Isaac Asimov

Teljes Science-Fiction Univerzuma

Encyclopedia Galactica Alternativa

10. kötet

2012

Bevezető

Ötvenegy éve írok novellákat, és még mindig nem hagytam abba. Az eddig megjelent, több száz novellám mellett legalább tucatnyi várja, hogy napvilágot láthasson, és már két újabbat is megírtam, csak még nem küldtem el őket. Szóval, még egyáltalán nem vonultam vissza.

Azonban az ember semmiképpen sem jelentethet, meg novellákat ilyen hosszú időn keresztül úgy, hogy nincs tudatában hátralévő ideje végességének. A dal szavaival: "Forevermore is shorter than before".[1]

Így hát eljött az ideje, hogy a Doubleday[2] megmozgassa a szálakat és gyűjteményes kötetekbe szedje össze írásaimat - novelláimat és regényeimet egyformán -, egységes kötést adjon nekik mind puha, mind kemény borítós változatban.

Beképzeltnek tűnhetek (gyakran megkapom, hogy beképzelt vagyok), ha azt mondom, hogy szerzeményeim általában már kezdettől fogva népszerűek voltak, és az évek során mindig jól fogadták őket. Nem könnyű azonban fellelni egy-egy olyan történetet, amelyet elvesztettél vagy nem sikerült megszerezned, esetleg csak hallottál vagy valamiképpen kimaradt. Több írásom eredetileg olyan magazinokban jelent meg, amelyeket ma már szinte lehetetlen beszerezni. Azután persze felbukkantak számos antológiában és gyűjteményben is, amelyekből szintén nagyon nehéz szerezni egy-egy példányt.

Szándéka szerint a Doubleday határozott és egységes formába önti a többkötetes gyűjteményt abban a reményben, hogy a tudományos fantasztikumra és a rejtélyekre (ezeket is egybegyűjtik) éhes közönség ugyanúgy lecsap majd rá, mint a könyvtárak, mi több, lesöprik polcaikat, hogy helyet csináljanak Isaac Asimov Egybegyűjtött írásainak.

E kötetben két korai, az 1950-es években íródott gyűjteménnyel kezdjük a sorozatot, amelyek annak idején az Earth is Room Enough és a Nine Tomorrows címet kapták.

Az előbbi olyan személyes kedvenceket tartalmazott, mint a választásokkal foglalkozó Kiváltság; a minden családnak saját világot adó Lakóhely; a legtöbbször antológiába foglalt Egykori örömök, a Tréfamester, amelynél fogadni mernék rá, hogy nem fogjátok kitalálni a végét; illetve az Álmodni magánügy, amely miatt Robert A. Heinlein azzal vádolt meg, hogy pénzzé teszem a saját neurózisaimat.

A másik kötet, a Nine Tomorrows minden megjelent gyűjteményem közül a legnagyobb kedvencem, ámbár nem egy olyan történetet tartalmaz, amelyet nem tekintek az 50-es évekbeli munkásságom kiemelkedő példájának. Például ott van Az utolsó kérdés, amely még ma is az első számú kedvencem.

Szintén ebben a kötetben kapott helyet a harmadik legnagyobb kedvencem, A rút fiúcska. A meséim inkább az agyat mozgatják meg, de ennél számítok rá, hogy kicsal egy-két könnyet az olvasóból. (Csak akkor tudhatod meg, hogy melyik a második legnagyobb kedvencem, ha elolvasod e gyűjtemény további köteteit is.) A Hatalomérzet egy másik olyan novella, amely sokszor kapott helyet antológiákban, ráadásul kicsit profetikus is, mivel még a zsebszámítógépek kifejlesztése előtt íródott. A világ minden baja egy feszült történet, míg a Múlandó éjszaka egy olyan csillagászati "tényen" alapult, amelyről azóta kiderült, hogy téves.

Mindezeket egy későbbi gyűjtemény, a Nightfall and Other Stories egészíti ki, természetesen a Leszáll az éj-jel együtt, amelyet számos olvasó és az Amerikai Tudományos-Fantasztikus írók egyformán a valaha írt legjobb sci-fi novellának neveztek (szerintem nem az, de udvariatlanság lenne vitatkozni). Szintén a kedvenceim közé tartozik a végeredményben egészen ijesztő gondolatokkal foglalkozó Embertenyészet...?; az autókról alkotott véleményemet tartalmazó Sally; a szerintem meglehetősen alábecsült Sztrájktörő és a szívfacsaró A szemek nemcsak látnak.

Lesznek még újabb kötetek, de most kezdjétek el olvasni ezt. Tudjátok, igencsak boldoggá tesztek vele egy vénembert...

Isaac Asimov

New York City, 1990. március

Earth Is Room Enough - Antológia

Halott múlt

Arnold Potterley professzor antik történelemből szerzett doktorátust. Önmagában ez még nem jelentett veszélyt. Azonban az a tény, hogy úgy is nézett ki, mint az antik történelem professzora, minden képzeletet felülmúló módon megváltoztatta a világot.

Ha dr. Potterley történetesen széles állal és vállal, villogó tekintettel és némileg horgas orral rendelkezik, akkor Thaddeus Araman, a Kronoszkópiai Részleg igazgatója is helyesen cselekedett volna.

Azonban úgy alakult, hogy Thaddeus Araman egy visszafogott modorú egyénre nézett az asztala felett, aki fakókék tekintetével sóvárogva viszonozta pillantását alacsony nyergű, gombszerű orra két oldaláról; kicsi, jól öltözött alakjára rápecsételhették volna, hogy "felvizezve", legyen szó akár gyérülő, barna hajáról, akár konzervatív és középosztálybeli öltözékét kiegészítő, gondosan kikefélt cipőjéről.

Araman kedvesen így szólt:

- Ezúttal mit tehetek önért, dr. Potterley?

Potterley professzor halk hangon válaszolt, amely jól illett a megjelenéséhez:

- Azért jöttem önhöz, Mr. Araman, mert ön a kronoszkópiai vezető.

Araman elmosolyodott.

- Nem egészen. Még felettem áll a Kutatási Világbiztos, és őfelette az Egyesült Nemzetek miniszter-generálisa. Mi több, mindketten a Föld független népeinek felelnek.

Dr. Potterley megrázta a fejét.

- Ők nem érdekeltek a kronoszkópiában. Azért jöttem önhöz, uram, mert már két éve próbálom megszerezni az engedélyt némi időbenézéshez - ami a kronoszkópia, ugye - az antik Karthágót vizsgáló kutatásomhoz kapcsolódóan. Nem sikerült ilyen engedélyt szereznem. A kutatási engedélyeim mind hitelesek. Intellektuális tevékenységeim során még sohasem fedeztek fel szabálytalanságot és...

- Biztos vagyok benne, hogy nincs szó szabálytalanságról - szólt közbe Araman csitítólag. Átpörgette a vékony másolati lapokat a mappában, amelyre Potterley nevét ragasztották. Az aktát a Multivac bocsátotta rendelkezésére, akinek roppant analóg elméje megőrzött minden feljegyzést az ágazatban. Amikor befejezik a megbeszélést, a lapokat meg kell majd semmisítenie, de akár percek alatt újra előállítható az egész iratköteg.

Miközben Araman a lapokat forgatta, dr. Potterley halk, monoton hangon folytatta:

- El kell mondanom, hogy a problémám igen fontos. Karthágó antik kereskedővidék volt, amely elérte a lehetőségei csúcsát. A rómaiak előtti Karthágó állt a legközelebb ahhoz, amit az atom előtti Amerika antik analógiájának nevezhetünk, legalábbis ami a kereskedelemhez és általában vevő az üzleti eleihez való viszonyát illeti. A vikingek előtt innen származtak a legmerészebb tengerészek és felfedezők, és sokkal nagyobb eredményeket értek el e téren, mint a túlértékelt görögök.

- Karthágó megismerése igen hasznos lenne, de amit tudunk róla, azt a legelszántabb ellenfeleitől, a görögöktől és a rómaiaktól származó írásokból következtettük ki. Karthágó sohasem írt, legalább a saját védelmében, vagy ha mégis, akkor azok a könyvek nem maradtak fenn. Ennek eredményeképpen a karthágóiak lettek a történelem kedvenc gonoszai, és talán igazságtalanul. Az időbenézés a helyükre rakhatja az eddigi ismereteinket.

Ennél jóval többet is mondott.

Araman fel sem nézett a másolati lapokból, úgy válaszolt:

- Tudnia kell, dr. Potterley, hogy a kronoszkópia, avagy az időbenézés, ha úgy tetszik, bonyolult folyamat.

A félbeszakított professzor rámeredt.

- Csupán bizonyos kijelölt időpontokba és helyekre szeretnék vetni egy-egy pillantást.

Araman felsóhajtott.

- Még néhány alkalom, vagy akár egyetlen alkalom is... Ez egy hihetetlenül kifinomult művészet. Ott van például a fókusz kérdése, hogy a megfelelő jelenetet lássuk, és képben is tartsuk. Vagy a hang szinkronizálása, amelyhez teljesen független áramkörök kellenek.

- A problémám bizonyosan elég fontos ahhoz, hogy igazolja az erőfeszítések szükségességét.

- Igen, uram. ez kétségtelen - szólt közbe Araman ismét. Egy kutatási probléma fontosságának tagadása megbocsáthatatlan sértés. - Azonban meg kell értenie, hogy mennyire hosszadalmas feladat akár a legegyszerűbb visszatekintés is. Emellett várakozók hosszú sora vezet a kronoszkóphoz, és még hosszabb sor várakozik a Multivacra, amely nélkülözhetetlen az irányításhoz.

Potterley boldogtalanul toporgott.

- Tényleg nem lehet tenni valamit? Már két éve...

- Ez elsőbbségi kérdés, uram. Sajnálom... Cigarettát?

A történész hátrahőkölt a kérdéstől, elkerekedett szemmel nézte a felé nyújtott csomagot. Araman meglepettnek tűnt, visszahúzta a dobozt az asztalra, és úgy tett, mintha ki akarna venni egy szálat, de végül meggondolta magát.

Ahogy a cigarettásdoboz eltűnt a szeme elől, Potterley a leplezetlen megkönnyebbülés hangján sóhajtott fel.

- Van bármi módja, hogy felülbírálják a kérdést, és előbbre kerüljek a sorban, amennyire csak lehetséges? - kérdezte. - Nem tudom, hogyan magyarázzam el...

Araman elmosolyodott. Hasonló esetben egyesek pénzt ajánlottak, de természetesen ezzel sem jutottak előbbre. Így válaszolt:

- Az elsőbbségi kérdésekben számítógépes feldolgozással döntünk. Nincs rá mód, hogy önkényesen felülbíráljam ezeket a döntéseket.

Potterley mereven állt, teljes százhatvan centis magasságában.

- Akkor további jó napot, uram!

- Jó napot magának is, dr. Potterley! És fogadja őszinte sajnálatomat!

Odanyújtotta kezét, és Potterley röviden megfogta.

A történész kiment, és a csengő egy érintésére megjelent Araman titkárnője. A férfi átadta a mappát.

- Semmisítse meg ezeket!

Amikor ismét egyedül maradt, keserűen elmosolyodott. Egy újabb eset az emberi fajnak tett, negyedszázados szolgálatában. Tagadással szolgált.

Legalább ettől a fickótól könnyen megszabadult. Néha az egyetem oldaláról kell nyomást gyakorolnia, de a támogatás megvonása is előfordult már.

Öt perccel később már el is felejtette dr. Potterley-t. Később visszagondolva sem emlékezett rá, hogy megérezte volna a veszélyt.

Csalódottsága első esztendejében Arnold Potterley nem is érzett semmi mást, csak csalódottságot. Azonban a második esztendőben csalódottságából megszületett az ötlet, amely előbb megijesztette, azután lenyűgözte. Két dolog akadályozta meg, hogy megvalósítsa az elképzelést, de egyik akadály sem abból a kétségtelen tényből eredt, hogy maga a gondolat is igen etikátlannak számított.

Az elsőt az a nem szűnő remény képezte, mely szerint végül mégiscsak engedélyt kap a kormánytól, és nem kell tennie semmit. Ezt a reményt az iménti meghallgatás oszlatta szét,

A második akadályt korántsem a remény jelentette, hanem saját tehetetlenségének szomorú felismerése. Nem fizikusnak tanult, és nem is ismert egyetlen fizikust sem, akitől segítséget kérhetett volna. Az egyetem fizika karán olyanok dolgozlak, akiket jól megtömtek juttatásokkal és zavartalanul elmerülhettek a szakterületükben. A legjobb esetben meg sem hallgatják. A legrosszabb esetben pedig feljelentik intellektuális anarchiáért, és akkor elveszítheti még a karthágói kutatása alaptámogatását is.

Ezt nem kockáztathatta. Ugyanakkor, csupán a kronoszkópia segítségével folytathatta munkáját. Éneikül akkor sem járt volna rosszabbul, ha elveszik tőle a támogatást.

Azonban ez a második akadály leküzdhetőnek tűnt, és ennek első jele egy héttel az Aramannal történt beszélgetés előtt bukkant fel. ám akkor még észrevétlen maradt. A tantestületi teázások egyike alkalmával jelent meg. Potterley soha nem hagyta ki ezeket az alkalmakat, mert kötelességének tartotta a részvételt, márpedig a kötelességeit mindig komolyan vette. Azonban a részvétel során már korántsem tartotta kötelességének, hogy könnyed beszélgetéseket folytasson vagy új barátokat szerezzen. Mértékletesen elkortyolt egy vagy két csészével, udvarias szavakat váltott a dékánnal vagy az osztály egy másik, épp jelen lévő vezetőjével, szűkösen kimért mosolyokkal ajándékozta meg a többieket, végül idejekorán távozott.

Ahogy általában véve, a legutóbbi teázás során sem szentelt volna figyelmet a csendben, kissé talán félénken a sarokban álldogáló fiatalembernek. Álmában sem jutott eszébe, hogy megszólítsa. Azonban a körülmények összjátéka meggyőzte, hogy ez egyszer a természete ellen cselekedjen.

Aznap a reggelinél Potterley-né komoran bejelentette, hogy ismét Laurellel álmodott; azonban Laurel ezúttal felnőtt, mégis háromesztendős gyermeki arcát viselte. Potterley professzor hagyta beszélni. Volt idő. amikor még küzdött az ellen, hogy a nő túl gyakran elmerüljön a múltban és a halálban. Laurel nem fog visszatérni hozzájuk, akármennyit álmodnak vagy beszélnek róla. Ám ha ez megnyugtatja Caroline Potterley-t, akkor hadd álmodjon és beszéljen róla.

Azonban, amikor aznap reggel Potterley bement az iskolába, azon kapta magát, hogy Caroline zagyvaságai hatással voltak rá. Még hogy Laurel felnőtt! Közel húsz éve halt meg, egyetlen gyermekük volt, és azóta sem születeti, másik. Azóta, bármikor eszébe jutott, háromesztendős kislányként látta maga előtt.

Ezúttal így gondolkodott: ha még élne, már nem hároméves lenne, hanem közel huszonhárom.

Hirtelen azon kapta magát, hogy úgy gondol lányukra, mintha az eltelt időnek megfelelően, fokozatosan felnőtt volna; végül elérte a huszonhárom éves kort. Nem egészen sikerült.

Ismét megpróbálta. Laurel sminkeli magát. Laurel fiúkkal jár el otthonról. Laurel... férjhez megy!

Ez vezetett hát oda, hogy felfigyeljen a fiatalemberre, aki kívül maradt a tantestület tagjainak nyugodtan kerengő csoportján. Az a különös gondolata támadt, hogy minden bizonnyal egy ilyen fiatalember vette volna feleségül a lányát. Talán pont ez a fiatalember...

Laurel találkozhatott volna vele itt, az egyetemen, vagy egy este, amikor vacsorára hívták Potterley-ékhez. Érdeklődni kezdtek volna egymás iránt. Laurel biztosan szép lenne, és a fiatalember is jóképűnek számított. Sötét haj, keskeny arc és elszánt tekintet, könnyed testtartás.

Az erőtlen ábrándozás szertefoszlott ugyan, de Potterley azon kapta magát, hogy ostobán bámulja a fiatal férfit; korántsem idegenként, mint inkább lehetséges vő-ként néz rá. Azután akaratlanul is közeledni kezdett a másikhoz. Mintha önhipnózis hatása alatt állt volna.

Kinyújtotta kezét.

- Arnold Potterley vagyok, történelem szakos. Maga még új itt, ugye?

A fiatalember enyhe meglepettséggel nézett rá és az italával babrált, végül átvette a baljába, hogy jobbal fogadja a felkínált kezet.

- Jonas Foster vagyok, uram, új fizikatanár. Ebben a szemeszterben kezdtem.

Potterley bólintott.

- Örömteli itt tartózkodást és sok sikert kívánok!

Itt a vége. Potterley-t kényelmetlen érzés térítette magához, zavarba ejtette a helyzet, és arrébb ment. Egyszer visszapillantott a válla felett, de a kapcsolatuk csupán képzelgés maradt. A valóság ismét valóságosnak tűni, és a professzor megharagudott magára, amiért áldozatául esett a felesége ostoba ömlengésének.

Egy héttel később azonban, miközben Araman beszélt hozzá, ismét eszébe jutott a fiatalember. Fizikatanár. Új tanár. Talán megsüketült arra a néhány percre, amikor bemutatkoztak egymásnak? Lehet rövidzárlat a fül és az agy között? Vagy valamiféle öncenzúrát gyakorolt a kronoszkópiai vezetőnél esedékes meghallgatása miatt?

Az interjú azonban balsikerrel végződött, és Potterley azért nem fejtette ki részletesebben kérelmét, mert eszébe jutott a fiatalember, akivel összesen két mondatot váltott. Már-már nyugtalanította, hogy nem fogták rövidebbre a beszélgetést.

Miközben az autogiro expressz visszavitte az egyetemre, szinte azt kívánta, bárcsak babonás lenne. Akkor megnyugtathatná magát a gondolattal, hogy a korábban jelentéktelennek tűnő találkozást a mindent tudó és számító Sors rendezte meg számára.

Jonas Foster nem számított újoncnak a tudományos életben. A doktorátusig vezető, hosszú és nehézkes út bárkit veteránná érlelt. A doktorátussal tanítani már csak afféle ismétlő oltásnak számított.

Így hát ő lett Jonas Foster, a tanár. A professzori méltóság még előtte állt, de máris kialakult valamiféle újdonsült kapcsolata más professzorokkal.

Egyrészről, szavazni fognak a jövőbeni kinevezések ügyében. Másrészről, egyelőre még nem tudta megmondani, hogy a dékán vagy esetleg az egyetem rektora a tantestület melyik tagjára hallgat, és melyikre nem. Nem tartotta magát felsőoktatási politikusnak, és biztos volt benne, hogy nem is teljesítene jól ebben a szerepben - de nem látta értelmét hólyagosra rugdosni a saját hátsóját, csak hogy bebizonyítsa ezt magának.

Úgyhogy Foster odafigyelt erre a visszafogott modorú történészre, aki a maga rejtett módján mintha feszültséget sugárzott volna, és nem zárkózott el előle vagy húzódott félre tőle. Pedig ösztönösen ez lett volna az első reakciója.

Később is. emlékezett Potterley-re, aki a teadélutánon (ezt egyébiránt csak nyűgnek tartotta) lépett oda hozzá. A fickó két mondatot mondott mereven, némiképp üveges tekintettel, azután láthatóan meglepődve magához tért, és elsietett.

Akkor Foster elcsodálkozott, ezen, de azóta...

Potterley talán előre megfontolt szándékkal kereste vele a kapcsolatot, hogy beírja személyiségét Foster elméjébe, mint valami furcsa kacsa, amely hóbortos ugyan, de ártalmatlan. Ezután talán puhatolózni kezd a nézetei felől, nyugtalanító vélekedés után kutat. Már azelőtt meg kellett tegyék ezt, mielőtt megkapta a kinevezést. De mégis...

Lehet, hogy Potterley komolyan gondolta a közeledést, esetleg őszintén nem is volt tudatában a tettének. Vagy akár teljesen tudatában lehetett; továbbra is fennállt az esély arra, hogy a professzor egy veszélyes gazember.

Foster mormolással húzta az időt:

- Nos, hát... - Ráadásképpen előhalászott egy csomag cigarettát is, meg akarta kínálni a professzort és maga is szívesen rágyújtott volna egyre, lehetőleg lassú mozdulatokkal.

Azonban Potterley rászólt:

- Kérem, dr. Foster! Ne gyújtson rá!

Foster meglepődött.

- Bocsásson meg, uram!

- Nem, én sajnálom! Nem bírom a szagát. Egyéni probléma, elnézését kérem miatta.

Határozottan sápadtnak tűnt. Foster eltette a cigarettát.

Azonban neki hiányzott egy szál, ezért a könnyebb utat választotta az ügy lezárásához.

- Megtisztelő, hogy tanácsomat kéri mindezekben a dolgokban, dr. Potterley, de nem vagyok otthon a neutrinikában. Ezen a területen nem nagyon értek semmiféle szakmai dologhoz. Még a véleményformálás is kívül áll a hatáskörömön, és őszintén remélem, hogy nem kíván részletekbe bocsátkozni.

A történész kimért tekintete megkeményedett:

- Hogy érti azt, hogy nincs otthon a neutrinikában? Még semmiben sincs otthon. Még nem kapott semmilyen támogatást, ugye?

- Ez az első szemeszterem.

- Tudom. Úgy vélem, még nem is kérelmezett semmiféle támogatást.

Foster félig elmosolyodott. Az egyetemen eltöltött három hónapja alatt még annyira sem sikerült formába öntenie a kutatási támogatási kérelmét, hogy odaadja egy tudományos-fantasztikus írónak, nemhogy a Kutatási Bizottságnak.

(Szerencsére a fizika kar igazgatója jól vette a dolgot:

- Szánjon rá elég időt, Foster! - mondta. - Rakja sorba a gondolatait! Bizonyosodjon meg róla, hogy tudja, merre akar továbbindulni és a kiválasztott ösvény hová fog vezetni, mert ha megkapja a támogatási, azzal formálisan is elismerik a szakterületét, amely így, tetszik vagy sem, el fogja kísérni a karrierje hátralévő részében.

- A tanács eléggé banálisan hangzott, de Foster úgy vélte, a közhelyek gyakran tartalmazzák az igazság magvát.)

Foster így válaszolt:

- Tanulmányok és hajlam szerint inkább a hiperoptika felé húzok, illetve kisebb részben a gravitika felé. Így írtam le magam akkor is, amikor jelentkeztem erre az állásra. Talán hivatalosan még nem a szakterületem, de az lesz. Más nem lehet. A neutrinikát illetően pedig csak annyit, mondhatok, hogy még soha nem tanulmányoztam a témát,

- Miért nem? - kérdezte Potterley.

Foster rámeredt. A történész pontosan azt a durva kíváncsiságot mutatta a szakterületével kapcsolatban, amely mindig, minden helyzetben irritáló. Saját udvariasságának határára érve kissé nyersen válaszolt:

- Az egyetemen nem tartottak kurzust neutrinikából.

- Te jó isten, hát hova járt maga?!

- M. I. T. - felelte amaz halkan.

- Es ott nem tanítanak neutrinikát?

- Nem. - Foster érezte, hogy elvörösödik, és védekezni próbált:

- Nagyon specializált tárgy alacsony értékkel. Talán a kronoszkópiának van némi értéke, de ez az egyetlen gyakorlati alkalmazása, és ez is zsákutca.

A professzor mohón folytatta:

- Meséljen még erről, kérem! Tudja, hol találhatnék valakit, aki ért a neutrinikánoz?

- Nem tudok - felelte Foster nyersen.

Potterley ajkaira kiült egy keskeny, humortalan mosoly.

Foster viszonozta, közben felismerte benne a megvetést, és eléggé ingerültté vált ahhoz, hogy kelletlen megjegyzést tegyen:

- Szeretnék rámutatni, uram, hogy átlépi a határt.

- Tessék?

- Csak közlöm, hogy mint történésznek az Ön érdeklődése bármiféle fizika iránt, mármint a szakmai érdeklődése teljes mértékben... - Szünetet tartott, mivel nem tudta rávenni magát, hogy kertelés nélkül kimondja a szót.

- Etikátlan?

- Ez a helyes szó, Potterley professzor.

- A kutatásaim ide vezettek - suttogta Potterley feszülten.

- Akkor a Kutatási Részleghez kellene mennie. Ha ők engedélyezik...

- Már voltam náluk, és nem kaptam kielégítő választ.

- Akkor nyilvánvalóan más irányt kell keresnie. - Foster tudta, hogy mereven szabálykövetőnek tűnik, de nem akarta hagyni, hogy ez a fickó kikényszerítse belőle az intellektuális anarchia látszatát. Túlságosan is a pályafutása elején járt ahhoz, hogy ilyen ostoba módon kockáztasson.

A megjegyzés azonban látszólag hatással volt Potterley-re. A férfi minden figyelmeztetés nélkül és meglehetősen felelőtlenül ontotta magából a szavak záporát.

A tudósok, ezzel kezdte, csak akkor lehetnek szabadok, ha szabadon követhetik a bennük korlátlanul tomboló kíváncsiságot. A kutatás, így folytatta, ha előre megtervezett mintákba kényszerítik azok a hatalmak, amelyek kezükben tartják az erszény zsinórját, hamar rabszolgasággá válik, és stagnálni kezd. Nincs ember, ezt is mondta, akinek joga lenne meghatározni egy másik ember intellektuális érdeklődését.

Foster hitetlenkedve hallgatta. A gondolatok egyike sem volt idegen számára. Hallotta őket az egyetemen eleget, amikor a diákok meg akarták botránkoztatni professzoraikat, és egyszer vagy kétszer maga is hódolt a szórakozás e formájának. Aki valaha is tanulmányozta a tudomány történetét, az tudta, hogy már sokan tápláltak ilyesfajta elképzeléseket.

Ugyanakkor, mégiscsak különösnek, szinte természetellenesnek tűnt, hogy a modern tudomány egy képviselője kiejthet a száján ilyen ostobaságot. Senki sem üzemeltethet egy gyárat úgy, hogy a munkások mindig a kedvük szerint cselekednek, avagy vezethet el egy hajót, miközben minden egyes matróz az ő esetleges és sokszor egymással ütköző elképzelése szerint próbálja kivenni a részét az elvégzendő munkákból. Teljesen bizonyos, hogy minden egyes területen léteznie kell egy ilyen központosított felügyeleti szervnek. Ha egy gyárnak vagy egy hajónak kedvező a rend és a megszabott irány, akkor miért lenne ez másképpen a tudományos kutatások intézményeivel?

Mondhatnánk, hogy az emberi elme minőségileg különbözik egy hajótól vagy egy gyártól, de az intellektuális fejlődés története pont az ellenkezőjét bizonyítja.

Amikor a tudomány még gyerekcipőben járt, és az ismeretek java része vagy akár egésze is elfért egyetlen elmében, akkor még nem volt szükség megszabott irányra. A vak vándorlás feltérképezetlen területekre vezetett, és még véletlenül is újabb csodákat fedeztek fel.

Azonban, ahogy a tudás egyre csak növekedett, egyre több adatot kellett feldolgozni, mire szervezni lehetett egy-egy utat az ismeretlenbe. Az emberek specializálódtak. A kutatóknak szükségük volt a könyvtárakra, mert önállóan nem tudták összegyűjteni a szükséges mennyiségű forrásanyagot, ahogyan valakinek biztosítania kellett az eszközöket is. Az egyéni kutatók helyét egyre inkább átvették a kutatócsoportok és az intézmények.

Ahogy az eszközök száma bővült, úgy növekedtek a kutatásokhoz szükséges összegek is. Már nincs olyan felsőoktatási intézmény, amelynek ne lenne szüksége legalább egy nukleáris mikroreaktorra és legalább egy háromfokozatú számítógépre.

Egy magánszemély már évszázadokkal korábban sem volt képes önállóan finanszírozni a kutatásait. 1940-re már csak a kormány, a nagyobb vállalatok, a nagy egyetemek és a kutatóintézetek engedhették meg maguknak, hogy alapkutatásba fektessenek be.

1960-ra már a legnagyobb egyetemek is teljes egészében az állami támogatástól függtek, míg a kutatóintézetek életképtelenné váltak volna adókedvezmények és magántámogatás nélkül. 2000-re az ipari társulások a világkormány részévé váltak, így a kutatások finanszírozása és iránya természetes módon központosításra került a kormány egyik minisztériuma alatt.

Az egész természetes módon alakult így. és végül egészen jó eredményre vezetett. A tudomány minden ágazata illeszkedett a köz valamely igényéhez, és az irányításuk zökkenőmentesen zajlott. Az utóbbi fél évszázad anyagi fejlődése épp eléggé hathatós érvként szolgált a tudomány stagnálásával kapcsolatos feltételezésekkel szemben.

Foster épp csak megpróbált megemlíteni valamit mindebből, de Potterley türelmetlenül leintette:

- Csak a hivatalos propagandát szajkózza. Épp a kellős közepén ül annak a példának, amely egyenesen szemben áll a hivatalos nézetekkel. Elhiszi, ha mondom?

- El sem tudom képzelni.

- Nos, miért mondta, hogy az időbenézés zsákutca? Miért nem fontos a neutrinika? Maga mondta ezeket, sőt kategorikusan kijelentette. Ugyanakkor soha nem tanulmányozta ez utóbbit. Kijelentette tudatlanságát a tárggyal kapcsolatban. Még csak nem is oktatták az iskolájában...

- Önmagában ez a tény talán nem támasztja eléggé alá az állításaimat?

- Ó, értem! Szóval, azért nem oktatják, mert nem fontos. És azért nem fontos, mert nem oktatják. Ön megelégszik ezzel az érveléssel?

Foster kezdett összezavarodni.

- Így áll a könyvekben.

- Ennyi. A könyvek szerint a neutrinika nem fontos. A professzorai azért mondták ugyanezt, mert ők is ezt olvasták a könyvekben. A könyvek meg azért mondják ezt, mert a professzorok írták őket. De ki mondta, hogy ez a gondolat személyes tapasztalatból és tudásból ered? Ki kutatta ki? Ön ismer ilyen személyt?

Foster így válaszolt:

- Nem látom, hogy bárhová is tartana ez a beszélgetés, dr. Potterley. Dolgom van...

- Csak még egy percet kérek. Csak szeretném, ha végiggondolna valamit. Lássuk, maga szerint hogy hangzik az, hogy a kormány aktívan elfojtja a neutrinikai és kronoszkópiai alapkutatásokat? Vagy az, hogy akadályozza a kronoszkópiai alkalmazást?

- Teljességgel lehetetlen, uram!

- Miért? Megtehetik. Ott van a maga központilag irányított kutatása. Ha elutasítják a tudomány bármely területének támogatását, az a terület elsorvad. Megölték a neutrinikát. Megtehetik, és meg is tették.

- De miért?

- Nem tudom, miért. Szeretném, ha maga találná meg a választ. Magam is megkeresném, de nem tudok hozzá eleget. Azért jöttem magához, mert maga még fiatal. az ismeretei frissek. Vagy máris megkövesedtek az intellektuális artériái? Már nincs önben semmi kíváncsiság? Nem akarja tudni? Nem akar válaszokat?

A történész feszülten bámult Foster arcába. Az orruk alig néhány hüvelyknyire volt egymástól, és a fizikus annyira elveszett a gondolataiban, hogy eszébe sem jutott hátrébb húzódni.

Joga lett volna rendre utasíttatni Potterley-t. Ha kell, ki is dobathatta volna.

Nem a kor vagy a pozíció iránti tisztelet akadályozta meg ebben. Nem is az, hogy Potterley érvei meggyőzték volna. Sokkal inkább valamiféle egyetemi büszkeségről volt szó.

Miért nem tartott az M. I. T. neutrinika kurzust? Ha már itt tartunk, felmerült benne a kétely, hogy a könyvtárban tartottak neutrinikai témájú köteteket. Emlékezete szerint egyetlenegyet sem látott.

Nem gondolkodott rajta tovább.

Ez pedig a romlás felé taszította.

Caroline Potterley valaha vonzó nő volt. Bizonyos alkalmakkor, például vacsorák és egyetemi fogadások esetén jelentős erőfeszítéssel ugyan, de még elő lehetett csalogatni az egykori vonzerő maradványait.

Azonban a hétköznapokon a feleség összeesett. Ezt a szót használta magára ön-utálatának pillanataiban. Az évek múlásával kikerekedett valamelyest, de petyhüdtségét nem igazán a súlyfelesleg okozta. Inkább mintha az izmai feladták és elernyedtek volna, amitől csoszogva járt, álla alatt toka és szeme alatt táska növekedett. Még őszülő haja is inkább tűnt megfáradtnak, mintsem egyszerűen csak drótszerűnek. Mintha attól egyenesedett volna ki, hogy végül megadta magát a gravitációnak.

Caroline Potterley megpillantotta magát a tükörben, és elismerte, hogy nincs jó napja. Az okát is tudta.

Ismét Laurelről álmodott. A furcsa Laurelről, a felnőttről. Azóta nyomorultul érezte magát.

Már bánta, hogy elmondta Arnoldnak. Férje semmit sem mondott rá - egy ideje már semmit sem mondott rá de Caroline tudta róla, hogy bántja a dolog. Az után a reggel után napokig visszahúzódó volt. Lehet, hogy csak azért, mert készült arra a fontos megbeszélésre azzal a nagy kormányhivatalnokkal (folyton azt mondogatta, hogy nem is számított sikerre), de lehet, hogy mégis az álom miatt.

Régen jobb volt, amikor még élesen rákiáltott, hogy:

- Hagyd elmenni a holtakat, Caroline! A szavak nem hozzák vissza, ahogy az álmok sem!

Mindkettejüknek rossz volt. Szörnyen rossz. Caroline nem volt otthon, és azóta is bűntudatot érzett emiatt. Ha otthon maradt volna, ha nem megy el vásárolni feleslegesen, puszta szórakozásból, akkor mindketten ott lettek volna. Az egyikük biztosan megmenthette volna Laurelt.

Szegény Arnoldnak nem sikerült. Isten legyen a tanúja rá, hogy megpróbálta. Ő maga is majdnem odaveszett. Kíntól botladozva, félvakon jött ki az égő házból, fuldoklott a füsttől, és a karjai közt tartotta a halott kislányt.

A rémálom ezzel kezdődött, és sohasem foszlott szét teljesen.

Arnold lassan kagylóhéjat növesztett maga köré. Felvett egyfajta halk szavú visszafogottságot, amelyen semmi sem törhetett át. Szinte puritánná vált és felhagyott kisebb bűneivel is, mint amilyen a cigarettázás vagy az időnként profán felkiáltásokra való hajlam. Megkapta a támogatást Karthágó történetének újbóli felfedezéséhez, és beásta magát a munkájába.

Caroline próbált segíteni neki. Referenciaanyagok után kutatott, legépelte és mikrofilmre vette a jegyzeteit. Azután hirtelen ennek is vége szakadt.

Egyik este hirtelen felpattant az íróasztal mellől, s épp csak elért a fürdőszobáig, mielőtt előtört belőle a félig megemésztett vacsora. Férje zavarodottan és aggodalommal telve követte.

- Mi baj, Caroline?

Kellett egy korty brandy, hogy erőre kapjon. Válasz helyett visszakérdezett:

- Tényleg igaz? Amit csináltak?

- Kiről beszélsz?

- A karthágóiakról.

A férfi rábámult, és ő kitalálta a tekintetéből. Nem bírta kimondani.

A jegyzetekből kiderült, hogy a karthágóiak Molochot Imádták egy üreges bronzbálvány formájában, amelynek a hasában kemence lángolt. Nemzeti válság idején összegyűltek a papok és a nép, majd a megfelelő ceremónia és litániák kíséretében élő csecsemőket vetettek a tűzbe.

Édességet kaptak, csak hogy a rettegő sírás ne tegye tőnkre az áldozat hatékonyságát. Miközben a lángok martalékává váltak, dobszóval nyomták el a sikolyokat. A szülők is jelen voltak, mi több, megdicsőültek azáltal, hogy istenük kedvére való áldozatot hoztak...

Arnold Potterley sötéten nézett rá. Azt mondta, gonosz hazugság az egész, amelyet Karthágó ellenségei terjesztettek el. Figyelmeztetnie kellett volna. Az ilyen propagandista hazugságok már akkoriban is gyakoriak voltak. A görögök szerint az ősi héberek levágott szamárfejnek hódoltak a legbelső szentélyeikben. A rómaiak szerint a korai keresztények mindenkit gyűlöltek és gyerekeket áldoztak a katakombákban.

- Akkor nem tettek ilyet, ugye? - kérdezte Caroline.

- Biztos vagyok benne, hogy nem. A korai föníciaiak talán igen. Az ember áldozat gyakori volt a primitív kultúrákban. Azonban Karthágó korántsem volt primitív a fénykorában. Az emberáldozat gyakran átengedte a helyét olyan szimbolikus cselekedeteknek, mint például a körülmetélés. Akár tudatlanságból, akár rosszindulatból, de a rómaiak és a görögök Összekeverhettek valamilyen karthágói szimbolizmust az eredeti rituáléval.

- Biztos vagy ebben?

- Nem lehetek teljesen biztos, Caroline, de amint elegendő bizonyítékom lesz, kérvényt nyújtok be kronoszkópia használatára. Az egyszer s mindenkorra eldönti majd a kérdést.

- Kronoszkópia?

- Időbenézés. Ráfókuszálhatunk az Ősi Karthágóra valamelyik krízise idején, például, amikor Scipio Africanus partra szállt Krisztus előtt 202-ben. A saját szemünkkel láthatjuk, hogy mi történik. És akkor meglátod, hogy igazam van.

A nő vállára tette a kezét és bátorítóan mosolygott, de Caroline ezután két héten keresztül minden egyes éjjel Laurelről álmodott, és soha többé nem segített a Karthágó-projektben. Férje sem kérte erre.

Ezúttal azonban össze akarta szedni magát, mire Arnold hazaér. Férje felhívta, miután visszaért a kisvárosba, és elmondta, hogy a meghallgatása a kormány emberénél a várakozásai szerint alakult. Ez balsikert jelentett, ám a depresszió sokatmondó árnya eltűnt a férfi hangjából, és az arckifejezése is inkább nyugodt volt, mintsem közönyös a monitoron. Még el kellett intéznie valamit, így mondta, mielőtt hazatér.

Ez azt jelentette, hogy későn jön, de nem baj. Egyikük sem ragaszkodott az evésidők betartásához; nem nagyon törődtek vele, hogy mikor melyik félkész ételt veszik ki a fagyasztóból, vagy mikor indítják be az önmelegítő mechanizmust.

Amikor megérkezett, meglepte Caroline-t. A viselkedésében nem maradt semmi kelletlenség. Kötelességtudóan megcsókolta, elmosolyodott, levette a kalapját, és megkérdezte, hogy jól érezte-e magát a távollétében. Szinte minden tökéletesen normálisnak tűnt. Szinte.

A nő már rég megtanulta, hogyan olvasson az apróságokból, és látta, hogy a férfi sietősen, majdnem kapkodva mozog. Az alig észrevehető jel éppen eleget mutatott férje feszültségéből.

Rákérdezett:

- Történt valami?

A férfi így válaszolt:

- Holnapután vacsoravendégünk lesz, Caroline. Ha nem bánod...

- Nem hát! Ismerem az illetőt?

- Nem. Egy fiatal tanár. Új még. Beszélgettem vele. - Hirtelen odafordult, és megfogta a felesége karját, így tartotta egy pillanatig, majd zavartan elengedte, mintha maga az érzelmi megnyilvánulás nyugtalanította volna.

- Alig bírtam eljutni hozzá - folytatta. - Képzelheted! Micsoda borzasztó, borzasztó módon igába hajtottuk a fejünket mind! Már egyenesen ragaszkodunk a zablánkhoz.

Potterley-né nem volt biztos benne, hogy teljesen érti, de már egy éve figyelte, ahogy férje egyre inkább fellázad; lépésenként ugyan, de egyre merészebb hangnemben kritizálta a kormányt.

- Nem beszéltél neki ostobaságokat, ugye? - kérdezte az asszony.

- Miféle ostobaságokra gondolsz? Csak megkértem, hogy foglalkozzon a neutrinikával,

Caroline számára a "neutrinika" csak öt szótag értelmetlen kapcsolatának hangzott, de úgy sejtette, lehet valami köze a történelemhez.

- Arnold, nem szeretem, amikor ezt műveled! Elveszíted az állásodat! Ez...

- Intellektuális anarchia, kedvesem! - szakította félbe a férfi. - Ez a pontos kifejezés. Jól van hát! Anarchista vagyok. Ha a kormány nem engedi, hogy előbbre lépjek a kutatásomban, akkor nekem kell módot találnom rá. És ha megmutatom az utat, mások is követni fognak... Az sem számít, ha mégsem. Csak Karthágó számít és az emberi tudás. Te és én nem.

- De hát nem is ismered ezt a fiatalembert! Mi van, ha a Kutatási Bizottság ügynöke?

- Nem valószínű, és hajlandó vagyok kockáztatni. - Jobb kezét ökölbe csukta, és megdörzsölte a bal tenyerével. - Már az én oldalamon áll. Ebben biztos vagyok. Nem tehet róla, mellém kellett állnia. Felismerem a tudományos kíváncsiságot, ha meglátom egy ember szemében, az arcán vagy a viselkedésében. Egy megszelídített tudósnak olyan ez, mint egy halálos betegség. Még ma is beletelik némi időbe, mire sikerül kikúrálni, és a fiatalok annyira sérülékenyek... Ó, miért is állnánk meg? Miért ne építenénk meg a saját kronoszkópunkat, és küldenénk el a kormányt a...

Hirtelen abbahagyta, megrázta a fejét, és elfordult.

- Remélem, minden rendben lesz - jegyezte meg Potterley-né, miközben végtelen bizonyossággal érezte, hogy valószínűleg semmi sem lesz rendben, ettől pedig előre félteni kezdte férje professzori státusát és öregkoruk anyagi biztonságát.

Ő volt az egyetlen, akit szinte erőszakosan gyötört a balsejtelem. Valamiféle túlságosan is baljós sejtelem.

Jonas Foster közel fél óra késéssel érkezett meg Potterley-ék házához, amely az egyetemvároson kívül állt. Egészen az indulása pillanatáig nem tudta teljes bizonyossággal eldönteni, hogy eleget akar-e tenni a meghívásnak. Azután az utolsó pillanatban úgy találta, hogy nem tudja rávenni magát a társas szokások elleni vétekre, amelyet egy vacsorameghívás adott időpontja előtt egyetlen órával való elutasítása jelentett volna. Na meg a kíváncsiság is meglehetősen furdalta.

Maga a vacsora végeérhetetlenül hosszúnak tűnt. Foster étvágytalanul evett. Potterley-né szórakozottan bambult, csak egyszer riadt fel, hogy megkérdezze, megházasodott-e már, és udvariasan rosszallását fejezze ki a nemleges válasz hallatán.

Dr. Potterley semleges kérdéseket tett fel a szakmai előéletével kapcsolatban, és kimérten bólogatott a feleletekre.

Az egész találkozás megfontoltan nehézkesnek - egyszóval unalmasnak - bizonyult.

Foster teljesen ártalmatlannak tartotta a professzort.

Az utóbbi két napban csak róla olvasott. Persze csak esetlegesen, szinte lopva. Nem zavarta, ha meglátják a társadalomtudományi könyvtárban. Végül is, a történelem afféle határesetnek számított és a hétköznapi emberek közül is sokan olvastak történelmi témájú könyveket pusztán a szórakozás, esetenként a művelődés kedvéért.

Ugyanakkor egy fizikus nem tartozott a "hétköznapi emberek" közé. Ha elkezd történelmet olvasni, a végén még furcsának tartják, és ez olyan biztos, mint a relativitás. Némi idő elteltével a fizika kar igazgatója felteheti magának a kérdést, hogy az új tanár vajon valóban a "megfelelő ember a feladatra"?

Emiatt volt annyira óvatos. Csak az elkülönítettebb fülkékben ült le, és mindig lehajtva tartotta a fejét, ha szokatlan órában ment be vagy ki.

Kiderült, hogy Potterley professzor már három könyvet és többtucatnyi cikket írt az antik mediterrán világról, és a legutóbbi cikkei (mind a Történelmi folyóirat hasábjain jelent meg) egytől egyig a rómaiak előtti Karthágóval foglalkoztak, rokonszenvező nézőpontból.

Legalább ez egybevágott a történész sztorijával, és valamelyest eloszlatta Foster gyanúját... Mégis úgy érezte, hogy sokkal bölcsebb és biztonságosabb lett volna, ha kezdettől fogva negligálja az egész ügyet.

Egy tudósnak nem kellene túlságosan kíváncsinak lennie, gondolta keserű elégedetlenséggel. Veszélyes tulajdonság.

Vacsora után dr. Potterley átvezette a dolgozószobájába, de a küszöbnél megálltak. A falakat mindenhol könyvek borították.

Nem csak mikrofilmek. Persze voltak filmek is, de a fiatalember jóval több könyvet látott - papírra nyomtatott könyveket. Egészen eddig a pillanatig el sem tudta képzelni, hogy ilyen sok könyv maradt olvasható állapotban.

Ez zavarta. Miért tartana bárki is ennyi könyvet az otthonában? Az egyetem könyvtárában biztosan mind megvolt, vagy a legrosszabb esetben a Kongresszusi Könyvtár rendelkezhetett velük, ha valaki esetleg vette azt a minimális fáradságot, hogy kikölcsönzi a mikrofilmet.

A házi könyvtárat valamiféle titokzatosság lengte be. Valahogy a puszta léte is intellektuális anarchiát árasztott. Ez az utolsó gondolat különös módon megnyugtatta. Inkább legyen Potterley egy autentikus anarchista, mintsem valami színjátszó provokátor-ügynök.

Ettől kezdve az órák sebesen és meglepetésekkel telve rohantak el mellettük.

- Látja - kezdte Potterley tiszta, indulatoktól mentes hangon annyi az egész. hogy találni kell valakit, ha lehetséges ez egyáltalán, aki valaha is használt kronoszkópiát a munkája során. Természetesen, nem kérdezősködhettem nyíltan, hiszen ez egy engedély nélküli kutatás lenne.

- Igen - felelte Foster szárazon. Meglepte, hogy egy ilyen apró probléma máris megakasztotta a férfi előrehaladását.

- Csak közvetett módszereket alkalmaztam...

Ez valóban megtörtént. Fostert lenyűgözte a hatalmas mennyiségű szakirodalom, amely az antik mediterrán kultúra apró, de vitatott pontjaival foglalkozott, és amely olyan megjegyzéseket csalt elő belőle, mint például:

- Természetesen, sohasem vettem hasznát a kronoszkópiának... - vagy:

- A kronoszkópia használatára vonatkozó kérelmem még függőben van, és egyelőre nem tűnik valószínűnek, hogy elfogadják...

- Nem kérdezősködöm vaktában - szólt közbe Potterley. - A Kronoszkópiai Intézet havonta megjelentet egy vékony kiadványt, amelyben a múlttal kapcsolatos cikkeket tesznek közzé, miután időbenézéssel igazolták a bennük felsorolt tényeket. Mindig csak egy vagy két cikket.

- Elsősorban a cikkek trivialitása tűnt fel, az unalmasságuk. Miért élveznek ezek a kutatások prioritást az enyémmel szemben? Leveleket írtam azoknak, akik a legnagyobb valószínűség szerint olyan irányban végeznek kutatásokat, mint amiről ezekben a kiadványokban írtak. Ahogyan már említettem, egységesen azt válaszolták, hogy nem használtak kronoszkópot. Menjünk át ezen pontról pontra!

Végül Foster már beleszédült a professzor aprólékosan összegyűjtött részleteibe, de valahogy sikerült kinyögnie:

- De miért?

- Nem tudom, miért - válaszolta Potterley de van egy elméletem. Az eredeti kronoszkópot Sterbinski találta fel - látja, ennyit még én is tudok és jelentős nyilvánosságot kapott. Azután a kormány átvette az eszközt, és úgy döntött, hogy elsorvasztja azokat a kutatásokat, amelyekhez szükség lehet a gépezet használatára. Azonban ettől az emberek kíváncsiak lesznek rá, hogy miért nem használhatják. Így lett bűn a kíváncsiság, dr. Foster.

A fizikus egyetértett vele gondolatban.

- Azután képzeljük el, milyen hatással lehet - folytatta Potterley ha úgy tesznek, mintha használták volna a kronoszkópot! Akkor többé nem lenne misztikus, inkább hétköznapi dologgá válna. Többé nem lehetne az igazolt kíváncsiság tárgya vagy vonzó téma bármiféle kíváncsiskodó számára.

- Maga mégis kíváncsi rá - mutatott rá Foster.

Potterley nyugtalannak tűnt.

- Az én esetem más! - vágta rá ingerülten. - Meg kell tennem valamit, és nem hódolok be annak a nevetséges rendszernek, amely megakadályoz ebben.

Egy kicsit paranoid is, gondolta Foster komoran.

Paranoid vág,’ sem, mégis talált valamit. Már a fiatal tanár sem tagadhatta, hogy'' valami különös dolog folyik a neutrinikával kapcsolatban.

De mit akart Potterley? Fostert még mindig zavarta ez a kérdés. Ha a professzor nem a tudományhoz való etikai hozzáállását tesztelte, akkor mégis mit akart?

Foster megpróbálta logikai alapon összerakni. Mit tenne egy enyhén paranoiás intellektuális anarchista, ha kronoszkópot akar használni, és meg van győződve róla, hogy a felsőbb erők álltak az útjába?

Tegyük fel, hogy rólam van szó, gondolta. En mit tennék?

Lassan válaszolt:

- Lehet, hogy nem is létezik a kronoszkóp?

Potterley megriadt egy pillanatra, majdnem rés nyílott általános nyugalmának páncélján. Foster úgy érezte, mintha egy pillanatra elkapott volna valamit a tekintetében, ami egy cseppet sem hasonlított nyugalomra.

Azonban a történész visszanyerte lelki egyensúlyát, és így válaszolt:

- O, nem, biztos, hogy van valahol egy kronoszkóp!

- Miért lenne biztos? Látta? Én nem. Talán ez a magyarázat mindenre. Talán nem akarnak mindenkit távol tartani a kronoszkópjuktól, mert hogy nincs is kronoszkópjuk.

- De Sterbinski élt. Épített egy kronoszkópot. Ez mindenképpen tény.

- Legalábbis a könyvek szerint - felelte Foster hűvösen.

- Ide hallgasson! - Potterley szó szerint odanyúlt, és megragadta a fiatalember karját. - Szükségem van a kronoszkópra! Használnom kell! Ne mondja nekem, hogy nem is létezik! Azt fogjuk tenni, hogy kitanuljuk a neutrinikát és...

Potterley kihúzta magát, és nem folytatta.

Foster kiszabadította a karját. Nem kellett befejezni a mondatot, ő is kitalálta a végét:

- Építeni akar egy kronoszkópot?

Potterley savanyú képet vágott, mintha nem akarta volna szavakba öntve hallani az elképzelését. Azonban csak ennyit válaszolt:

- Miért ne?

- Mert lehetetlen - felelte Foster. - Ha hihetek az olvasmányaimnak, akkor Sterbinskinek húsz évébe került megépíteni a gépét és több millió dollár támogatást kapott hozzá. Azt hiszi, hogy mi ketten újra tudjuk alkotni a szerkezetet illegálisan? Tegyük fel, hogy lenne rá időnk, pedig nincs, és tegyük fel, hogy elég információt találok a könyvekben, amit pedig kétlek, de akkor is, honnan szerzünk pénzt és felszerelést? Az isten szerelmére, a kronoszkóp megtölt egy ötemeletes épületet!

- Akkor hát nem számíthatok a segítségére?

- Tudja, mit? Van rá mód, hogy kutatásba kezdjek...

- Hogyan? - kérdezte Potterley izgatottan.

- Ne törődjön vele! Nem fontos. De talán képes vagyok elég információt szerezni, és kideríteni, hogy a kormány módszeresen elfojtja a kronoszkópos kutatásokat vagy sem. Megerősíthetem az eddigi bizonyítékait, vagy talán mégis cáfolhatom őket. Nem tudom, mi haszna lenne bármelyikből is, de csak ennyit segíthetek. Ennél többet nem tehetek.

Potterley figyelte, ahogy a fiatalember végül távozik. Haragudott magára. Miért hagyta, hogy óvatlanná váljon? Így a fickó kitalálhatta, mit gondol a kronoszkóppal kapcsolatban. Elhamarkodta.

Csak azt nem értette, a bolond kölyök miért jutott arra a következtetésre, hogy a kronoszkóp nem létezik.

Muszáj léteznie. Szükségszerűen. Mi értelme azt mondani, hogy nem létezik?

És miért ne lehetne építeni még egyet? A Sterbinski óta eltelt ötven évben is fejlődött a tudomány. Csak a megfelelő tudást kell megszerezniük hozzá.

Hát akkor hagyjuk a fiatalembert, hadd szerezze meg azt a tudást! Hadd higgye, hogy egy kis gyűjtögetés minden, amit tehet. Ha egyszer az anarchia útjára lépsz, már nincsenek korlátok. Ha a fiút nem vezeti belső késztetés, akkor már az első lépés is hiba volt, nem kell erőltetni a folytatást. Potterley biztos volt benne, hogy ő maga nem habozna akár zsarolni is, ha kell.

A professzor még utoljára integetett egyet, azután felnézett. Eleredt az eső.

Minden bizonnyal! Zsarol is, ha kell, de már nem állíthatták meg.

Foster végigkormányozta autóját a kisváros kopár külterületén, észre sem vette az esőt.

Ostoba volt, korholta magát, de nem hagyhatta szó nélkül a dolgokat. Tudni akarta. Átkozta fegyelmezetlen kíváncsiságát, de tudnia kellett a választ.

De nem akart tovább menni Ralph bácsinál. Minden létező dologra megesküdött, hogy Ralph bácsinál megáll. Így nem lesz bizonyíték ellene - nem lehet igazi bizonyíték. Ralph bácsi diszkrét marad.

Titokban valamelyest szégyellte Ralph bácsit. Részben óvatosságból nem említette meg őt Potterley-nek, részben mert nem akarta látni a megemelkedő szemöldököt és az elkerülhetetlen félmosolyt. A tudományos írók, bármennyire is hasznosnak tartották őket, nem férhettek hozzá a tálhoz, nekik csak megvető lenézés jutott. Az a tény pedig, hogy több pénzt kerestek, mint a kutatók, természetesen csak tovább mélyítette az ellentéteket.

Volt idő, amikor még kényelemből lett valaki tudományos író. Nem kellett hozzá nagy műveltség vagy specializáció. Mindennek következtében a jó tudományos író gyakorlatilag mindenhez értett... Ralph bácsit pedig a legjobbak között tartották számon.

Ralph Nimmo nem rendelkezett diplomával és ezt büszkén emlegette.

- Egy diploma - mondta egyszer Jonas Fosternek, amikor még mindketten jóval fiatalabbak voltak - az első lépés egy tönkrement országúti lejtőn. Nem akarod elpocsékolni, úgyhogy dolgozol még rajta, és megszerzed a doktorit. A kutatás során alapos tudatlansággal vértezed fel magad a világ minden dolgával kapcsolatban, kivéve a semmi egyetlen kis alágazati szilánkját.

- Másrészről, ha gondosan védelmezed elmédet és egészen felnőttkorodig tisztán tartod az információ mindenféle piszkától, csupán intelligenciával töltőd fel és csak a tiszta gondolkodás terén képzed tovább, akkor hatékony eszköz áll majd rendelkezésedre és akár még tudományos íróvá is válhatsz.

Nimmo huszonöt évesen kapta az első megbízatását, miután befejezte tanulmányait és három hónapot sem töltött a területen. Kapott egy zsinórral összefogott kéziratot, amelynek a nyelvezete némi gondos elmélyedés és tehetséges találgatás nélkül a legműveltebb olvasó számára sem csillantotta fel a téma megértésének lehetőségét. Nimmo szétszedte és újra Összerakta (kellett hozzá öt hosszú és kimerítő megbeszélés a biofizikus szerzőkkel), közben feszes és jelentőségteljes nyelvezettel, kisimított stílussal áldotta meg.

- Miért ne? - felelte megengedően unokaöccsének, aki azzal válaszolt diplomaundorára, hogy lehordta, amiért kész a tudomány szélén ténferegni. - A széle is fontos. A te tudósaid nem tudnak írni. Miért kellene tudniuk? Sakk-nagymesternek vagy virtuóz hegedűművésznek sem kell lenniük, akkor miért várnánk el tőlük, hogy egymáshoz tudják illeszteni a szavakat? Miért ne bízzuk ezt is a terület szakértőjére?

- Te jó isten, Jonas, olvasd el a száz évvel ezelőtti szakirodalmat! Ne foglalkozz a ténnyel, hogy az a tudomány már lejárt, így a használt fogalmak egy része is elavult. Csak próbáld meg elolvasni és találni benne valami értelmet! Nyelvtörő és amatőr. Haszontalan oldalak, tele érthetetlen cikkekkel.

- De így nem kapsz elismerést, Ralph bácsi! - ellenkezett az ifjú Foster, aki akkoriban kezdte meg pályája felsőoktatásban töltendő részét, és meglehetős idealizmussal állt a dologhoz. - Szörnyű kutató lenne belőled.

- Kapok elismerést - felelte Nimmo. - Egy percig se gondold, hogy nem kapok! Persze, egy biokémikus vagy egy strato-meteorológus nem cserélne velem, de azért elég jól megfizetnek. Találd ki, mi történik, ha a Bizottság megvonja a tudományos publikációs támogatást egy első osztályú kémikustól! Inkább keményebben küzd a pénzemért vagy egy hozzám hasonló fickó pénzéért, mintsem vegyen egy ionografikus felvevőt.

Szélesen elvigyorodott, és Foster visszavigyorgott. Kifejezetten büszke volt pocakos, kerek képű és tömpe ujjú bácsikájára, aki hiúságában hiábavalóan ráfésülte ritkás haját sivárodó fejtetőjére, és úgy öltözött, mint egy rosszul összehordott szénakazal, mert az efféle hanyagság a védjegyének számított. Egyszerre szégyenkezett miatta és feszítette a büszkeség.

Aznap Fosternek egyáltalán nem volt kedve vigyorogni, amikor belépett bácsikája rendetlen lakásába. Mindketten öregedtek kilenc évet az óta a beszélgetés óta. E kilenc év során a tudomány minden részéből érkeztek iratok, amelyeket Ralph bácsinak kellett kicsiszolnia, és amelyeknek mindegyikéből bekúszott valamennyi ismeret a bácsi nagy befogadóképességű agyába.

Nimmo mag nélküli szőlőt eszegetett, egyesével dobálta be a szemeket a szájába. Odadobott egy fürtöt Fosternek, akinek épp csali sikerült elkapnia a gyümölcsöt, azután lehajolt, és összeszedegette a röptében és a becsapódástól lepotyogott szemeket.

- Hagyjad! Ne is törődj velük! - legyintett Nimmo. - Hetente egyszer jön valaki takarítani. Mi a helyzet? Gondok vannak a támogatásigénylő irományoddal?

- Igazából még bele sem kezdtem.

- Tényleg? Mozdulj rá, fiú! Talán arra vársz, hogy felajánljam a segítségemet az összeállításához?

- Nem engedhetném meg magamnak az áraidat.

- Ugyan már! A családban marad. Adj nekem minden kiadási jogot, és nem is kell elővenned a pénztárcádat.

Foster bólintott.

- Ha komolyan gondolod, akkor legyen.

- Legyen hát!

Az üzlet felért egy szerencsejátékkal, de Foster eleget tudott Nimmo írástudományáról ahhoz, hogy felismerje benne a kifizetődő lehetőséget. Valami közérdeklődést keltő, drámai felfedezés a törzsi közösségekről, egy új műtéti eljárással kapcsolatban vagy a spationautika bármely ágában komoly jövedelemforrást jelentő cikkekhez vezethet a kommunikációs tömegmédiában.

Például Nimmo készítette el tudományos fogyasztásra azt a munkairat-sorozatot. amelyben Bryce és társai két rákvírus kifinomult felépítéséről adtak leírást. Csekély ezer ötszáz dollárt kért a munkáért és persze a publikációs jogokat. Ezután exkluzív forgatókönyvet írt ugyanebből, egy trimenzionális videóhoz dramatizálta az anyagot húszezer dolláros előlegért és százalékos jutalékért, amely utóbbi még öt év elteltével is csordogált.

Foster a lényegre tért:

- Mit tudsz a neutrinikáról, bácsikám?

- A neutrinikáról? - Nimmo meglepettnek tűnt. - Ezen dolgozol? Azt hittem, a pszeudo-gravitációs optika érdekel.

- Igen, a p.g.o. a területem. Csak úgy érdeklődöm...

- Ördögtől való dolog az ilyen kérdezősködés. Átlépsz egy határt, tudod, ugye?

- Nem hinném rólad, hogy hívod a Bizottságot, csak mert kicsit kíváncsiskodom.

- Lehet, hogy ezt kellene tennem, még mielőtt valami bajba keveredsz. A kíváncsiság szakmai ártalom a tudósoknál. Láttam már ilyesmit. Valaki csendben halad egy probléma mentén, azután a kíváncsiság elvezeti egy különös kitérőhöz. A végén már annyira keveset foglalkozik az eredeti problémával, hogy az nem lesz elég a projekt megújításához. De ennél többet is láttam.,.

- Csak annyit szeretnék tudni - erőltette Foster hogy mi ment át a kezeden az utóbbi időben a neutrinika témájában?

Nimmo hátradőlt, és elgondolkodva rágcsált egy szőlőszemet.

- Semmi - válaszolta végül. - Úgy általában semmi. Nem emlékszem, hogy valaha is láttam volna neutrinikával kapcsolatos munkát.

- Hogyan? - Fosteren látszott, hogy meglepődött. - Akkor ki végezte a munkát?

- Most, hogy kérdezed, nem is tudom. Nem emlékszem rá, hogy valaki is beszélt volna erről az éves konferenciákon. Nem hiszem, hogy bárki is dolgozott volna vele.

- Miért?

- Hé, hé, lassíts! Nem csináltam semmit! Úgy hiszem...

Foster elkeseredett arcot vágott.

- Nem tudod biztosan?

-Hm... Elmondom, mit tudok a neutrinikáról. A neutrínómozgások és az ebben részt vevő erők alkalmazható...

- Persze, persze! Ahogy az elektronika az elektronok mozgásával és az ebben részt vevő erők alkalmazhatóságával foglalkozik, a pszeudo-gravitika pedig a mesterséges gravitációs mezők alkalmazhatóságával. Nem ezért jöttem hozzád. Csak ennyit tudsz?

Nimmo megőrizte egykedvű nyugalmát.

- Emellett a neutrinika az időbenézés alapja is. Ez minden, amit tudok.

Foster Összezuhanva süppedt bele székébe, és erőteljesen masszírozni kezdte az

arcát. Mélységes elégedetlenséget érzett. Bár nem fogalmazta meg konkrétan a gondolatot, de biztosnak érezte, hogy Nimmo valami friss jelentéssel fog előjönni, megemlíti a modern neutrinika néhány érdekfeszítő eredményét, és végül úgy küldi vissza Potterley-hez, hogy felhívhatja az idősödő történész figyelmét a tévedésére, adatainak félrevezető mivoltára és következtetésének hibáira.

Azután pedig visszatérhet a saját munkájához.

De ez...

Szóval, nem nagyon foglalkoznak a területtel, gondolta dühösen. Ez máris azt jelenti, hogy szándékosan elnyomják az ágazatot? Mi van, ha a neutrinika egyszerűen csak terméketlen, mint irány? Lehet, hogy az. Nem tudom. Potterley sem tudhatja. Miért vesztegetnénk el az emberiség intellektuális forrásait a semmire? De az is lehet, hogy valamilyen érthető okból a munkát titkosították. Meglehet...

A gondot inkább az jelentette, hogy tudnia kellett! Nem hagyhatta úgy a dolgokat, ahogy azok aktuálisan álltak!

Rövid szünet után ismét megszólalt:

- Van bármilyen szöveg a neutrinikáról, Ralph bácsi? Mármint egy tiszta és érthető szöveg. Valami az alapokról.

Nimmo elgondolkodott, szilvaképe kikerekedett a sóhajok sorozatától.

- Istenverte kérdéseid vannak ám! Az egyetlen, amiről valaha is hallottam, az a Sterbinski és még valaki írta könyv. Sohasem láttam, de egyszer felbukkant valamivel kapcsolatban... Sterbinski és LaMarr.

- Ez az a Sterbinski, aki feltalálta a kronoszkópot?

- Azt hiszem, igen. Ez csak azt bizonyítja, hogy jó könyvnek kell lennie.

- Van újabb kiadása? Sterbinski harminc éve meghalt.

Nimmo megvonta a vállát, és nem válaszolt.

- Ki tudod deríteni?

Néhány pillanatig csendben ültek, csak Nimmo széke tiltakozott nyekeregve a testes férfi fészkelődése ellen. Azután a tudományos író visszakérdezett:

- Elmondod, mi ez az egész?

- Nem tehetem. Segítesz, Ralph bácsi? Szerzel egy másolatot a szövegről?

- Nos, mindent, amit a pszeudo-gravitikáról tudok, azt tőled tanultam. Hálásnak kellene lennem. Tudod, mit? Segítek, de csak egy feltétellel.

- Mi lenne az?

Az idősebbik férfi tekintete hirtelen megkomolyodott.

- Az, hogy óvatos leszel, Jonas. Egyértelműen túlmentél a saját területed határain. Ne cseszd el a karriered a kíváncsiskodással olyasvalami iránt, amire nem szerződtél le és semmi közöd hozzá! Érted?

Foster bólintott, de valójában oda sem figyelt. Gondolatai dühödten kergették egymást.

Egy egész héttel később Ralph Nimmo kerekded alakja felbukkant Jonas Foster kétszobás kampuszlakásában, és rekedten suttogta el a híreket:

- Van neked valamim.

- Mi? - kérdezte a tanár izgatottan.

- A Sterbinski és LaMarr egy másolata. - Azzal elő is rántotta, vagy legalábbis megmutatta a sarkát bő felsőkabátja alatt.

Foster szinte automatikusan pillantott az ajtó és az ablakok felé. Megbizonyosodott róla, hogy csukva vannak és még idejekorán be is árnyékolta őket Kinyújtotta a kezét.

A tok bevonata pergett az anyag elöregedése miatt, és benne maga a film már megfakult, meg is merevedett. Foster élesen felcsattant:

- Ennyi?

- Ha kérhetném, mutass némi hálát, fiam! - jegyezte meg Nimmo, és egy nyögéssel leült, azután egy almát húzott elő kabátja külső zsebéből.

- Ó, hát köszönöm, csak kissé öreg a másolat!

- És még ehhez is szerencse kellett. Próbáltam szerezni egy filmváltozatot a Kongresszusi Könyvtárból. Nem ment. Letiltották a könyvet.

- Akkor ezt hogy szerezted?

- Elloptam. - Recsegve harapdálta körbe a csutkát. - New York-i Közkönyvtár...

- Nem értem.

- Pedig egyszerű. Természetesen bejáratos vagyok a raktárba, és csak át kellett lépnem a lánckorláton, amikor senki sem volt a közelben. Kiástam, és kisétáltam vele. Nagyon jóhiszeműek. Mindegy, senki sem fogja keresni egy éven belül. De azért jobb, ha senki sem látja meg nálad, kedves unokaöcsém!

Foster úgy bámult a filmszalagra, mintha az ténylegesen felforrósodott volna a kezében.

Nimmo eldobta a csutkái, és előbányászott még egy almát.

- A vicces az, hogy ennél újabb írást nem találtam a neutrinikáról. Se egy monográfia, se egy értekezés, se legalább egy munkanapló. A kronoszkóp óta semmi.

- Aha - bólintott Foster, de a gondolatai már máshol jártak.

Esténként Foster Potterley-ék házában dolgozott. Ez ügyben nem bízott meg a kampuszlakásban. Ez az esti munka lassan sokkal valóságosabbá vált számára, mint a támogatási kérvénye. Időnként eszébe jutott, és felsejlett benne némi aggodalom, de utóbb már ez is elmaradt.

Munkája eleinte csak annyiból állt, hogy megnézte és újra megnézte a filmre vett szöveget. Később már el is gondolkodott rajta (néha akkor, amikor a film egy szakasza kifutott a zsebvetítőből, és ő nem fűzte be újra).

Néha Potterley is bejött, hogy beleolvasson. Szégyenlősen mohó tekintettel ült le, mintha arra számított volna, hogy a gondolatfolyamatok megszilárdulnak és megjelennek a helyiségben. Fostert csak kétféleképpen zavarta meg: nem engedte, hogy rágyújtson, és néha beszélt hozzá.

Nem beszélgettek, szinte sohasem. A professzor halk monológot adott elő, bár nagyon úgy tűnt, hogy nem igazán akar figyelmet kelteni vele. Inkább mintha csak a saját feszültségét adta volna ki,

Karthágó! Mindig csak Karthágó!

Karthágó, az antik Mediterráneum New Yorkja. Karthágó, kereskedőbirodalom és a tengerek királynője. Karthágó, Szirakuza és Alexandria példaképe. Karthágó, az ellenségei által gonosszá tett és önmaga védelmében fel nem szólaló ország.

Róma legyőzte, azután elűzte Szicíliáról és Szardíniáról, de visszatért, hogy több mint kárpótolja magát a veszteségekért az új spanyol birtokokkal, majd felnevelte Hannibált, aki tizenhat éven keresztül terrorizálta a rómaiakat.

Végül ismét veszített, megbékélt sorsával, és ha megtörve is, de sikerült újjáépítenie magát a számára még megmaradt, jócskán összezsugorodott területen. Ez utóbbi oly jól sikerült, hogy a féltékeny Róma újfent háborút fontolgatott. Karthágó lakói már csak a két kezükre és a kitartásukra számíthattak, ezekkel építettek új fegyvereket és kényszerítettek ki kétéves háborút, amely a város végső pusztulásához vezetett. A karthágóiak inkább saját égő házuk lángjai között haltak meg. mintsem megadják magukat.

- Hát harcolnának az emberek egy városért és egy olyan szörnyű életért, amilyennek az antik szerzők leírták az ottani viszonyokat? Hannibál jobb hadvezér volt bármelyik rómainál és a katonái abszolút hűséggel szolgáltak alatta. Még a legmegkeseredettebb ellenségei is tisztelték, O is Karthágói volt. Divatos azt mondani erre, hogy atipikus karthágói volt, jobb a többieknél, disznók elé szórt gyöngy. De akkor miért volt annyira hűséges hazájához egészen a haláláig, amely többesztendőnyi száműzetést követően érte el? Úgy beszélnek Molochról...

Foster nem mindig figyelt oda, de néha, nem tehetett róla. akaratlanul is meghallgatta. Megborzongott és émelyegni kezdett a gyermekáldozat hallatán.

Azonban Potterley buzgón továbbment:

- Ahogy más sem, ez sem igaz. Ez egy huszonötezer éves lejáratás, amit a görögök és a rómaiak kezdtek el. Nekik is megvoltak a maguk rabszolgái, keresztre feszítései és kínzásai, meg a gladiátorviadalai. Ők sem voltak szentek. A Moloch-sztori olyasvalami, amit a későbbi korokban háborús propagandának neveztek, maga

a nagy hazugság. Be tudom bizonyítani, hogy hazugság volt. Be tudom bizonyítani, és a Mennyekre mondom... be is fogom...

A végén már csak mormolt magában, buzgón fogadkozott.

Potterley-né szintén meglátogatta, bár nem olyan gyakran, inkább csak kedden és csütörtökön, amikor a professzor esti kurzust tartott az egyetemen és nem lehetett jelen.

A nő többnyire csak ült csendben, nem beszélt, csak bámult azzal az üres tekintetével a bágyadt tésztaképében; egész tartása távoli volt és visszahúzódó.

Amikor először beült a szobába, Foster esetlenül próbálta kiküldeni.

Potterley-né színtelen hangon kérdezett vissza:

- Zavarom talán?

- Nem, természetesen nem - hazudott a fiatalember nyugtalanul, - Csak arról van szó, hogy... - Nem tudta befejezni a mondatot.

A nő bólintott, mintha meghívást fogadott volna el, és ott maradt. Azután kinyitotta a magával hozott szövetszatyrot, vitronlapokat vett elő belőle, és kifinomult, jól begyakorolt mozdulatokkal Összeszőtte őket két vékony, négyzetes depolarizáló rúd segítségével, amelyek úgy néztek ki a drótozatuk miatt, mintha egy nagy pókot tartott volna a kezében.

Egy este halkan megszólalt:

- A lányom, Laurel egykorú magával.

Foster egyszerre lepődött meg a váratlan hangtól és a szavak tartalmától.

- Nem tudtam, hogy van egy lányuk, Mrs. Potterley... - válaszolta.

- Meghalt. Már évekkel ezelőtt.

Az ügyes kezek között a vitron lassan felvette egy ruhadarab alakját, de Foster egyelőre még nem tudta beazonosítani. Nem tehetett mást, mint ostobán azt motyogta:

- Sajnálom...

Potterley-né felsóhajtott.

- Gyakran álmodom róla... - Távolba révedő, kék szemét a fiatalemberre emelte.

Foster összerezzent, és elfordította a tekintetét.

Egy másik este, miközben egy enyhén rátapadt vitronlapot szedett le a ruhájáról, a nő azt kérdezte:

- Egyébként mi az az időbenézés?

A szavak egy kifejezetten hosszú és összetett gondolatmenetet szakítottak meg, ezért Foster a kelleténél talán erőteljesebben csattant fel:

- Dr. Potterley el tudja magyarázni!

- Megpróbálta. Ó, igen, mondott valamit! De szerintem kissé türelmetlen velem. Többnyire kronoszkópiának nevezi. Ez olyan, mintha a múltbeli dolgokat néznénk a trimenzionálison? Vagy inkább kis pontmintázatokat készít, mint a számítógépe?

Foster enyhe utálattal pillantott le saját kézi számítógépére. Hasznos eszköznek tartotta, de minden műveletet kézzel kellett betáplálni és a válasz kódolva érkezett. Ha használhatná az iskola egyik számítógépét... Miért is ábrándozik ilyesmiről, hiszen már így is elég feltűnőnek érezte magát, amikor minden este egy kézi számítógéppel távozott az irodájából.

- Még sohasem láttam kronoszkópot - válaszolta -, de úgy vélem, hogy képeket láthatunk vele és hallatszanak a hangok is.

- Azt is hallani, amit az emberek beszélnek?

- Azt hiszem, igen. - Azután félig kétségbeesve tette hozzá: - Nézze, asszonyom, ez biztosan rosszul esik önnek, mert nem illik magára hagyni a vendéget, de tényleg nem kellene úgy éreznie, hogy muszáj...

- Nem érzek kényszert semmire - mondta a nő. - Csak várok.

- Vár? Mire?

Potterley-né nyugodtan válaszolt:

- Kihallgattam magukat az első este. Amikor először beszélt Arnolddal. Az ajtónál hallgatóztam.

- Valóban? - kérdezte a fiatalember hitetlenkedve.

- Tudom, hogy nem kellett volna, de szörnyen aggódtam Arnold miatt. Úgy érzem, olyasmit akar tenni, amit nem kellene, és hallani akartam, hogy mi az. Azután, amikor meghallottam... - Nem mondta tovább, inkább a vitron fölé hajolt, mintha a kézimunkára fordítaná minden figyelmét.

- Mit hallott meg, asszonyom?

- Hogy maga nem szeretne kronoszkópot építeni.

- Természetesen nem.

- Úgy gondoltam, talán meggondolhatja magát.

Foster döbbenten meredt rá.

- Úgy érti, abban a reményben jött be hozzám, hogy építek egy kronoszkópot? Arra vár, hogy építsek egy kronoszkópot?

- Remélem, hogy megteszi, dr. Foster. Ó, nagyon reménykedem benne!

Mintha hirtelen lehullott volna egy lepel, amely addig elhomályosította a nő arcát. Vonásai kiélesedtek, orcája színnel telítődött meg, tekintetébe élet költözött. Hangjában izgatottság remegett.

- Hát nem lenne csodálatos, ha lenne egy ilyenünk? - suttogta. - A múltban élt emberek új életre kelnének. Fáraók, királyok és... és az egyszerű emberek is. Remélem, épít egy ilyen szerkezetet, dr. Foster. Őszintén reménykedem benne...

Elfulladt a hangja, mintha saját szavainak hevessége fojtogatná, és közben a vitron is kicsúszott az öléből. Felállt, és ügyetlenül felsietett a pincelépcsőn, miközben Foster egyszerre döbbenten és aggódva követte tekintetével.

Az ügy egyre hosszabbra nyújtotta a fiatalember éjszakáit, melyek végén sokszor álmatlanul hánykolódott ágyában, megrekedve egy-egy gondolatmenetben. Mintha mentális gyomorrontástól szenvedett volna.

A támogatási kérelmei végül meglehetős hiányosságokkal kerültek Ralph Nimmóhoz. Nem igazán reménykedett bennük, eleve azt gondolta, hogy nem fogják elfogadni őket.

Ha nem fogadják el a kérelmeit, akkor szóbeszédet fog kelteni az egyetemen, és végül oda vezethet, hogy év végén nem újítják meg a kinevezését.

Nem igazán érdekelte a dolog. Csak a neutrínó, a neutrínó és a neutrínó. Az ösvény újra meg újra elágazott és élesen elkanyarodott, olyan felfedezetlen területekre vezette el, amelyekre Sterbinski és LaMarr nem talált rá.

Felhívta Nimmót.

- Szükségem lenne néhány dologra, Ralph bácsi. A kampuszon kívülről hívlak.

Nimmo tekintete derűsnek tűnt a videolapon, de éles hangon válaszolt:

- Neked most leginkább egy kommunikációs kurzusra lenne szükséged. Pokolian sok időmbe kerül értelmes formába rázni a kérelmedet. Ha emiatt hívsz...

Foster türelmetlen fejrázása beléfojtotta a szót:

- Nem ezért hívlak. Ezekre van szükségem. - Azzal gyorsan lekörmölte a listát egy papírlapra, és a vevőegység elé tartotta.

Nimmo morogva olvasta el.

- Szerinted mennyi trükköt tudok még megjátszani?

- Meg tudod szerezni őket, bácsikám. Te is tudod, hogy meg tudod szerezni ezeket.

Nimmo újra elolvasta a listát, kövér kés ajkaival hangtalanul ismételte a tételeket, közben elkomorodott a tekintete.

- Mi történik, ha összerakod ezeket? - kérdezte. Foster megrázta a fejét.

- Kizárólagos publikációs jogokat kapsz bármire, ami ezekből lesz. Csak kérlek, most ne kérdezz semmit!

- Csodákra én sem vagyok képes, tudod?

- Csak ezt szedd össze! Muszáj! Tudományos író vagy, nem kutató! Neked nem kell beszámolnod semmiről. Vannak barátaid és kapcsolataid. El is fordulhatnak néhány percre, ha ezen múlik, hogy a következő publikációjuknál hogyan viszonyulsz majd hozzájuk.

- Mélyen megérint, kedves unokaöcsém, hogy mennyire hiszel bennem. Megpróbálok segíteni.

Nimmo sikerrel járt. Az anyagok és a felszerelés egy magán túrakocsin érkezett meg egy este. Nimmo és Foster a kétkezi munkához nem szokott férfiak nyögéseivel pakolta be az árut.

Miután az író elment, Potterley megállt a pince bejáratánál, és halkan megkérdezte:

- Mire való mindez?

Foster félresöpört egy hajtincset a homlokából, és óvatosan masszírozta meghúzott csuklóját.

- Szeretnék elvégezni néhány egyszerű kísérletet.

- Valóban? - A történész szeme izgatottan csillogott.

A fiatalember kihasználva érezte magát. Mintha szó szerint az orránál fogva vezették volna végig egy veszélyes úton; mintha tisztán látná a2 ösvény végén rá várakozó ragadozókat, mégis buzgó elszántsággal masírozott tovább. Ami a legrosszabbnak tűnt: úgy érezte, mintha a saját keze rángatná az orránál fogva.

Potterley kezdte az egészet, az a Potterley, aki falánk tekintettel állt a bejáratnál

- de ő maga is érezte a belső késztetéseket.

- Egyedül szeretnék maradni, Potterley - jegyezte meg savanyú ábrázattal. - Nem bírom, hogy maga meg a felesége folyton lejönnek ide, és zavarnak a munkában.

Közben arra gondolt, hogy ha ezzel megsérti a fickót, hát dobja ki. Legalább véget vetnének ennek az egésznek.

Azonban a szíve mélyén biztosan tudta, hogy száműzetése a Potterley-házból nem vetne véget semminek.

Idáig azonban nem jutottak el. A professzor nem mutatta sértődés jelét, szelíd tekintete változatlan maradt. Így válaszolt:

- Természetesen, dr. Foster, ha ezt kívánja, így lesz.

A fiatal tanár követte a tekintetével, ahogy megfordult és elment. A házigazda otthagyta, hadd masírozzon tovább azon a bizonyos úton, aminek perverz módon még örült is, miközben gyűlölte magát azért, hogy élvezetet lel a kutatásban.

Egy kempingágyon aludt Potterley-ék pincéjében, így teljes hétvégéket tölthetett ott.

Ez időszakban történt, hogy elfogadták a (Nimmo által megorvosolt) kutatási támogatási kérelmét. A fizika kar igazgatója személyesen mondta el a hírt és gratulált neki.

Foster bambán bámult rá, és azt mormolta:

- Jó. Nagyon örülök. - Hangjában olyan kevés meggyőzőerő rejlett, hogy a másik férfi homlokát ráncolva, egyetlen szó nélkül megfordult és otthagyta.

A fiatal tanár nem is foglalkozott többet a dologgal. Kisebb pont az életében, nem érdemelt figyelmet. Olyasmit tervezett, ami valóban számított, csúcspontot és áttörést.

Egy este, egy második és egy harmadik után, elgyötörtén és az izgatottságtól félig magánkívül lehívta Potterley-t a pincébe.

A professzor leballagott a lépcsőn, és végignézett a házilag összebarkácsolt szerkezeteken. A szokásos, halk modorában jegyezte meg:

- Igen magas lett az áramszámla. Nem érdekel a költség, de a város kérdezősködhet. Lehet valamit tenni?

A meleg este ellenére Potterley szűk nyakú felsőt és mellényt viselt. Foster a maga alsóingében csipás szemmel nézett rá, és reszketeg hangon válaszolt:

- Már nem tart sokáig, dr. Potterley. Azért hívtam le, hogy mondjak valamit. Lehetséges kronoszkópot építeni. Egy kisebbet, természetesen, de lehetséges.

A professzor a lépcsőkorlátba kapaszkodott, tartása megereszkedett. Csak suttogni bírt:

- Meg lehet építeni itt is?

- Itt, a pincében - felelte Foster fáradtan.

- Istenem! Azt mondta...

- Tudom, mit mondtam! - kiáltott fel a fiatalabbik férfi türelmetlenül. - Azt mondtam, hogy lehetetlen. De akkor még semmit sem tudtam. Sterbinski sem tudott semmit.

Potterley megrázta a fejét.

- Biztos benne? Nem téved, dr. Foster? Nem leszek képes elviselni, ha...

Foster ismét közbevágott:

- Nem tévedek! A fenébe, uram, ha az elmélet elég lett volna, már száz éve lenne időbenézőnk, amikor először foglalkozni kezdtek a neutrínókkal! Az okozta a problémát, hogy az eredeti kutatók csak egy rejtélyes, érzékelhetetlen részecskének tekintették tömeg és töltés nélkül. Csak arra használták, hogy kiegyensúlyozzák a könyvelést, és ezáltal megmentsék a tömegenergia megmaradásának törvényét.

Nem tudhatta, hogy Potterley érti-e, miről beszél. Nem is érdekelte. Ki kellett adnia magából. El kellett mondania valakinek azt, ami megalvasztotta a gondolatait... Emellett meg akarta alapozni azt is, amit ezután készült kibökni.

Folytatta:

- Először Sterbinski fedezte fel, hogy a neutrínók áttörik a tér-idő kereszteződés gátját, ezáltal egyszerre utaznak át időn és téren. Először Sterbinski dolgozott ki egy módszert a neutrínók megállítására. Feltalálta a neutrínó-felvevőt, és kitalálta, hogyan lehet értelmezni a neutrínófolyam mintázatát. A folyamot természetes módon minden olyan anyag befolyásolta és eltérítette, amelyen áthaladt, miközben időben és térben mozgott. A kitéréseket ki lehet elemezni és át lehet alakítani azoknak a dolgoknak a képévé, amelyek a kitéréseket okozták. Lehetséges az időbenézés. Még a levegő vibrálása is érzékelhető, hanggá alakítható.

A professzor már nem figyelt oda.

- Persze, persze... De mikorra tud megépíteni egy kronoszkópot?

Foster egészen belemelegedett a magyarázatba:

- Hadd fejezzem be! Minden azon a módszeren múlik, amellyel érzékeljük és kielemezzük a neutrínófolyamot. Sterbinski módszere bonyolult és hosszadalmas volt. Hatalmas mennyiségű energiát igényelt. Azonban én pszeudo-gravitikát tanultam, dr. Potterley, a mesterséges gravitációs mezők tudományát. Ezen belül a fény viselkedésére specializálódtam. Ez egy egészen új terület, amiről Sterbinski még semmit sem tudott. Ha tudott volna róla bármit is, akkor sokkal hatékonyabb módszert talált volna ki a neutrínók érzékelésére, pszeudo-gravitációs mező segítségével. Ha több anyagom lett volna a neutrinikáról, már sokkal hamarabb eljutottam volna a megfelelő következtetésekhez.

Potterley tekintete felderült.

- Tudtam! - örvendezett. - Még ha abba is hagyták a neutrinika kutatását, a kormány sohasem lehet biztos benne, hogy a tudomány más területei nem fedeznek fel valamit ezzel a szegmenssel kapcsolatban. Ennyit a tudomány centralizált irányításának értékéről! Már évekkel ezelőtt is ezt gondoltam, dr. Foster, és maga bebizonyította!

- Gratulálok a tisztánlátásához! - jegyezte meg a fiatal tanár. - Azonban lenne itt még egy dolog...

- Ó, ne is törődjön velem! Csak válaszoljon, kérem! Mikorra tud megépíteni egy kronoszkópot?

- Épp próbálok elmondani magának valamit, dr. Potterley! A kronoszkóp semmire sem lenne jó magának. (Tényleg így gondolta.)

A professzor lassan lement a lépcsőn, és megállt Foster előtt.

- Ezt meg hogy érti? Miért ne segítene a kronoszkóp?

- Mert nem látná benne Karthágót. Ezt próbálom elmagyarázni. Ide akartam kilyukadni. Sohasem fogja látni Karthágót.

- Téved - rázta a fejét Potterley. - Ha meglesz a kronoszkóp, csak fókuszálni kell a...

- Nem, dr. Potterley! Nem fókusz kérdése. Véletlenszerű tényezők is hatnak a neutrínókra ugyanúgy, ahogy minden más szubatomi részecskére is. Ezt nevezzük bizonytalansági elvnek. Amikor felvesszük és értelmezzük a neutrínófolyamot, a véletlenszerű tényezők életlenné teszik a képet, avagy "zajt" okoznak, ahogy a kommunikáció szakon hívják ezt. Minél messzebbre akarunk visszatekinteni az időben, annál életlenebb lesz a kép, mert nagyobb lesz a zaj. Egy idő után a zaj teljesen elfedi a képet. Érti?

- Több energia - válaszolta a professzor színtelen hangon.

- Az nem segít. Amikor a zaj elmossa a részleteket, a részletek felnagyítása felnagyítja magát a zajt is. Ha a nap megéget egy filmszalagot, akkor azon már hiába nagyítgatja a képeket, nem? A határokat az univerzum fizikai természete jelöli ki. A levegőmolekulák véletlenszerű termikus mozgása szabja meg, hogy mennyire gyenge hangot lehet még érzékelni egy bármilyen eszközzel. A fényhullámok vagy az elektronhullámok hossza határozza meg, hogy mekkora tárgyak láthatók egy bármilyen eszközzel. A kronoszkóppal is ugyanígy van. Csak egy bizonyos időtartamig működik.

- És mennyi lenne az?

Foster mély lélegzetet vett.

- Egy és egy negyed század. Ez a legtöbb, amit elérhetünk.

- De hát a Bizottság havi magazinja az antik történelemmel kapcsolatban is jelentetett meg anyagokat! - nevetett fel a történész reszketegen. - Biztosan téved. A kormány Krisztus előtt 3000 környékéről is szerzett adatokat.

- Mikor kezdett el hinni nekik? - kérdezte Foster gúnyosan. - Az egész alkunk kezdetén bebizonyította, hogy hazudnak, mert egyetlen történész sem használhatta a kronoszkópot. Hát nem érti, miért? Azért, mert csak azoknak hasznos, akik a kortárs történelemmel foglalkoznak. Egyetlen kronoszkóp sem lehet képes visszatekinteni az 1920 előtti időbe, semmilyen körülmények között.

- Téved. Nem tud mindent - jegyezte meg Potterley.

- Az igazság magának sem fog meghajolni. Nézzen szembe vele! A kormány szerepe ebben az egészben pont az, hogy fenntartsa a hazugságokat.

- Miért?

- Nem tudom, miért.

Potterley tömpe orra grimaszba rándult, szeme forgott, miközben tovább mentegette igazát:

- Ez csak elmélet dr. Foster. Csak építsen egy kronoszkópot! Építsen egyet, és próbáljuk ki!

A fiatalember váratlanul megfogta a professzor vállát, és megszorította.

- Maga szerint még nem tettem meg? Maga szerint úgy mondom mindezt, hogy nem ellenőriztem? Már készítettem egyet! Itt van, csak nézzen körül!

A tápegységek kapcsolóihoz lépett, és egyesével felkattintgatta őket. Elfordított egy rezisztort, igazított néhány másik tekerőgombon. és leoltotta a pince világítását.

- Várja meg, amíg bemelegszik!

Halvány izzás látszott az egyik fal közepe közelében. Potterley érthetetlenül motyogott maga elé, és Foster rákiáltott:

- Csak figyeljen!

A fény kiélesedett és felerősödött, fények és árnyékok mintázatává esett szét. Férfiak és nők jelentek meg homályosan, elmosódott vonásokkal, pusztán alaktalan csíkokkal a karok és a lábak helyén. Felbukkant és elsietett egy régi stílusú autó; még kerekeken gurult és felismerhető volt, mint elavult benzinüzemű, belső égésű motoros jármű.

- A huszadik század közepe - jegyezte meg Foster. - A hangberendezést még nem állítottam össze, ezért nem hallunk semmit. Később majd adunk hozzá hangot is. Mindegy, a huszadik század közepe majdnem a lehetőségek határán van. Higgye el, hogy ez a lehető legjobb fókuszálás!

- Építsen nagyobb gépet! - válaszolta Potterley. ¦ Egy erősebbet, jobb áramkörökkel!

- Nem kerülheti ki a Bizonytalansági Elvet, ember! Ennyi erővel megpróbálhatna életben maradni a Nap felszínén! A lehetőségeinknek fizikai határai vannak!

- Hazudik. Nem hiszek magának...

Újabb hang hallatszott, metszővé vált, hogy érvényesülhessen a veszekedők kiáltásai felett:

- Arnold! Dr. Foster!

Az ifjú fizikus odakapta tekintetét. Dr. Potterley megdermedt egy hosszú pillanatra, mielőtt oda sem fordulva hátraszólt:

- Mit akarsz, Caroline? Hagyj magunkra!

- Nem! - Potterley-né erőteljes hangon válaszolt, miközben leereszkedett a lépcsőn. - Hallottam. Nem tehetek róla, de hallottam. Van egy Időbenézője, dr. Foster? Idelent, a pincében?

- Igen, asszonyom. Egyfajta időbe néző szerkezet. Nem a legjobb. Még nem tudok hangot kicsalni belőle és a kép is homályos, de már működik.

Potterley-né hangosan tapsikolt, azután a mellkasára szorított kézzel örvendezett:

- Milyen csodálatos! Milyen csodálatos!

- Nem annyira csodálatos! - csattant fel a professzor. - Ez a bolond gyerek nem tud messzebbre visszanézni, mint...

- Nézze...! - kezdte Foster felbőszültén.

- Kérlek, hallgass meg! - kiáltott fel Potterley-né, szinte elsírta magát. - Hát nem látod, Arnold? Ha húsz évre vissza lehet nézni vele, akkor ismét láthatjuk Laurelt! Kit érdekel Karthágó és az ókor? Láthatjuk Laurelt! Újra élhet! Hagyja itt a masináját, dr. Foster! Csak kérem, mutassa meg, hogyan működik!

A fizikus felváltva bámult a nőre és férjére. Potterley teljesen elsápadt. Bár a hangja halk és hűvös maradt, valahogy eltűnt belőle a nyugalom.

- Ostoba vagy!

Caroline elgyengülve kiáltott fel:

- Arnold!?

- Azt mondtam, hogy ostoba vagy. Mit látnál? Csak a múltat. Csak a halott múltat. Tehet Laurel bármi olyat, amit még nem tett meg? Fogsz látni bármi olyat, amit még nem láttál? Újra meg újra át akarod élni azt a három évet úgy, hogy a babát nézed, amelyik sohasem fog felnőni?

A hangja majdnem elcsuklott, de végül kitartott. Odalépett feleségéhez, megragadta a vállát, és durván megrázta.

- Tudod te, mi történik majd veled, ha ezt megteszed? Jönnek és elvisznek, mert bele fogsz őrülni! Igen, beleőrülsz. Azt akarod, hogy egy elmegyógyintézetben kezeljenek? Azt akarod, hogy bezárjanak és megszondázzák az agyad?

Potterley-né kiszakította magát a férje szorításából. Ezúttal nem mutatott semmit elpuhult határozatlanságából.

- Látni akarom a gyermekem, Arnold! Ott van a gépben, és én akarom őt!

- Nincs ott a gépben. Az csali egy kép. Hát nem tudod megértem? Csak egy kép! Nem igazi!

-A gyermekemet akarom, hallod?! - Nekiesett a férjének, vékony öklével dühödten csapkodta a férfi mellkasát.

- A gyermekemet akarom!

A történész akaratlanul is elhúzódott a támadás elől, és felkiáltott. Foster már mozdult, hogy közéjük lépjen, de az asszony ekkor zokogva összeomlott.

Potterley megfordult, tekintete kétségbeesetten fürkészte a felhalmozott felszerelést. Hirtelen mozdulattal kitépett a helyéből egy Lando-rudat, és a következő mozdulattal máris Foster felé fordult, mielőtt a fiatalember megállíthatta volna.

- Hátra! - kiáltott rá a történész. - Maradjon ott, vagy esküszöm, hogy megölöm!

Erősen feléje suhintott, és Foster hátraugrott.

Potterley dühödten rontott, neki a pincében felépített gépezetnek. Az első üvegtörés után az ifjú fizikus már csak kábultan nézte, mit művel.

A professzor kitöltötte dühét, azután csendesen állt a szilánkok és roncsok között, kezében a törött Lando-rúddal. Oda sem pillantott, úgy parancsolt rá Fosterre suttogva:

- Kifelé! Menjen el, és soha többé ne jöjjön vissza! Ha ez itt került magának valamibe, akkor csak küldje el a számlát, és kifizetem. Kétszeresen is kifizetem!

A fiatalember megvonta a vállát, felkapta az ingét, és felment; a lépcsőn. Hallotta, ahogy Potterley-né hangosan felzokog, és amikor megfordult, az idős történészt látta felesége fölé hajolni, s arcvonásait bánat feszítette meg.

Két nappal később, a tanítási órák vége felé Foster fáradtan kutatott az újonnan elfogadott projektjével kapcsolatban, hátha talál valamilyen új adatot, amit hazavihet. Váratlanul dr. Potterley bukkant fel, s megállt a fizikus irodájának nyitva felejtett ajtajában.

A történész öltözködése ugyanolyan rendezett volt, mint mindig. Üdvözlésnek túl bizonytalan, kérésnek túl meddő mozdulattal intett. Foster faarccal nézett rá.

- Vártam ötig. amíg... Bejöhetek? - kérdezte a professzor.

A fiatalember csak bólintott.

Potterley folytatta:

- Felteszem, bocsánatát kell kérjem a viselkedésemért. Borzasztócin csalódott voltam, nem teljesen ura önmagamnak. Természetesen, ettől még megbocsáthatatlan marad az eset.

- Elfogadom a bocsánatkérését. Ez minden?

- A feleségem felhívta, ugye?

- Igen, telefonált.

- Igencsak hisztérikusan viselkedett. Mondta, hogy telefonált, de nem lehettem teljesen biztos... Megmondaná... lenne oly szíves, és elmondaná, hogy mit akart?

- Egy kronoszkópot akart. Azt mondta, van valamennyi saját pénze, és hajlandó fizetni a szerkezetért.

- Tett neki bármilyen ígéretet?

- Azt válaszoltam, hogy nem foglalkozom sorozatgyártással.

- Jó - lélegzett fel Potterley, mintha a mellkasát nyomó súlytól szabadult volna meg. - Kérem, ne fogadja többé a hívásait! Ő most... nem egészen...

- Nézze, dr. Potterley! - szólt Foster. - Nem avatkozom bele semmiféle családi vitába, de egyvalamire jobb, ha felkészül. Bárki építhet kronoszkópot. Adott néhány egyszerű alkatrész, amelyet bármelyik műszaki bevásárlóközpontban megvehet, és néhány szerszám segítségével összeállíthat. Legalábbis a képalkotási eszközre ez igaz.

- De ezt senki sem tudja magán kívül. Senki sem gondolkodott még el rajta, ugye?

- Nem szándékozom titokban tartani.

- Nem publikálhatja! Illegális kutatás volt!

- Ez már nem számít, dr. Potterley. Ha elveszítem a támogatást, akkor elveszítem és kész. Ha az egyetem elégedetlen lesz, hát majd lemondok. Egyszerűen nem számít.

- De hát ezt nem teheti meg!

Foster fáradtan válaszolt:

- Egészen idáig nem törődött ennyire azzal, hogy kockáztatom a támogatásomat vagy a pozíciómat. Hogyhogy most ennyire gondoskodó lett? Hadd magyarázzak el valamit magának! Amikor először eljött hozzám, még hittem a szervezett és irányított kutatásban, a szervezeti struktúra létjogosultságában, tehát abban, hogy magát intellektuális anarchistának és ezáltal veszélyesnek kell tartanom, dr. Potterley. Azonban valamely okból kifolyólag magam is anarchista lettem, hónapok óta az vagyok, és nagyszerű eredményeket értem el.

- Ezeket pedig nem azáltal értem el, hogy briliáns tudós lennék. Egyáltalán nem. Inkább azáltal, hogy a felülről irányított tudományos kutatásban olyan lyukak maradtak, amelyeket bárki betölthet, ha a megfelelő irányban keresgél. Ez már rég meg is történt volna, ha a kormány nem akadályozza meg.

- Értsen meg! Még mindig úgy vélem, hogy az irányított kutatás hasznos lehet. Nem részesítem előnyben az anarchiába való teljes visszalépést. Azonban kell lennie valamilyen köztes megoldásnak. Az irányított kutatás is lehet rugalmas. A tudósnak követnie kell a kíváncsiságát, legalább a szabadidejében, ha máskor nem is.

Potterley leült, elővette megnyerő modorát:

- Beszéljük ezt meg, Foster! Értékelem az idealizmusát. Maga még fiatal, le akarja hozni a csillagokat az égről. Azonban szerintem nem teheti tönkre magát olyan káprázatos kis ábrándok miatt, mint hogy milyennek kellene lennie a kutatómunkának. Én rángattam bele az egészbe, felelős vagyok magáért, és vádolom is magam. Érzelmi alapon cselekedtem. A Karthágóval kapcsolatos érdeklődésem elvakított, bolonddá tett.

Foster közbevágott:

- Úgy érti, hogy két nap alatt teljesen megváltozott? Karthágó már nem számít? A kutatómunka állami elnyomása már nem számít?

- Még egy olyan bolond is tanulhat valamit, Foster, mint amilyen én vagyok. A feleségem tanított meg erre a valamire. Megértettem, hogy a kormány miért nyomja el a neutrinikát Két nappal ezelőtt még nem is sejtettem. Márpedig a dolgok megértését mindig is elfogadtam. Látta, a feleségem miként reagált arra a hírre, hogy egy kronoszkóp van a pincénkben. Úgy képzeltem, hogy lesz egy kronoszkópom, amelyet használhatok a kutatásaimhoz. De ő csak a lehetőséget látta benne, hogy kielégítheti a személyes vágyait, mint amikor az álmaiban újra meg újra neurotikusán visszatér a személyes múltjába. Egy halott múltba. A tiszta tudományos gondolkodás kisebbségben van, Foster. A feleségemhez hasonló emberek pedig túlsúlyban vannak. Ha a kormány támogatná a kronoszkópiát, akkor mindenkinek láthatóvá válna a múltja. Könnyebb lenne megzsarolni vagy helytelenül nyomás alá helyezni a kormány hivatalnokokat, hiszen ki a fenének van teljesen tiszta múltja ezen a világon? Lehetetlenné válna a szervezett irányítás.

Foster megnyalta az ajkát, mielőtt válaszolt:

- Lehet. Vagy lehet, hogy a kormánynak más oka van az akadályozásra. De altkor is van itt egy fontos elv. Ki tudja, milyen más, fontos fejlesztéseket akasztottak még meg azzal, hogy a tudósokat keskeny ösvényekre kényszerítették? Ha a kronoszkóp néhány politikus rémévé válik, akkor ez egy olyan ár, amit muszáj megfizetni. Fel kell ismertetni az emberekkel, hogy a tudomány csak szabadon lehet önmaga, és erre nincs más hatásos mód, mint nyilvánossá tenni a felfedezésem. Így vagy úgy. Legálisan vagy illegálisan.

Izzadságcseppek ültek ki Potterley szemöldöke fölé, de a hangja nyugodt maradt:

- Ó, nem csak néhány politikusról van szó, dr. Foster! Ne higgye ezt! Nekem is rémületes lenne. A feleségem azzal töltené minden idejét, hogy megpróbál a halott lányunkkal élni. Még jobban eltávolodna a valóságtól. Beleőrülne, ha újra meg újra átélné ugyanazokat a jeleneteket. És ez nem csak az én problémám. Vannak, akik ugyanígy tennének. Az árvák folyton a halott szüleiket keresnék, mások pedig a saját fiatalságukat. Az egész világ elkezdene a múltban élni. Kész őrület lenne.

Foster hajthatatlan volt.

-A morális ítélkezés nem állhat útban. Nézhetjük a történelem bármely pontját, nincs olyan fejlődés, amelynek eredményeit az emberiség nem forgatta ki. Azonban ugyancsak az emberiségnek kell rendelkeznie a találékonysággal, hogy megakadályozza ezt. A kronoszkópot illetően, akik maga szerint a múltban akarnak élni, hamar belefáradnak majd. Találnak egy-egy kellemetlen ballépést szeretett szüleik múltjában, és elveszítik a lelkesedésüket. Az egészből ez az egyik legjelentéktelenebb momentum. Számomra egy fontos elv érvényesítéséről van szó.

- Mindjárt megmondom, mit csináljon az elveivel! - vágta rá Potterley, de nyugodtabban folytatta: - Hát tényleg nem képes összehasonlítani az emberek érdekeit egy elvvel? Nem érti, hogy a feleségem át fogja élni a tüzet, amely megölte a gyermekünket? Közben teljesen tehetetlen lesz! Jól ismerem. Minden egyes lépést számba vesz majd, mintha még megakadályozhatná. Újra meg újra átéli, és minden egyes alkalommal abban reménykedik, hogy mégsem történik meg az a szörnyűség. Hányszor akarja megölni Laurelt? - A végére rekedtség költözött a hangjába.

Fosternek bevillant egy gondolat:

- Mitől fél valójában, dr. Potterley, mit fog találni a felesége? Mi történt a tűz éjszakáján?

A történész a kezébe temette arcát, a vállát száraz zokogás rázta. A fiatalember elfordult, és feszengve nézett ki az ablakon.

Rövid idő elteltével a professzor összeszedte magát.

- Egy ideje már nem gondolok rá. Caroline nem volt otthon. Én vigyáztam a kicsire. Késő este bementem a gyerekszobába, hogy megnézzem, megint lerúgta-e magáról a takarót. Cigaretta volt a kezemben... Akkoriban még dohányoztam. Úgy emlékszem, hogy elnyomtam a hamutartóban, mielőtt bementem. Ebben mindig is óvatos voltam. A kicsi rendben volt. Visszamentem a nappaliba, és elaludtam egy filmen. Arra ébredtem, hogy fuldoklom és tűz vesz körül. Nem tudom, hogyan kezdődött.

- De maga szerint a cigarettától is lehetett, ugye? Egy cigarettától, amit elfelejtett elnyomni?

- Nem tudom. Megpróbáltam megmenteni, de mire kiértünk, meghalt a karjaimban.

- Gondolom, ezt sohasem mondta el a feleségének.

Potterley megrázta a fejét.

- Nem, de én azóta is együtt kell éljek ezzel.

- Csakhogy a kronoszkóppal a felesége most kideríthetné. De talán nem is a cigaretta okozta a tüzet. Lehet, hogy mégis elnyomta. Vagy talán nem lehetséges?

Az épp csak kicsordult könnyek már felszáradtak a professzor arcán, a pír is elhalványodott.

- Nem kockáztathatom meg... De nem csak rólam van szó, Foster. Az emberek többsége megtalálhatja a maga félelmeit a múltban. Ne szabadítsa ezt rá az emberi fajra!

Foster járkálni kezdett az irodájában. Valahogy ez az egész történet megindokolta Potterley veszett és irracionális vágyát a karthágóiak felmagasztalására, hogy istenítse őket és megcáfolja a Molochnak bemutatott tűzáldozatok történetét. Ha feloldozza őket a csecsemőgyilkosság bűne alól, szimbolikusan saját magát is megmenti ugyanazon bűn kárhozatától.

Ezért ugyanaz a tűz, amely miatt a kronoszkóp megalkotásáért küzdött, végül a szerkezet elpusztítására ösztönözte.

Foster szomorúan nézett az idősebb férfira.

- Értem a helyzetét, dr. Potterley, de ez felette áll a személyes érzelmeknek. Lazítanom kell a tudomány torkát fojtogató szorításon.

- Úgy érti - kiáltotta Potterley vadul hogy azt a hírnevet és vagyont akarja, amit egy ilyen felfedezés hoz?!

- Nem tudok semmiféle vagyonról, de gondolom, igen. Én is csak ember vagyok.

- Akkor nem fogja eltitkolni a tudását?

- Semmiképpen sem.

- Akkor... - A történész felállt, és néhány pillanatig farkasszemet nézett a fiatalemberrel.

Foster különös félelmet érzett. A másik férfi idősebb volt nála, alacsonyabb és gyengébb is egyben. Nem látott nála fegyvert, mégis...

A fizikus így szólt:

- Ha arra gondol, hogy megöl, vagy valami hasonló őrültségre, akkor hadd mondjam e], hogy már letétbe helyeztem az információkat egy páncélszekrényben, ahol a megfelelő emberek megtalálhatják az eltűnésem vagy váratlan halálom esetén.

- Ne legyen ostoba! - szólt rá Potterley, és kiment.

Foster becsukta mögötte az ajtót, bezárta, és leült gondolkodni. Bolondot csinált magából. Természetesen nem tette az információkat sehová. Eszébe sem jutott ez a fajta melodrámába illő cselekedet. Ám ezúttal komolyan elgondolkodott rajta.

Még ostobábbnak érezte magát, miközben egy óra alatt lekörmölte az egyenleteket, amelyek segítségével a pszeudo-gravitációs optika alkalmazható a neutrínók befogására, majd hozzácsapott néhány ábrát a szerkezeti összeállítás útmutatójaként. A lezárt borítékra Ralph Nimmo nevét írta.

Az éjszaka meglehetősen nyugtalanul telt, és másnap reggel az iskola felé tartva letétbe helyezte a borítékot egy bankban azzal az instrukcióval - és ehhez aláírattak vele egy papírt -, hogy halála esetén felnyithatják a páncélrekeszt.

Felhívta bácsikáját, hogy értesítse a boríték létezéséről, de aggályoskodva elutasította, hogy bármit is eláruljon a tartalmáról.

Még sohasem érezte magát olyan nevetségesen öntudatosnak, mint abban a pillanatban.

Aznap és a következő éjjelen épp csak eleget aludt, ugyanis szemben találta magát az etikátlanul megszerzett tudás nyilvánossá tételének meglehetősen gyakorlati problémájával.

Az általa legjobban ismert magazin, A Pszeudo-Gravitikai Társaság tevékenysége valószínűleg hozzá sem ér semmilyen irathoz, amely nem tartalmazza a varázs - lábjegyzetet: "A szövegbe foglalt munkát az Egyesült Nemzetek Kutatási Bizottsága xy szám alatt engedélyezte."

Ugyanez állt, akár kétszeresen is, a Fizikusnap tóra.

Mindig akadtak olyan kisebb magazinok, amelyek már csak a szenzáció kedvéért is megfontolnák, egy ilyen cikk közlését, azonban ez olyan pénzügyi jellegű tárgyalásokat is jelentene egyben, amelyekbe nem szívesen bocsátkozott. Akkor talán már az is jobb lehet, ha csak egy kis pamflet elkészítésének és sokszorosításának árát kell megfizetnie, amit azután terjeszthetne a tudósok között. Ez esetben még akár egy tudományos író szolgálatait is igénybe vehetné, ami persze feláldozná a kidolgozottságot a gyorsaság oltárán. Találnia kellene egy megbízható nyomdát is. Ralph bácsi biztosan ismer ilyet.

Az irodája felé tartott a folyosón, és nyugtalanul azon gondolkodott, hogy talán nem kellene több időt elpocsékolnia, nem lenne szabad tovább vergődnie a határozatlanság csapdájában. A legegyszerűbb lenne haladéktalanul felhívni Ralph bácsit az irodai telefonról. Annyira elmerült súlyos gondolatainak folyójában, hogy észre sem vette látogatóit, amíg oda nem fordult a kabátakasztótól az íróasztalához.

Potterley állt előtte egy ismeretlen férfival.

Foster értetlenkedve nézett rájuk.

- Mit jelentsen ez?

A professzor válaszolt:

- Sajnálom, de meg kellett állítanom magát.

A fiatalember továbbra is mereven nézte őket.

- Miről beszél?

Ezúttal az idegen felelt:

- Hadd mutatkozzam be! - Nagy fogai kicsit egyenetlenül álltak a sorban és óhatatlanul kivillantak, amikor elmosolyodott. - Thaddeus Araman vagyok, a Kronoszkópiai Részlegvezetője. Magához jöttem azok miatt az információk miatt, melyeket Arnold Potterley professzor bocsátott a rendelkezésemre és a részleg saját forrása is igazolt...

Potterley hirtelen közbevágott:

- Vállaltam minden felelősséget, dr. Foster. Elmondtam, hogy akarata ellenére én vettem rá az etikátlan kísérletek lefolytatására. Felajánlottam, hogy vállalok minden felelősséget és megtorlást. Nem kívánok ártani önnek. Csak arról van szó, hogy a kronoszkópia nem megengedett.

Araman bólintott.

- Ahogy a professzor mondja, magára vállalt minden felelősséget, dr. Foster, de ettől a pillanattól kezdve ez már nem az ő ügye.

- Ó, igen? - kérdezte Foster kihívóan. - Mit fog tenni? Kigolyóz a Bizottságnál, hogy ne kapják támogatást?

- Ez teljes mértékben a hatalmamban áll.

- Megparancsolja az egyetemnek, hogy bocsássanak el?

- Ez ugyancsak hatalmamban áll.

- Rendben. Csak tessék! Tekintse megtörténtnek! Most rögtön elhagyom az irodámat, amint maguk távoztak. Később elküldök valakit a könyveimért, de ha akarja, azokat is itt hagyom. Ennyi az egész?

- Nem egészen - felelte Araman. - Meg kell ígérnie, hogy többé nem kutat a kronoszkópiával kapcsolatban, nem publikál felfedezéseket a kronoszkópiával kapcsolatban, és természetesen nem épít újabb kronoszkópot. Határozatlan ideig megfigyelés alatt fog állni, biztosítandó, hogy valóban betartja az ígéretét.

- Tegyük fel, hogy nem ígérem meg. Mit tehetne? A szakterületemen kívül eső kutatás lehet etikátlan, de nem számít bűnténynek.

- A kronoszkópia esetében annak számít, fiatal barátom - mondta Araman türelmesen. - Ha kell, börtönbe zárjuk, és ott tartjuk.

- Miért? - kiáltott fel Foster. - Mi ez a nagy titkolózás a kronoszkópia körül?

- Ez így működik - válaszolta a részlegvezető. - Nem engedhetjük meg, hogy ez a terület tovább fejlődjön. Az én dolgom az, elsődlegesen, hogy biztosítsam ezt, és szándékaim szerint ezt is fogom tenni. Sajnálatos módon nem volt tudomásom róla, ahogy másnak sem a részlegnél, hogy a pszeudo-gravitációs optika tételei ilyen egyértelműen alkalmazhatóak a kronoszkópiában. Jár egy pont az általános tudatlanságnak, de mostantól kezdve ezt is figyelembe vesszük a további kutatások irányának kiszabásakor.

- Ez nem fog segíteni magukon - jegyezte meg Foster. - Más tételek is alkalmazhatóak lehetnek, amelyekről sem maga, sem én nem tudunk. A tudomány elaprózott részei egységes egészet alkotnak. Ez is az egyik szilánkja. Ha ezt ki akarja törni belőle, akkor az egészet össze kell törnie.

- Kétségtelen, hogy elméletben ez teljesen igaz - replikázott Araman. - Azonban a gyakorlatban ötven éven keresztül egészen jól sikerült Sterbinski szintjén tartani a kronoszkópot. Ha időben elkaptuk volna magát, dr. Foster, akkor akár még abban is reménykedhettünk volna, hogy folytathatjuk a végtelenségig. Ugyancsak nem kerültünk volna ennyire közel a katasztrófához, ha nem az ábrázata alapján ítéltem volna meg Potterley professzort.

A történészhez fordult, és önmagával kapcsolatos rosszallását egyik szemöldöke humorosnak szánt megemelésével jelezte.

- Attól tartok, jó uram, hogy pusztán történész professzorként utasítottam vissza az első találkozásunk alkalmával. Hajói végzem a munkámat és leellenőrzöm, mindez meg sem történhetett volna.

- Használhatja bárki is az állami kronoszkópot? - vágott közbe Foster.

- A részlegen kívülről senki, semmilyen körülmények között. Elmondhatom, mert nyilvánvaló, hogy már maguktól is rájöttek erre. Azonban figyelmeztetnem kell mindkettejüket, hogy e tény bármilyen formában történő megismétlése már nem etikátlannak, hanem egyenesen bűnténynek minősül.

- És a maguk kronoszkópja sem megy vissza százhuszonöt évnél messzebbre, ugye?

- Nem.

- Akkor a kiadványukban szereplő írások az antik időkbe való betekintésekről mind hamisítványok?

Araman hűvösen válaszolt:

- A rendelkezésére álló ismeretek segítségével tévedhetetlenül kikövetkeztetheti a választ. Azonban mégis megerősítem a feltevéseit. A havi közlöny hamisítvány.

- Ez esetben - mondta a fizikus - nem ígérhetem meg, hogy elhallgatom a kronoszkópiáról szerzett ismereteimet. Ha le akar tartóztatni, akkor tessék, itt vagyok! Védekezésem egy bírósági tárgyalás során éppen elegendő kell legyen, hogy ledöntse a maguk értékes kis kártyavárát, amelyet az irányított kutatás segítségével építettek fel. A kutatások irányítása egy dolog, de elhallgatni valamit és ezáltal megfosztani az emberiséget a fejlődés előnyeitől már egészen más lapra tartozik.

- Tisztázzunk valamit, dr. Foster! - felelte Araman. - Ha megtagadja az együttműködést, egyenesen a börtönbe megy. Nem találkozik ügyvéddel, meg sem vádolják, és tárgyalás sem lesz. Egyszerűen csak rácsok mögé kerül.

- Csak blöfföl! - hitetlenkedett Foster. - Már nem a huszadik században élünk!

Mozgást hallottak a folyosóról, léptek zaját és egy kiáltást magas hangon, amelyet a fiatalember bármilyen körülmények között felismert volna. Az ajtó kivágódott, a zárnyelv szilánkokat tört ki a félfából, ahogy három verekedő alak zuhant be rajta.

Épp csak átestek a küszöbön, amikor az egyikük pisztolyt vett elő, és keményen egy másik verekedő fejére csapott a markolattal.

A sérültből hangos szusszanással szakadt lei a levegő, azután ernyedten rogyott össze.

- Ralph bácsi! - kiáltott fel Foster.

Araman a homlokát ráncolta.

- Ültessék le arra a székre! - parancsolta. - Hozzanak egy kis vizet!

Ralph Nimmo némi óvatos undort tükröző arckifejezéssel masszírozta meg a fejét, mielőtt megszólalt: - Semmi szükség erre a durvaságra, Araman!

- Az Őröknek már előbb le kellett volna ütniük - válaszolta a részlegvezető hogy kint tartsák. Jobb lenne, ha elmenne, Nimmo.

- Maguk ismerik egymást? - kérdezte Foster döbbenten.

- Volt már dolgom a fickóval - válaszolta Nimmo még mindig a fejét dörzsölgetve. - Ha személyesen idejött az irodádba, kedves Öcsém, akkor bizony bajban vagy.

- Ahogy maga is - szólalt meg Araman dühösen. - Tudok róla, hogy dr. Foster neutrinikai szakirodalmat kért magától.

Nimmo a homlokát ráncolta, azután egy olyan grimasz kíséretében simította ki, mintha a mozdulat fájdalmat okozott volna.

- És? - kérdezte. - Mit tud még rólam?

- Hamarosan mindent tudni fogunk magáról. Addig ez az egy is elég, hogy belekeverjük az ügybe. Miért jött ide?

- Kedves Araman doktor! - kezdte Nimmo, láthatóan visszanyerte könnyed derűjének egy részét. - Tegnapelőtt ez a szamár unokaöcsém felhívott telefonon. Elhelyezett valamiféle rejtélyes információt...

- Ne mondd el! Ne mondj semmit! - kiáltott rá Foster.

Araman hűvösen pillantott rá.

- Tudunk róla, dr. Foster. Felnyittattuk a banki széfet, és lefoglaltuk a tartalmát.

- De... honnan tudták? - kérdezte a fizikus, dühös csalódottsága elfojtotta a hangját.

- Mindegy! - jegyezte meg Nimmo, és folytatta mondandóját:

- Sejtettem, hogy a háló lassan bezárul körülötte, és miután elintéztem néhány dolgot, idejöttem, hogy lebeszéljem erről az egészről, amit mostanában művei. Nem éri meg rááldoznia a karrierjét.

- Ez azt jelenti, hogy maga is tudja, mivel foglalkozik a fiatalember? - kérdezte Araman.

- Nem mondta el - felelte Nimmo. - Azonban meglehetősen tapasztalt tudományos író vagyok. Tudom, hogy az atom melyik oldalán repül az elektron. Ez a fiú, Foster a pszeudo-gravitációs optikára specializálódott, és személyesen okított ki ebben a témában. Megkért, hogy szerezzek neki egy könyvet a neutrinikáról, amelyet magam is átfutottam, mielőtt odaadtam neki. Össze tudom rakni a kettőt. Megkért, hogy szerezzek be neki bizonyos fizikai berendezéseket és alkatrészeket, és ez is illett a képbe. Szóljanak, ha tévedek, de az unokaöcsém valószínűleg készített egy félig-meddig hordozható, alacsony feszültségű kronoszkópot. Igen vagy igen?

- Igen. - Araman elgondolkodva cigarettáért nyúlt, és nem volt többé tekintettel a történészre, aki eddig csendesen figyelte az eseményeket, mintha egy álom képeit nézegetné, ám ekkor levegőért kapkodva húzódott arrébb, mintha a következő pillanatban a fehér dohányrúd megölhetné. - Ismét tévedtem. Azt hiszem, le fogok mondani. Magát is meg kellett volna figyeltetnem, Nimmo, ahelyett, hogy csak Potterley-re és Fosterre koncentrálok. Nem maradt túl sok időm a cselekvésre, és maga is idejött, de ez még nem menti fel. Le van tartóztatva, Nimmo.

- Miért is? - kérdezte a tudományos író.

- Engedély nélküli kutatásért.

- Nem kutattam. Nem is tehetném, mivel nem vagyok regisztrált tudós. Még ha meg is tettem volna, ez nem számít bűnténynek.

Foster dühödten szólt közbe:

- Nem számít, Ralph bácsi! Ez a bürokrata saját törvényeket hoz!

- Például? - érdeklődött Nimmo.

- Például életfogytig tartó börtön, tárgyalás nélkül.

- Hülyeség - legyintett a kövérkés férfi. - Már nem a huszadik szá...

- Én is ezt mondtam! - vágott közbe az unokaöccse. - Őt ez nem zavarja.

- Akkor is hülyeség! - kiáltotta Nimmo. - ide figyeljen, Araman! Az unokaöcsémnek és nekem is vannak olyan rokonaink, akikkel nem veszítettük el a kapcsolatot. Gondolom, a professzornak is vannak ilyen rokonai. Nem tűnhetünk el csak úgy! Kérdések merülnek majd fel és szárnyra kelnek a pletykák. Ez már nem a huszadik század! Ijesztgetéssel nem megy semmire!

A cigaretta eltört Araman ujjai között, ahogy erőszakosan félrepöckölte.

- A francba! Nem tudom, mit tegyek magukkal! Ilyen még sohasem volt... Három bolond, akik nem tudják, mibe ártották bele magukat! Semmit sem értenek az egészből! Akarják tudni?

- Ó, hallgatjuk, kedves Araman! - vigyorgott Nimmo zordan.

Foster csendben állt, tekintetében harag villogott. Potterley két kezén meg-meg- rándultak az izmok, mintha kígyókat tartana az ingujjában.

Araman folytatta:

- Maguk szerint a múlt halott. Ha bármikor beszélgettek erről, egy vagyonba fogadnék rá, hogy felbukkant ez a kifejezés. Halott múlt. Ha tudnák, mennyiszer hallottam már ezt a két szót; inkább lenyelnék, mielőtt még egyszer kimondják őket!

- Amikor az emberek a múltra gondolnak, halott dologként gondolnák rá, olyasmiként, ami már elmúlt, messze van. Mi több, teszünk is érte, hogy így gondoljanak rá. Amikor időbenézésről teszünk közzé jelentéseket, azokban mindig évszázadokkal ezelőtti dolgokról írunk. Maguk már tudják, hogy száz évnél messzebbre nem igazán lehet visszatekinteni, de az emberek tényszerűnek fogadják el ezeket a jelentéseket. A múlt Rómát jelenti, Görögországot, Karthágót, Egyiptomot vagy épp a kőkorszakot. Minél halottabb, annál jobb.

- Maguk hárman már tudják, hogy egy évszázad a határ. Így mit jelent maguknak a múlt? A fiatalságukat, Az első szerelmet. A halott anyát. Azt, ami húsz évvel ezelőtt volt. Vagy harminc évvel ezelőtt. Vagy ötven évvel ezelőtt. Minél halottabb, annál jobb... De valójában mikor kezdődik a múlt?

Dühösen intett. A többiek mind őt nézték, Nimmo kényelmetlenül fészkelődött.

- Szóval? - kérdezte Araman. - Mikor kezdődik? Egy évvel ezelőtt? Öt perccel ezelőtt? Egy másodperccel ezelőtt? Hát nem nyilvánvaló, hogy a múlt mindig az előző pillanatban kezdődik? A "halott múlt" csak egy másik megnevezés az élő jelenre. Mi történik, ha beállítják a kronoszkópot egy másodperc század részére? Akkor nem a jelent nézik rajta? Dereng már?

- A francba! - mormolta Nimmo.

-A francba! - utánozta Araman gúnyosan. - Maguk szerint hogyan figyeltettem meg magukat, miután tegnapelőtt este Potterley eljött hozzám a kis történetével? A kronoszkóppal bármikor kiszúrhatjuk a kulcsfontosságú eseményeket, akkor is, ha azok még épp csak egy pillanattal a jelen előtt történtek meg.

- Akkor így szerzett tudomást a levélről és a széfről? - kérdezte Foster.

- Ahogy minden más fontos tényről is az üggyel kapcsolatban. Maguk szerint mi történne, ha a házilag is elkészíthető kronoszkóp híre szárnyra kapna? Az emberek azzal kezdenék, hogy a saját fiatalkorukat nézegetik, meg a szüleikét és hasonlókat. Azonban nem kellene hozzá sok idő, és rátalálnának a lehetőségre. A háziasszony hamar megfeledkezne szegény halott anyjáról, és inkább a szomszédot figyelné meg vagy a férjét az irodában. Az üzletember megfigyelhetné a versenytársait vagy a munkaadó a munkásait.

-A magánélet megszűnne létezni. A társvonal és a függöny mögül fürkésző tekintet ehhez képest semmi. Testközelből lehetne belekukkantani a filmsztárok életébe, bárhol és bármikor. Még csak el sem lehetne rejtőzni a megfigyelők elől. Még a sötétség sem jelentene menedéket, mert a kronoszkópot be lehet állítani az infravörös tartományra, és máris láthatóvá válik a test hőkibocsátása. Persze, ilyenkor a részletek nem láthatóak tisztán és a környezet sötétbe borul, de a megfigyelőknek talán még ez is csak fokozná az izgalmat... A szabályzat tiltja, de a gépezet kezelésével megbízott emberek már kísérleteznek ezzel.

Nimmo úgy elsápadt, mintha megbetegedett volna. Nehézkesen nyögte ki:

- Megtilthatja a házi előállítást...

Araman hevesen fordult oda:

- Meg, de lenne bármi haszna? Lehet sikeres törvényt hozni az alkoholfogyasztás, a dohányzás, a házasságtörés vagy a kerítés feletti pletykálkodás ellen? Vagy az ellen, hogy az ember alapvető hajlama mások dolgába ütni az orrát? Édes istenem! Már közel ezer éve próbáljuk felszámolni a heroinkereskedelmet, és maga egy olyan eszközt akarna betiltani, amelyet bármikor bárki összerakhat otthon, és bárkinél kukkolhat vele?

- Nem publikálom - szólalt meg Foster hirtelen.

Potterley-ből is kitört a szó:

- Mind hallgatni fogunk. Sajnálom, hogy,..

Nimmo közbevágott:

- Azt mondta, hogy engem nem figyelt meg a kronoszkóppal!

- Nem volt rá idő - válaszolta Araman egy legyintés kíséretében. - A dolgok a kronoszkópon sem haladnak gyorsabban, mint a jelenben. Nem lehet felgyorsítani, mint egy mikrofilmet. Az elmúlt hat hónapban teljes huszonnégy órás ügyeletet tartottunk. hogy elkapjuk Potterley és Foster legfontosabb pillanatait. Másra már nem maradt idő, de ennyi is épp elég volt.

- Nem volt elég - jegyezte meg Nimmo.

- Miről beszél? - Araman arcára végtelen riadalom ült ki.

- Ahogy mondtam, az unokaöcsém, Jonas felhívott, hogy fontos információkat helyezett el egy széfben. Úgy viselkedett, mint aki bajban van. És hát, a rokonom, ugyebár... Meg kellett próbálnom segíteni neki. Beletelt némi időbe, és csak utána jöttem ide, hogy elmondjam neki, mit végeztem. Még említettem is, miután az embere lecsapott, hogy elintéztem néhány dolgot.

- De mit? Az ég szerelmére...!

- Végül is, csak egyvalamit. Elküldtem a hordozható kronoszkóp részleteit úgy fél tucat helyre, ahol rendszeresen publikálni szoktam.

Sem egy szó, bármilyen hang, de még a lélegzetvétel sem hallatszott. Már nem maradt kedvük megnyilvánulni.

- Ne bámuljanak már így rám! - kiáltott fel Nimmo. - Hát nem értik? Enyém minden közpublikációs jog! Jonas igazolhatja, Tudtam, hogy ezt nem jelentetheti meg törvényesen a tudományos fórumokon. Biztos voltam benne, hogy illegálisan akarja kinyomtatni és terjeszteni, ezért helyezte letétbe az iratokat. Arra gondoltam, ha megelőzöm, és elindítom az ügyet, akkor engem terhel majd minden felelősség. Meg akartam menteni a karrierjét. Ha el is veszik tőlem a tudományos írói engedélyemet, a kronometrikus adatok exkluzív birtoklási jogából még kényelmesen megélhetek. Számítottam rá, hogy Jonas megharagszik rám, de elmagyaráztam volna neki, hogy mi motivált, és megosztozhattunk volna fele-fele arányban... Ne bámuljanak már így! Honnan tudhattam volna...

- Senki sem tudott semmit - jegyezte meg keserűen Araman. - Maguk meg biztosra vették, hogy az állam egy ostobán bürokratikus, gonosz zsarnok, és pusztán azért nyomja el a kutatást ebben az irányban, mert megteheti. Egyiküknek sem jutott eszébe, hogy csak a lehetőségeink szerint próbáljuk megvédelmezni az emberiséget.

- Ne csak üljön ott! - szólt rá Potterley az íróra. - Adja meg azoknak az embereknek a nevét, akiknek elküldte...

Nimmo vállat vont.

- Már késő. Azóta eltelt egy egész nap. Volt idő elterjeszteni a híreket. A csapatomat bármennyi fizikus felhívhatja, hogy leellenőrizzék az adatokat, mielőtt egymást is felhívják, és megosztják egymással a nagy újságot. Ha egyszer összerakják a neutrinikát a pszeudo-gravitikával, rögtön hétköznapivá válik a házi kronoszkópia. Még a hét vége előtt ötszáz embernek jut tudomására, hogyan lehet megépíteni egy kisméretű kronoszkópot. Nem foghatják el mindet! - Szilvaképe megnyúlt.

- Gondolom, nincs rá mód, hogy visszagyömöszöljük a gombafelhőt abba a szépen csillogó urángolyóba.

Araman kihúzta magát.

- Megpróbáljuk, Potterley. Egyet kell azonban értenem Nimmóval. Már túl késő. Nem tudom, milyen világ kezdődik most, de amelyiket ismertük, az teljesen elpusztult. Egészen idáig minden szokás, még a legapróbb rutincselekedet is rendelkezett a titkosság jogával. Ez most elveszett.

Katonásan szalutált a másik három férfinak.

- Maguk hárman új világot teremtettek. Gratulálok! További kellemes úszkálást kívánok az akváriumban, és rohadjanak meg a pokolban! Ezennel hatályon kívül helyezem a letartóztatási parancsokat.

Kiváltság

A tízéves Linda volt a család egyetlen tagja, aki nagyon is szeretett ébren lenni.

Norman Muller még a begyógyszerezett, egészségtelen szundikálásán keresztül is hallotta lányát. (Alig egy órával korábban sikerült álomba zuhannia végre, bár inkább érezte magát úgy, hogy elájul a kimerültségtői, mintsem kényelmesen elaludt volna.)

A kislány az ágya mellett állt és rázogatta.

- Papi! Papi, kelj fel! Kelj fel, Papi!

Elfojtott egy nyögést.

- De Papi! Több rendőr van kint, mint bármikor máskor! Rendőrautók meg minden!

Norman Muller valahogy kinyitotta a szemét, és álmatagon a könyökére támaszkodott. Kezdődött a nap, amely odakint gyengén ébredezett; előreküldte a hajnalt, de még csak a szürkeség nyomorult csírája hajtott ki - olyan nyomorultnak tűnt, amilyennek Ő érezte magát. Hallotta, ahogy a felesége. Sarah már a reggelivel zörög a konyhában és apósa, Matthew kitartóan köhécsel a fürdőben, Nem kételkedett benne, hogy Handley ügynök már tettre készen várja.

Eljött a nap.

A választás napja.

Kezdjük azzal, hogy ez az év is ugyanolyannak tűnt, mint bármelyik másik. Talán az elnökválasztás miatt egy kicsivel rosszabbnak, de ha ebből a szempontból nézzük, akkor nem volt rosszabb más elnökválasztási évnél.

A politikusok mind a "nahccerű" választógépről és a kiszolgálójaként tevékenykedő "elekhtronikhus" intelligenciáról beszéltek. A sajtó ipari számítógépekkel (a New York-i Times és a St. Louis-i Post-Dispatch saját számítógépekkel rendelkezett) elemezte a helyzetet, és mindennap újabb ötletekkel szolgált az eredményt illetően. A kommentátorok és rovatvezetők egymást kritizálva találgatták, hogy melyik megye lesz a választás vidám győztese.

Az adott esztendő különlegességére az utalt elsőként, hogy Sarah Muller így szólt férjéhez október 4-én {pontosan egy hónappal a választás napja elolt) este:

- Cantwell Johnson szerint idén Indiana a soros. Ő a negyedik, aki ezt mondja. Csak gondoljatok bele! Pont a mi államunk!

Matthew Hortenweiler kihúzta húsos képét a kezében tartott újság mögül és morcos tekintettel morogta oda:

- Azokat a fickókat azért fizetik, hogy hazudjanak. Ne hallgass rájuk!

- De már négyen is, Apa - ellenkezett Sarah szelíden. - Mind a négyen Indianát mondták.

- A Hawkins-Smith Törvény szerint - jegyezte meg Norman hasonlóan szelíden

- Indiana állam kulcsfontosságú, Matthew. Ahogy az indianapolisi gyűlés szerint is. Az...

Matthew riadt tekintettel vágott közbe:

- De Bloomingtont vagy Monroe megyét senki sem említette, ugye?

- Hát... - kezdte Norman, de Linda közbecsipogott:

- Te is szavazol az idén. Papi? - kérdezte hegyes kis álla fölött, miközben egyik beszélőről a másikra pillantott.

Norman elnézően mosolygott.

- Nem hiszem, kedves.

Azonban ez a beszélgetés az elnökválasztás egyre fokozódó izgalmával telt év októberében zajlott le, miközben Sarah Muller csendben álmodozott. Vágyakozva jegyezte meg:

- Hát nem lenne csodálatos, ha mégis?

- Ha szavaznék? - Norman Muller olyan kis szőke bajszot viselt, amitől a fiatal Sarah szeretnivalóan kedélyesnek látta. Idővel azonban a bajusz fokozatosan megőszült, és ez elmosta minden különlegességét. A férfi homlokára a bizonytalanság rajzolt egyre mélyülő vonalakat, és úgy általában véve szolgalelkét sohasem hitegette azzal az ábránddal, hogy nagynak született vagy bármilyen körülmények között naggyá válhat. Volt felesége, munkája, kislánya, és ritka emelkedett vagy nyomott hangulatai kivételével alapvetően egy az élettel kötött, meglehetősen jó alkunak tekintette mindezt. Ezért a felesége gondolatai által felvett irány kissé zavarba ejtette és nem kicsit nyugtalanította.

- Tudod, kedvesem - kezdte kétszázmillió ember él az országban, és ezzel az eséllyel felesleges akár egyetlen pillanatot is elvesztegetni erre a dologra.

A felesége így válaszolt:

- De Norman! Te is tudod, hogy nem kétszázmillióról van szó. Eleve csak a húsz és hatvan közöttiek számítanak, és közülük is csak a férfiak, így már csak nagyjából ötvenmillió az egyhez az esély. És ha tényleg Indiana...

- Akkor egy és egynegyed millió az egyhez - vágott közbe a férje. - Ilyen eséllyel nem szívesen fogadnál egy lóversenyen, ugye? Inkább vacsorázzunk!

- Francos hülyeség - mormolta Matthew az újságja mögül.

Linda ismét megkérdezte:

- Te is szavazol az idén, Papi?

Norman megrázta a fejét, és mind átvonultak az ebédlőbe.

Október 20-ra Sarah izgatottsága felfokozódott. A kávésbögre felett jegyezte meg, hogy Schultzné szerint a "jó pénz" mind Indianában van, márpedig Schultznéról illik tudni, hogy az egyik rokona egy tanácstag titkáraként dolgozik.

- Azt is mondta, hogy Villers elnök beszédet fog mondani Indianapolisban.

Norman Mullernek nehéz napja volt a boltban, és fáradtsága okán csak egy szemöldökráncolással reagált a kijelentésre.

A fővárossal és a kormánnyal krónikusan elégedetlen Matthew Hortenweiler azonban nem hagyta szó nélkül:

- Ha Villers beszédet mond Indianában, akkor biztos vagyok benne, hogy a Multivac Arizonát fogja kiválasztani. Annak a gombafejűnek nincs mersze közelebb merészkedni.

Ha illő módon megtehette, Sarah mindig figyelmen kívül hagyta apja megjegyzéseit.

- Nem értem, miért nem jelentik be a2 államot, amint kiderült, hogy melyik az. Azután azon belül a környéket és így tovább. Akkor akiket már kizártak, azok megnyugodhatnának .

- Ha ezt tennék - jegyezte meg Norman a politikusok keselyűként követnék a bejelentéseket. Mire leszűkítenék egy adott városra, kongresszusi tagokat látnál minden sarkon.

Matthew összehúzta a szemét, és ujjaival idegesen fésült bele gyér, ősz hajába.

- Mindenképpen olyanok, mint a keselyűk. Ide figyeljetek...

- Apa, ne... - mormolta Sarah.

Matthew hangja úgy nyomta el ellenkezését, mintha meg sem szólalt volna.

- Ide figyeljetek! Ott voltam, amikor felállították a Multivacot. Azt mondták, hogy ez majd véget vet a partizánpolitikának. Többé senki sem költheti kampányra a választók pénzét. Nincs több vigyorgó senki, akit benyomtak vagy bekampányoltak a kongresszusba mega Fehér Házba. Erre mi történt? Többet kampányolnak, mint valaha, csak most vakon. Küldenek valakit Indianába a Hawkins-Smith Törvény értelmében, és másvalakit meg Kaliforniába, nehogy megint előforduljon a Joe Hammer-helyzet. Szerintem meg el kéne törölni ezt az egész rendszert. Vissza a jó öreg...

- Nagypapi! Nem akarod, hogy Papi is szavazzon az idén? - kérdezett közbe Linda.

Matthew rámosolygott a kislányra.

- Ne törődj ezzel! - Ezután ismét Normanhez és Sarah-hoz fordult.

- Volt idő, amikor még én is szavaztam. Odavonultam a szavazófülkéhez, megrángattam a karokat, és szavaztam. Nem volt benne semmi különös, csalt annyit mondtam, hogy "ez és ez a fickó az én emberem, úgyhogy rá szavazok". Ma is így kellene lennie.

Linda izgatottnak tűnt.

- Te is szavaztál, Nagypapi? Tényleg szavaztál?

Sarah gyorsan odahajolt, hogy lecsitítsa és később ne keljen szárnyra valami ostoba pletyka a környéken.

- Nem számít, Linda. Nagypapi nem egészen úgy gondolta, ahogy szavazni szokták. Azt a fajta szavazást mindenki csinálta, de az nem is volt igazi szavazás.

- Akkor nem volt igazi, amikor még csak kisfiú voltam! - csattant fel Matthew.

- Amikor huszonkettő voltam, Langley-re szavaztam, és az már igazi szavazás volt. Ugyan a szavazatom nem ért sokat, épp csak annyit, mint mindenki másé. Mint bárki másé. És akkor még nem volt ott a Multivac, hogy...

Norman félbeszakította:

- Oké, Linda, ideje lefeküdni! Ne kérdezősködj a szavazásról! Mire nagy leszel, mindent tudni fogsz.

Adott neki egy steril puszit, azután a kislány némi anyai noszogatás közepette, vonakodva távozott. Még hallatszott, ahogy alkut köt: ha azonnal végrehajtja a szokásos fürdési rituálét, akkor tévézhet az ágyban negyed tízig.

Október 31-én, pénteken a kislány lehajtott fejjel és hátratett kézzel állt meg nagyapja mellett.

- Nagypapi! - szólt, és megvárta, hogy az újságpapír leereszkedjen, felfedje a bozontos szemöldököt és alatta a finom ráncok között ülő szemet.

- Igen?

Linda közelebb lepett, es mindkét karját az öreg térdére tette, így annak teljesen félre kellett húznia az újságot.

- Tényleg szavaztál, Nagypapi? - kérdezte a lányka.

- Hallottad, hogy mondtam, nem? - kérdezett vissza Matthew. - Szerinted füllentettem?

- Nem, persze. De Mami azt mondta, hogy akkoriban mindenki szavazott.

- Mert így is volt.

- Az meg hogy lehet? Hogy tudott mindenki szavazni?

Matthew komoly tekintettel nézett rá, azután felemelte és a térdére ültette unokáját. Még le is halkította kicsit a hangját.

- Tudod, Linda, úgy negyven évvel ezelőtt mindig mindenki szavazott. Így akartuk eldönteni, hogy ki legyen az Egyesült Államok új elnöke. A demokraták és a republikánusok is jelöltek valakit, és mindenki megmondhatta, hogy melyik jelöltet akarja. Amikor eljött a választás napja, összeszámolták, hogy mennyi ember akarta a demokrata jelöltet és mennyi a republikánust. Akinek több szavazata volt, azt választották meg elnöknek. Érted már?

Linda megfontoltan bólintott, és feltette a következő kérdését:

- De honnan tudhatta mindenki, hogy kire szavazzon? A Multivac mondta meg nekik?

Matthew szemöldöke hatalmas ívbe hajlott.

- Ők maguk dönthették el, kicsi lány.

Linda el akart húzódni, mire a nagyapja ismét halkabban szólalt meg:

- Ne ijedj meg, nem haragszom rád. De tudod, néha egész éjszaka azt számolták, hogy ki mit mondott, és az emberek türelmetlenek lettek. Ezért találták fel a különleges masinákat, amelyek megnézték az első néhány szavazatot, azután összehasonlították őket az ugyanarról a helyről származó tavalyi szavazatokkal. Így a masinák kiszámolták, hogy mennyi lenne az összes szavazat és kit kell megválasztani. Így már érted?

A lányka bólintott.

- Olyan volt, mint a Multivac.

- Az első számítógépek még sokkal kisebbek voltak, mint a Multivac. De a masinák egyre nagyobbak lettek, és egyre kevesebb szavazatból meg tudták mondani, hogy kit kell megválasztani. Azután végül megépítették a Multivacot, és az mái' egy szavazatból is ki tudja számolni.

Amikor a történet ismerős részhez ért, Linda elmosolyodott.

- Az jó.

Matthew a homlokát ráncolva ellenkezett:

- Nem jó. Nem szeretném, hogy egy gép mondja meg, hogyan szavaznék, ha egy bohóc Milwaukee-ban azt mondja, hogy nem tetszenek neki a magas árak. Lehet, hogy én másra akarnék szavazni, csali mert úgy tartja kedvem. Lehet, hogy nem is akarnék szavazni. Lehet, hogy...

De Linda kicsavarta magát a nagyapja öléből, és sietősen visszavonulót fújt.

Az ajtónál belefutott az édesanyjába. Az édesanyjába, aki még épp csak betoppant, nem vette le sem a kabátját, sem a kalapját, úgy zihálta:

- Fuss tovább, Linda, ne legyél útban Anyának!

Azután Matthew-hoz fordult, közben felemelte kalapját, és visszasimította haját a helyére:

- Agathánál voltam.

Apja bíráló tekintettel mérte végig, de még egy morrantással sem tisztelte meg a bejelentést, csak szótlanul visszafordult az újságjához.

Sarah kigombolta a kabátját, és zavartalanul folytatta:

- Kitalálod, mit mondott?

Matthew hangos zörgéssel lapozott egyet az újságon, csak foghegyről vetette oda:

- Nem nagyon érdekel.

- Apa... - kezdte Sarah, de nem volt ideje kiadni a dühét. El kellett mondania a hírt, és egyedül Matthew hallgathatta meg, ezért inkább folytatta:

- Agatha férje, Joe rendőr, tudod, és azt mondta, hogy tegnap éjjel egy egész kamionnyi titkosszolgálatos jött Bloomingtonba.

- Nem engem keresnek.

- Hát nem érted, apa? Titkosszolgálatos ügynökök jöttek, és már majdnem választási idő van. Itt, Bloomingtonban!

- Biztos valami bankrablót keresnek.

- Évszázadok óta nem volt itt bankrablás... Reménytelen vagy, apa!

Azzal eloldalgott.

Norman Muller sem fogadta a híreket nagyobb lelkesedéssel.

- Na de Sarah! Joe honnan tudta, hogy titkosszolgálati ügynökök érkeztek? - kérdezte nyugodtan. - Nem ragasztják a homlokukra az igazolványukat.

Azonban másnap este, amikor már egy napja novembert mutatott a naptár, az asszony diadalmasan jelenthette be:

-- Bloomingtonban már mindenki azt várja, hogy helyi szavazóra esik a választás. A tévében is mondták, meg a Bloomington News is ezt írja.

Norman kényelmetlenül fészkelődött. Le sem tagadhatta volna, hogy elszorult a torka a gondolattól. Ha a Multivac villáma tényleg Bloomingtonban csap le, az újságírókat, tévéseket, turistákat és mindenféle felfordulást jelent. A férfi kedvelte az élete csendes rutinszerűségét, ám a politika távoli forgószelei kezdtek túl közel jönni.

- Csak pletyka - mondta. - Semmi több.

- Csak várj, és majd meglátod! Csak várj!

Végül kiderült, hogy nem sok idő maradt a várakozásra, mert hamarosan megszólalt a csengő. Amikor Norman Muller kinyitotta az ajtót, és feltette a szokásos kérdést. - "Igen?" -, egy magas, komoly képű férfi válaszolt:

- Maga Norman Muller?

Norman igennel válaszolt, ám ezúttal némileg elhaló hangon. Könnyen ki lehetett találni az idegen kiállásából és hangneméből, hogy végrehajtó hatóságot képvisel, ahogyan jövetele oka is annyira nyilvánvalóvá vált, amennyire lehetetlennek tűnt az előző percben.

A férfi felmutatott egy igazolványt, belépett a házba, becsukta az ajtót, és szinte rituálisan adta elő mondandóját:

- Mr. Norman Muller! Az Egyesült Államok elnökének nevében tudatnom kell önnel, hogy kiválasztották az amerikai választókörzet képviseletére, amely 2008. november 4-én lesz esedékes.

Norman Muller nehezen bár, de segítség nélkül is sikeresen eljutott a székéig. Sápadtan ült le, a külvilág szinte megszűnt számára, mígnem Sarah vizet hozott, és a kezét paskolva, pánikba esve nyögte férjének, a fogai között:

- Ne borulj ki, Norman! Ne borulj ki! Majd választanak valaki mást.

- Sajnálom, uram! - suttogta Norman, amikor végre sikerült megszólalnia.

A titkosszolgálati ügynök levette a kabátját, kigombolta a zakóját, és kényelmesen leült a díványra.

- Semmi gond - mondta. Mintha a bejelentéssel együtt a hivatalosságát is kiadta volna magából, és átváltozott egy ijesztően termetes, de annál barátságosabb fickóvá. - Már hatodszor tettem meg a bejelentést, és láttam mindenféle reakciót. Egyik sem volt olyan, mint amit a tévében mutogatnak. Tudják, a nagy, elkötelezett pillantás és az a mondat, hogy "Nagy megtiszteltetés, hogy szolgálhatom az országom." Vagy valami ilyesmi. - Az ügynök kedélyesen felnevetett.

Sarah együtt nevetett vele, bár mintha némi hisztérikus mellékzönge is bujkált volna a hangjában.

- Egy ideig magukkal maradok - jegyezte meg az ügynök. - Phil Handley vagyok, szólítsanak csak Philnek! Mr. Muller nem hagyhatja el a házat a választás napjáig. A maga dolga lesz, asszonyom, hogy beteget jelentsen a férjének a boltban. Maga teheti a dolgát, mint eddig, de senkinek sem szólhat egy szót sem erről az egészről. Megértette, Mrs. Muller?

Sarah hevesen bólogatott.

- Nem, uram! Egy szót se!

- Rendben. De Mrs. Muller! - Handley hangja és tekintete figyelmeztetővé vált.

- Nem viccelünk! Csak akkor menjen ki, ha muszáj, és akkor is követni fogják. Sajnálom, de így szoktuk.

- Követnek?

- Észre sem fogja venni. Ne aggódjon, csak két napig tart, amíg megteszik a hivatalos nemzeti bejelentést, A lányuk...

- Mái* alszik - szólt közbe Sarah sietve.

- Jó. Azt kell mondaniuk neki, hogy az egyik rokonuk vagyok, vagy egy barát, aki a családdal marad egy ideig. Ha megtudja az igazat, akkor őt is itthon kell tartani. Mindenesetre, az apjának jobb, ha itthon marad.

- Nem fog tetszeni neki - mondta Sarah.

- Nem számít. Most pedig, mivel többen nem laknak magukkal...

- Úgy tűnik, mindent tud rólunk - suttogta Norman,

- Eleget - értett egyet Handley. - Mindenesetre, egyelőre csak ennyit kérek maguktól. Próbálok a lehető legjobban együttműködni és a lehető legkevesebb zavart okozni. A kormány fizeti az ellátásomat, így nem kerülök maguknak semmibe. Éjjelente felvált valaki, aki végig itt fog ülni, ebben a helyiségben, így nem kell törődniük az alvóhellyel sem. Most pedig, Mr. Muller...

- Uram?

- Szólítson csak Philnek! - ismételte meg az ügynök. - A hivatalos bejelentés előtti, kétnapos előkészítés célja az, hogy hozzászokjon a pozíciójához. Jobb szeretjük, ha az új választott a lehető leghétköznapibb állapotban áll a Multivac elé. Csak nyugodjon meg, és próbálja úgy érezni, mintha ez is egy egyszerű hétköznap lenne! Oké?

- Oké - válaszolta Norman, azután hevesen megrázta a fejét. - De nem akarok ekkora felelősséget! Miért én?

- Rendben - felelte Handley - Akkor kezdetnek ezt tisztázzuk. A Multivac sorra vesz minden ismert tényezőt, több milliárd adatot elemez. Azonban egy bizonyos tényező nem ismert, és sokáig nem is válik ismertté. Ez pedig nem más, mini az emberi elme reakciómintázata. Minden amerikaira hatással van, hogy más amerikaiak mit mondanak vagy tesznek, legyen szó akár arról, amit velük tesznek, akár arról, amit ők tesznek másokkal. Bármelyik amerikait el lehetne vinni a Multivachoz szánd ékvizsgálatra, ennek alapján pedig meg lehetne becsülni az ország minden más polgárának szándékait. Néha néhány amerikai jobban megfelel erre a célra, mint mások ugyanabban az adott időben, függően az abban az évben történt eseményektől. A Multivac szerint idén ön képviseli a legjobban az ország lakosságát. Nem kell, hogy a legokosabb, a legerősebb vagy a legszerencsésebb legyen. A Multivacot pedig nem kérdőjelezzük meg, ugye?

- Nem tévedhetett? - kérdezte mégis Norman.

Sarah türelmetlenül hallgatta a termetes férfit, és leintette a férjét:

- Ne hallgasson rá, uram! Csak ideges, tudja? Egyébként sokat olvas és mindig követi a politikai élet eseményeit.

- A Multivac így döntött, asszonyom - válaszolta Handley. - Az ön férjét választotta ki.

- De mindent tudhat? - erősködött Norman űzött tekintettel. - Nem tévedhetett?

- De igen. Nincs értelme titkolózni. 1993-ban a kiválasztott szavazó szélütést kapott alig két órával azelőtt, hogy értesíthettük volna. Ezt a Multivac sem jelezte előre, mert nem tudhatta. A kiválasztott szavazó lehet mentálisan instabil, erkölcsileg nem megfelelő vagy akár hűtlen is a hazájához. A Multivac sem tudhat mindent mindenkiről, amíg bele nem táplálják a megfelelő adatokat. Emiatt mindig készenlétben állnak az alternatívaként választott személyek. Nem hiszem, hogy ezúttal szükségünk lenne bármelyikükre. Az egészsége jó, Mr. Muller, és tanulmányoztuk az élettörténetét is. Ön megfelel.

Norman a kezébe temette arcát, és mozdulatlanul ült.

Sarah próbálta menteni a helyzetet:

- Holnap reggelre jobban lesz. Csak hozzá keli szoknia a gondolathoz. Ennyi az

egész.

- Hát persze - értett egyet Handley.

Hálószobájuk magányában Sarah Muller más, jóval erőteljesebb kifejezéseket használt. A tiráda lényegében ennyiről szólt:

- Szedd össze magad, Norman! Olyan lehetőséget próbálsz eldobni, ami egyszer adódik egy életben!

Norman kétségbeesetten suttogott:

- Megijeszt, Sarah! Ez az egész olyan ijesztő!

- De miért, az isten szerelmére? Csak válaszolnod kell néhány kérdésre.

- Túl nagy a felelősség. Nem tudok szembenézni vele.

- Miféle felelősség? Nincs semmi felelősség. A Multivac téged választott ki. A felelősség a Multivacé. Mindenki tudja, hogy így van.

Norman hirtelen felült az ágyban, a gyötrődök lázadásával ellenkezett:

- Mindenkinek tudnia kellene! De ez nem igaz! Senki...

- Halkabban! - sziszegte Sarah hűvösen. - A belvárosban is hallják a hangodat!

- Senki sem gondolja így - folytatta Norman suttogva. - Amikor az emberek az 1988-as Ridgely-kabinetről beszélnek, akkor azt emlegetik talán, hogy a hihetetlen ígéretekkel és a rasszista halandzsával nyert? Hát nem! Mindenki az "istenverte MacComber szavazatát" emlegeti, mivel egyedül Humphrey MacCombernek volt köze az egészhez. Merthogy őt választotta ki a Multivac. Én is mindig ezt mondtam, és először tegnap gondoltam rá, hogy a szegény ördög csak egy egyszerű farmer volt, aki egyáltalán nem kérte, hogy kiválasszák. Akkor miért volt ez az ő hibája, és nem másé? Ma már csak szitkozódva emlegetik a nevét.

- Megint csak gyerekeskedsz - intette le Sarah.

- Csak ésszerű vagyok. Már most megmondom neked, Sarah, hogy nem fogadom el a megbízást. Nem szavaztathatnak, ha én nem akarok szavazni. Majd azt mondom, hogy megbetegedtem. Vagy azt...

Ám a feleségének elege lett.

- Ide hallgass! - suttogta dühösen. - Nem csak magadra kell gondolnod. Tudod, hogy mit jelent az Év Szavazójának lenni. Ráadásul az elnökválasztás évében. Köz-szereplést jelent, hírnevet és talán egy zsák pénzt is...

- És azután mehetek vissza bolti eladónak.

- Nem mégy vissza. Ha van egy kis eszed, minimum aligazgató leszel, és lesz eszed, mert majd én megmondom, hogy mit kell tenned. A közszereplés lényege, hogy te irányítod a tömeget. Csak jól kell kijátszanod a kártyáidat, és szerződésre kényszerítheted a Kennell Stores Kft-t, amely cikkelyeket tartalmaz a fizetéseddel és a nyugdíjaddal kapcsolatban.

- Szavazónak lenni nem ezt jelenti, Sarah!

- Neked ezt fogja jelenteni. Ha magadnak vagy nekem nem is tartozol semmivel - egyébként én sem magam miatt akarom ezt akkor is tartozol ennyivel Lindának.

Norman felnyögött.

- Talán nem így van? - csattant fel a nő.

- De igen, drágám - mormolta a férje.

November 3-án megtörtént a hivatalos bejelentés, és Norman elkésett a kihátrálással, nem mintha talált volna elég bátorságot magában a próbálkozáshoz.

A házukat lezárták. A titkosszolgálat ügynökei nyíltan őrizték és senkit sem engedtek be.

Eleinte még szakadatlanul csörgött a telefon, de Phil Handley mindig felvette helyettük egy lebilincselően bocsánatkérő mosollyal. Végül a társa átirányított minden hívást a rendőrségre.

Norman úgy képzelte, hogy ezáltal nem csupán a barátaik vidám (és irigy?) gratulációitól, de a hasznot szimatoló üzletemberek pofátlan ajánlataitól és a nemzet politikusainak előre megtervezett hízelgésétől is megmentették. Talán még az elmebetegek halálos fenyegetéseitől is.

Az újságokat kitiltották a házból, hogy kizárják az esetlegesen nyomást gyakorló cikkeket, és a televíziót is kihúzták, pedig Linda hangosan tiltakozott.

Matthew morogva bevonult a szobájába, és ki sem jött többet; unokája a kezdeti izgatottságot követően duzzogni és nyafogni kezdett a házi őrizet miatt. Sarah egyszerre készített ételeket a jelenben és terveket a jövőre nézve; Norman depressziója pedig önfenntartóvá vált.

Végül eljött 2008. november 4 reggele, azaz a választás napja.

A korai reggelihez csak Norman Muller ült le, és ő is gépiesen evett. Még a zuhany és a borotválkozás sem segített helyre tenni a realitásérzékét vagy eloszlatni azt a képzetet, hogy kívül is ugyanolyan koszos, mint amilyennek belül érezte magát.

Handley barátságos hangon minden tőle telhetőt megtett azért, hogy némi normalitást kölcsönözzön a szürke és barátságtalan hajnalnak. (Az időjárás-előrejelzés felhős napról és délelőtti esőről beszélt.)

- Mr. Muller visszatéréséig - mondta Handley - a ház elszigetelve marad, de azután leszállunk magukról, - A titkosszolgálatos ezúttal egyenruhát viselt, amelyhez oldalfegyver is tartozott rézveretes tokban.

- Egyáltalán nem volt terhünkre, Mr. Handley - mosolygott mesterkélten Sarah.

Norman már a második feketekávéját itta, azután megtörölgette ajkát egy szalvétával, felállt, és elkínzottan jelentette be:

- Mehetünk...

Handley is felállt.

- Rendben, uram. És köszönöm a szíves vendéglátást, Mrs. Muller!

A páncélautó üres utcákon dorombolt végig. Még a korai órához képest is túl üres utcákon.

Handley intett egyet kifelé, és megjegyezte:

- Amióta '92-ben egy bombamerénylet majdnem meghiúsította a Leverett-választást, azóta mindig elterelik a forgalmat az útvonalunkról.

Amikor az autó megállt, a mindig udvarias óriás kisegítette Normant egy föld alatti behajtón, amelyet katonák sorfala szegélyezett kétoldalt.

Bevezették egy fényesen kivilágított szobába, amelyben három fehér egyenruhás férfi üdvözölte mosolyogva.

- De hát ez a kórház! - csodálkozott Norman.

- Nincs jelentősége - mondta Handley. - Annyi az egész, hogy a kórház rendelkezik a szükséges adottságokkal.

- Nos? Mit csináljak?

A titkosszolgálatos bólintott, mire az egyik fehér egyenruhás előrelépett.

- Innen átveszem, ügynök!

Handley hanyagul tisztelgett, majd elhagyta a helyiséget.

- Nem ül le, Mr. Muller? - kérdezte a fehérbe öltözött férfi. - John Paulson vagyok, rangidős programozó. Az urak Sámson Levine és Peter Dorogobuzh, a segédeim.

Norman tompán rázott kezet a három férfival. A középmagas Paulsont vonásai mosolygáshoz szokott embernek mutatták, tekintetében őszinteség ült. Régimódi, műanyag keretes szemüveget viselt, és a bemutatkozás után rágyújtott. (Norman visszautasította a felkínált cigarettát.)

- Először is, Mr. Muller - szólt Paulson szeretném, ha tudná, hogy nem sietünk. Szeretnénk, ha szükség esetén egész nap velünk maradna, csak hogy hozzászokjon a környezetéhez és megszabaduljon attól a gondolattól, hogy bármi szokatlan történik magával. Semmi klinikai, ha érti, mire gondolok.

- Persze - felelte Norman. - Csak szeretnék minél előbb túl lenni az egészen.

- Megértem. De akkor is szeretnénk, ha tudná, mi is a dolgok menete. Először is, a Multivac nincs itt.

- Nincs? - Belül a depressziója ellenére is nagyon várta már a találkozást. Állítólag fel mérföld hosszú és harminc emelet magas volt, mi több, folyton ötven technikus járta a folyosókat a szerkezeten belül. A számítógép a világ egyik csodájának számított.

Paulson elmosolyodott.

- Nem hordozható, ahogy maga is biztosan tudja. Valójában a föld alatt található és csak nagyon kevés ember tudja, hogy pontosan merre kellene keresnünk. Megértheti, hiszen a Multivac a legértékesebb erőforrásunk. Higgye el, nem csak a választáshoz használjuk!

Norman úgy érezte, a férfi szándékosan ilyen közvetlen, és cselszövést sejtett a háttérben.

- Azt hittem, láthatom. Jó lett volna megnézni.

- Ebben biztos vagyok. Azonban ehhez elnöki parancs kell, amit a Szolgálat ellenjegyez. De sugárátvitellel itt is össze vagyunk kapcsolva vele. Amit a Multivac mond, az itt is kielemezhető, és amit mi mondunk, azt átsugarazzuk közvetlenül a Multivacnak. Így bizonyos értelemben máris találkozott vele.

Norman körülnézett. A helyiség falait szegélyező gépek semmit sem jelentettek a számára.

- Hadd magyarázzam el, Mr. Muller! - folytatta Paulson. - A Multivac máris rendelkezik a döntéshez szükséges információk többségével, legyen szó akár a nemzeti, akár az állami, akár a helyi választásokról. Már csak arra van szüksége, hogy leellenőrizzen néhány kiszámíthatatlan gondolati tényezőt, és ehhez szeretné felhasználni magát. Nem tudjuk megjósolni, hogy miféle kérdéseket tesz majd fel, de valószínűleg magának nem is tűnnek majd túl értelmesnek, mi több, esetleg még mi sem fogjuk megérteni, hogy mit miért kérdez. Megkérdezheti például, hogy mit gondol a szemétszállításról a városában, egyetérte a központi szemétégetéssel? Vagy megkérdezheti, hogy van-e saját orvosa vagy szükség esetén a Nemzeti Gyógyász Kft. szolgáltatásait veszi igénybe? Eddig érti?

- Igen, uram.

- Bármit is kérdez, maga a saját szavaival válaszoljon, és úgy, ahogy önnek tetszik! Ha úgy érzi, hogy meg kell magyaráznia, amit mond, akkor tegye azt! Beszéljen akár egy órát is, ha szükségét érzi!

- Igen, uram.

- És még valami. Használnunk kell néhány egyszerű eszközt. Ezek automatikusan figyelemmel követik a vérnyomását, a szívverését, a bőre vezetőképességét és az agyhullámai mintázatát, miközben beszél. A gépek talán ijesztőnek tűnnek első látásra, de a folyamat teljesen fájdalommentes. Észre sem veszi majd, hogy bekapcsoltuk.

A másik két technikus máris elfoglalta magát egy kerekekre szerelt, fényesre csiszolt masinával.

Normanben felmerült egy kérdés:

- Ez azért van, hogy ellenőrizzék, hazudok-e?

- Egyáltalán nem, Mr. Muller. Nem számít, hogy hazudik-e. Az érzelmi feszültsége annál fontosabb. Amikor a Multivac megkérdezi a véleményét a gyermeke iskolájáról, akkor mondhatja, hogy maga szerint az intézmény túlzsúfolt. Ezek csak szavak. Azonban ahogy az agya, a szíve, a hormonai és az izzadságmirigyei válaszolnak, abból a Multivac pontosan meg tudja határozni, hogy miként érez a kérdés tárgyával kapcsolatban. Jobban megérti majd magát, mint saját maga.

- Erről nem hallottam - jegyezte meg a szavazó.

- Persze, biztos voltam benne. A Multivac működésének részletei többnyire titkosak. Amikor távozik, alá kell majd írnia egy okmányt, amelyben megesküszik, hogy sohasem hozza nyilvánosságra a magának feltett kérdések természetét, a kérdezés menetét és általában a történteket. Minél kevesebbet tudnak a Multivacról, annál kisebb a valószínűsége, hogy bárki is nyomást tudjon gyakorolni a kiszolgáló személyzetre. - Itt Paulson zordan elmosolyodott.

- Így is épp elég nehéz az életünk.

Norman bólintott.

- Persze, megértem.

- És most... kér valamit enni vagy inni?

- Nem. Köszönöm, most nem.

- Van kérdése?

Norman megrázta a fejét.

- Akkor csak szóljon, ha készen áll!

- Most is készen állok.

- Biztos benne?

- Teljesen.

Paulson bólintott, és intett a többieknek. Azok mindenféle eszközökkel léptek közelebb a rémisztő felszerelés mellől, és Norman Muller érezte, hogy szaporábban veszi a levegőt, mint az imént.

A megpróbáltatás közel három órán át tartott egyetlen rövid kávészünettel és egy zavarba ejtő jelenettel, amelynek egyik főszerepét egy éjjeliedény játszotta. Mindez idő alatt Norman Muller a gépezet fogságában maradt, és a végén már csontig hatoló fáradtságot érzett.

Keserűen gondolt rá, hogy nem lesz nehéz megtartania a hallgatási fogadalmat. A feltett kérdések máris ködös halmazként ülték meg a tudatát.

Azt hitte, a Multivac majd síron túli, emberfeletti hangon szólal meg, amely vibrál és visszhangzik, de nyilvánvalóan csak a túl sok tévénézés miatt képzelte így. A valóság aggasztóan nélkülözött minden drámaiságot. A kérdések fémes szalagon, pontkód formájában bújtak elő az egyik szerkezetből, egy másik masina szavakká alakította, és végül Paulson felolvasta Őket. Ezután odaadta az épp aktuális kérdést, és ő maga is elolvashatta azt.

Norman egy felvevő mikrofonjába mondta a válaszait, azután visszajátszották neki, és meg kellett erősítenie, miközben még kiegészíthette és megjegyzéseket fűzhetett hozzá, amit természetesen ismét csak felvettek. Mindezt betáplálták a mintázatkészítőbe, amely elsugározta a pontkódot a Multivacnak.

Az egyik kérdés, amelyikre épp emlékezett, elképesztően hétköznapi volt:

- Mit gondol a tojás áráról?

De már befejezték, és a technikusok óvatosan leszedegették az elektródákat a különféle testrészeiről, lebontották a lüktető szalagot a felkarjáról, és arrébb tolták az összes gépezetet.

Norman felállt, mély és reszketeg lélegzetet vett. mielőtt megkérdezte:

- Ennyi? Készen lennénk?

- Még nem egészen - felelte Paulson sietősen, de szavait megnyugtató mosoly kísérte. – Meg kell kérnünk, hogy maradjon még egy órát.

- Miért?

- Ennyi ideig tart, amíg a Multivac beleszövi az új adatokat abba a több trillió másikba, amit eddig tápláltunk bele. Tudja, több ezer választási adatot kell figyelembe vennie. Ez egy igen összetett folyamat. Emellett kialakulhattak egyenlőtlen kampányok itt és ott, egy számvevőség az arizonai Phoenixben vagy egy tanácsnoki hely az észak-karolinai Wilkesboróban ugyancsak kétséges adatokat jelenthet. Ilyen esetekben a Multivacnak lehet, hogy fel kell tennie még egy-két tisztázó jellegű kérdést.

- Nem - jelentette ki határozottan a férfi. - Nem megyek végig ezen az egészen még egyszer.

- Valószínűleg nem is kell - válaszolta Paulson megnyugtató hangon. - Ritkán van rá szükség. Mindenesetre, maradnia kell. - Acélos tónus, halovány árnyéknál alig több lopózott a hangjába:

- Tudja, nincs választása. Muszáj.

Norman fáradtan ült le. Vállat vont.

Ismét Paulson szólalt meg:

- Nem hagyhatjuk, hogy elolvassa az újságot, de ha érdekli egy krimi vagy szeretne sakkozni egyet, akkor segíthetünk eltölteni az időt. Csak szóljon!

- Köszönöm nem, csak várok.

Átvezették egy kis szobába a kikérdezésnek helyet adó helyiség mellett. Belesüppedt a műanyag borítású karosszékbe, és lehunyta a szemét.

Még ki kellett bírnia ezt az utolsó órát.

Teljesen mozdulatlanul ült, és a feszültség lassan elpárolgott. Mái' kevésbé szaggatottan vette a levegőt, és anélkül is össze tudta érinteni a két tenyerét, hogy túlságosan koncentrálnia kellett volna a remegés leküzdésére.

Talán nem lesz több kérdés. Talán már vége.

Ha pedig vége, akkor a többi már fáklyásmenet lesz, legfeljebb beszédeket keli mondania különféle fogadásokon. Az Év Szavazója!

Ő, Norman Muller, a hétköznapi eladó egy az indianai Bloomingtonban található kisáruházból, nem született nagy tettekre, és soha nem is ért el semmit az életben, mégis abba a különleges helyzetbe került, hogy a nagyság kivetette rá hálóját.

A történészek úgy fogják emlegetni ezt a napot, mint a 2008-as Muller-választás napját. Ez lesz a neve: a Muller-választás napja.

A közszereplés, egy jobb állás, a Sarah szerint annyira fontos pénzhalom csupán egy apró áramlatot kért gondolatai örvényéből. Persze, örülni fog, ha ezek összejönnek. Nem tagadhatta le. Ám abban a pillanatban egészen más dolog foglalkoztatta.

Látens hazafiság ébredezett benne. Végül is, az imént az egész választókörzetet képviselte. Ő volt a választókörzet fókuszpontja. Ezen a napon ő volt egész Amerika egy személyben!

Kinyílt az ajtó, és erre az ő szemhéja is felpattant. Gyomra összeszorult egy pillanatra. Csak ne legyen több kérdés!

De Paulson mosolyogva nézett be a helyiségbe:

- Ennyi volt, Mr. Muller!

- Nincs több kérdés, uram?

- Nincs rá szükség. Minden a lehető legnagyobb rendben ment. Visszakísérik az otthonába, és ismét magánszeméllyé válhat. Legalábbis, amennyire a nép engedi.

- Köszönöm! Köszönöm! - tört ki Normanból a hála. - Megmondaná, hogy kit választottak meg?

Paulson megrázta a fejét.

- Magának is meg kell várnia a hivatalos közleményt. A szabályok meglehetősen szigorúak. Nem mondhatjuk meg. Megérti, ugye?

- Persze, igen, megértem... - Norman zavarban volt.

- Az aláírásra váró papírok a titkosszolgálatnál vannak.

- Igen, persze... - Norman Mullert hirtelen elöntötte a büszkeség. Teljes erővel. Büszke volt.

Ebben a tökéletlen világban az első és legnagyobb elektronikus demokrácia szuverén polgárai Norman Mulleren (rajta!) keresztül ismét gyakorolhatták szabad, elidegeníthetetlen kiváltságukat.

Trükkös hármas

- Gyerünk, csak rajta! - noszogatta Shapur, lénye démoni mivoltát tekintve egészen udvariasan. - Vesztegeti az idomét! Hadd tegyem hozzá, hogy a sajátját is, mivel csupán fél órája maradt, - Beszéd közben a farka megvonaglott.

- Tehát nem dematerializáció? - kérdezte Isidore Wellby elgondolkodva.

- Már mondtam, hogy nem - felelte Shapur.

Wellby már vagy századszor pillantott végig az egybefüggő bronzfelületen, amely minden oldalról körülvette. A démon kárhozott élvezettel (mégis, hogyan másképpen?) mutatott rá, hogy a padló, a mennyezet és a falak egyformán tükörsima, fél méter vastag bronztömbökből állnak, amelyeket varratok nélkül dolgoztak össze a sarkoknál.

Ez volt a lehető legzártabb szoba a világon, és Wellby még fél órát kapott arra, hogy kijusson belőle, miközben a démon egyre türelmetlenebbül figyelte.

Tíz év telt el azóta (eddig a napig, természetesen), hogy Isidore Wellby jelentkezett.

- Előre fizetünk - mondta Shapur meggyőzően. - Tíz évig megkap mindent, amit akar, persze értelmes keretek között, azután démonná válik. Egy lesz közülünk, démoni erővel bíró nevet és különféle előjogokat kap. Nem fog tudni róla, hogy elkárhozott. Egyébként, ha nem írja alá, akkor a tűzben végzi, ahogy normál esetben. Sohasem tudhatja... Ide figyeljen! Nem olyan rossz ez. Jelentkeztem, letelt a tíz év, és most itt vagyok. Nem rossz.

- Ha mindenképpen elkárhozom, akkor miért akarja annyira, hogy jelentkezzem?

- kérdezte Wellby.

- Nem könnyű újabb munkatársakat szerezni a pokolba - válaszolta a démon egy vállvonással, amitől a levegőt betöltő, enyhe kén-dioxid-szag erősödött valamelyest.

- Mindenki szeretne úgy játszani, hogy a végén a Mennybe kerüljön. Elég rosszak az esélyek, de azért megpróbálják. Azt hiszem, ezzel maga is tisztában van. Mindenesetre, több itt az elkárhozott lélek, mint amennyivel tudunk bármit is kezdeni, közben meg egyre növekszik a hiány az igazgatási oldalon.

Wellby akkoriban lépett ki a seregből, ernyedt katonazsákja és egy valahol mélyen még mindig szeretett lány búcsúlevele képezte minden vagyonát. Gondolkodás nélkül aláírta a szerződést.

Természetesen, előbb elolvasta az apró betűs részt. A vérrel történő aláírás után bizonyos mennyiségű démoni hatalom kerül jóváírásra a számláján. Nem tudhatja részletekbe menően, hogy ezek az erők hogyan alkalmazhatóak vagy egyáltalán milyen természetűek, de kétségtelen, hogy kívánságai úgy teljesülnek általuk, mintha tökéletesen hétköznapi mechanizmusok vezettek volna el a megvalósulásukhoz.

Természetesen, nem teljesülhet olyan kívánság, amely akadályozhatja az emberi történelem felsőbbrendű céljait. Wellby felhúzott szemöldökkel és kérdő hangsúllyal olvasta fel a kitételt.

Shapur zavartan köhintett.

- Nos, ez egyfajta elővigyázatossági tétel, amelyet, szóval... odafentről erőltettek ránk. Maga ésszerű típus. Ez a korlátozás semmiben sem fogja akadályozni.

- Van még itt egy szerződésszegési kitétel is - jegyezte meg Wellby.

- Olyasmi, igen. Ellenőriznünk kell a betöltendő pozícióval kapcsolatos hajlamait. Arról van szó, ahogy ott olvasható, hogy a hátralévő tíz esztendeje végén el kell végeznie egy feladatot. Az egyik démoni képessége teljes mértékben lehetővé is teszi ezt. Egyelőre még nem árulhatjuk el e feladat mibenlétét, de lesz rá tíz éve, hogy kitapasztalja a hatalma természetét. Tekintsen úgy a dologra, mint felvételi vizsgára.

- És mi történik, ha megbukom a vizsgán?

- Ez esetben - felelte a démon - maga is csak egy egyszerű kárhozott lélek lesz a többi között. - Démoni valója okán szeme füstösen villant meg a gondolatra, közben karmos keze oly módon rándult össze, mintha máris zsigerekben turkálna vele. Ennek ellenére egészen nyájasan tette hozzá:

- Ugyan már, csak egy egyszerű próbáról van szó! A hivatalban nagyobb szükségünk van magára, mintha csak még több munkát adna.

Akkoriban Wellby gondolatait elérhetetlen szerelme kötötte le, és nem érdekelte, mi lesz tíz év múlva, úgyhogy aláírta a szerződést.

Azonban a tíz esztendő gyorsan elszaladt. Ahogy a démon megjósolta, Isidore Wellby mindig is az ésszerűség keretein belül maradt és jól alakultak a dolgai. Wellby talált egy állást, és mivel mindig a megfelelő időben volt a megfelelő helyen, illetve mindig a megfelelő dolgot mondta a megfelelő embereknek, hamar tekintélyes pozíciót kapott.

A befektetései mindig kifizetődtek, és még örömtelibbnek bizonyult az a tény, hogy a lány is visszament hozzá, Őszinte bűnbánattal és kielégítő csodálattal fordult a férfi felé.

Házasságuk boldogságát négyszeres gyermekáldás tetézte, két fiú és két leány, mind eszesek és jó magaviseletűek. A tizedik év végére Wellby a tekintély, hírnév és vagyon magaslataira hágott, miközben felesége, ha ez lehetséges egyáltalán, idővel egyre csak szépült.

Végül, tíz évvel a szerződés megkötése után (e nappal bezárólag, természetesen) a hálószobája helyett a bronzhelyiség ijesztően szilárd falai között ébredt, és egyetlen társasága a mohó démon volt.

- Csak ki kell jutnia, és közénk tartozik - mondta Shapur. - A démoni hatalmával ez egy méltányos és logikus feladat, feltéve, hogy tudja, mit tegyen. Mostanra már tudnia kellene.

- A feleségem és a gyerekek nyugtalanok lesznek az eltűnésem miatt - jegyezte meg Wellby, hangjában a sajnálkozás árnyával.

- Megtalálják a holttestét - vigasztalta a démon. - Megállapítják, hogy szívrohamban hunyt el, és gyönyörű temetése lesz. A miniszter majd a Mennybe meneszti beszédében, és mi nem fogjuk összetörni az illúzióit. Most pedig hajrá, Wellby, délig van ideje!

Wellby maga sem tudott róla. hogy erre a pillanatra várva tíz évig edzette idegeit, ami miatt a pánik kevéssé érintette meg. Elgondolkodva nézett körül újra.

- Ez a helyiség tökéletesen zárt? Nincs titkos ajtaja?

- Sem a falban, sem a mennyezetben vagy a padlóban - Hangsúlyaiból érezhetően a démon élvezte, hogy dicsérheti a saját munkáját. - Vagy, ha már itt tartunk, ezeknek a felületeknek a találkozásánál sincs semmiféle rés. Feladja?

- Nem, dehogy! Csak adjon egy kis időt!

Wellby erősen tűnődött. Nem érezte magát bezárva, mi több, még enyhe légmozgást is érzékelt. A levegő valószínűleg dematerializálódva jutott át a falakon. Talán a démon is így hozta be, tehát ő is távozhat ezen a módon. Rákérdezett.

A démon elvigyorodott.

- A dematerializáció nem része a hatalmának, és magam sem ezáltal jutottam be.

- Biztos?

- Én alkottam a szobát - válaszolta Shapur önelégülten. - Kifejezetten magának készítettem.

- De bejött kívülről?

- Igen.

- Olyan ésszerű démoni hatalom segítségével, amelyet magam is birtoklók?

- Igen. Fogalmazzunk pontosan! Nem tud áthaladni az anyagon, de bármely irányban elmozdulhat, pusztán az akaratereje által. Tehát fel, le, jobbra, balra, akár rézsútosan, és így tovább. Azonban semmiképpen sem haladhat át anyagon.

Wellby tovább tűnődött, miközben a démon többféleképpen is magasztalta a bronzfalak, a mennyezet és a padló mozdíthatatlan szilárdságát és végletes törhetetlenségét.

Nyilvánvalónak tűnt, hogy bármennyire is hitt a munkatársak toborzásának szükségességében, Shapur alig fogta vissza afelett érzett ördögi örömét, hogy hamarosan újabb kárhozott lélekkel szórakoztathatja magát.

Wellby filozófiával próbálkozott, ámbár szánalmasan:

- Legalább lesz tíz boldog esztendőm, amelyre visszatekinthetek. Ez még egy pokolbéli kárhozott lélek számára is lehetőséget ad némi megnyugvásra,

- Egyáltalán nem! - vágta rá a démon. - A pokol nem lenne annyira pokoli, ha adna bármilyen lehetőséget a megnyugvásra. Az ember csak olyasmit kaphat a Földön a velünk kötött paktum következtében, tehát például az ön esetében (és az enyémben is, ha már itt tartunk), amit egyébként is megszerezhetett volna sok-sok befektetett munka és... nos... az Odafentbe vetett teljes bizalom által. Ez teszi az ilyen alkukat igazán ördögivé. - A démon megengedett magának egy örömteli röhögést, amely leginkább vonyításnak hangzott.

Wellby felháborodott a hallottakon.

- Úgy érti, hogy a feleségem akkor is visszajött volna, ha nem írom alá a paktumot?

- Meglehet - felelte Shapur. - Minden, ami történik az... uh... odafentről jön, tudja. Mi itt, lent semmit sem tehetünk, hogy változtassunk ezen.

Ebben a pillanatban a bosszúság ugródeszkát adhatott Wellby találékonysága alá, mert a férfi hirtelen eltűnt a zárt helyiségből, magára hagyta a meglepett démont. E meglepetés őrjöngő haraggá változott, amikor a szörnyeteg rápillantott a kezében tartott szerződésre, melyet a befejezéshez készített elő, legyen bármi is az eredmény.

Tíz évvel (addig a napig, természetesen) azután, hogy Isidore Wellby aláírta a szerződését Shapurral, a démon belépett a férfi irodájába, és dühösen ráförmedt:

- Ide figyeljen!

Wellby meglepetten pillantott fel a munkájából.

- Ki maga?

- Nagyon jól tudja, hogy ki vagyok! - mondta Shapur.

- Fogalmam sincs - erősítette meg Wellby.

A démon összehúzott szemmel nézett az emberre.

- Látom, igazat mond, de nem értem, hogy ez hogyan lehetséges. - Azzal elárasztotta Wellby elméjét az elmúlt tíz év eseményeivel.

- Ó, igen! - mondta a férfi. - Meg tudom magyarázni, de biztos benne, hogy nem zavarnak meg?

- Teljes mértékben - felelte a démon zordan.

- Ott ültem, abban a zárt bronzszobában - kezdte Wellby és...

- Ezzel ne foglalkozzon! - szakította félbe a démon. - Azt akarom tudni...

- Kérem! Hadd mondjam el a magam módján!

A szörnyeteg összeszorított foggal fújt ki egy felhőnyi kén-dioxidot. Wellby köhögőrohamot kapott, amely után elgyötörtén pillantott fel.

- Arrébb menne egy kicsit? Köszönöm... Szóval, ott ültem, abban a zárt, bronzfalú helyiségben, és emlékezzen vissza, hogy milyen részletesen ecsetelte a négy fal, a padló és a mennyezet teljesen egybefüggő mivoltát. Azon tűnődtem, hogy miért írja le nekem ilyen részletesen? Mi lehet még ott a falakon, a mennyezeten és a padlón kívül? Leírt nekem egy tökéletesen zárt, háromdimenziós teret.

- És ennyi is volt: háromdimenziós. A negyedik dimenzióban nem zárta le a szobát. Nem létezett örökké a múltban. Azt mondta, hogy külön nekem alkotta meg. Így, ha az ember visszautazik a múltba, könnyen találhat egy olyan időpillanatot, amelyben a helyiség nem létezik, ezáltal gyakorlatilag ki is jut belőle.

- Mi több, maga mondta, hogy képes vagyok elmozdulni bármilyen irányban, és ugyebár az időnek is van iránya. Mindenesetre, amint úgy döntöttem, hogy megpróbálok hátrafelé mozogni az időben, azonnal egy távoli, múltbeli időpontban találtam magam, ahol nem volt körülöttem a bronzszoba.

Shapur dühösen kiáltott fel:

- Ezt én is kitaláltam! Máshogy nem is szökhetett volna meg! Engem a szerződése zaklatott fel. Ha nem hétköznapi kárhozott lélek, akkor minden rendben, ez is benne van a pakliban. Akkor viszont minimum közénk tartozik, és komoly bajba kerülök, ha nem viszem le magát.

Wellby vállat vont.

- Sajnálom, természetesen, de nem segíthetek. Valószínűleg közvetlenül azután alkotta meg a bronzszobát, hogy én aláírtam a szerződést, így amikor kitörtem a helyiségből, abban az időpontban találtam magam, amelyben megkötöttük az egyezséget. Maga is ott volt, én is ott voltam, maga pedig odanyújtotta nekem a paktumot egy tű kíséretében; utóbbival megszúrhattam volna az ujjam. Ahogy visszafelé mozogtam az időben, sorban kitörlődtek azok az események, amelyek így jövőbelivé váltak. Valószínűleg azonban nem felejtettem el mindent, és amikor felém nyújtotta a papírt, kellemetlen érzés fogott el. Nem emlékeztem a jövőre, mégis kellemetlen érzés fogott el. Szóval, mégsem írtam alá. Nem fogadtam el az ajánlatot.

Shapur a fogát csikorgatta.

- Tudhattam volna! Ha a valószínűségi mintázatok hatással lehetnek a démonokra, akkor magával együtt én is átcsúsztam volna ebbe az újonnan létrejött "mi lett volna, ha" világba. Legalább elveszítette azt a tíz boldog évet is, amellyel a szerződésért fizettünk. Ez az egy dolog vigasztal. És a végén úgyis a miénk lesz. Ez is vigasztal.

- Nocsak! - pillantott fel rá Wellby. - Mégis van vigasz a pokolban? Az utóbbi tíz év alatt mit sem tudtam arról, hogy mi mindent érhettem volna el. Azonban megmutatta a másik "mi lett volna, ha" világból származó emlékeimet, és így már fel tudom idézni a bronzszobában elhangzott szavakat. Maga mondta, hogy a démoni egyezség semmi olyat nem adhat, amit ne lehetne megszerezni munkával és az Odafentbe vetett bizalommal. Sokat dolgoztam és mindig bizalommal voltam.

Wellby tekintete akaratlanul is megkereste az asztalára helyezett fényképet gyönyörű feleségéről és négy szépséges gyermekéről, azután körbepillantott irodája luxusán. - Végül még akár a poklot is megúszhatom. Ezen változtatni pedig ugyancsak nem áll hatalmában.

S egy rémisztő sikollyal a démon örökre eltűnt.

Gyerekes dolgok

Amikor az émelygés első rohama elmúlt, Jan Prentiss így szólt:

- A francba! Te valami bogár vagy.

Inkább hangzott tényszerű állításnak, mintsem sértésnek, és a Prentiss asztalán ülő lény ennek megfelelően válaszolt:

- Ez csak természetes.

Nagyjából harminc centi hosszú lehetett, igen vékony volt, s leginkább egy ember eltúlzott kis karikatúrájára emlékeztetett. Soványka karjai és lábai párokban emelkedtek ki a teste felső részéből. A lábak kerekebbek és vastagabbak voltak a karoknál, a test teljes hosszában kinyúltak és térdben előrehajlottak.

A lény ezeken a térdeken ült, és amikor így tett, borzas hasa Prentiss asztalát söpörte,

A férfinak elég ideje adódott megfigyelni a részleteket, mivel a lény egyáltalán nem bánta, hogy megbámulja. Sőt mintha kicsit fészkelődve még jobban meg akarta volna mutatni magát, mint aki hozzászokott az izgatott csodálathoz.

- Mi vagy te? - Prentiss nem érezte magát teljesen józannak. Öt perccel ezelőtt még az írógépe mellett ült és kényelmesen dolgozott a történeten, amelyet Horace W. Browne-nak ígért az Erőltetett fikció magazin múlt havi számába. Tökéletesen szokásos elmeállapotban volt és igen jól érezte magát - igen józannak is egyben.

Azután az írógép jobb oldala mellett csillámlani kezdett a levegő, majd elhomályosodott, és összesűrűsödött azzá az apró rémséggé, amely azóta már a kitinfényű kis lábát lóbálta az íróasztala szélénél.

Prentiss szinte kívülállóként csodálkozott el rajta, hogy egyáltalán megszólította a lényt. Ez volt az első alkalom az életében, hogy a szakmája ilyen durván kihatott az álmaira. Ez csak álom lehet, mondogatta magának.

- Avaloni vagyok - válaszolta a teremtmény. - Más szavakkal: Avalonból jöttem.

- Apró arca alul rovarszerű szájszervben végződött, és mindkét szeme felett egy-egy háromhüvelykes antenna lengedezett. Maga a két szem úgy csillogott, mintha osztott lenne, orrcimpák pedig egyáltalán nem látszottak alattuk.

Hát persze, hogy nem látszanak, gondolta Prentiss kétségbeesetten. Biztosan a hasában lévő, apró légcsövecskéken keresztül vesz levegőt. Akkor biztosan a hasával is beszél. Vagy telepátiát használ.

- Avalonból? - kérdezett vissza hülyén. Közben azt gondolta: Avalonból? Az Arthur király korabeli tündérföldről?

- Persze - felelte a lény simán a gondolatra válaszolva. - Elf vagyok.

- Ó, nem! - Prentiss a szeme elé kapta a kezét, azután letette, de az elf még mindig ott ült előtte, sarka a legfelső fiókot verte. Prentiss nem szokott inni vagy idegeskedni. Valójában a szomszédai nagyon is prózai személyiségnek tartották. Az idők során kényelmes pocakot növesztett, haja ritkult valamelyest, de azért még maradt belőle éppen elég: felesége és tízéves fia szeretetre méltók. A szomszédai természetesen nem tudták, hogy a jelzálogot ilyen-olyan fantáziatörténetek írásából fizette ki.

Eddig azonban ez a titkos szenvedélye nem hatott ki az elmeállapotára. Persze, a felesége már sokszor rázta meg a fejét a függősége miatt. Általában úgy vélte, hogy Jan csak elpocsékolja, mi több, elrontja a tehetségét.

- Ki a fene olvas ilyesmit? - kérdezte jó párszor. - Ilyen démonokról, gnómokról meg kívánsággyűrűkről és elfekről? Ha érdekel a véleményem, ezek eléggé gyerekes dolgok.

- Nincs igazad - válaszolta ilyenkor hűvösen. - A modern fantáziaírás kifinomultan és sokszor felnőtt, érett módon használja fel a népi motívumokat. A gördülékeny irrealitás felszíne alatt gyakran határozott véleményformálás rejlik a világ mai állásával kapcsolatban. A modern fantasy mindenképpen felnőtt irányzat.

Blanche vállat vont. A konferenciákon tartott előadásai egy részét ő is meghallgatta, így ismerte férje elméletét.

- Emellett - folytatta a férfi ezekből a történetekből fizettük ki a jelzálogot, ha emlékszel...

- Igen - válaszolta felesége. - De akkor is jó lenne, ha átnyergelnél a rejtélyes történetekre. Azokat legalább újranyomják, és végre elmondhatnánk a szomszédoknak, hogy mit dolgozol valójában.

Prentiss elutasítóan nyögött fel. Blanche bármikor benézhet és észreveheti, hogy magában beszél (az egész túl valóságos volt ahhoz, hogy álom legyen, inkább hallucinációnak tűnt). Akkor pedig biztos, hogy krimiket kell majd írnia - vagy kereshet egy bejelentett állást.

- Hatalmas tévedés - jegyezte meg az elf. - Nem vagyok sem álom, sem hallucináció.

- Akkor miért nem tűnsz mái' el? - kérdezte Prentiss.

- Szándékomban áll. Ez itt messze nem az a hely, ahol szívesen élnék. De te is jössz velem.

- Nem megyek. Mit gondolsz, mi vagy te, hogy csak úgy megmondod, mit fogok csinálni?

- Ha szerinted ez megfelelő modor egy idősebb kultúra képviselőjével szemben, az sokat elmond a neveltetésedről.

- Te nem egy idősebb kultúrából jöttél... - Hozzá akarta tenni, hogy "csak a képzeletemből", de már elég régóta írt ahhoz, hogy rávegye magát erre a sablonos megjegyzésre.

- Mi, bogarak - válaszolta az elf fagyosan már félmillió évvel az első emlős feltalálása előtt is léteztünk. Végignéztük, ahogy kialakulnak, és azt is végignéztük, ahogy kihalnak. Ami titeket, emberféléket illet: kifejezetten újoncok vagytok.

Prentiss ekkor vette észre, hogy a lény karjai és lábai között egy harmadik, csökevényes végtagpár is növekedett, amely tovább növelte a teremtmény rovarszerűségét - ahogy az ő felháborodását is.

- Felesleges társadalmilag alacsonyabb rendűekre vesztegetned az idődet - jegyezte meg.

- Hidd el - felelte az elf nem is tenném, ha a szükség nem kényszerítene rá. Elég összetett történet, de ha meghallgatod, akkor biztos vagyok benne, hogy segíteni akarsz majd.

Prentiss tekintetébe nyugtalanság költözött.

- Nézd, nincs túl sok időm. Blanche, a feleségem bármikor itt lehet. Haragudni fog.

- Nem fog bejönni - mondta a lény. - Elhelyeztem egy blokkolót az elméjében.

- Hogy mit?

- Ne aggódj, egészen veszélytelen a dolog. Mindenesetre, nem engedhetjük meg magunknak, hogy megzavarjanak, ugye?

Prentiss szédülve és boldogtalanul dőlt hátra a székében.

Vendége így folytatta:

- Az elfek már a legutóbbi jégkorszak kezdetén felvették a kapcsolatot veletek, emberfélékkel. Képzelheted, milyen szörnyű időszak volt az nekünk! Mi nem tudtunk állati tetemeket húzni magunkra, ahogyan a bárdolatlan őseid tették. Elképesztő mennyiségű pszichikus energiába került, hogy melegen tartsuk magunkat.

- Elképesztő mennyiségű mibe?

- Pszichikus energiába. Te semmit sem tudsz erről. A te elméd túlságosan közönséges ahhoz, hogy megértsd az elméletet. Kérlek, ne szakíts félbe!

A lény rögtön mondta is tovább:

- A szükség vitt rá, hogy kísérletezzünk a te fajtád agyával. Egészen megmunkálatlan szerv, de legalább nagy. A sejtek egyáltalán nem hatékonyak, szinte értéktelenek, de hatalmas mennyiségben állnak rendelkezésre. Rájöttünk, hogyan használhatjuk az agyatokat sűrítőeszközként egy pszichikus lencsén keresztül, és így megnövelhettük a rendelkezésre álló energiamennyiséget, amelyet képesek vagyunk kinyerni az elménkkel. Így éltük túl a jégkorszakot anélkül, hogy vissza kellett volna húzódnunk a trópusi területekre, mint korábban, a hasonló korszakok idején.

- Természetesen el is kényelmesedtünk. Amikor visszatért a meleg, nem hagytuk ott az emberféléket. Felhasználtuk őket az életszínvonalunk általános javítására. A segítségükkel gyorsabban utazhatunk, jobb ételeket ehetünk, több mindent megtehetünk, és örökre elveszítettük a régi, egyszerű és erényes életmódunkat. Na meg, persze, ott volt a tej is.

- A tej? - kérdezte Prentiss. - Nem látom az összefüggést.

- Isteni nedű. Csak egyszer kóstoltam életemben, de az elf klasszikus költészet szuperlatívuszokban szól róla. Valaha régen az emberek nagy mennyiségben láttak el vele. Nagyobb rejtélyt elképzelni sem tudok, hogy az emlősök miért kapnak belőle annyit, miközben a rovaroktól megtagadtatott... Milyen kár, hogy az emberfélék kicsúsztak a kezünkből!

- Tényleg?

- Kétszáz éve.

-Jó nekünk.

- Ne légy már ilyen korlátolt! - szólt rá az elf mereven. - A kapcsolatunk hasznos volt mindkét: fél számára, amíg ü, emberfélék meg nem tanultátok használni a pszichikus energiát bizonyos mennyiségben. Persze, az elmétek ezen a téren is csak durva dolgokra képes.

- Miért, mi rossz van ebben?

- Nehéz elmagyarázni. Nekünk minden jól ment egészen addig, amíg kétembernyi pszichikus energiával kifényesített szentjánosbogarak adták a díszkivilágítást az éjszakai mulatozásainkhoz. Azután ti, emberfélék létrehoztátok az elektromos világítást. Az antennáink több mérföldes távolságban is érzékelnek, de ti feltaláltátok a távírót, a telefont és a rádiót. A koboldjaink sokkal nagyobb hatékonysággal bányászták ki az érceket, de azután az emberfélék feltalálták a dinamitot. Érted már?

- Nem.

- Nyilván nem vártuk, hogy a szőrös emlősök bandája egyszer majd felülmúlhat egy olyan kifinomult és felsőbbrendű fajt, mint az elfek. Nem lenne rossz utánozni az elektromos fejlődést, de a pszichikus energiák elégtelenek ehhez. Ezért hát visszavonultunk a valóságból. Duzzogtunk, sóvárogtunk és hervadoztunk. Nevezheted felsőbbrendűségi komplexusnak, ha akarod, de az utóbbi két évszázadban lassan elhagytuk az emberi világot és olyan központokba húzódtunk vissza, mint Avalon.

- Tegyük ezt tisztába! - mondta Prentiss dühösen. - Képesek vagytok befolyásolni az elmét?

- igen.

- Elhitetheted velem, hogy láthatatlan vagy? Úgy értem, hipnózissal?

- Elég nyersen fogalmaztad meg, de igen.

- És amikor az előbb megjelentél itt, akkor azt úgy csináltad, hogy eltávolítottál valami mentális gátat? Így volt?

- Hogy inkább a gondolataidra válaszoljak, és nem a szavaidra: nem. Nem alszol, nem őrültél meg, és nem vagyok természetfeletti lény.

- Csak meg akartam bizonyosodni róla. De most mái' biztos, hogy olvasol a gondolataimban.

- Természetesen. Egyébként ez meglehetősen koszos és haszontalan munka, de meg tudom tenni, ha kell. A neved Prentiss, és fantasztikus történeteket írsz. Van egy lárvád, amely most épp a mentorainál tartózkodik. Sokat tudok rólad.

A férfi grimaszolt.

- És hol is van ez az Avalon?

- Nem fogsz rátalálni. - Az elf kétszer-háromszor összekoccintotta csáprágószerű ajkait. - Eszedbe se jusson értesíteni a hatóságokat! Könnyen az őrültekházában találhatod magad. Avalon pedig, ha esetleg úgy véled, hogy a tudás hasznodra lehet, az Atlanti-óceán közepén található és meglehetősen láthatatlan. A gőzhajó feltalálása óta ti, emberfélék, annyit mászkáltok összevissza, hogy le kellett fednünk az egész szigetet egy pszichikus pajzzsal.

- Természetesen, időnként történnek balesetek. Egyszer egy hatalmas, barbár hajó ütközött nekünk, és a teljes népesség pszichikai erejére szükség volt, hogy jéghegynek álcázzuk a szigetet. Azt hiszem, a Titanic nevet festették a jármű oldalára. Manapság meg repülőgépek szállnak el felette, és néha lezuhan egy-egy. Egyszer találtunk konzervtejet. Én is akkor tudtam megkóstolni.

- Akkor a francba is, miért nem vagy még mindig ott? Miért jöttél el Avalonból?

- kérdezte Prentiss.

- Elküldték - válaszolta az elf dühösen. - Az ostobák!

- Igen?

- Tudod, hogy van ez, amikor egy kicsit más vagy. Nem vagyok olyan, mint a többiek, és a hagyománymániások nehezményezték ezt. Irigykedtek. Ez a legjobb magyarázat. Irigykedtek.

- Miben különbözöl?

- Add ide azt az izzót! - kérte a lény. - Csak tekerd ki! Nappal úgysincs szükséged olvasólámpára.

Némi iszonyodásból fakadó remegéssel ugyan, de Prentiss engedett a kérésnek, és átnyújtotta a tárgyat a kis kezekbe. Az elf ujjai olyan vékonykák voltak, hogy inkább tűntek kacsoknak, ahogy megfogta velük az izzó alján a rézmenetet.

Az izzószál enyhén elvörösödött.

- Te jóságos atya úr isten! - kiáltott fel Prentiss.

Az apró lény büszkén pillantott fel rá.

- Ez az én nagyszerű tehetségem. Mondtam, hogy az elfek nem tudják elektromossággá alakítani a pszichikus energiát. Nos, én mégis képes vagyok rá. Mutáns vagyok! Szuper elf! Az elf evolúció következő lépése! Tudod, ez a fény pusztán az én mentális tevékenységemből ered. Most pedig lássuk, mi lesz, ha téged alkalmazlak fókuszként!

Még ki sem mondta, a szál máris forró fehéren izzott, de olyan erővel, hogy fájt ránézni. Közben Prentiss fejében enyhe, de nem kellemetlen bizsergés támadt.

Az izzó kialudt, és az elf letette az asztalra, az írógép mögé.

- Még nem próbáltam - jegyezte meg a lény de gyanítom, urániumot is tudnék hasítani.

- Na, ide figyelj! Egy villanyégő meggyújtása energiába kerül. Nem lehet csak úgy megfogni és...

- Már beszéltem neked a pszichikai energiáról! Ó, nagy Oberon! Legalább próbáld megérteni, emberféle!

Prentiss nyugtalansága egyre növekedett. Óvatosan szólalt meg:

- Mit szándékozol tenni ezzel a te ajándékoddal?

- Természetesen visszamegyek Avalonba. Hagynom kellene, hogy azok a bolondok egyenesen a végzetükbe masírozzanak, de egy elfnek mindig van bizonyos fokú hazaszeretete. Még ha koleopteron is az illető.

- Az micsoda?

- Tudod, mi. elfek nem egyetlen faj tagjai vagyunk. Én bogaraktól származom. Látod?

Felállt, és ott, az íróasztalon megfordulva megmutatta hátát az írónak. Ami addig csak feketén csillogó bőrnek tűnt, az kettévált, és felemelkedett. Két hártyás, finoman erezett szárny libbent ki alóla.

- Repülni is tudsz? - kérdezte Prentiss.

- Te nagyon ostoba vagy - jegyezte meg az elf megvetően ha nem látod, hogy túl nagy vagyok a repüléshez. De legalább jól néznek ki, nem? Tetszik, ahogy irizálnak? Például a lepidopterák szárnyai undorítóak. Tarkák és idomtalanok. Mi több, folyton kiállnak.

- A lepidopteráké? - kérdezte Prentiss reménytelenül összezavarodva.

- A lepkeklánok. A legbüszkébb fajta. Mindig hagyják az embereknek, hogy meglássák őket, így nyíltan sütkérezhetnek a csodálatukban. Az elméjük szép a maga módján. Miattuk szerepelnek a legendáitokban pillangószárnyú tündérek bogár szárnynak helyett, akik pedig sokkal áttetszőbben szépségesek. Majd mi megmutatjuk a lepidopteráknak, amikor visszamegyünk. Te és én.

- Na, várj csak...!

- Csak gondolj bele! - folytatta az elf előre-hátra lépegetve, ami az izgatottság jele lehetett a fajtájánál. - Éjjeli mulatozásaink a tündérek zöldjében kacskaringós neoncsövekkel lesznek megvilágítva, Szabadon engedhetjük a darazsak raját, amelyeket repülő járműveknek használunk, és belső égésű motorokkal helyettesíthetjük őket. Abbahagyhatjuk azt a kellemetlen szokást, hogy leveleken gömbölyödünk össze, amikor aludni térünk, mert gyárakat építhetünk, amelyek remek matracokat készítenek majd. Hadd ne mondjam, végre élhetünk... A többiek pedig tőlem akár a sárban is fetrenghetnek, amiért elküldtek.

- De én nem mehetek veled - ellenkezett Prentiss. - Kötelezettségeim vannak. Feleségem van és gyerekem. Ugye, nem vinnél el egy hímet a lárvája mellől?

- Nem vagyok kegyetlen - válaszolta a lény. Tekintetét az íróra fordította. - Elf lelkem van. De mégis, mi más választásom maradt? Szükségem van egy emberagyra a fókuszáláshoz, máskülönben semmit sem érhetek el. És nem jó bármelyik emberagy.

- Miért?

- Nagy Oberonra! Ostoba teremtmény! Az ember agy nem olyan passzív, mintha fából és kőből lenne! Együtt kell működnie, hogy használható legyen. De csak akkor tud együttműködni, ha tudja, hogy az elfek képesek befolyásolni. Például, a te agyadat már tudom használni, de a feleségedé haszontalan lenne számomra. Neki évekbe telne megérteni, hogy ki és mi vagyok.

Prentiss felhördült:

- Ez sértés! Szerinted én hiszek a tündérekben? Hát akkor hadd tudassam veled, hogy teljes mértékben racionális típus vagyok!

- Biztos? Amikor megjelentem, halványan arra gondoltál, hogy álmodsz vagy hallucinálsz, mégis beszéltél hozzám. Elfogadtad, hogy itt vagyok. A feleséged sikoltozni kezdett volna és hisztériás rohamot kap.

Prentiss nem válaszolt. Nem jutott eszébe helyénvaló válasz.

- És lényegében ez a probléma - jegyezte meg az elf csüggedten. - Mióta elhagytunk titeket, azóta gyakorlatilag minden ember elfelejtette az elfeket. Az elmétek bezárult, használhatatlanná vált. Persze, a lárváitok hisznek még az "aprónép" legendájában, de az ő agyuk még fejletlen, ezért csak egyszerű dolgokra használható. Mire kiérlelődnek, elveszítik a hitüket. Tényleg nem tudom, hogy mihez kezdenénk, ha ti, fantasy-szerzők nem lennétek.

- Hogy érted azt, hogy mi, fantasy-szerzők?

- Az a néhány felnőtt, akik még hisznek a rovarnépben. Közülük is leginkább te, Prentiss. Húsz éve vagy a szakmában.

- Megőrültél. Nem hiszek abban, amit írok.

- Dehogynem. Nem tehetsz róla, de hiszel benne. Úgy értem, hogy amikor írsz, nagyon komolyan veszed a témát. Idővel az elméd természetes módon használhatóvá fejlődött számunkra... De miről vitatkozunk? Már használtalak. Láttad fel-fényleni az izzót. Szóval, érted már, hogy miért neked kell velem jönni?

- De én nem fogok - makacsolta meg magát az író. - Kényszeríthetsz akaratom ellenére?

- Kényszeríthetnélek, de megsérülhetnél, és azt nem akarom. Legyen úgy, hogy ha nem jössz, átirányítok a feleségeden egy magas feszültségű elektromos áramlatot. Visszataszító dolog, de tudom, hogy a te néped is így szokta kivégezni az állam ellenségeit, ezért valószínűleg nem találod annyira szörnyűnek ezt a megtorlást, mint én. Nem akarok kegyetlennek tűnni, még az emberfélékkel sem.

Prentiss érezte, hogy izzadságcseppek ülnek ki a homlokára.

- Várj! - kérte. - Ne csinálj semmi ilyesmit! Beszéljük ezt meg!

Az elf kicsapta oldalra a szárnyait, megrezegtette, azután visszahúzta őket.

- Beszélni, beszélni, beszélni! Fárasztó. Biztosan van tej a házban. Nem vagy túl gondos vendéglátó, különben már rég megkínáltál volna valami frissítővel.

Prentiss próbálta a lehető legmélyebbre temetni az ekkor felmerült gondolatot, minél messzebbre taszítani a felszíntől. így válaszolt:

- Van jobb is, mint a tej. Mindjárt hozom.

- Maradj, ahol vagy! Hívd be a feleséged, majd ő behozza.

- Nem akarom, hogy meglásson. Meg fog ijedni tőled.

- Emiatt nem kell aggódnod - felelte az elf. - Elintézem, hogy a legkevésbé se zavartassa magát.

Prentiss felemelte az egyik kezét.

- Bármilyen ellenem intézett támadás csak lassabb lehet, mint az elektromosság, amely eltalálja a feleséged - figyelmeztette a lény.

A férfi letette a kezét. Felállt, és a dolgozószoba ajtajához lépett.

- Blanche! - kiáltott ki.

Látta feleségét odalent a nappaliban, ahogy mereven ül egy karosszékben a könyvespolc mellett. Úgy nézett ki, mint aki nyitott szemmel alszik.

Prentiss az elfhez fordult.

- Valami baja van!

- Csak nyugalmi állapotban van. Hallja a hangodat. Csák mondd meg neki, hogy mit szeretnél tőle!

- Blanche! - kiáltott le a férfi ismét. - Felhoznád a tojáslikőrt és egy kispoharat, kérlek?

Felesége csupán mozgásával mutatott életjelet, ahogy felállt a karosszékből, és kilépett a látóteréből.

- Mi az a tojáslikőr? - kérdezte az elf.

Prentiss próbálta fellelkesíteni:

- Tej, cukor és tojás felvert keveréke, amelyet úgy állítottak össze, hogy örömteli állagú legyen. A tej szegényes ital ehhez képest.

Blanche belépett az üveggel és a pohárral. Kifejezéstelen arccal tette le őket az asztalra. Közben tekintete átsiklott az elfen, de nem mutatta bármi jelét, hogy felismerte volna a helyzetet.

- Tessék, Jan - mondta a nő, és leült a régi, bőrhuzatú karosszékbe az ablak mellett; kezét az ölébe ejtette.

Az író aggódva figyelte.

- Itt fogod tartani?

- Így könnyebb irányítani... Szóval, megkínálsz azzal a tojáslikőrrel, vagy mi lesz?

- Persze, tessék!

Kiöntötte a sűrű, fehér folyadékot a koktélospohárba. Alig két napja készített belőle összesen öt tejesüvegnyit a srácoknak a New York-i Fantasy Szövetségben. Ráadásul bőkezűen bánt a hozzávalókkal, mert a fantasy-írók így szeretik a legjobban.

Az elf antennája hevesen megremegett.

- Micsoda mennyei illat! - mormolta az apró lény.

Két vékony karja végét a szár köré csavarta, és ajkához emelte a kis talpaspoharat. A folyadék szintje gyorsan süllyedt. Fele elfogyott, mire letette, és felsóhajtott:

- Ó, népem minden veszteségére mondom: micsoda alkotás! Sohasem gondoltam volna, hogy létezik ilyen íz! A történelmünk szerint az ősi időkben néhány szerencsés manónak sikerült átvennie emberlárvák helyét, így rögtön a megteremtése pillanatában, frissessége teljes csúcsán ízlelhette meg a tejet. Kétlem, hogy ők részesülhettek ebben az élményben!

Az íróban feltámadt a szakmai érdeklődés.

- Ez lenne a cseregyerekek legendájának hátterében?

- Természetesen. A nőnemű emberfélék nagyszerű ajándékkal rendelkeznek. Miért ne próbáltuk volna kihasználni ezt a lehetőséget? - Beszéd közben az elf Blanche emelkedő-süllyedő kebleit nézte, és a végén halkan felsóhajtott.

- Igyál csak, amennyit akarsz! - biztatta Prentiss (immár kevésbé buzgón, nehogy kiadja magát).

Ő is a feleségét nézte a jelet várva, hogy a nő magához tért, azaz hogy az elf uralma gyengül felette.

- Mikor tér vissza a lárvád a mentorok házából? - kérdezte a lény. - Szükségem lenne rá.

- Hamarosan, hamarosan! - felelte Prentiss idegesen. A karórájára pillantott. Jan, az újabb, konkrétan tizenöt percen belül berúgja az ajtót, és köszönés helyett sutiért meg egy pohár tejért kiabál majd.

- Megtöltsem? - kérdezte enyhén sürgető felhanggal. - Kérsz még?

Az elf boldogan kortyolt, azután megjegyezte:

- Amint a lárvád hazaért, te elmehetsz.

- Elmehetek?

- Csak a könyvtárba. Könyveket kell hoznod nekem az elektronikáról. Szükségem van a részletekre, hogy készíthessek televíziót, telefont és hasonlókat. Kellenek a vezetékelés szabályai és az útmutató a vákuumcső megalkotásához. A részletek, Prentiss, a részletek! Hatalmas feladat áll előttünk. Kútfúrás, olajfinomítás, motorok, tudományos mezőgazdaság! Te és én új Avalont építünk. Egy technikai alapon működő Avalont, egy tudományos tündérföldet. Létrehozunk egy egész új világot!

- Csodálatos tervek! - felelte Prentiss. - Tessék, ne hanyagold el az italt!

- Látod, máris feltüzelt az ötlet! - mondta az elf. - És nem kis jutalomra számíthatsz! Kapsz egy tucatnyi nőstény emberfélét!

Az író automatikusan a feleségére pillantott. A nő nem adta jelét, hogy hallotta volna az ajánlatot, de ki tudja? Inkább nem kockáztatott.

- Nem tudnám mire használni azt a sok nőstény emberié... akarom mondani, nőt...

- Ugyan már! - szólt rá az elf mindentudóan. - Légy Őszinte! A mi népünk úgy ismer titeket, férfiféléket mint kéjsóvár és bestiális lényeket. Az anyák nemzedékeken keresztül a férfifélékkel ijesztgették a kicsinyeiket... Ha már kicsinyek - mondta, és felemelte a poharat akkor ezt a saját kicsinyeimre! - Azzal felhajtotta a kiöntött tojáslikőrt.

- Öntsek még?

Az elf bólintott.

- Lesz egy csomó gyerekem. Kiválogatom a koleoptera nőstények legjavát, és kitenyésztem a saját vérvonalam. Továbbadom a mutációt. Most még én vagyok az egyetlen, de ha leszünk egy tucatnyian vagy akár tizenöten is, akkor keresztezhetem őket és kifejleszthetjük a szuperelf fajt. Az elektro... hukk... elektromos csodalényeket, akik végtelenné teszik a jövőt... Bár bírnék még inni! Igazi nektár! Vagy inkább: ez az igazi nektár!

Odalent hirtelen kicsapódott az ajtó, és fiatal hangú kiáltás hallatszott:

- Anya! Hé, anya!

Az elf szemében kissé eltompult a csillogás, de elszántnak tűnt.

- Akkor belekezdhetünk az emberfélék irányításába. Néhányan máris hisznek bennünk, a többieket meg... hukk... megtanítjuk rá. Olyan lesz, mint régen, csak jobb. Az elfek hatékonyabbak lesznek, és szorosabb kapcsolatot alakítunk ki veletek.

Jan, az ifjabb hangja ezúttal közelebbről és türelmetlenebbül harsant fel:

- Hé, Anya! Mi van, nem vagy itthon?

Prentiss érezte, hogy a szeme kimered a feszültségtől. Blanche mereven ült tovább. Az elf enyhén vaskos hangon beszélt, az egyensúlya is bizonytalannak tűnt. Ha meg akarta kockáztatni, akkor eljött a pillanat.

- Ülj le! - szólt rá a lény, ellentmondást nem tűrő hangon. - Ostoba vagy! Azóta tudom, hogy a tojáslikőrben alkohol is van, mióta kitaláltad ezt a nevetséges kis tervet. Ti, emberfélék nagyon sunyik vagytok. Az elfeknek számos jelzőjük van rátok. Szerencsére az alkohol kevéssé hat ránk. Ha esetleg macskamentát próbáltál volna adni egy csepp mézzel... Á, már itt is van a lárva! Hogy vagy, kicsi emberféle?

Kezében fél pohár tojáslikőrrel az elf az asztalon állt, amikor Jan, az újabb felbukkant az ajtóban. A fiú tízéves arcát közepes mértékben borította kosz, haja mértéktelenül összekócolódott, és tekintetében végtelen meglepettség ült. Megviselt iskolai könyvei hevesen lengedeztek a markában tartott rögzítőszalag végén.

- Api! - szólalt meg. - Mi a baj Anyuval? És... és az ott micsoda?

- Siess a könyvtárba! - mondta az elf Prentissnek. - Nincs vesztegetni való időnk. Tudod, milyen könyvekre van szükségem. - A kezdődő ittasságra utaló jelek teljesen eltűntek, és az író beletörődött a sorsába. A lény csak játszadozott vele.

Prentiss felállt a székéből, hogy elinduljon.

- Csak semmi emberi! - jegyezte meg az elf. - Semmi sunnyogás, semmi trükk! A feleségedet itt tartom túsznak. A lárvád elméjét is tudom használni, ha kell. Erre máris elég fejlett. Nem akarom megölni a nőstényedet. Az Elfitárius Etikai Társaság tagja vagyok, és így az emlősökkel kapcsolatban is az előzékeny bánásmódot támogatom. Bízhatsz nemes elveimben, ha azt teszed, amit mondok.

A férfi erős kényszert érzett, hogy elhagyja a helyiséget. Botladozva indult az ajtó felé.

Jan, az ifjabb felkiáltott:

- Ez beszélni is tud, Api! Azt mondja, hogy megöli Anyut! Ne menj el, Api!

Prentiss már az ajtón kívül volt, de még hallotta az elf hangját:

- Ne bámulj így rám, lárva! Nem bántom az anyádat, amíg pontosan azt teszed, amit mondok. Elf vagyok, tündér! Te is tudod, mi az a tündér.

Prentiss már a bejárati ajtónál járt, amikor meghallotta Jan, az ifjabb hangját, amint vad kiabálássá erősödik, majd Blanche szoprán sikolya elnyomja.

A házon kívül hirtelen eltűnt az az erős és láthatatlan szalag, amely a férfit kihúzta. Hanyatt esett, de rögtön fel is pattant, és visszarohant a dolgozószobába.

Blanche az egyik sarokba hátrált, s még mindig félig mereven szorongatta Jant. az ifjabbat, aki halkan szipogott.

Az asztalon összezúzott kitinpáncél hevert, amelyet színtelen folyadékot eregető, ronda pép borított.

Jan, az ifjabbik hisztérikusan ríva kiáltott fel.

- Lecsaptam! Lecsaptam a tankönyvekkel! Bántani akarta Anyát!

Eltelt egy óra, és Prentiss úgy érezte, a normalitás világa kezdi kitölteni az avaloni teremtmény által ütött lyukakat. Maga az elf már rég elhamvadt a ház mögötti szemétégetőben, s létezésének egyetlen bizonyítéka maradt: egy nedves folt az íróasztal lábánál.

Blanche betegesen sápadt volt. Suttogva beszéltek.

- Hol van Jan, az ifjabbik? - kérdezte Prentiss.

- Tévét néz.

- Jól van?

- Ó, ő jól van, de nekem még hetekig rémálmaim lesznek!

- Tudom, nekem is. Valahogy ki kellene vernünk a fejünkből az egészet. Nem hiszem, hogy valaha is találkozunk még... ilyen izével.

- El sem tudom mondani, milyen szörnyű volt! - mondta Blanche. - Hallottam minden egyes szót, amit mondott, már akkor is, amikor még lent voltam a nappaliban.

- Telepátiával beszélt.

- Mozdulni sem bírtam. Amikor elmentél, egy kicsit megint tudtam mozogni. Sikítani akartam, de csak nyögni és nyüszíteni tudtam. Azután Jan, az ifjabbik szétnyomta, és hirtelen kiszabadultam. Nem is értem, hogy történt ez az egész.

Prentiss halvány elégedettséget érzett.

- Azt hiszem, én tudom. Én azért kerültem az irányítása alá, mert igaznak fogadtam el a létezését. Téged rajtam keresztül irányított. Amikor kimentem, az egyre nagyobb távolság miatt egyre nehezebben használta az elmémet a pszichikus energia fókuszálására, és akkor már tudtál mozogni. Mire elértem a bejárati ajtót, az elf úgy vélhette, hogy ideje inkább Jan, az ifjabbik elméjét használni. Hibázott.

- Hogyhogy? - értetlenkedett Blanche.

- Azt hitte, minden gyerek hisz a tündérekben, és tévedett. Itt, Amerikában a mai gyerekek nem hisznek bennük. Még nem is hallottak a tündérekről. Tom Corbettben hisznek. Hopalong Cassidyben, Dick Tracyben, Howdy Doodyban és Supermanben hisznek. Meg még egy tucat másik dologban, de a tündérekben nem.

- Az elf nem követte a kulturális változásokat. A tévét és a képregényeket. Nem tudta megragadni a fiunk elméjét. Mielőtt visszanyerhette volna a pszichikai egyensúlyát, Jan, az ifjabbik máris lecsapta, pánikba esve, mert azt hitte, hogy bántani akar téged. Ahogy mindig is mondtam, Blanche: a legendák ősi, népi motívumai a modern fantasy-magazinokban élnek tovább, és a modern fantasy vegytiszta felnőtt cuccot jelent. Most már érted az álláspontomat?

Blanche szerényen válaszolt:

- Igen, drágám.

Prentiss benyúlt a zsebébe, és lassan elvigyorodott.

- Tudod, mit, Blanche? Legközelebb, ha találkozom Walter Rae-vel, azt hiszem, elejtek egy-két félmondatot arról, hogy írok ezt-azt. Ideje tudatni a szomszédokkal, legalábbis én így gondolom.

Jan, az ifjabbik egy roppant szelet vajas kenyeret szorongatva oldalgott be apja dolgozószobájába, az egyre halványodó emléket kereste. Api folyton hátba veregette, Anya meg folyton vajas kenyérrel és keksszel tömte tele a kezét, de ő már nem tudta felidézni, hogy miért. Ott volt az a nagy, öreg valami az íróasztalon, ami beszélt...

Minden olyan gyorsan történt, hogy az egész összekeveredett a fejében.

Vállat vont, és a késő délutáni napsütésben rápillantott az apja írógépében maradt, félig megtelt lapra. Azután belekukkantott az írógép mellé tett kis papírhalomba is.

Olvasott egy kicsit, azután vágott egy megvető grimaszt.

- Atyám! Megint tündérek! Mindig ezek a gyerekes dolgok! - mormolta, és a vajas kenyeret majszolva kislattyogott

A vizes hely

Sohasem lesz űrutazásunk. Mi több, sohasem fognak földön kívüliek leszállni a bolygónkon - legalábbis ezután biztosan nem.

Nem pesszimizmusból állítom ezt. Mi több, tény, hogy az űrutazás lehetséges, és már szálltak le a Földön idegen lények. Járművek keresztezik az űrt talán világok millióit kötik össze egymással, de mi sohasem fogunk csatlakozni ehhez. Ezt biztosan tudom. Mégpedig egy nevetséges hiba miatt.

Elmagyarázom.

Történetesen Bart Cameron hibája volt, és meg kell tudniuk egyet s mást Bárt Cameronról. A fickó az idahói Twin Gulch seriffje, én pedig a helyettese vagyok. Bárt Cameron türelmetlen ember, és akkor a legtürelmetlenebb, amikor a jövedelemadóját kell összeállítania. Merthogy a seriffség mellett egy vegyesbolt tulajdonosa és üzemeltetője is egyben, szerzett némi részesedést egy juhfarmban, elemzési munkákat vállal, sérült veteránként (rossz a térde) kap valami járadékot, és még ez meg az. Az már természetes, hogy mindez megbonyolítja az adóügyeit.

Nem lenne olyan rossz a helyzet, ha hagyná egy adóügyisnek, hogy segítsen a nyomtatványokkal, de ő csak saját kezűleg hajlandó kitölteni azokat, és megkeseredik tőlük. Mire eljön április 14-e, már nem lehet megközelíteni.

Emiatt a repülő csészealj nagyon rossz időpontot választott, amikor 1956. április 14-én landolt

Láttam leszállni. Székemet a seriffiroda falának támasztottam, és a csillagokat néztem az ablakon keresztül. Még ahhoz is túl lusta voltam, hogy kézbe vegyem a magazinomat, és azon tűnődtem, hogy lefeküdjek aludni vagy hallgassam tovább Cameron folyamatos káromkodását, miközben százhuszonhetedszer is átnézi a számoszlopait.

Először hullócsillagnak néztem, azután a fénycsóva kiszélesedett és kettévált, egy hajtómű páros lángcsóvája lett belőle, azután az a dolog könnyedén, kényelmesen és hangtalanul leereszkedett. Egy régi, kacson elszáradt levél több zajt csap, ahogy lehullik a fáról. Ketten szálltak ki belőle.

Szóhoz sem jutottam és szinte sóbálvánnyá váltam. Köpni-nyelni nem tudtam; még az sem jutott eszembe, hogy megdörzsöljem a szemem, csak ültem ott és bámultam.

Cameron? Fel sem pillantott.

Kopogtattak, pedig nem zártuk be az ajtót. Kinyílt, és a két repülő csészealjos férfi belépett. Ha előtte nem látom a járművüket leszállni a cserjésben, akár azt is hihettem volna, hogy a városból jöttek. Szénszürke öltönyt viseltek fehér inggel és gesztenyebarna nyakkendővel. Mindezt fekete cipő és puhakalap egészítette ki. Arc-színük sötétnek tűnt, a hajuk fekete és hullámos, a szemük barna volt. Nagyon komoly arckifejezést öltöttek magukra, és úgy százhetven centi magasak lehettek. Egyformának látszottak, mint az ikrek.

Istenem, hogy beijedtem!

Azonban Cameron csak felnézett rájuk, és összeráncolta a homlokát. Gyanítom, hogy normális esetben leröhögte volna a gombokat az ingéről, ha ilyen öltözéket lát

Twin Gulch-ban. de annyira lefoglalta az adó számolgatása, hogy ezúttal egy apró mosolyt sem engedett meg magának.

- Mit tehetek magukért, emberek? - kérdezte, miközben ujjaival a nyomtatványokon dobolva tudatta az érkezőkkel, hogy nincs sok ideje.

Az egyikük előrelépett, és így válaszolt:

- Régóta megfigyelés alatt tartjuk a maga népét. - Gondosan és külön-külön formált meg minden egyes szót.

- A népemet? - kérdezte Cameron. - Csak egy feleségem van. Csinált valamit?

Az öltönyös fickó így válaszolt:

- Azért választottuk ezt a helyet az első kapcsolatfelvételhez, mert elszigetelt és békés. Tudjuk, hogy ön itt a vezető.

- Én vagyok a seriff, ha erre gondol, szóval, köpje már ki, mit akar! Mi baja van?

- Gondot fordítottunk rá, hogy alkalmazzuk az öltözködési módjukat, és felvettük a külsejüket is.

- Ez lenne az én öltözködési stílusom? - Valószínűleg ekkor vette észre, hogy néz ki a két vendég.

- Az ön társadalmi osztályában uralkodó öltözködési stílus. Megtanultuk a nyelvüket is.

- Szinte látszott, ahogy a felismerés fénye megcsillan Cameron szemében.

- Á, maguk külföldiek! - Nem tartotta nagyra a külföldieket, mivel a seregen kívül nem is nagyon találkozott velük, mindenesetre próbált rendesen viselkedni.

A csészealjos fickó így válaszolt:

- Külföldiek? Csakugyan azok lennénk. A vizes helyről jöttünk, amit a te néped Vénusznak nevez.

(Még mindig próbáltam erőt gyűjteni, hogy legalább pislogjak, de ez a válasz ismét hátravetett erőfeszítéseimben. Láttam a repülő csészealjat. Láttam leszállni. El kellett hinnem! Ezek az emberek - vagy valamik - a Vénuszról jöttek.)

Azonban Cameron még csak nem is pislogott.

- Rendben. Ez itt az USA. Egyenlő jogaink vannak fajtól, nemtől, bőrszíntől és nemzetiségtől függetlenül. Állok szolgálatukra. Mit tehetek önökért?

- Szeretnénk, ha minél előbb lépéseket tenne annak érdekében, hogy az önök, ahogy maga nevezte, USA-jának fontos személyiségeit ide hozzák, és megbeszéljük a népük csatlakozását nagyszerű szervezetünkhöz.

Cameron lassan elvörösödött.

- A mi népünk csatlakozzon a maguk szervezetéhez? Tagok vagyunk az ENSZ-ben és még isten tudja, mi mindenben. És akkor ide kellene hoznom az elnököt, mi? Most rögtön? Twin Gulch-ba? Küldjek sürgős üzenetet? - Itt rám nézett, mintha mosolyt akart volna látni a képemen, de még annyira sem tudtam mosolyogni a helyzeten, mint azon, ha valaki kirúgta volna alólam a széket.

A csészealjos fickó csak ennyit válaszolt:

- Kívánatos a gyorsaság.

- A kongresszust akarja? Vagy a legfelsőbb bíróságot?

- Ha ők segíthetnek, seriff, akkor igen.

Cameron ekkor esett szét igazán. Öklével rácsapott az előtte felhalmozódott adóügyi nyomtatványokra, és kiabálni kezdett:

- Hát maguk egyáltalán nem segítenek nekem, és nincs időm mindenféle okoskodó barmokra! Főleg külföldiekre nincs! Ha nem húznak el innen a büdös francba pronto, akkor lecsukatom magukat zaklatásért, és soha többé nem látnak napfényt!

- Szeretné, ha távoznánk? - kérdezte a vénuszi ember.

- Most rögtön! Takarodjanak kifelé innen, és menjenek egyenesen vissza oda, ahonnan jöttek! És eszükbe se jusson visszajönni! Többet nem akarom látni magukat, ahogyan más sem!

A két férfi egymásra nézett, arcizmaik enyhén rángatóztak.

Azután így válaszolt az, amelyikük eddig is beszélt:

- Látom az elméjében, hogy valóban hevesen kívánják minden kapcsolat megszakítását. Nem szokásunk ráerőltetni magunkat vagy a szervezetünket azokra a népekre, akik ezt nem akarják. Tiszteletben tartjuk kívánságukat, és távozunk. Nem fogunk visszatérni. Önálló övezetté nyilvánítjuk a világukat, ahová senki sem léphet be, és maguknak sem kell távozniuk.

- Uraim! Fáraszt ez a sok badarság, úgyhogy háromig számolok...

Amazok megfordultak, és kimentek, én pedig valahogy tudtam, hogy minden igaz, amit mondtak. Odafigyeltem rájuk, de ahogy látják, Cameron nem, mert gondolatait túlságosan lekötötte a jövedelemadója. Én viszont hallottam a gondolataikat is, ha értik, hogy értem ezt. Tudtam, hogy lesz valami kerítésféle a Föld körül, amely bezár minket, megakadályozza a távozást és mindenki mást kívül tart Egyszerűen csak tudtam.

Amikor kimentek, végül visszanyertem a hangom - de már későn. Rákiáltottam a főnökömre:

- Az isten szerelmére, Cameron! Ezek az űrből jöttek! Miért küldte el őket?

- Az űrből? - bámult rám a seriff.

Hisztérikusan visítottam fel:

- Nézze! - Fogalmam sincs, hogy csináltam, mert Cameron ötven kilóval nehezebb nálam, de a gallérjánál fogva az ablakhoz rángattam. Sorra leszakadoztak az inggombjai.

Meglepetésében nem állt ellen, és mire eléggé magához tért ahhoz, hogy lecsapjon, megpillantotta az ablakon kívül zajló eseményt, amitől belőle szaladt ki a szusz.

Az a két fickó bement a repülő csészealjba, ami ott ült kint a maga teljes kerekségével, csillogásával és a méreteiből is adódóan meglehetősen erőteljes külsejével, ha értik. Azután a jármű felszállt. Egy tollpihe könnyedségével felemelkedett, azután narancsvörös izzás jelent meg a széle egy részén, és ahogy ez egyre erősödött, úgy vált a hajó egyre kisebbé, míg végül ismét csak egy hullócsillagnak látszott, amely lassan elhalványodott, és eltűnt.

- Miért küldte el őket, seriff? - kérdeztem. - Találkozniuk kellett volna az elnökkel. Már sohasem jönnek vissza.

- Azt hittem, külföldiek - válaszolta Cameron. - Ők mondták, hogy meg kellett tanulniuk a nyelvünket. És furcsán is beszéltek.

- Ó, remek! Külföldiek, mi?

- Ők mondták, hogy külföldiek, és olasznak néztek ki. Azt hittem, olaszok.

- Hogy lehettek volna olaszok? Azt mondták, hogy a Vénuszról jöttek. A saját fülemmel hallottam. Ezt mondták.

- A Vénuszról... - Elkerekedett a szeme.

- Ezt mondták. Vizes helynek nevezték, vagy valami ilyesminek. Maga is tudja, hogy a Vénuszon sok víz van.

De értik már, hogy az egész csak egy ostoba hiba volt? Bárkivel megtörténhetett volna. Csakhogy emiatt a Föld lakói már sohasem fognak utazni az űrben, nem juthatunk a Holdnál messzebb, és a vénusziak sem jönnek el hozzánk többé. Az ostoba Cameron és a jövedelemadó miatt.

Mert a seriff ezt suttogta maga elé:

- Vénusz! Amikor vizes helyet emlegettek, azt hittem, Velencére gondoltak!

Lakóhely

Clarence Rimbrónak nem volt ellenére, hogy egy lakatlan bolygó egyetlen házában éljen, legalábbis nem jobban, mint a Föld bármely más lakójának a több mint egytrillióból.

Ha valaki rákérdezett volna az esetleges ellenvetéseire, kétségtelenül csak bámul rá üres tekintettel. A háza jóval nagyobb és modernebb volt, mint amilyen bármelyik másik ház lehetett a Föld-tartományon. Független levegőés vízellátással rendelkezett, a fagyasztókamrák pedig bőséges mennyiségű élelmet őriztek. Erőtér szigetelte el az élettelen bolygótól és az épületet öthektáros (természetesen üveg alatt lévő) farm vette körül, amely a jótékony napfénynek köszönhetően virágokat kínált a szemnek és zöldségeket az egészségnek. Még néhány csirkét is tartott. Ráadásul Mrs. Rimbro elfoglalhatta magát rajta délutánonként, illetve a két kisebb Rimbrónak is volt hová kimennie játszani, ha megunták a belső tereket.

Mi több, ha valaki a Föld-tartományon akart tartózkodni, mármint tényleg és igazán akarta volna ezt; ha embereket akart volna maga köré, vagy lélegezhető levegőt és vizet, amelyben úszhat, akkor csak ki kellett mennie az ajtón.

Hol itt a probléma?

Jusson eszünkbe, hogy a Rimbro-háznak helyet adó, élettelen bolygón teljes csend uralkodott, mármint leszámítva az eső és a szél időnkénti monoton hanghatásait. Ez magával hozta az abszolút magányosság és kétszázmillió négyzetmérföldnyi bolygófelszín teljes körű birtoklásának érzetét.

A maga visszafogott módján Clarence Rimbro értékelte mindezt. Könyvelőnek tanult, jártasságot szerzett az előrehaladott számítógépes modellek kezelésében, mindig igen precízen öltözködött, és nem kellett sok ahhoz, hogy elmosolyodjon vékony, gondozott bajsza alatt. Megfelelően tudatában volt a saját értékének. Amikor hazafelé hajtott a munkahelyéről, elhaladt néhány másik lakóhely mellett a Föld-tartományon, és nem tudta megállni, hogy ne valamelyes önelégültséggel nézzen rájuk.

Nos, üzleti okokból vagy puszta mentális perverzió folytán, de néhány embernek a Föld-tartományon kellett laknia. Nem túl nagy örömmel. Mindenesetre, a Földtartomány talajának kellett ásványokkal és alapvető élelmiszerrel ellátnia a több mint egytrillió {ötven éven belül kéttrillió) lakost, és a tér kifejezetten drágának számított. A Föld-tartományon álló házak egyszerűen nem lehettek ennél nagyobbak, és a bennük élő embereknek hozzá kellett szokniuk ehhez a tényhez.

Már maga a házába való belépés folyamata enyhén kellemes érzést keltett. Először a görbítő körüli közösségi térbe jutott, amelyhez hivatalosan tartozott (ez ugyanúgy nézett ki, mint a többi közösségi tér: középen egy meglehetősen csonka obeliszkkel), és amelyben változó mennyiségben talált másokat is, akik szintén a görbítő használatra várakoztak. Mielőtt sorra került, újabb érkezők álltak be mögé, és a helyiek általában a várakozási idő alatt éltek társas életet.

"Hogy van a bolygója?", "Hát a magáé?" - a szokásos csevegés. Néha valakinek adódott valami problémája. Gépezetek álltak le vagy szélsőséges időjárás formálta át a felszínt. Nem túl gyakran, de történt ilyesmi.

Mindenesetre, a csevegéssel jól el lehetett ütni az időt. Végül Rimbro is sorra került, bedugta a kulcsát a nyílásba, beütötte a megfelelő kombinációt, és a dimenziógörbítő áthelyezte a saját lehetőség-mintázatába, amelyet a házasságkötésekor jelöltek ki számára, mert termelő polgárrá vált. Egy olyan lehetőség-mintázatba, amelyben az élet sohasem fejlődött ki a Földön. Amint átgörbítették erre a bizonyos élettelen Földre, máris a saját előszobájába lépett be.

Így ment ez.

Sohasem zavarta, hogy egy másik lehetőségben él. Miért zavarta volna? Még csak nem is gondolt rá. Végtelen számú lehetséges Föld létezett, mindegyik a saját dimenziójában, és mindegyik a maga lehetőség-mintázata alapján épült fel. Mivel egy olyan bolygón, mint a Föld, a számítások szerint ötven százalék az élet kialakulásának esélye, a lehetséges Földek felén (ami szintén végtelen számút jelentett, hiszen a végtelen fele is végtelen) volt élet, a másik felén (ugyancsak végtelen számú lehetőség) nem. Nagyjából hárommilliárd lakatlan Földön nagyjából hárommilliárd család élt, mindegyikük a saját gyönyörű házában, amelyet az adott lehetőség-mintázat napja látott el energiával, és a megfelelő rendszerek tettek biztonságossá. Naponta milliókkal növekedett az így elfoglalt Földek száma.

Azután egy nap, amikor Rimbro hazatért, a felesége, Sandra így szólt hozzá:

- Igen különös zajt hallottam.

Rimbro szemöldöke megemelkedett, és jobban megnézte magának a nőt. Karcsú kezének bizonyos nyugtalanságát és a szája sarkában ülő sápadtságot leszámítva minden egészen normálisnak tűnt.

A férfi félúton járt a türelmesen várakozó előszobái akasztó felé, és még mindig kabátjával a kezében kérdezte:

- Zajt? Miféle zajt? Nem hallok semmit.

- Már abbamaradt - válaszolta Sandra. - De tényleg! Olyan volt, mint valami mély dobogás vagy moraj. Hallottad egy darabig, azután abbamaradt. Azután megint hallottad egy ideig, és megint félbeszakadt. Még sohasem hallottam ilyesmit.

Rimbro felakasztotta a kabátját.

- De hát ez lehetetlen!

- Hallottam.

- Megnézem a gépeket - mormolta a férj. - Elromolhatott valamelyik.

Könyvelő szeme nem fedezett fel semmiféle hibát, és egy vállvonással inkább elindult vacsorázni, Hallgatta, ahogy a kiszolgáló szerkezetek buzgón zümmögnek különböző feladataik végzése közben. Végignézte, ahogy a mosogatórobot felszedi a tányérokat és evőeszközöket, elviszi őket a ledobóhoz, azután megszabadul tőlük. Végül elgondolkodva így szók:

- Talán a kiszolgálók egyike hibásodott meg. Majd ellenőrzőm Őket.

- Nem olyan volt, Clarence.

Rimbro úgy ment aludni, hogy nem is gondolt többet a dologra, de arra ébredt, hogy a felesége a vállát szorítja. Keze automatikusan megkereste a kontaktfoltot, és a falait halványan felizzottak.

- Mi az? Hány óra van?

A nő a fejét rázta.

- Hallgasd csak!

Jóisten, gondolta Rimbro, a zaj! Határozottan valami morajlás. Jött, azután megszűnt.

- Földrengés? - suttogta. Ámbár, a választható bolygók közül mindig kiszűrték a veszélyeseket.

- Egész nap? - kérdezett vissza Sandra bosszúsan. - Szerintem valami más lehet. - Azután megfogalmazta minden nyugtalan háztulajdonos titkos félelmét:

- Szerintem van még valaki a bolygón. Ez a Föld lakott.

Rimbro logikusan cselekedett. Reggel elvitte a feleségét és a gyerekeket Sandra anyjához, kivett egy szabadnapot, és elment a szektort ellenőrző Lakáshivatalba.

Nyugtalanította a dolog.

A Lakáshivatalban dolgozó Bill Ching alacsony, kedélyes fickó volt, büszke mongol származására. Úgy vélte, a lehetőség-mintázatok megoldották az emberiség minden egyes problémáját. Ugyanakkor munkatársa, Alec Mishnoff szerint a lehetőség-mintázatok olyan gödröt jelentettek, amelybe az emberiség már reménytelenül belezuhant. Eredetileg régészetet tanult, és ezen belül számos olyan témát tanulmányozott, amelyekkel még mindig tele volt az az előkelően tartott feje. Erőszakos szemöldöke ellenére sikerült érzékeny tekintettel néznie ügyfeleire, és olyan elképzelést dédelgetett, amelyről még senkinek sem mert beszélni, de a régészet helyett az ingatlanüzlet felé terelte életét.

Ching kedvelte azt a kifejezést, hogy "A francba Malthusszal!" Ez már afféle szóbeli védjegyévé vált.

- A fenébe Malthusszal! A túlnépesedés már lehetetlen. Mindegy, hogy milyen gyakran kétszereződünk meg újra meg újra, a homo sapiens lélekszáma véges marad, míg a lakatlan Földek száma mindig is végtelen marad. Emellett nem muszáj csak egy házat tenni egy bolygóra. Építhetünk százat, ezret vagy akár egy milliót is. Sok a hely és minden lehetőség-napnak elegendő ereje van a fenntartásukhoz.

- Egynél többet egy bolygóra? - kérdezte Mishnoff fanyarul.

Ching pontosan tudta, mire gondol munkatársa. Amikor először használták a lehetőség-mintázatokat, egy bolygó egyedüli tulajdonosának lenni jelentős motiváló erő volt az első telepesek számára. Bárkiben felébreszthette a sznob despotát. A szlogen így szólt: Ki lehetne még olyan szegény, hogy nincs nagyobb birodalma, mint Dzsingisz kánnak? A többszörös lakhatási engedély sokakat felháborítana.

A mongol vállat vont.

- Persze, lelkileg fel kellene készíteni rá az embereket. Na és? Ez kellett ahhoz is, hogy beinduljon ez az egész üzlet.

- És étel? - kérdezett újra Mishnoff.

- Tudod, hogy hidroponikus rendszereket és keltetőüzemeket telepítettünk a lehetőség-mintázatok egy részébe. És ha kell, még mindig megművelhetjük a talajt.

- Űrruhában, oxigénimporttal.

- Mesterségesen is lebonthatjuk a szén-dioxidot az oxigénért, amíg a növények beindulnak, és átveszik ezt a munkát.

- Ha van rá egymillió éved.

- Az a baj veled, Mishnoff - válaszolta Ching hogy túl sok történelemkönyvet olvastál. Obstruáló[3] vagy.

Azonban Ching túl jó természetű volt ahhoz, hogy ezt tényleg így gondolja, Mishnoff pedig továbbra is sokat olvasott és aggodalmaskodott. Mishnoff várta a napot, amikor végre összeszedi a bátorságát és a szektor igazgató elé áll, hogy egyenesen és kertelés nélkül - csak így, bumm a közepébe - elmondja, pontosan mi is zavarja az egészben.

Azonban megérkezett Clarence Rimbro úr, aki enyhén izzadva tornyosult föléjük, mert két napja java részét elvette, hogy eljusson hozzájuk a Hivatal bürokratikus útvesztőjében.

Helyzetismertetése csúcsára érve így szólt:

- Véleményem szerint az a bolygó lakott, és nem javaslom, hogy ellenkezzenek!

Miután végighallgatta a történetét, Ching próbálta lecsillapítani:

- Az ilyen zajok eredhetnek természeti jelenségektől is.

- Miféle természeti jelenségtől? - kérdezte Rimbro. - Kivizsgálást akarok! Ha ez egy természeti jelenség, akkor tudni akarom, hogy mi az. Szerintem az a hely lakott. Istenre mondom, hogy élet van rajta, és nem vagyok hajlandó bérletet fizetni egy olyan bolygóért, amit másokkal is meg kell osztanom! Még ha dinoszauruszok is azok a mások, a zajból ítélve.

- Kérem, Rimbro úr, mióta lakik a Földjén?

- Tizenöt és fél éve.

- És talált valaha is életre utaló bizonyítékot?

- Most találtam, és mint A-I termelési osztálybesorolású polgár, jogom van ahhoz, hogy kivizsgálást kérjek!

- Természetesen kivizsgáljuk az esetet, uram, de már most szeretnénk biztosítani afelől, hogy minden rendben van. Tudja ön, milyen gondosan választjuk ki a lehetőség-mintázatainkat?

- Könyvelő vagyok. Meglehetősen jól tudom - felelte Rimbro.

- Alikor minden bizonnyal azt is tudja, hogy a számítógépek nem tévedhetnek. Sohasem választanak ki olyan lehetőséget, amelyet korábban már kiválasztottak. Ez egyszerűen lehetetlen. Emellett úgy lettek beállítva, hogy csak szén-dioxidban dús légkörű Földet válasszanak ki, amelyen sohasem fejlődött ki növényi élet, és ebből adódóan állati sem. Ha kifejlődtek volna a növények, akkor már lebontották volna a szén-dioxidot. Érti?

- Jól ismerem az egész folyamatot, és nem azért jöttem, hogy továbbképzésben részesítsenek! - jegyezte meg Rimbro dölyfösen. - Kivizsgálást akarok, mást nem. Meglehetősen megalázó a gondolat, hogy meg kell osztanom a világomat, az én saját világomat valaki vagy valami mással és nem áll szándékomban elviselni ezt a sértést.

- Ez csak természetes - mormolta Ching, elkerülve Mishnoff kaján vigyorát.

- Még ma odamegyünk.

Teljes felszereltséggel tartottak a görbítőhöz.

Szeretnék kérdezni valamit - kérdezte Mishnoff - Miért futtatod le mindig ezt a "nincs miért aggódnia, uram" rutint? Úgyis aggódni fognak. Ez nem vezet sehova.

- Meg kell próbálnom. Tényleg nem kellene aggódniuk - felelte Ching némileg ingerlékenyen. - Hallottál már valaha lakott szén-dioxidos bolygóról? Emellett Rimbro pont az a fajta, aki könnyen elindíthat egy-két pletykát. Kiszagolom az ilyet. Ha igazat adunk neki, akkor a végén már odajutunk, hogy a napja nóvává változott.

- Az viszont megtörténik néha - jegyezte meg Mishnoff.

- Tényleg? Egy ház eltűnt és egy család meghalt. Látod, hogy mégiscsak obstruálsz? Valaha régen, az általad kedvelt időkben, ha megáradt egy folyó Kínában vagy máshol, akkor akár ezrek is meghalhattak. Mi több, akkoriban még csak egy vagy kétmilliárd volt a népesség.

- Honnan tudod, hogy Rimbro bolygóján nem lehet élet? - mormolta Mishnoff.

- Szén-dioxidos légkör.

- De csak tegyük fel, hogy... - Semmi sem használt. Mishnoff nem tudta kimondani. Esetlenül mondta ki mégis: - Tegyük fel, hogy olyan növények és állatok fejlődnek ki, amelyek képesek életben maradni szén-dioxidban.

- Még sohasem volt rá példa.

- Végtelen számú világon bármi megtörténhet. - Suttogva fejezte be: - Mindennek meg kell történnie.

- Az esély egy a duodecillióhoz - válaszolta Ching a vállát vonogatva.

Ekkor odaértek a dimenziógörbítőhöz, és előbb a tehergörbítőt használták (amely Rimbro raktárába célzott) a járművükhöz, majd előbb Ching, azután Mishnoff is átugrott a panaszos lehetőség-mintázatába.

- Szép ház! - jegyezte meg Ching elégedetten. - Nagyon szép modell. Jó ízlésre vall.

- Hallasz valamit? - kérdezte Mishnoff.

- Nem.

Ching kiment a kertbe.

- Hé! - kiáltott vissza az előtérbe. - Rhode Island-i vörösek!

Mishnoff követte, közben felpillantott az üvegtetőre. A nap ugyanúgy nézett ki, mint trillió másik Föld napja.

Elgondolkodva szólalt meg:

- Már lehet növényi élet. Kezdeti fázisban. Csökkenhetett a szén-dioxid szintje. Azt a számítógép sem tudná.

- Akkor is évmilliók kellenek még az állati élet kialakulásához, ami ráadásul csak újabb évmilliók múlva mászik ki a tengerből.

- Nem szükségszerűen követi a mintát.

Ching átkarolta társa vállát.

- Te elmerengtél. Egy nap majd elmondod, mi is bánt valójában ahelyett, hogy csak utalgatsz rá, és akkor eloszlathatjuk a kételyeidet.

Mishnoff ingerülten ráncolta össze a szemöldökét, és lerázta magáról a barátságos érintést. Mindig is nehezen viselte Ching türelmét.

- Ne analizálj... - Azonban valami beléfojtotta a szót. - Csitt!

Távoli morajlást hallottak. Azután ismét.

Lehelyezték a szeizmográfot az udvar közepére, azután aktiválták az erőteret, amely lefelé irányulva mereven hozzárögzítette a szerkezetet a föld mélyén rejlő kövezethez. Lélegzet-visszafojtva figyelték, ahogy a tű reszketve húzza a vonalakat.

- Felszíni hullámok - jegyezte meg Mishnoff. - Nagyon felszíniek. Nem a föld aló! jön.

Ching valamelyest komorabbnak tűnt.

- Akkor mi lehet?

- Azt hiszem - kezdte a társa legjobb lesz, ha utánajárunk. - Arca elszürkült az aggodalomtól. - Fel kell állítanunk egy szeizmográfot egy másik ponton, és be kell határolnunk a zavar forrását.

- Ez nyilvánvaló - értett egyet Ching. - Kimegyek a másik szeizmográffal. Maradj itt!

- Nem! - ellenkezett Mishnoff erélyesen. - Én megyek ki!

Megrémült, de nem volt más választása. Ha ez tényleg az volt, akkor fel lesz rá készülve. Legalább küldhet egy figyelmeztetést. Ha a felkészületlen Ching megy ki, az akár katasztrofális is lehet. Nem is figyelmeztethette előre társát, mert az biztosan nem hitt volna neki.

Azonban Mishnoffot nem a hősök anyagából gyúrták. Reszkető tagokkal bújt bele az oxigénruhába, és ügyetlenül babrált a bomlasztóval, amikor helyileg rést ütött az erőtéren, hogy szabaddá tegye a vészkijáratot.

- Van bármi oka, hogy ennyire ki akarsz menni? - kérdezte Ching az esetlen mozdulatok láttán. - Szívesen kimegyek.

- Semmi baj. Kimegyek én - válaszolta Mishnoff kiszáradt torokkal, azzal kilépett a zsilipbe, amely kivezetett az élettelen Föld kopár felszínére. A feltehetően élettelen Föld felszínére.

Mishnoff számára egyáltalán nem volt szokatlan a környezet. Már több tucatszor látta. A csupasz köveket a szél és az eső, a velük érkező homok koptatta és mállasztotta; apró, de annál zajosabb patak tört magának utat a sziklás felszínben. Minden szürke és barna, zöldnek jelét sem találni. Életnek hangja nem hallatszik.

Ámbár a nap ugyanaz, mint máshol, és amikor lenyugszik, ugyanazok a csillagképek válnak láthatóvá az égen.

A lakóhelyet arrafelé építették ki, ahol a Föld-tartományon Labrador lenne. (Valójában ott is Labrador volt, de tényleg. Kiszámolták, hogy nem több mint kvadrillióból egy Földön történtek jelentős eltérésekkel a geológiai változások. A kontinensek majdnem mindenhol ugyanúgy felismerhetőek voltak, akár egészen apró részletekben is hasonlítottak egymásra.)

Hiába az elhelyezkedés és az októberi dátum, a halott Föld légkörét megtelítő szén-dioxidnak köszönhetően az üvegházhatás izzasztó hőséget termelt.

Mishnoff komoran nézett végig a tájon a védőruha átlátszó szemellenzője mögül. Ha a zaj forrása a közelben van, akkor elegendő egy' mérfölddel arrébb felállítani a második szeizmográfot. Ha nem, akkor ki kell hozniuk a lebegőt. Mindenesetre, az egyszerűbb változattal kezdte.

Módszeresen felkaptatott egy sziklás domboldalon. Úgy vélte, odalentről körülnézve kiválaszthatja a megfelelő pontot.

Amikor a kellemetlen melegtől zihálva végre felért, kiderült, hogy felesleges foglalkoznia a szerkezettel.

A szíve nem csak a megerőltetéstől vert hevesebben, és a dobogásától alig hallotta a saját hangját, ahogy belekiáltott a rádiómikrofonba a szája előtt:

- He, Ching! Ezek építkeznek!

- Mi van? - közvetítette a szerkezet a meglepett kiáltást.

Nem tévedhetett. A talajt legyalulták. Gépezetek dolgoztak rajta. Lerobbantották róla a nagyobb köveket.

- Robbantanak! Ez okozza a zaj ti - kiáltotta Mishnoff.

- De hát az nem lehet! A számítógép sohasem választaná ugyanazt a lehetőség-mintázatot kétszer! Nem képes rá!

- Nem érted... - kezdte Mishnoff.

De saját logikáját követve Ching máris elhatározta magát:

- Menj oda! Én is kijövök!

- Ne, a fenébe is! - szólt rá társára a rádión keresztül. - Maradj ott! Maradjunk rádiókapcsolatban, és készülj fel rá, hogy azonnal vissza kell térned a Föld-tartományra! Az isten szereimére!

- Miért? - értetlenkedett Ching. - Mi van ott?

- Még nem tudom - felelte a társa. - Várj, amíg kiderítem!

Legnagyobb meglepetésére észrevette, hogy kocognak a fogai.

Miközben lecsúszott-mászott a domb másik oldalán, és visszhangot keltett a leguruló kövekkel, Mishnoff hangtalanul foglalta szitkokba a számítógépet, a lehetőség-mintázatokat és a füsthöz hasonlóan szaporodó, több mint egytrillió emberi lény kielégíthetetlen helyigényét.

Egy légmentesen zárt öltözéket viselő férfi jött elébe, védőruhája számos ponton különbözött az övétől, de egyértelműen ugyanazt a célt szolgálta: oxigénnel látta el a tüdőt.

Mishnoff zihálva lehelte bele mikrofonjába:

- Tartsd a vonalat, Ching! Jön valaki! Maradjunk kapcsolatban! - Érezte, hogy a szíve valamivel enyhébben ver és a tüdeje is könnyebben dolgozik.

A két férfi egymásra bámult. A másik szőke volt, arca szikár. A tekintetében ülő meglepetés túl nagynak tűnt ahhoz, hogy csak színlelje.

Kemény hangon szólította meg:

- Wer sind Sie? Was machen Sie hier?

Mishnoffba mintha villám csapott volna. Amikor még régész akart lenni, két évig tanulmányozta az ősi Németországot, és az általa ismerttől eltérő kiejtés ellenére értette a szavakat. Az idegen azt kérdezte, hogy ki ő és mit keres ott?

- Sprechen Sie Deutsch? - dadogta Mishnoff hülyén, azután próbálta mormolva megnyugtatni Chinget, aki idegesen kérdezgette, hogy mi ez a halandzsa?

A németül beszélő férfi nem válaszolt egyértelműen, csak megismételte az első kérdését:

- Wer sind Sie? - Azután türelmetlenül tette hozzá: - Hier ist für ein verrückten Spass keine Zeit.

Mishnoff sem érezte, hogy vicces kedvében lenne, főleg bolondozni nem kívánt. Ismét megpróbálkozott a kérdéssel:

- Sprechen Sie Planetisch?

Nem tudta, hogy mondják németül a "standard bolygó nyelvet", ezért csak találgatott. Későn jutott eszébe, hogy rákérdezhetett volna egyszerűen csak az angolra is.

A másik férfi szeme elkerekedett.

- Sind Sie wahnsinnig?

Mishnoff hajlott rá, hogy igazat adjon neki. de gyenge önvédelemtől hajtva így válaszolt:

- Nem vagyok őrült, a francba! Úgy érteni, auf der Erde woher Sie gekom...?

Feladta, mert nem bírta elég jól a nyelvet, de közben egy másik ötlet folyamatosan dörömbölt a koponyája belső falán. Kellett találnia valami módot rá, hogy kipróbálja. Kétségbeesetten kérdezett rá:

- Welches Jahr ist es jetzt?

A férfi, aki rákérdezett elméje épségére, ezúttal feltehetőleg megbizonyosodott az agybajáról, mivel rákérdezett, hogy milyen évet írunk. De ezt legalább meg tudta fogalmazni szegényes némettudásával.

A másik mormolt valamit, ami gyanúsan hasonlított egy jóféle német káromkodásra, azután így válaszolt:

- Es ist doch zwei tausend drei hundert vier-und-sechzig, und warum...

Az ezután következő német szóáradat teljesen érthetetlennek bizonyult, de Mishnoff legalább választ kapott a kérdésére. Ha helyesen fordította le a számokat magának, akkor a fickó 2364-et, a jelenleginél közel kétezer évvel korábbi dátumot mondott. Hogyan lehetséges ez?

Szinte csak magának mormolta el:

- Zwei tausend drei hundert vier-und-sechzig?

- Ja, ja - felelte a másik nem kevés iróniával. - Zwei tausend drei hundert vier-und-sechzig. Der ganze Jahr lang ist es so gewesen.

Mishnoff megvonta a vállát. A kijelentés, hogy egész évben ez volt a dátum, még németül is gyenge szellemeskedésnek tűnt, lefordítva sem lett jobb vicc. Tűnődni kezdett.

Azonban a másik férfi gunyoros hanghordozása tovább fokozódott, ahogy hozzátette:

- Zwei tausend drei hundert vier-und-sechzig nach Hitler. Hilft das Ihnen vielleicht? Nach Hitler![4]

Mishnoff felkiáltott örömében:

- Hát persze, hogy segít! Es hilft! Hören Sie bitte...[5] - Akadozó németséggel folytatta, kényszerűen a bolygónyelv néhány kifejezését is beiktatta:

- Az isten szerelmére, um Gottes willen...!

Ha Hitler után 2346-ról van szó, az egészen mást jelent.

Kétségbeesetten próbálta összerakni a magyarázatot németül.

A másik férfi összevonta szemöldökét, és úgy tűnt, mélyen elgondolkodott a hallottakon. Felemelte kesztyűs kezét, mintha az állát akarta volna megsimogatni, de beleütközött a ruha átlátszó maszkjába. Amíg tűnődött, ujjai ott maradtak hasznavehetetlenül.

Végül hirtelen így szólt:

- Ich heiss George Fallenby.

Mishnoffnak úgy tűnt, hogy a név angolszász eredetű, de a magánhangzók kiejtésének megváltozása miatt egészen németesen hangzott.

- Guten Tag - mondta Mishnoff nemileg esetlenül. - Ich heiss Alec Mishnoff.

- Csak ekkor döbbent rá, hogy neve mennyire szlávosan hangzik.

- Kommen Sie mit mir, Herr Mishnoff![6] - mondta Fallenby.

Feszült mosollyal követte, közben belemormolt a mikrofonba:

- Semmi gond. Ching! Minden rendben!

Ismét a Föld-tartományon Mishnoff a hivatal szektorigazgatója előtt állt, aki a szolgálatban öregedett meg, és akinek minden ősz hajszála egy-egy fellelt és megoldott problémát, ahogy minden kihullott hajszála egy-egy elhessegetett gondot jelentett. Berg, az óvatos férfi szemében még mindig élénk fény csillant, és egyetlen fogától sem kellett megválnia.

Megrázta a fejét.

- És németül beszéltek? De a maga által tanulmányozott német nyelv ma már kétezer éves!

- Igen - felelte Mishnoff. - Azonban a Hemingway által használt angol is több mint kétezer éves, a bolygóstandard mégis elég közel áll hozzá, hogy bárki el tudja olvasni eredetiben.

- Hm... És ki ez a Hitler?

- Afféle törzsfőnök volt az ősi időkben. Ő vezette a német törzseket a huszadik század egyik háborújában, mielőtt elkezdődött az atomkor és vele az igazi történelem.

- Úgy érti, még a Dúlás előtt?

- Pontosan. Egész sor háborút vívtak akkoriban. Az angolszász országok győztek, és felteszem, ma ezért beszéli az egész Föld a bolygóstandardot.

- És ha Hitler és a németek győztek volna, akkor a világ most németül beszélne?

- Fallenby Földjén ők győztek, uram, és németül beszélnek.

- És így lett "Hitler után" az időszámításuk "Krisztus után" helyett?

- Igen. És feltételezem, hogy van olyan Föld, ahol a szláv törzsek nyerték a háborúkat, és mindenki oroszul beszél.

- Valami azt súgja - jegyezte meg Berg hogy előre látnunk kellett volna ezt a lehetőséget, de amennyire tudom, senki sem jelezte ennek az esélyeit. Mindenesetre, végtelen számú lakott Föld van, és nem csak mi dönthettünk úgy, hogy a lehetőség-mintázatok felé terjeszkedve oldjuk meg a végtelen népességnövekedés problémáját.

- Pontosan - felelte Mishnoff buzgón. - Mi több, úgy tűnik, számtalan olyan lakott Föld lehet, ahol ugyanezt teszik, így akár az általunk ismert háromszázmilliárd Földön is számos példa lehet a többszörös területfoglalásra. Ezt is egyedül azért fedeztük fel, mert véletlenül épp az egyik bérlőnk otthonának egymérföldes körzetében kezdtek cl építkezni. Ellenőriznünk kellene.

- Arra céloz, hogy át kellene kutatnunk minden egyes Földünket?

- Igen, uram. Egyezséget kell kötnünk más lakott Földekkel. Végül is, van elég hely mindannyiunk számára, és a megegyezések nélküli terjeszkedés különféle konfliktusokhoz vezethet.

- Igaz - mondta Berg elgondolkodva. - Egyetértek.

Clarence Rimbro gyanakodva nézte Berg idős arcát, amelyen a ráncok ezúttal jó szándékot tükröző kifejezésbe gyűrődtek.

- Biztos benne?

- Abszolúte - felelte a hivatal igazgatója. - Őszintén sajnáljuk, hogy időleges szálláson kellett tölteniük az elmúlt két hetet...

- Hármat.

- ... három hetet, amit természetesen kompenzálni fogunk.

- Miféle zajt hallottunk?

- Tisztán geológiai eredetűt, uram. Meglazult egy nagyobb sziklatömb, és a szél miatt újra meg újra összedörzsölődött más sziklákkal a domboldalban. Eltávolítottuk, és átvizsgáltuk a területet, hogy elkerüljük a hasonló eseteket.

Rimbro kézbe vette a kalapját, és elköszönt:

- Akkor hát, köszönöm a fáradozásukat!

- Ne hálálkodjon, Mr. Rimbro, ez a munkánk!

A férfit kivezették, és Berg Mishnoffhoz fordult, aki a Rimbro-ügy lezárásának csendes megfigyelőjeként várakozott.

-A németek rendesek voltak - mondta az igazgató. - Elismerték az elsőbbségünket, és távoztak. Jut hely mindenkinek, ezt mondták. Persze kiderült, hogy már számos lakóhelyet építettek a többi lakatlan világon is. És egy projekt keretében átvizsgáljuk a többi világunkat is, hogy hasonló egyezményeket kössünk mindenkivel, akit azokon találunk. Titokban csináljuk az egészet. Előkészületek nélkül nem tárhatjuk a köz elé. Azonban nem ezekről akartam beszélni magával.

- Kérem? - Mishnoff meglepődött. Örömtelinek érezte a fejleményeket, már csak a saját mumusa nyugtalanította.

Berg rámosolygott.

- Ugye. tudja, Mishnoff úr, hogy mi itt, a Lakáshivatalban, illetve a planetáris kormány nevében is szólok, nagyra értékeljük az ön helyzetfelismerő képességét és gyors gondolkodását. Az ön közbenjárása nélkül akár tragikussá is fajulhatott volna a helyzet. Természetesen ez az elismerés kézzelfoghatóbb formát fog ölteni.

- Köszönöm, uram!

- Ám, ahogy már korábban is említettem, sokan gondolhattunk volna erre a lehetőségre. Hogyan jutott eszébe? Kissé belekukkantottunk a hátterébe. A munkatársa, Ching megemlítette, hogy korábban is utalt valamiféle komoly veszélyre a lehetőség-mintázatokkal kapcsolatban, illetve a németekkel való találkozás előtt annak ellenére is ön szándékozott kimenni az erőtéren kívülre, hogy láthatóan nyugtalanította valami. Számított arra, amit talált, ugye? Szóval, hogyan jutott erre a következtetésre?

Mishnoff zavarodottan válaszolt:

- Nem, nem... Egyáltalán nem erre gondoltam. Magam is meglepődtem. Úgy...

Hirtelen torkán akadt a szó. Miért ne mondja el? Hálásak neki. Bebizonyította,

hogy érdemes meghallgatni. Máris történt egy váratlan esemény, amelyet ő előre sejtett.

Határozottabban folytatta:

- Másról van szó.

- Igen?

(Hogy kezdje?)

- A naprendszerben csali a Földön van élet.

- Így igaz - mondta Berg még mindig jóindulatúan.

- És a számítások szerint a csillagközi utazás kifejlesztésének esélye infinitezimális.[7]

- Mire szeretne kilyukadni?

- Arra, hogy ez csak erre a lehetőségre igaz! Kell lennie olyan lehetőség-mintázatnak, amelyben más élet is létezhet a naprendszerünkben, vagy amelyben más csillagrendszerek lakói kifejlesztették a csillagközi utazást lehetővé tevő meghajtást.

Berg összeráncolta a szemöldökét.

- Elméletileg igaza van.

- Tegyük fel, hogy az egyik Földet meglátogatják ezek az értelmes lények. Ha ez egy olyan lehetőség-mintázat, amelyben a Föld lakott, akkor mindez nem lesz kihatással ránk; nem kerülnek kapcsolatba velünk a Föld-tartományon. Azonban, ha ez egy olyan lehetőség-mintázatban történik, amelyben a Föld lakatlan, és felállítanak egy bázist, akkor történetesen rátalálhatnak az egyik általunk épített lakóhelyre is.

- Miért pont a miénkre? - kérdezte Berg szárazon. - Miért nem például a németekére?

- Mert mi csak egy lakóhelyet építünk egy világra. A német Föld többet. Valószínűleg mások is. A mi esélyünk így több milliárd az egyhez. És ha a földön kívüliek találnak egy ilyen lakóhelyet, akkor megvizsgálhatják, és megtalálhatják az utat a Föld-tartományra. Egy magasan fejlett és gazdag világra.

- Nem, ha kikapcsoljuk a dimenziógörbítőt

- Ha megtudják, hogy létezik a dimenziógörbítés, megépíthetik hozzá a saját gépeiket - vetette ellen Mishnoff. -- Ha egy faj elég intelligens a csillagközi utazás ki-fejlesztéséhez, akkor ezt is meg tudja tenni. Ráadásul az elfoglalt lakóhelyen lévő görbítőegység segítségével könnyen beazonosíthatják a mi lehetőség-mintázatunkat... És akkor hogyan kezeljük majd a helyzetet? Azok nem németek lesznek vagy bárki más egy másik Földről. Az ő gondolkodásmódjuk és motivációjuk idegen lesz számunkra. Jelenleg még csak nem is gondolunk erre a lehetőségre, nemhogy bármit is tegyünk ellene. Csak egyre több és több világon építünk lakóhelyet, és ezzel napról napra növeljük az esélyeket...

Egyre idegesebben beszélt, és Berg kiáltása szakította félbe:

- Nonszensz! Ez nevetséges...

A kommunipad hangos rezgéssel jelezte a bejövő hívást, közben a felülete kivilágosodott, és Ching arca jelent meg rajta.

- Elnézést, hogy megzavarom, de... - kezdte a mongol.

- Mi van? - vágott közbe Berg nyugtalanul.

- Van itt egy férfi, akivel nem tudok mit kezdem. Ittas lehet vagy megőrült. Azt állítja, hogy körbevették az otthonát, és különös lényeket láttak bebámulni a kert üvegtetején.

- Lényeket? - kiáltotta Mishnoff.

- Lila lényeket nagy, vörös erezettel a bőrükön, valamint három szemmel, haj helyett valami csápfélével. Állítólag...

Azonban Mishnoff és Berg már nem figyelt rá. Egymásra néztek, tekintetükben émelyítő rémület ült.

Az üzenet

Söröztek és az emlékeikről beszéltek, ahogy azok a férfiak szokták, akik rég nem találkoztak. Felidézték a katonaságnál töltött napokat. Megemlékeztek az őrmesterekről és a csajokról, mindkettőről erős túlzásokkal. A halálos dolgokat humorossá tette a visszatekintés, és felemlegették a tíz éven át elhanyagolt apróságokat.

Köztük az örök rejtélyt, természetesen.

- Te mivel magyaráznád? - kérdezte az első. - Ki kezdte?

A második vállat vont.

- Senki sem kezdte. Mindenkinek megvolt, mint valami betegség. Asz’szem, neked is.

Az első elvigyorodott.

A harmadik csak halkan jegyezte meg:

- Nem találtam viccesnek. Talán mert akkor láttam először, amikor első alkalommal tűzvonalba kerültem. Még Észak-Afrikában.

- Tényleg? - kérdezte a második.

- Az első éjszaka az oráni partokon. Fedezékbe húzódtam, bementem valami helyi kunyhóba, és akkor láttam meg egy jelzőrakéta fényénél...

George őrülten boldognak érezte magát. Kétévnyi vörös szalag után végre visszatérhetett a múltba. Végre kiegészítheti a dolgozatát néhány autentikus részlettel a második világháború gyalogos katonáinak társas életéről.

A harmincadik század unalmas és konfliktusmentes társadalmát maga mögött hagyva hirtelen a háború sújtotta huszadik század feszült és fennkölt drámájának egyik dicső pillanatában találta magát.

Észak-Afrika! A háború első nagy, tengerről érkező inváziójának helyszíne! Az időfizikusok felmérték neki a területet a tökéletes hely és pillanat kiválasztásához. Egy üres faépület árnyékába érkezett. Ember még percekig nem jöhetett a közelébe, és ezalatt robbanás sem érhette el. George nem akart hatni a történelemre. Próbált az időfizikusok ideájává, "puszta megfigyelővé" válni.

A háború sokkal rémisztőbbnek bizonyult, mint ahogy azt elképzelte. Folyamatosan dörögtek a tüzérségi ágyúk, odafent repülőgépek zúgtak el láthatatlanul, keresőlövedékek fénye szelte ketté az eget újra meg újra, időnként pedig jelzőfény rajzolt izzó spirált a levegőbe.

És ő tényleg ott volt! Ó, George is a háború részévé vált, egy sokkal feszültebb élet részévé, amely őröltre eltűnt a harmincadik század világából, amelyet inkább szelídség és nyugalom jellemzett.

Elképzelte, ahogy megpillantja egy előrenyomuló szakasz árnyékát, hallja a fojtott hangú, egy szótagú figyelmeztetéseket, ahogy a katonák továbbadják azokat a hozzájuk legközelebb lévő bajtársaknak. Ó, mennyre szeretett volna az egyikük lenni az alakzatban, és nem csak pillanatnyi betolakodó, "puszta megfigyelő!"

Abbahagyta a jegyzetelést, és tűnődve bámulta tolla mikrofényét, mintha az hipnotizálta volna néhány pillanatra. Egy hirtelen jött ötlet miatt elfogta az izgatottság, és felpillantott a kunyhó faoldalára, amelynek a vállával támaszkodott. Egy ilyen tökéletes pillanat nem merülhetett feledésbe! Biztos volt benne, hogy ezzel nem fog hatni senkire és semmire. Ha a régebbi angol nyelvjárást használja, akkor senki sem fog gyanakodni.

Gyorsan befejezte, azután figyelte, ahogy egy katona kétségbeesetten az építmény felé rohan, közben épp csak elkerül egy sorozatot. George tudta, hogy lejárt az ideje, és még épp csak eszébe jutott ez a gondolat, máris ismét a harmincadik században találta magát.

Nem baj. Néhány percig részt vehetett a második világháborúban. Kicsi részt ugyan, de mégiscsak részt. Ráadásul, mások is tudni fognak róla. Talán nem is tudják majd, hogy tudnak; róla, de lehet, hogy valaki emlékezni fog az üzenetre, és esetleg le is másolják majd.

Valaki, talán pont az a férfi, aki a kunyhóban keresett menedéket, elolvassa, és tudni fogja, hogy a huszadik század hősei mellett volt ott egy "puszta megfigyelő", valaki a harmincadik századból, mégpedig George Kilroy, aki felírta a falra, hogy "Itt járt Kilroy!"

A pokol tüze

Az egybegyűltek izgatottan sustorogtak, mint egy új színházi bemutató első közönsége. Csupán egy maroknyi tudóscsapatot invitáltak meg, a hadvezetés legjavát, néhány kongresszusi képviselőt és egy-két újságírót.

Alvin Hornéi; a Kontinentális Hírügynökség washingtoni irodájának tudósítója a Los Alamosból érkezett Joseph Vincenzo mellett foglalt helyet.

- Most aztán biztos tanulhatunk valamit - szólt oda szomszédjának. Vincenzo végigmérte bifokális szemüvege mögül.

- A lényeget itt nem láthatja meg - mondta.

Horner a homlokát ráncolta. Első ízben készültek szuperlassított filmen bemutatni egy atomrobbanást. Speciális lencsékkel, melyek hihetetlenül gyorsan váltogatták irányított polaritásukat, sikerült az eseményről milliárdod-másodpercen- ként egy-egy felvételt készíteni. A robbantásra előző nap került sor. Most a felvételek hihetetlen részletességgel tárják majd fel a történteket.

- Ön szerint nem lesz belőle semmi? - kérdezte Horner.

Vincenzo elkínzott képet vágott.

- Dehogynem. Leteszteltük már a berendezést. A lényeg azonban...

- Mi?

- Ezek a bombák az emberiség halálos ítéletét hordozzák. Ezt nem vagyunk képesek megérteni. - Vincenzo a többiek felé bólintott. - Nézzen végig ezeken az embereken! Izgatottak és lelkesek, de egyikük sem fél.

- Tisztában vannak a veszéllyel - mondta az újságíró. - És higgye el, félnek!

- De nem eléggé - felelte a tudós. - Láttam embereket, akik végignézték, hogy egy hidrogénbomba eltöröl egy szigetet a föld színéről, aztán hazamentek, és nyugodtan lefeküdtek aludni. Mert ilyenek vagyunk mi. Évezredeken át riogattak bennünket a prédikátorok a pokol tüzével, mégsem értek el semmit.

- A pokol tüze... Ön vallásos, uram?

- Amit tegnap látott, az maga volt a pokol tüze. Egy atombomba, ha fölrobban, az... maga a pokol. Szó szerint.

Hornernek hirtelen elege lett. Fölállt, és új helyet keresett magának, de közben nyugtalanul figyelte az egybegyűlteket. Vajon valóban félnek? Vajon tartanak egyáltalán a pokol tüzétől? Nem úgy tűnt neki.

Eloltották a fényeket, és a vetítő beindult. A képernyőn ott magasodott szikáran a robbantó torony. A közönség feszült némaságban várt.

Aztán egy fénypont jelent meg a torony csúcsán, egy ragyogó, égő pötty, mely lassan, lustán nyújtózkodni kezdett erre is, arra is, bizonytalan fény-árnyék alakzatokat öltve magára, és végül ovális formába rendeződött.

Egy ember fojtottan felkiáltott, és egyre többen csatlakoztak hozzá. Rekedt hangzavar töltötte be a helyiséget, aztán váratlanul helyreállt a csönd. Horner szinte kézzelfoghatóan érezte a félelmet, szájában a rémület ízet, ereiben megfagyott a vér.

Az ovális tűzlabdából hajtások nőttek ki, majd egy pillanatra az egész mozdulatlanná dermedt, hogy aztán annál sebesebben terjeszkedhessen szét egyszínű, ragyogó gömb formájában.

Abban az egy, kővé vált pillanatban a tűzgolyón szemszerű sötét pontok tűntek föl, halvány vonalakból két keskeny, izzó szemöldök rajzolódott ki; V alakban a homlokba hulló haj, egy fölfelé görbülő száj, mely vadul kacagva fürdött a pokol tüzében... és végül két szarv.

Utolsó harsonaszó

Gábriel arkangyal meglehetősen nemtörődöm módon viszonyult az egészhez. Hanyagul hagyta, hogy egyik szárnya vége végigsöpörje a Mars felszínét, amely pusztán anyagból lévén nem került semmilyen hatás alá az érintéstől.

- Már elrendeltetett, Éteriel - mondta. - Nem tehetünk semmit. Közel a Feltámadás Napja.

Az emberi időben mérve nem egészen ezer éve teremtett ifjú szeráf megremegett, ahogy távoli Örvények jelentek meg a kontinuumban. Születése óta Éteriel közvetlenül a Földért és környezetéért felelt, ami nem csak kényelmes hivatalnak, de zsákutcának is számított egyben. Azonban, az évszázadok során valamiféle perverz büszkeség alakult ki benne a bolygóval kapcsolatban.

- De hát figyelmeztetés nélkül? Csak úgy megszüntetitek a világomat?

- Ugyan már! Egyáltalán nem! Dániel könyvének és a Jelenések könyvének egyes passzusai elég egyértelműek.

- Valóban? Azután, hogy írnokok sora másolta le őket? Nincs bennük két egymás utáni szó, ami változatlan maradt volna.

- Találhatsz ráutaló részleteket a Rigvédában és Konfucius tanításaiban...

- Amelyek vékony arisztokratikus rétegként létező, elszigetelt kulturális csoportok tulajdonai...

- A Gilgames-eposz is kimondja.

- A Gilgames-eposz java része elpusztult az Assurbanipal-könyvtárral együtt, ezerhatszáz évvel ezelőtt, mármint földi számítás szerint, tehát a teremtésem előtt.

- A Nagy Piramis bizonyos jellemzői és a Tadzs Mahal drágakő borításának egyik mintázata...

- Amelyek annyira rejtettek, hogy eddig még egyetlen ember sem vette észre őket.

- Ha egyfolytában csak ellenkezel, akkor nincs értelme beszélni a dologról "jegyezte meg Gábriel fáradtan. - Mindenesetre, tudnod kellene róla, mivel a Földet érintő ügyekben mindentudó vagy.

- Igen, ha úgy döntök, hogy az leszek. Eléggé elfoglalt vagyok és bevallom, nem éreztem szükségét, hogy a Feltámadás lehetőségével kapcsolatban is vizsgálódjam.

- Pedig jobb lett volna. A Felemelkedettek tanácsánál minden kapcsolódó irat megtalálható. Bármikor hozzáférhettél volna a háttéranyaghoz.

- Mondom, hogy itt volt szükség rám. Fogalmad sincs, milyen halálosan hatékony az Ellenség ezen a bolygón! Minden erőfeszítésemre szükség van, hogy akadályozzam, és még így is...

- Na, igen - vágott közbe Gábriel, közben szórakozottan megsimogatott egy elhaladó üstököst -, megnyerte a maga kis csatáit, ugye? Amikor átengedtem magamon ennek a szánalmas kis világnak az egymásba hurkolt valóságmintázatát, természetesen én is láttam, hogy egyenlő anyag-energia beállítással működik.

- Így van - hagyta rá Éteriel.

- És játszadoznak is vele.

- Attól tartok, igen.

- Akkor tudsz jobb időpontot az ügy lezárására?

- Megoldom, biztosíthatlak róla. A nukleáris tölteteik nem fogják elpusztítani őket.

- Majd kiderül. Most pedig tegyük fel: hagyod, hogy folytassam, Éteriel. Közeleg a kijelölt pillanat.

A szeráf megmakacsolta magát:

- Szeretném látni a dokumentációt.

- Ha nagyon akarod... - vont vállat Gábriel. A Felemelkedés Törvényének szavai izzó szimbólumokként jelentek meg az űr fekete háttere előtt.

Éteriel hangosan olvasta fel a szöveget:

- A Tanács rendelete által felhatalmazva Gábriel arkangyal, sorozatszám satöbbi (rendben, ez nyilvánvalóan te vagy}, helyi időszámítás szerint 1957. január 1-jén, délután 12:01 perckor az A osztályú, G753990 számú, Föld néven ismert bolygóra léphet... - Komoran hagyta abba.

- Elégedett vagy?

- Nem, csak tehetetlen.

Gábriel elmosolyodott. Az űrben megjelent egy harsona, amely formára a földi harsonákhoz hasonlított, de csiszolt arany alakzata összekötötte a Földet a Nappal. Gábriel ragyogóan szépséges ajkához emelte.

- Kaphatnék egy kis időt, hogy megbeszéljem ezt a Tanáccsal? - kérdezte Éteriel kétségbeesetten.

- Mire mennél vele? A rendeletet a Főnök is aláírta, és tudod, hogy a Főnök által is aláírt rendeletek visszavonhatatlanok. És most, ha nem haragszol, majdnem a kijelölt pillanatnál járunk, ráadásul sokkal nagyobb jelentőségű pillanatokkal kapcsolatos ügyekkel is törődnöm kell. Arrébb mennél egy kicsit? Köszönöm!

Gábriel nagyot fújt, és a tökéletes, kristályos csengésű harsonaszó a legtávolabbi csillagig betöltötte az univerzumot. Ahogy felcsendült, egyetlen apró pillanatnyi állandóság következett, épp csak annyi, mint a múltat a jövőtől elválasztó vonal, azután az anyag szövedéke összeomlott, és alkotóelemeire esve beleolvadt az elsődleges káoszba, amelyből annak idején egyetlen szó hatására megszületett. A csillagok és csillagködök eltűntek, a kozmikus porral, más napokkal és bolygókkal együtt semmivé foszlottak, kivéve a Földet, amely korábbi helyén forgott tovább egy immáron kiüresedett világegyetemben.

Felzengett az utolsó harsonaszó.

R. E. Mann (ismerősei számára egyszerűen csak R. E.) belépett a Billikan Bitsies gyár irodájába, és komoran nézte a magas férfit (karbantartott, ősz bajusza kétségtelenül kölcsönzött némi eleganciát a nyurga alaknak), aki feszülten görnyedt az íróasztalán heverő papírköteg fölé.

R. E. a karórájára pillantott, amely még mindig 7:01-et mutatott, mivel akkor állt meg. Persze, ez keleti parti idő szerint értendő, amely GMT 12:01-et jelentett. Hangsúlyos arccsontja felett szúrós szemmel nézett a másik férfira.

A magas alak egy hosszú pillanatig üres tekintettel bámult rá. Azután megszólalt:

- Tehetek önért valamit?

- Feltételezem, ön Horatio J. Billikan, a hely tulajdonosa...

- Igen.

- R. E. Mann vagyok, és nem tehetek róla, de muszáj volt megállnom itt, amikor azt láttam, hogy van, aki még dolgozik. Nem tudja, milyen nap van ma?

- Ma?

- Ma van a Feltámadás Napja.

- Ja, hogy erre gondol. Persze, tudok róla. Hallottam a kürtszót. Tényleg úgy hangzott, mint ami fel tudja támasztani a holtakat... Vicces, nem gondolja? - Kuncogott egy kicsit, azután folytatta: - Engem is felriasztott hétkor. Oldalba böktem a feleségem, mert ő persze átaludta ezt is. Mindig mondtam, hogy még ez sem ébreszthetné fel. "Drágám! - szóltam hozzá. - Megszólalt a végítélet harsonája." Hortense, a feleségem erre csak annyit mondott, hogy "Jól van", és aludt tovább. Lefürödtem, megborotválkoztam, felöltöztem, és bejöttem dolgozni.

- De miért?

- Miért ne?

- Egyetlen munkása sem jött be.

- Nem, a szegény ördögök! Kiveszik szabadnapnak. Végül is, erre számíthat az ember, nem? Nem mindennap van vége a világnak. De tényleg, ez így van rendben. Legalább nem zavarnak meg, amíg befejezem a dolgaimat. Ma még a telefon sem csörrent meg.

Felállt, és az ablakhoz lépett.

- Jelentős haladás. Nincs többé vakító nap, és a hó is eltűnt. A fény és a hőmérséklet pont. kellemes. Nagyon is kedvezőek a fejlemények... Ha nem bánja, meglehetősen elfoglalt vagyok...

Vaskos, rekedtes hang vágott közbe:

- Csak egy percre, Horatio! - Azzal egy hozzá hasonló, bár valamelyest szikárabb úriember dugta be figyelemre méltó orrát az irodába, némi sértett méltósággal a vonásain, amit az sem enyhített, hogy teljesen meztelennek bizonyult. - Megkérdezhetem, miért zártad be a Bitsiest?

Billikan sápadtnak tűnt.

- Te jő ég! Apa! Honnan kerültél elő?

- A sírból! - mennydörögte idősebb Billikan. - Honnan a francból máshonnan? Az emberek tucatjával bújnak elő a földből. Mindenki meztelen. A nők is.

Billikan megköszörülte a torkát.

- Szerzek valami ruhát, Apa. Hozok otthonról.

- Ne foglalkozz vele! Előbb az üzlet, te is tudod.

R. E. végre magához tért a döbbenetből:

- Mindenki egyszerre kelt ki a sírjából, uram?

Beszéd közben kíváncsian mérte végig az idősebb Billikant. Az öreg magas kort érhetett meg. Barázdált arca életerőtől vöröslött. R. E. úgy vélte, kora ugyanannyi maradt, mint amikor sírba szállt, de a teste úgy működött, mint fénykorában, ereje teljében.

A meztelen úriember így válaszolt:

- Nem, uram, nem egyszerre. A frissebb sírok lakói előbb kelnek fel. Pottersby öt évvel előttem halt meg, és nagyjából öt perccel utánam kelt fel. Amikor megláttam, akkor döntöttem úgy, hogy eljövök onnan. Épp elég volt belőle akkor, amikor még... Erről jut eszembe! - Azzal az asztalra csapott, ökle meglehetősen erőteljesnek tűnt. - Nem találtam taxit, de még egy buszt sem! A telefon nem működik! Gyalogolnom kellett! Húsz mérföldet gyalogoltam!

- Valóban? - kérdezte fia elhaló, döbbent hangon.

Idősebb Billikan némi belenyugvással nézett, végig saját csupaszságán.

- Jó idő van. Odakint majdnem mindenki meztelen... Mindegy, fiam, nem cseverészni jöttem. Miért van zárva a gyár?

- Nem zárt be. Kivételes szabadnap van.

- Kivételes szabadnap a tököm! Hívd fel a szakszervezetet, és mondd meg, hogy a Feltámadás Napja nincs benne a szerződésben! Minden egyes munkás fizetéséből levonunk minden egyes percet, amíg nem dolgozott!

Billikan tekintetébe konokság költözött, ahogy apjára nézett.

- Nem. Ne felejtsd el, hogy máig nem te vagy a létesítmény vezetője! Én vettem át a helyed.

- Ó, valóban? És milyen jogon?

- A végakaratodba foglaltad.

- Értem. Hát most itt vagyok, és semmisnek tekintem a végakaratomat.

- Nem teheted, Apa! Halott vagy. Nem tűnsz halottnak, de vannak szemtanúim. Orvosi bizonylatom is van. Számlákat tudok mutatni a temetkezési vállalkozó aláírásával. A sírásók is ellened fognak vallani.

Idősebb Billikan a fiára bámult, keresztbe tett lábbal leült egy székre, és az egyik karját a támlára helyezte.

- Ha már itt tartunk, mind halottak vagyunk. Itt a világ vége, vagy talán nem?

- Azonban téged hivatalosan is halottnak nyilvánítottak, engem viszont nem.

- Ó, ezen könnyen változtathatunk, fiam! Belőlünk több van, mint belőletek, és a szavazatok száma számít.

Ifjabb Billikan a tenyerével keményen megtámaszkodott az asztalon és nagyot fújtatott.

- Nem szívesen hozom ezt fel, Apa, de rákényszerítesz... Emlékeztetlek, hogy mostanra Anya is biztosan hazaért, és rád vár, mi több, talán neki is... szóval, csupaszon kellett hazamennie, ami azt jelenti, hogy valószínűleg épp nincs humoránál.

Idősebb Billikan arcából kiszaladt a szín.

- Te jó ég!

- És azt is tudod, hogy mindig is a nyugalmazásod mellett érvelt.

Idősebb Billikan hirtelen döntésre jutott:

- Nem megyek haza. Kész rémálom! Hát nincs semmi határa ennek a feltámadásos ügyletnek? Ez kész anarchia! Túljátszották ezt a dolgot! Nem megyek haza, és kész!

Ezen a ponton egy valamelyest kerekded úriember érkezett sima, rózsaszín arccal és pihés, fehér barkóval (mintha Martin van Buren egyik képéről lépett volna le). Belépett, és hűvösen köszönt:

- Jó napot!

- Apa! - nézett fel rá idősebb Billikan.

- Nagyapa! - követte a pillantását ifjabb Billikan.

A legidősebb Billikan megvetően mérte végig ifjabb Billikant.

- Ha te vagy az unokám - kezdte -, akkor ugyancsak felnőttél, de ez nem vált előnyödre.

Ifjabb Billikan erőtlenül és keserűen mosolyodott el, de nem válaszolt.

A legidősebb Billikan valószínűleg nem is várt választ. Így folytatta:

- Most pedig, ha eligazítanátok az üzlet aktuális állásával kapcsolatban, akkor átvehetném az igazgatói hivatalt.

A két válasz egyszerre érkezett, és a legidősebb Billikan arcának pirospozsgás jellege meglehetősen felerősödött, ahogy egy képzeletbeli sétapálcával erősen koppantva rákiáltott rokonaira.

R. E. úgy érezte, ideje közbelépnie:

- Uraim...

Felemelte hangját:

- Uraim!

Teljes erőből elüvöltötte magát:

- URAIM!

A vita hirtelen félbeszakadt, és mindenki feléje fordult. R. E. merev vonásai, különösen vonzó tekintete és gúnyos ívbe hajló ajka hirtelen a gyülekezet figyelmének középpontjába került.

- Nem teljesen értem ezt a vitát - kezdte. - Mit gyártanak itt?

- Kekszfalatkákat - felelte ifjabb Billikan.

- Gondolom, ez valami előre csomagolt gabonareggeli...

- "Egy kanál energia minden egyes aranyszínű, ropogós pehelyben..." - idézte ifjabb Billikan a hirdetés szövegét.

- "Mézédes kristálycukorral borítva; egyszerre édesség és élelem..." - mormolta idősebb Billikan.

- "Amely a leghevesebb étvágyat is csillapítja" - üvöltötte a legidősebb Billikan.

- Pontosan - vágta rá R. E. - Mégis, milyen étvágyat?

Amazok közönyösen bámultak rá.

- Elnézést... - fejezte ki értetlenségüket ifjabb Billikan.

- Maguk éhesek? Mert én nem érzek ilyesmit.

- Mit kujtorog itt ez a bolond? - fortyant fel a legidősebb Billikan. Láthatatlan botjával valószínűleg köldökön böki, már ha létezett volna (mármint a bot, nem az úriember köldöke, természetesen).

- Csak próbálom felhívni a figyelmüket - válaszolta R. E. -, hogy már senki sem fog enni. Ezen már túl vagyunk, így az élelmiszer is feleslegessé vált.

A három Billikan arckifejezését nem lehetett félreérteni. Jól látszott, hogy épp a saját étvágyukat keresgélik, de nem találtak rá.

Ifjabb Billikan mondta ki összetörtén:

- Csőd...

A legidősebb Billikan keményen kopogtatott a padlón, de nem létező botja nem csapott zajt.

- Ez a tulajdon lefoglalása megfelelő törvényi keretek nélkül! Perelni fogok! Perelni!

- Meglehetősen alkotmányellenes - értett egyet idősebb Billikan.

- Ha talál bárkit is, akit ez ügyben beperelhet, sok szerencsét kívánok a tárgyalásokhoz! - jegyezte meg R. E. - És most, ha megbocsátanak, elsétálnék a temető felé.

Azzal fejére tette kalapját, és kiment az irodából.

Éteriel reszketése apró űrörvényeket kavart fel, ahogy a hatszárnyú kerub dicsfénye leragyogott rá

- Ha jól értem - kezdte a kerub -, lebontották az univerzumát.

- Pontosan.

- Nos, hát, ugye, biztosan nem azt szeretné, hogy állítsam helyre?

- Nem kértem semmire - felelte Éteriel - azon kívül, hogy szervezzen meg egy találkozót a Főnökkel.

A szó hallatán a kerub azonnal tiszteletét fejezte ki egy erre rendszeresített mozdulattal. Két szárnyvéggel elfedte a lábujjait, kettővel a szemét és kettővel a száját. Amikor ismét kitárta nemes tagjait, így válaszolt:

- A Főnök igen elfoglalt. Miriádnyi ügyben kell döntenie.

- Ezt magam sem kétlem. Csupán szeretnék rámutatni, hogy ha a dolgok továbbra is a jelenlegi állapotukban maradnak, akkor lesz egy univerzum, amelyben a Sátán végső győzelmet arat.

- A Sátán?

- Héber szó az Ellenségre - magyarázta Éteriel türelmetlenül. - Mondhattam volna Ahrimánt is, ami a perzsák szava ugyanerre. Mindegy, az Ellenséget értettem alatta.

- De miért szükséges egy látogatás a Főnöknél? - kérdezte a kerub. - Az utolsó harsonaszót hitelesítő dokumentumot a Főnök ellenjegyezte, és maga is tudja, hogy ezáltal visszavonhatatlanná vált. A Főnök sohasem korlátozná a saját mindenhatóságát azáltal, hogy visszavonja egy hivatalos döntését.

- Ez az utolsó szó? Nem hoz Össze egy meghallgatást?

- Nem tehetem.

- Ez esetben - válaszolta Éteriel - bejelentés nélkül kell elébe járulnom, Behatolok a Primum Mobilébe. Ha ez a pusztulásommal jár, ám legyen! - Máris elkezdte egybegyűjteni energiáit...

- Szentségtörés! - mormolta a kerub rémülten. A következő időtlen pillanatban halovány villámlás kélt, és Éteriel egy ugrással eltűnt a kerub elől.

R. E. Mann zsúfolt utcákon haladt, és kezdett hozzászokni, hogy mindenhol tétova, hitetlen, apatikus vagy dühös embereket lát gyorsan összekapkodott ruhákban, de többnyire mezítelenül.

Tizenkét évesnek látszó lány hajolt ki egy vaskapu felett, egyik lábával egy keresztrúdon támaszkodott, így hintázott a kapun előre-hátra.

- Helló, miszter! - szólította meg, ahogy a férfi elhaladt mellette.

- Helló! - pillantott oda R. E. A lány fel volt öltözve. Jól láthatóan nem tartozott a... visszatérők közé.

Vidáman újságolta:

- Született nálunk egy baba! A nővérem, aki már korábban is megszületett egyszer. Anya elsírta magát, és kiküldtek.

- Nocsak, nocsak! - jegyezte meg R. E., azzal bement a kapun, és a belső járdán a középosztálybeli ház szerény ajtajához sétált. Becsöngetett, de nem kapott választ, ezért benyitott.

A zokogás hangja felé vette az irányt. Egy zömök férfi pillantott fel rá, erősen kopaszodó ötvenes fickó kellemesen kikerekedett képpel.

- Ki maga?

R. E. levette a kalapját.

- Arra gondoltam, segíthetek. A kislányuk odakint...

Az őszülő hajú asszony reménytelen tekintettel nézett fel rá. A dupla ágy mellett ült egy széken. Arca felpuffadt a sírástól, kézfején kéken dagadtak ki az erek. Szilvakék, meztelen csecsemő hevert az ölében. Vidáman rugdosott, alig látó babaszeme ide-oda pillantgatott.

- A babám - mondta a nő. - Huszonhárom évvel ezelőtt született meg ebben a házban, és tíznaposán halt meg ugyanitt. Annyira vissza akartam kapni...

- És most visszakapta - fejezete be helyette R. E.

- De már késő! - kiáltotta az asszony hevesen. - Született három másik gyermekem! A legidősebb lányom már kiházasodott, a fiam a seregben szolgál. Túl öreg vagyok, hogy megint kisbabám legyen! Még ha... még ha...

Hősies erőfeszítéssel próbálta visszanyelni a könnyeit, de nem járt sikerrel.

Férje színtelen hangon szólalt meg:

- Nem igazi csecsemő. Nem sír. Nem is kakál be. Nem akar szopni. Mit tegyünk? Sohasem fog felnőni. Örökre kisbaba marad.

R. E. megrázta a fejét.

- Nem is tudom. Attól tartok, mégsem segíthetek önöknek.

Csendben magára hagyta a családot. Magában a kórházakra gondolt. Csecsemők ezrei jelenhettek meg mindegyikben.

"Rakjátok Őket kocsikra! - gondolta gunyorosan. - Halomba, mint a tűzifát! Úgysem kell gondoskodni róluk. Kicsi testük csupán kelyhe az élet elpusztíthatatlan szikráinak..."

Elment két kisfiú mellett, akik azonos korúnak, talán tízévesnek tűntek. Magas hangon beszélgettek. Egyikük teste fehéren csillant a nap nélküli fényben, úgyhogy valószínűleg visszatérő volt. A másik nem. R. E. megállt, és hallgatta őket egy ideig.

- Skarlátot kaptam - mondta a csupasz.

A ruhát viselő gyerek hangjában az irigység szikráját lehetett felfedezni:

- Tényleg?

- Ebbe haltam bele.

- Tényleg? Adtak pensillunt vagy auromysunt?

- Mit?

- Gyógyszereket.

- Sohasem hallottam ezekről.

- Akkor nem sokat hallottál még.

- Tudok annyit, mint te.

- Igen? Akkor ki az Egyesült Államok elnöke?

- Warren Harding. Ki más?

- Megbolondultál? Eisenhower az elnök.

- Az meg ki?

- Láttál már te tévét életedben?

- Az meg mi?

A felöltözött fiú dobhártyaszaggatóan visított a röhögéstől. Azután összeszedte magát:

- Valami, amit bekapcsolsz, és mindenfélét láthatsz benne. Komédiásokat, cowboyokat, filmeket meg mindenfélét.

- Mutasd meg!

A másik fiú arcáról lehervadt a vigyor.

- Nem működik.

A meztelen fiún volt a gúnyolódás sora:

- Soha nem is működött, mi? Csak kitaláltad az egészet!

R. E. vállat vont, és továbbállt.

Ahogy kiért a városkából és közelebb jutott a temetőhöz, a tömeg egyre ritkult. Akit látott, az mind a település felé tartott, mezítelen és gyalogosan.

Egy férfi megállította; egy vidám tekintetű fickó rózsaszínes bőrrel és fehér hajjal, orrnyerge két oldalán cvikker nyomával, de már szemüveg nélkül.

- Üdvözlöm, barátom!

- Helló! - köszönt R. E.

- Ön az első ember, akit ruhában látok. Feltételezem, életben volt, amikor megszólalt a harsona.

- Így történt.

- Hát nem nagyszerű? Hát nem örömteli ez az esemény? Jöjjön, örüljön velem!

- Magának tetszik ez, ugye? - kérdezte R. E.

- Még hogy tetszik!? Színtiszta, sugárzó örömmel tölt el! A legelső nap fénye vesz körül minket; az a fény, amely lágyan és békésen sugárzott, még mielőtt a nap, a hold és a csillagok megszülettek volna. Nyilván maga is ismeri a Teremtés történetét... És itt ez a kellemes meleg, ami nem más lehet, mint az édenkert hőmérséklete; nem ernyesztő hőség vagy dermesztő fagy! A férfiak és nők ruha nélkül járnak az utcán, de nem szégyenük magukat. Minden így van jól, barátom, minden így van jól!

- Tény, hogy magam sem bánom a nők ilyetén megmutatkozását - értett egyet R. E.

- Ez csak természetes - magyarázta a férfi. - A vágy és a bűn már nem létezik abban a formában, ahogy mi ismertük. Hadd mutatkozzam be, barátom, ahogyan a Földön töltött időmben neveztek; Winthrop Hester vagyok, 1812-ben születtem és 1884-ben haltam meg, ahogy akkoriban számítottuk az időt. Életem utolsó negyven esztendejében azért dolgoztam, hogy kis nyájamat eljuttassam a Mennyei Királyságba, és most megyek, megszámlálom mindazokat, akiket sikerült elnyernem a gonosztól.

R. E. ünnepélyes komolysággal nézett az ex-lelkipásztorra:

- Biztos vagyok benne, hogy még nem született meg az ítélet.

- Miért nem? Az Úr belelát az emberbe, és ugyanabban a pillanatban, amikor minden eltűnt, az emberek is megítéltettek. Akik itt vannak, azok mind menedéket nyertek.

- Jó sokan nyertek menedéket...

- Ellenkezőleg, fiam! Akik menedéket nyertek, azok csupán a maradék.

- Jó nagy számú maradék! Amennyire tudom, mindenki visszatért az életbe. A városban találkoztam egészen kellemetlen alakokkal is, akik ugyanúgy visszatértek, mint ön.

- Bűnbánat az utolsó pillanatban...

- Én sohasem kértem bűnbocsánatot.

- Miért, fiam?

- Mert sohasem jártam templomba.

Winthrop Hester gyorsan lépett egyet hátra.

- Megkereszteltek egyáltalán?

- Nincs róla tudomásom.

A lelkipásztor megremegett.

- De csak hiszel Istenben, fiam?

- Nos - felelte R. E. egy rakás olyan dologban hittem vele kapcsolatban, ami egészen bizonyosan meglepné önt.

Winthrop Hester megfordult, és nyugtalanul elsietett.

A temetőig vezető út további részében (R. E. nem tudta volna megbecsülni a séta időtartamát, nem is próbálkozott ezzel) senki sem állította meg. Magát a sírkertet üresen találta, még a fák és a fűszálak is eltűntek (ekkor döbbent rá, hogy nem látott zöldet a világban; a talaj mindenhol keménynek, jellegtelennek és szürkének tűnt, az ég derengő fehérré változott), de a fejfák és sírkövek még álltak.

Ez utóbbiak egyikén egy vékony, ráncos férfi ült. Fekete haja hosszúra nőtt, mellkasát és alkarját jóval rövidebb, de így is tekintélyes mennyiségű szőrzet borította.

Mély hangon kiáltott oda:

- Hé, te ott!

R. E. leült az egyik szomszédos sírkőre.

- Helló!

Feketehaj így folytatta:

- Nem néznek ki jól a ruhái. Melyik évben történt?

- 1957-ben.

- 1807-ben haltam meg. Ez vicces! Azt hittem, ezután a pokol lángjai fogják nyaldosni a zsigereimet.

- Nem jön be a városba? - kérdezte R. E.

- A nevem Zeb - felelte az ős. - Zebulon, csak rövidítve. A Zeb pont megfelel. Milyen a város? Gondolom, megváltozott valamennyire.

- Közel százezren laknak benne.

Zeb szája elkerekedett egy kissé.

- Folytassa! Az majdnem nagyobb, mint Philadelphia... Csak viccel, ugye?

- Philadelphiában... - kezdte R. E., de nem mondta tovább. A népesség már nem számított. Ehelyett azt mondta: - Százötven év alatt a városok is növekedtek.

- Az ország is?

- Negyvennyolc állam - válaszolta R. E. - a két óceán között.

- Nem mondja! - csapott a combjára Zeb vigyorogva, azután vágott egy grimaszt, mivel nem viselt semmit, ami enyhíthette volna az ütést. - Elindulnék nyugatnak, ha nem lenne rám szükség itt. Igen, uram! - Leeresztette a szempilláit és keskeny ajka komoran még inkább elvékonyodott. - Itt kell maradnom, ahol szükség van rám.

- Miért van szükség magára?

A magyarázat röviden és keményen elharapva érkezett:

- Indzsánok!

- Indiánok?

- Milliónyi. Előbb azok a törzsek, amelyekkel mi is harcoltunk, és elkergettük őket. Azután meg azok, amelyek még csak nem is láttak fehér embert a maguk idejében. Mind újra életre kelnek. Szükségem lesz a régi cimborákra is. A városiak nem jók az ilyesmiben. Látott már indzsánt?

- Mostanában nem - válaszolta R. E.

Zeb megvetően nézett és megpróbált hegyeset pökni oldalra, de nem talált hozzá elég nyálat. Csak annyit mondott:

Akkor jobb lesz, ha visszamegy a városba. Egy idő után már nem lesz itt biztonságos. Bár meglenne a muskétám!

R. E. felállt, egy pillanatra elgondolkodott, azután vállat vont, és elindult vissza, a kisváros felé. A sírkő, amelyikre az imént letelepedett, összetört mögötte, porrá omlott, és beleolvadt a jellegtelen, szürke földbe. Körülnézett; a sírkövek többsége eltűnt. A többi sem fog sokáig kitartani, gondolta. Már csak az látszott szilárdnak, amelyiken Zeb üldögélt.

R. E. megindult visszafelé. Zeb nem nézett utána. Ott maradt, és csendesen várt - az indiánokra.

Éteriel óvatlan sietséggel vágott át a mennyeken. Tudta, hogy a Felemelkedettek figyelik. Mindenkit figyeltek, nem csak a fiatal szeráfokat, de a kerubokat, az angyalokat és a legmagasabb rangú arkangyalokat is.

Bár hívatlanul, de máris magasabban járt, mint ameddig a Felemelkedettek valaha is felmerészkedtek. Várta, mikor csap le rá a Szó, hogy kitörölje a létből.

Azonban nem lassított. Keresztülhatolt a tértelen és időtlen szférákon. Hogy eggyé váljon a Primum Mobiléval, a középponttal, amely magába foglalt mindent, ami Van, Volt és Lehet.

Még ki sem gondolta ezt teljesen, amikor megtörtént az eggyé válás; lénye egy pillanatra olyannyira kiterjedt, hogy a Mindenség részévé vált. Azután érzékei elé kegyes fátyol ereszkedett, és a Főnök egyetlen hanggá változott benne, ámbár egységében is lenyűgözően végtelen maradt,

- Fiam! - szólította meg a hang. - Tudom, miért jöttél!

- Segíts meg, ha ez a te akaratod!

- Saját akaratomból - felelte a Főnök - tetteim visszavonhatatlanok. A te emberiséged, fiam, életre vágyakozott. Félte a halált. Gondolatokat és álmokat táplált a végtelen életről, Nem volt két embercsoport vagy akár csak két ember, aki egyformán gondolt volna az öröklétre, de mind életet kívántak. Kérelmezték, hogy biztosítsam e közös nevezőt: az örök életet. Így tettem hát.

- Egyetlen szolgád sem kérelmezett ilyet.

- Az Ellenség igen, fiam.

Éteriel glóriáját elhalványította a csüggedés, ahogy halkan így szólt:

- Porszem vagyok csupán, méltatlan arra, hogy elébed járuljak, de fel kell tennem egy kérdést. Ez azt jelenti, hogy az Ellenség is a szolgád?

- Nélküle nem is lehetne más szolgám - jött a válasz. - Mi más a Jó, ha nem a Gonosz elleni örök küzdelem?

"És én veszítettem ebben a küzdelemben" - gondolta Éteriel.

R. E. megtorpant a város szélén. Az épületek mind omladoztak. Amelyek fából készültek, máris szeméthalommá váltak. A férfi odament a legközelebbi ilyen kupachoz; a faszilánkok mind kiszáradtak, elporlottak az érintésétől.

Mélyebben behatolva a településre, a téglaépületeket még egyben találta, de az élek baljósan lekerekedtek, és a felületek ijesztően hámlottak.

- Ezek sem tartanak már ki sokáig - mondta egy mély hang -, de legyen vigasz, ha vigasz egyáltalán, hogy senki sem hal bele, ha összeomlanak.

R. E. meglepetten nézett körül, és mintha Don Quijote tetemével találta volna szembe magát; a fickó széles állkapcsa és beesett arca a szikár hőst juttatta eszébe. A hosszú, barna haj alól szomorú tekintet meredt rá. Öltözéke ernyedten lógott tagjain, a számos hasadáson át kilátszott a bőre.

- Richard Levine - mutatkozott be a férfi. - Valaha történelemprofesszor voltam... Még mielőtt ez megtörtént - intett körbe reménytelenül.

- Ruhát visel - jegyezte meg R. E. - Akkor nem most támadt fel.

- Nem, de lassan eltűnnek a különbségek. A ruhák is szertefoszlanak.

R. E. a tömeget figyelte, amely körülöttük áramlott céltalanul, mint molylepkék a napfényben. Meglehetősen kevesen viseltek bármiféle öltözéket. Saját magán végigpillantva felfedezte, hogy nadrágja varrása elengedte az anyagot, és az mindkét lábszárán szétvált. Belecsípett kabátjába, amelyet kora reggel a januári hideg ellen vett fel, és a gyapjú egy darabja az ujjai között maradt.

- Azt hiszem, igaza lehet - mondta.

- Nem tudom, észrevette-e már - folytatta az idegen de a Mellon-domb egyre laposabb.

R. E. északra nézett, ahol eladdig az arisztokrácia kúriái álltak (mármint azoké az embereké, akiket a városban arisztokratáknak lehetett nevezni) a Mellon-domb lejtőin, és úgy találta, hogy a jellegzetes táj már szinte teljesen ellaposodott.

- Úgy tűnik, végül nem marad más. csak a laposság, a jellegtelenség és a semmi - tette hozzá Levine. - És persze mi.

- Meg az indiánok - jegyezte meg R. E. - Találkoztam egy férfival a városon kívül, aki az indiánokat várja és azt kívánja, bárcsak nála lenne a muskétája.

- Úgy hiszem - válaszolta a történész az indiánok nem okoznak majd gondot. Nincs semmi élvezet egy olyan ellenség elleni harcban, amelyet nem lehet megölni vagy legalább megsebezni. És ha ez nem is igaz, a harci tűz ugyanúgy elszállt, mint minden más kedv és vágy.

- Biztos benne?

- Határozottan. Mielőtt mindez megtörtént, bár végignézve rajtam talán nem is gondolná, de igen sok ártatlan élvezetben volt részem a formás női tagok által. Most pedig, hogy példátlan számban bukkannak fel a lehetőségek, idegesítően közönyösnek érzem magam a másik nem iránt. Nem, tévedtem. Még csak nem is idegesít a közönyösségem.

R. E. ismét az elhaladókra pillantott, mielőtt válaszolt:

- Értem, mire gondol.

- Az indiánok itteni megjelenése semmi ahhoz képest, ami az Öreg Kontinensen történik. Még a Feltámadás elején visszajön Hitler és az Ő Wehrmachtja, amely Sztálinnal és a Vörös Hadsereggel találja szemben magát mindenhol Berlin és Sztálingrád között. Hogy bonyolítsák a helyzetet, őket követik majd mind a királyok és a cárok. Verdun és Somme csatamezőin felkelnek az elesett katonák. Napóleon és marsalljai bárhol felbukkanhatnak Nyugat-Európában. Mohamed is meglátja, mit tettek az évszázadok az iszlámmal, miközben a szentek és apostolok a kereszténység változásain tűnődnek. Ázsiában pedig a mongoloknak kell szembenézniük a saját kánjaikkal. Temudzsinnal és Aurangzebbel, akik tehetetlenül, a lovaik után vágyakozva vándorolnak a sztyeppéken.

- Mint történelemprofesszor - jegyezte meg R. E. -, biztosan arra vágyik, hogy ott legyen és találkozzon ezekkel a neves alakokkal.

- Hogy is lehetnék ott? Mindenki csak annyit mozoghat, amilyen távolságot gyalogosan megtehet. Nincsenek gépek, és ahogy említettem, már lovak sincsenek. És mi lenne, ha mégis rátalálnék Európára? Apátia, akárcsak itt!

Lágy puffanás hallatszott, és R. E. odakapta a tekintetét. Egy téglaépület egyik szárnya omlott porrá mellettük. R. E. körül is tégladarabok hevertek mindenfelé, némelyikük úgy zuhanhatott keresztül a testén, hogy észre sem vette. Ahogy körülnézett, a törmelékhalmok máris fogyatkoztak. Ami még megmaradt, az is kisebbnek tűnt a kelleténél.

- Találkoztam egy emberrel, aki szerint már megítéltettünk és mind a Mennyországban vagyunk - jegyezte meg, csak hogy fenntartsa a beszélgetést.

- Megítéltettünk? - kérdezte Levine. - Miért ne? El tudom képzelni. Szembe kell néznünk az örökkévalósággal. Már nincs körülöttünk világegyetem vagy bármilyen külső jelenség, nincs többé semmilyen érzelem vagy szenvedély. Csak mi maradtunk és a gondolataink. Az örökké tartó önvizsgálattal kell szembenéznünk úgy, hogy azelőtt fogalmunk sem volt róla, mit kezdjünk magunkkal egy esős vasárnapon.

- Úgy beszél, mintha nyugtalanítaná ez a helyzet.

- Több, mint zavar. A pokol dantei elképzelése gyermeteg volt, nem méltó az isteni képzelethez. Csak tűz és kínzások. Az unalom sokkal alantasabb. Amikor az elme önmagát kínozza és nem képes elmenekülni önmaga elől, így arra ítéltetett, hogy időtlen időkig a saját mentális mocskában fetrengjen. Igen, barátom, megítéltettünk, és kárhozatra ítéltettünk. Ez nem a Mennyország, hanem a pokol.

Azzal Levine felállt, és lehangoltan, megroskadt vállal elballagott.

R. E. elgondolkodva nézett utána, végül aprót bólintott. Elégedett volt.

A bukás miatt Éteriel alig egy pillanatra lombozódott le, azután olyan fényes ragyogással és olyan magasra emelte lényét, amennyire a Főnök jelenlétében még merészelte. Glóriája így sem volt több egy apró fénypontnál a Primum Mobile végtelenjében.

- Akkor hát, ha ez az akaratod - kezdte én sem kérek mást, mint hogy legyen meg a Te akaratod.

- Miképpen, fiam?

- A Tanács által jóváhagyott és általad ellenjegyzett dokumentum a földiek időszámítása szerinti 1957. esztendő egy meghatározott napjának egy meghatározott időpontjára tette a Feltámadás Napját.

- Igen.

- Azonban az 1957. esztendő pontatlan meghatározás. Mi ez az 1957? A Föld domináns kultúrája számára az esemény valóban az időszámítás szerinti 1957-ben történt. Ugyanakkor, amióta létbe lehelted a Földet és körülötte az univerzumot, összesen 5960 földi év telt el. A belső bizonyítékok szerint, amelyeket abban az univerzumban teremtettél, közel négymilliárd év telt el a világ születése óta. Akkor hát melyik évről van szó? 1957-ről, 5960-ról vagy 4000000000-ról?

- Mi több, egyikről sem - folytatta Éteriel. A Krisztus utáni 1957. esztendő 7464 lesz, ha bizánci idő szerint számolunk, és 5716 a zsidó kalendáriumban. Ugyanez más szempontból nézve a. u. c. 2708., tehát a Róma alapításától számított 2708. esztendő, illetve az 1375. a mohamedán naptárban és az Egyesült Államok függetlenségének száznyolcvanadik éve.

- Szerényen kérdem hát meg, hogy számodra is jelentés nélkül való egy olyan kitétel, amely az 1957. évre helyez egy eseményt?

A Főnök halk, de mindent betöltő hangja így válaszolt:

- Ezt mindig is tudtam, fiam, de neked is meg kellett tanulnod.

- Akkor hát - folytatta izgatottságtól és örömtől reszkető hangon Éteriel teljesüljön a Te akaratod, és legyen a Feltámadás Napja 1957-ben, de csak akkor, amikor a Föld minden lakója öntudatlanul beleegyezik, hogy az adott esztendő épp az 1957., és nem másik.

- Úgy legyen! - válaszolta a Főnök, s ez a Szó újjáalkotta a Földet és mindent körülötte, a napot és a holdat, s mind az égitesteket.

1957. január 1-jén, keleti idő szerint 7 órakor R. E. Mann felriadt álmából. Elhangzott egy dallamos harsonaszó, amelynek be kellett volna töltenie az univerzumot, de mégsem hangzott el.

R. E. oldalra billentette fejét, mintha azt várná, hogy a megértés a fülén keresztül folyik bele, azután harag torzította el vonásait, csak hogy a következő pillanatban eltűnjön. Ez is csak egy csata volt a sok közül.

Leült az asztalához, és nekilátott a következő csataterv elkészítésének. Az emberek a naptár megreformálásáról beszéltek, amit megsegíthetett némileg. Az új korszak 1944. december 2-án kezdődne el, így egyszer újra eljönne az 1957-es újév. Az atomkori 1957. A világ így ismerné.

Ahogy több mint emberi elméjén átsuhantak ezek a gondolatok, különös fénysugár sütött le fejére, és az íróasztalra vetődő árnyék olybá tűnt, mintha szarvak nőttek volna ki Ahrimán halántékából.

Milyen jó is lehetett

Margie még írt is arról az estéről a naplójába. A 2157. május 17. fejlécű oldalt így kezdte: "Tommy ma talált egy igazi könyvet!"

Nagyon régi könyv volt. Margie-nak a nagyapja elmesélte egyszer, hogy az ő gyermekkorában az ő nagyapja mesélt egy korról, amikor minden történetet papírra nyomtattak még.

Együtt forgatták a megsárgult, gyűrött lapokat, és rettentő jól szórakoztak a szavakat látva, melyek mozdulatlanul álltak, nem pedig annak rendje és módja szerint egy képernyőn kúsztak fölfelé. Aztán, visszalapozva egyet, még mindig ugyanazokat a szavakat találták ott, amiket előző alkalommal elolvastak.

- Hű - szólt Tommy micsoda pazarlás! Ha végeztek egy könyvvel, biztos eldobták. A mi tévéképernyőnkön legalább egymillió könyv lepergett már, és még sokkal több le fog. Azt sohasem dobnám el.

- Hát én se! - vágta rá Margie. Tizenegy éves volt, még nem olvasott annyit, mint Tommy. A fiú már a tizenhármat is betöltötte.

- Hol találtad? - kérdezte a lány.

- A házunkban. - Oda se fordult, úgy mutatta, mert éppen minden figyelmét lefoglalta az olvasás. - A padláson.

- Miről szól?

- Az iskoláról.

- Az iskoláról? - kérdezett vissza Margie gunyorosan. - Mit lehet írni az iskoláról? Én utálom.

Margie sosem szerette az iskolát, de most éppen mindennél jobban meggyűlölte. A géptanár dolgozatot dolgozat után íratott vele földrajzból, ő pedig egyre rosszabbul és rosszabbul szerepelt, míg végül anyja szomorúan megcsóválta a fejét, és kihívta a Megyei Felügyelőt.

Gömbölyded kis ember volt, kicsattanóan vörös arccal, aki tárcsákkal és drótokkal díszes műszerek egész dobozát hozta magával. Rámosolygott Margie-ra, adott neki egy almát, aztán szétszedte a tanárt. A kislány azt remélte, nem lesz képes újra összerakni, de sajnos nagyon is képes volt rá, és körülbelül egy órával később a berendezés már megint egészben állt, hatalmasan, feketén és rondán, a nagy képernyőjével, amelyen a tananyag és a kérdések mindig megjelentek. Nem is ez volt a legrosszabb benne. Margie legjobban azt a nyílást utálta, ahová a házi feladatokat és a kész dolgozatokat kellett bedobnia, lyukkártya formájában. Ezek használatát már hatéves korában megtanították neki. A géptanár aztán pillanatok alatt kikalkulálta az osztályzatát.

A Felügyelő, amikor elkészült, elmosolyodott, és megpaskolta Margie fejét, az anyjához pedig így szólt:

- Nem a kislány hibája, Mrs. Jones. Azt hiszem, a földrajz-szektort kicsit túl gyorsra állították. Ilyesmi előfordul. Egy kissé most lelassítottam, egy átlagos tízéves szintjére. Mellesleg a lánya általános fejlődési rátája egészen kielégítő. - Azzal újra megpaskolta Margie fejét.

A kislány csalódott volt. Azt remélte, talán végre megszabadulhat a tanárától. Tommyét egyszer csaknem egy egész hónapra elvitték, mert a történelem-szektor elromlott benne.

Ezt mondta hát a fiúnak:

- Miért írna bárki is az iskoláról?

Tommy leereszkedőn pillantott rá.

- Mert nem olyan iskoláról van szó, mint a miénk, te buta! Arról írnak, milyen volt száz és száz évekkel ezelőtt. - Aztán gőgösen hozzátette még, gondosan ejtve ki a szót: - Évszázadokkal ezelőtt!

Margie megsértődött.

- Hát, én nem is tudom, milyen volt az iskola akkoriban. - Egy darabig a fiú válla fölött átlesve olvasta a könyvet, aztán így szólt: - Azért csak volt akkor is tanár.

- Hát persze, hogy volt, de nem közönséges tanár, hanem ember.

- Ember? Hogy tud egy ember tanítani?

- Hát, ő mondott el mindent a fiúknak és lányoknak, aztán leckét adott föl nekik, és kikérdezte őket.

- Egy ember ahhoz nem elég okos.

- Dehogynem! Apám is tud annyit, mint a tanárom.

- Az nem lehet. Egy ember nem tudhat annyit, mint egy tanár.

-Hát, legalábbis majdnem annyit. Nekem elhiheted!

Margie-nak nem volt kedve vitatkozni.

- Én nem akarnám, hogy egy idegen ember költözzön hozzánk tanítani - mondta.

Tommyból kirobbant a nevetés.

- Hát, te tényleg nem sokat tudsz, Margie! A tanárok nem költöztek oda a tanítványaikhoz. Volt egy külön épületük, és a gyerekek jártak oda.

- És minden gyerek ugyanazt tanulta?

- Persze, legalábbis az egyidősek.

- De a mamám azt mondja, egy tanárt úgy kell beállítani, hogy alkalmazkodjon annak a lánynak vagy fiúnak a képességeihez, akit tanít, ezért tart mindenki máshol a tananyagban.

- Akkoriban mindenesetre nem így csinálták. Ha nem tetszik, nem muszáj ezt a könyvet olvasnod.

- Nem mondtam, hogy nem tetszik - vágta rá gyorsan Margie. Szívesen olvasott volna még azokról a különös iskolákról.

Még a feléig sem jutottak, amikor a kislány mamája kikiáltott a házból:

- Margie! Iskola!

Margie fölnézett.

- Ne még, mami!

- Most azonnal! - felelte Mrs. Jones. - És biztosan Tommynak is mennie kell már!

- Ha vége a tanításnak, olvashatunk még? - kérdezte Margie a fiút.

- Talán - válaszolta az közömbösen. Azzal fütyörészve elsétált, a könyvet hóna alá szorítva.

Margie bement a tanterembe, ami a hálószobájából nyílt. A tanár már bekapcsolva várta. Mindennap ugyanabban az időben kapcsolt be - szombat és vasárnap kivételével -, mert anyja szerint a tanulásban a rendszer a fő.

A képernyő kigyulladt, és ez íródott ki rá: "A mai aritmetikaórán a közönséges törtek összeadását tanuljuk. Légy szíves, rakd be a tegnapi házi feladatod a megfelelő nyílásba!"

Margie sóhajtva engedelmeskedett. A régi iskolákra gondolt, arra az időre, amikor a nagyapjának a nagyapja is kisfiú volt még. A környék gyerekei összegyűltek, nevettek és kiabáltak az iskolaudvaron, egymás mellett ültek az osztálytermekben, és a nap végén együtt indultak haza. Ugyanazokat a dolgokat tanulták, ezért segíthettek is egymásnak a leckeírásban, és megbeszélhették a gondjaikat.

A tanárok pedig emberek voltak...

A géptanár képernyőjén újabb szöveg jelent meg: "Ha ?-hez hozzáadunk ?-et..."

Margie arra gondolt, régen a gyerekek hogy szerethették az iskolát. Arra gondolt, milyen jó is lehetett nekik.

Tréfamester

Noel Meyerhof végigfutott a korábban összeírt listán, és eldöntötte, hogy melyik tétellel kezdje. Mint szinte mindig, ezúttal is az ösztöneire bízta magát.

Eltörpült a masina mellett, holott annak is csupán a legkisebb része látszott. Természetesen, mindez nem számított. Lekezelő magabiztossággal beszélt, mint aki teljes mértékig tudatában van magas rangjának.

- Johnson - kezdte - váratlanul hazaér egy üzleti útról, és a feleségét a legjobb barátja karjaiban találja. Hátratántorodva így kiált fel: "Max! Én feleségül vettem ezt a nőt, és muszáj lefeküdnöm vele, de te miért tetted?"

Oké, gondolta Meyerhof, akkor most nyomjuk ezt le a torkán, és hadd emésztgesse egy kicsit.

- Helló! - szólalt meg egy hang mögötte.

Meyerhof kitörölte a legutóbbi szó hangmintáját, és semleges állásba kapcsolta az épp használt áramkört.

- Dolgozom! - por dűlt meg. - Nem tud kopogni?

Ezúttal nem mosolyodott el, ahogy Timothy Whistler láttán általában tette. A vezető elemzővel is ugyanannyit dolgozott együtt, mint a többiekkel, de ezúttal úgy ráncolta össze a szemöldökét, mintha egy idegen zavarta volna meg - arcát olyan hosszú ráncokba rendezte ez az arckifejezés, amelyek egészen a hajáig értek.

Whistler csak vállat vont. A szokásos, fehér laborköpenyét viselte, kigombolva és zsebre tett kézzel, így függőleges ráncok futottak az anyagon.

- Kopogtattam. Nem válaszolt. A lámpa sem égett.

Meyerhof mordult egyet. Elfelejtette felkapcsolni a figyelmeztető jelzést. Annyira belemerült az új projektbe, hogy az apró részletek elkerülték a figyelmét.

Ugyanakkor, nem vádolta magát emiatt. A munkája sokkal fontosabb volt ennél.

Persze, nem tudta, miért. A nagymesterek ritkán tudták, hogy mi miért fontos. Pont ez tette Őket nagymesterré: a tény, hogy túl voltak minden megokoláson. Hogyan máshogy tudott volna lépést tartani az emberi elme az okok és következtetések szilárd anyaggá vált, tíz mérföld hosszú rendszerével, amelyet Multivacnak neveztek? A valaha épített legbonyolultabb számítógépet kezelte.

Meyerhof megismételte:

- Dolgozom. Van valami fontos mondandója?

- Semmi halaszthatatlan. Találtam néhány lyukat a válaszok között, amikor a hipertérrel... - Whistler hirtelen elbizonytalanodott, mintha csak ekkor jutottak volna el a tudatáig az elhangzott szavak. - Dolgozik?

- Igen. Miért?

- De... - Whistler körülnézett, megbámulta a réseket az alacsony szoba falában, végigpillantott a relék hosszú sorain és oszlopain, amelyek csupán a Multivac egy apró részletét alkották. - Nincs itt senki más.

- Ki mondta, hogy van? Vagy hogy lennie kellene?

- Épp viccet mesélt, ugye?

- És?

Whistler az arcára kényszerített egy mosolyt.

- Ugye, nem azt akarja mondani, hogy viccet mesélt a Multivacnak?

Meyerhof mereven nézett rá.

- Miért ne?

- Így volt?

- Igen.

- Miért?

Meyerhof lekezelően pillantott végig a másik férfin.

- Nem tartozom elszámolással sem magának, sem másnak.

- Te jó ég, hát persze, hogy nem! Csak kíváncsi vagyok rá, ennyi az egész... De ha dolgozik, akkor magára hagyom. - Ismét körülnézett, ezúttal a szemöldökét ráncolva.

- Úgy legyen! - válaszolta Meyerhof. Végignézte, ahogy a másik kimegy, azután dühösen felkapcsolta a kinti jelzőlámpát, nehogy ismét megzavarják.

Fel-alá járkált egy ideig a helyiségben, próbálta összeszedni a gondolatait. Az az átkozott Whistler! Az egész átkozott bagázs! Csak mert nem próbálta meg tartani a szokásos társadalmi távolságot a technikusoktól, elemzőktől és szerelőktől! Csalt mert úgy bánt velük, mintha ők is kreatív művészek lennének, máris úgy érzik, hogy mindent szabad.

Még viccet mesélni sem tudnak rendesen!

Ez rögtön visszaterelte a gondolatait az aktuális feladatára. Ismét leült. Ördög vigye az egész bandát!

Visszakapcsolta a Multivac megfelelő áramkörét, és belefogott:

- Az utaskísérő megáll a korlátnál, miközben a hajót ide-oda dobálják az óceán felkorbácsolt hullámai, és a fickóra néz, aki a korlátba kapaszkodva igencsak Összehúzza magát, tekintetét a mélységbe veti és látszik rajta, hogy tengeribetegség gyötri.

- Az utaskísérő gyengéden vállon veregeti, és így szól: "Ne aggódjon, uram! Tudom, milyen rossznak tűnik a helyzet, de tudja, valójában még soha senki nem halt bele a tengeribetegségbe."

- Az elzöldült arcú férfi a vigaszt nyújtó utaskísérőre emeli megkínzott tekintetét, és rekedtes hangon így válaszol: "Ne mondja, ember! Az isten szerelmére, ne mondjon ilyet! Egyedül a közeli halál reménye tart még életben!"

Timothy Whistler kissé eltűnődve, de azért mosolyogva és bólintva haladt el a titkárnő asztala előtt. A nő visszamosolygott rá.

íme, egy archaikus darab, gondolta, a huszonegyedik század számítógépekben dúskáló világában: egy emberi titkárnő. Még akár természetesnek is tekinthető, hogy egy ilyen intézmény is fennmaradhatott a számítógépes világ citadellájában, itt, a Multivacot kezelő, gigantikus világcégnél. Az egész láthatárt betöltő Multivac mellett a kisebb számítógépek szegényes ízlésről árulkodnának, még ha nem is látnának el komoly feladatokat.

Whistler belépett Abram Trask irodájába. A kormányhivatalnokot épp a pipája meggyújtásának kényes feladatában zavarta meg; sötét tekintete rávillant, hegyes orra jellegzetesen kiemelkedett a képből, ahogy oldalt ült az iroda hatalmas ablaka előtt.

- Á, maga az, Whistler? Üljön le! Üljön csak le!

A vezető elemző így tett.

- Azt hiszem, van egy kis problémánk, Trask...

A hivatalnok félig elmosolyodott.

- Remélem, nem technikai jellegű. Csak egy ártatlan politikus vagyok. (Ez volt az egyik kedvenc frázisa.)

- Meyerhof jellegű.

Trask hátradőlt a székén, és egészen szánalmas képet vágott.

- Biztos benne?

- Teljes mértékben.

Whistler nagyon jól tudta, miért komorodott el a hivatalnok. Trask irányította a Belső Részleg Számítógépes és Automatizáló Szekcióját. Neki kellett foglalkoznia minden politikai jellegű üggyel, amely kapcsolatban állt a Multivac emberi kiegészítőivel. akiknek technikailag magával a Multivackal kellett foglalkozniuk.

A nagymester azonban nem csupán egyszerű kiegészítőnek számított. Talán még az embereknél is többnek tekintették.

Már a Multivac történetének kezdetén nyilvánvalóvá vált, hogy a folyamatok legfontosabb eleme a kérdezési procedúra. A Multivac választ tudott adni az emberiség problémáira, minden problémára - ha a megfelelő kérdéseket tették fel neki. Ahogy azonban a tudás egyre nagyobb léptékekben gyülemlett fel, egyre nehezebb lett megtalálni ezeket a megfelelő kérdéseket.

A logika kevés volt. Egy ritka ösztön kellett, hogy kiegészítse; ugyanaz az elmefunkció {csak jóval intenzívebb formában), amely a sakkban nagymesterré tett embereket. Olyan elmékre lett szükség, amelyek képesek voltak megtalálni a legjobb lépést a kvadrilliónyi variációban, ráadásul percek alatt.

Trask nyugtalanul fészkelődött.

- Mit csinált Meyerhof?

- Olyan kérdéssort vezetett be, amelyet nyugtalanítónak vélek.

- Ugyan már, Whistler! Ennyi az egész? Nem akadályozhatja meg a nagymestert abban, hogy bármilyen általa megfelelőnek látott kérdéssort kidolgozzon! Sem maga, sem én nem vagyunk felhatalmazva, hogy ítélkezzünk a kérdései értékességéről. Ezt maga is tudja. Tudom, hogy tudja.

- Természetesen, tudom. De ismerem Meyerhofot. Találkozott már vele társasági eseményen?

- Te jó ég, persze, hogy nem! Miért, találkozik bárki is nagymesterekkel társasági eseményeken?

- Ők is emberek, Trask, és velük is együtt lehet érezni. Gondolt már arra valaha is, milyen lehet nagymesternek lenni? Tudni, hogy a világon alig tizenkét magához hasonló ember él; vagy hogy egy vagy két hasonló elme bukkan fel nemzedékenként? Átélni, hogy a világ számít magára, függ magától, vagy hogy ezer matematikus, logikai elemző, pszichológus és fizikus csak magára vár?

Trask vállat vont.

- A világ urának érezném magam - mormolta.

- Nem hiszem - szúrta oda türelmetlenül a vezető elemző. - Nem érzik magukat semmiféle úrnak. Nincs senki, akivel egyenlőkként beszélgethetnének, nem érzik, hogy tartoznak valahová. Ide hallgasson! Meyerhof soha egyetlen alkalmat sem hagyott ki, ha találkozhatott a srácokkal. Értelemszerűen nem nősült nem iszik, nincs természetes szociális érzéke - mégis rákényszeríti magát, hogy társaságba járjon, mert szüksége van erre. Gondolom, azt sem tudja, mit szokott csinálni, amikor legalább hetente egyszer összejövünk.

- Halovány elképzelésem sincs - mondta a kormányhivatalnok. - Egészen új dolgot mondott.

- Nagy tréfamester.

- Ezt meg hogy érti?

- Vicceket mesél. Jó vicceket. De ijesztő is egyben. Bármilyen régi és vacak sztorit el tud úgy mesélni, hogy élvezzük. Jó érzéke van hozzá.

- Értem. Ez jó, nem?

- És rossz is egyben. Fontosnak érzi a vicceket. - Whistler felkönyökölt Trask asztalára, álla alá tette két hüvelykujját, és kibámult a nagy ablakon. - Ő más, mint mi. Ő maga is tudja, hogy különbözik tőlünk, és úgy véli, ezek a viccek segítenek, hogy mi, hétköznapi surmók befogadjuk őt. Visítva röhögünk a viccein és vállon veregetjük, néhány pillanatra elfelejtjük, hogy a nagymesterek egyike. Csak ezt az oldalunkat ismeri.

- Ez az egész nagyon érdekes. Nem is tudtam, hogy maga pszichológus is egyben, Whistler! De mégis, mire akar kilyukadni?

- Csak arra, hogy maga szerint mi történik, ha Meyerhof kifogy a viccekből?

- Mi történhetne? - kérdezte a kormányhivatalnok értetlenül.

- Ha elkezdi ismételni önmagát? Ha a közönsége kevésbé őszintén nevet, vagy egyáltalán nem nevet a viccein? Egyedül így képes érezni a megbecsülésünket. Enélkül magára marad, és akkor mi lesz vele? Annak a tucatnyi embernek az egyikéről beszélünk, akik nélkül az emberiség nem tud létezni. Nem hagyhatjuk, hogy bármi is történjen vele, és most nem csalt testi bajokra gondolok. Azt sem hagyhatjuk, hogy boldogtalan legyen. Ki tudja, milyen hatással lenne ez az ösztöneire!

- Talán ismétli önmagát?

- Amennyire én tudom, még nem. De úgy vélem, ő azt hiszi, hogy igen.

- Miért mondja ezt?

- Mert hallottam, hogy vicceket mesél a Multivacnak.

- Ó! - kiáltott fel Trask meglepetten.

- Véletlenül épp hallottam, amikor bementem hozzá. Meglehetősen nyers modorban dobott ki. Általában elég jó természetű, és rossz jelnek érzem, hogy ennyire feldühödött. Ezt csak én gondolom, az viszont tény, hogy hallottam viccet mesélni a Multivacnak. Meggyőződésem, hogy nem először és nem utoljára.

- Miért gondolja ezt?

Whistler vállat vont, és megdörgölte az arcát.

- Már gondolkodtam rajta. Azt hiszem, megpróbál összeállítani egy vicctárat a Multivac memóriabankjában, hogy újabb variációkat kapjon. Érti, mire gondolok? Mechanikus tréfacsinálót készít, hogy soha ne fogyjon ki a viccekből.

- Édes istenem!

- Objektíven nézve semmi gond nincs ezzel, de azt rossz előjelnek vélem, hogy egy nagymester a személyes problémái megoldására használja a Multivacot. Minden nagymesternek van egy bizonyos eredendő mentális instabilitása, ezért figyelni kell rájuk. Lehet, hogy Meyerhof már azon a határon jár, amelyen ha átlép, elveszítünk egy nagymestert.

Trask tehetetlenül pislogott.

- És mit javasol, mit tegyek?

- Leellenőrizhetné. Talán én túl közel állok hozzá, és nem tudom helyesen megítélni. Mi több, az emberek megítélése talán nem is tartozik az erősségeim közé. Maga a politikus, ez a maga szakterülete.

- Az emberek megítélése igen, de a nagymestereké nem.

- Ők is csak emberek. Na meg, ki más lehetne alkalmasabb?

Trask dobolni kezdett ujjaival az asztalon, de csak óvatosan, mintha egy lehalkított pergődobot utánozna.

- Azt hiszem, igaza van - mondta végül.

- A hősszerelmes - mesélte Meyerhof a Multivacnak - vadvirágot akar szedni szíve hölgyének, közben annyira elmerül a válogatásban, hogy nem veszi észre, amikor egy nagy bika legelőjére téved, aki barátságtalanul méregeti és fenyegetően kapálja a földet. A fiatalember meglát egy szántóvetőt egy közeli kerítés túloldalán, és odakiált: "Hé, uram! Nyugodt a bikája?" A paraszt kritikus szemmel végigméri az állatot, köp egyet oldalra, azután így válaszol: "Nyugodt ez mindig. De magának nem javaslom, hogy nyugodt legyen!"

A nagymester épp belekezdett volna a következő viccbe, amikor megszólalt a hívó.

Nem igazi hívás jött, mert a nagymestereket senki sem hívja. Üzenet érkezett Trask szekcióigazgatótól, aki szíves vendégszeretetét ajánlotta Meyerhof nagymesternek, ha Meyerhof nagymester megengedheti magának, hogy időt szakítson egy látogatásra.

Meyerhof büntetlenül félredobhatta volna az üzenetet, hogy folytassa, amit éppen csinált, őrá nem vonatkoztak a hivatali szabályok.

Másrészről, ha így tesz, minden bizonnyal újra zaklatni fogják - ó, persze, mértéktelen tisztelettel, de mégiscsak zaklatni fogják.

Így hát semlegesítette a Multivac épp aktuálisan használatba vett áramköreit, és a helyükre tolta őket a gépezetben. Bekapcsolta a szüneteltetés jelét az ajtónál, hogy a távollétében senki se léphessen be az irodájába, majd elindult Traskhez.

Trask köhintett egyet, kissé megilletődve érezte magát a másik férfi mogorva tekintete előtt.

- Legnagyobb sajnálatomra még nem volt alkalmunk megismerni egymást! - mondta.

- Rendszeresen jelentek - válaszolta Meyerhof mereven.

A kormányhivatalnok egy pillanatra eltűnődött, hogy mi járhat a nagymester fejében. Nehezen képzelte el, amint ez a keskeny arcú, fekete hajú és folyton feszültnek tűnő férfi épp vicceket mesél.

- A jelentés nem épp alkalom a szocializálódásra - jegyezte meg. - Tudomásomra jutott, hogy ön csodálatos tehetséggel rendelkezik az anekdotázás terén.

- Tréfamester vagyok, uram. Az emberek ezt a kifejezést használják. Tréfamester.

- Nem nevezték így, nagymester. Azt mondták...

- A pokolba velük! Nem érdekel, mit mondtak! Akar hallani egy viccet, Trask? - kérdezte összehúzott szemmel, ahogy előrehajolt az asztal felett.

- Természetesen - válaszolta a hivatalnok. Próbált minél több őszinteséget csempészni a hangjába. - Mindenképpen!

- Rendben, akkor itt van egy: Mr. Jones bedob egy pennyt az egészséggépbe, és a felesége megnézi a kártyát, ami kiemelkedett belőle. "George - szól a férjének -, azt írja, hogy kedves vagy, előretekintő, intelligens, ügybuzgó és a nők számára vonzó." Megfordítja a kártyát, és hozzáteszi: "És a súlyodat sem sikerült rendesen megmérni."

Trask felnevetett. Nem bírta megállni. Bár a poén kiszámítható volt, Meyerhof meglepően jól hangsúlyozta a nő hangjában rejlő megvetést. Eközben olyan grimaszt vágott, amely tökéletesen illett a hangsúlyokhoz, és a politikus nem bírta visszafogni a nevetését.

- Mi olyan nevetséges ebben? - kérdezte Meyerhof élesen.

Trask elkomolyodott.

- Elnézést, nem értem.

- Azt kérdeztem, mi olyan nevetséges ebben? Miért nevet?

- Nos - Trask próbálta összeszedni a választ az utolsó mondat új megvilágításba helyez minden addigit. A váratlansága...

- Lényegében - vágott közbe Meyerhof - arról beszéltem, hogy egy férfit megaláz a felesége; azaz egy olyan rossz házasságról, amelyben a feleség meg van győződve róla, hogy férje nem rendelkezik semmilyen erénnyel. Ön pedig nevetett ezen. Ha ön lenne az említett férj, akkor is nevetségesnek találná a helyzetet?

Mintha elgondolkodott volna, azután így folytatta:

- Ezt hallgassa meg! Abner a beteg felesége ágya mellett ül és zokog. Felesége összeszedi maradék erejét, és felkönyököl.

- "Abner! - suttogja az asszony. - Nem térhetek meg a Teremtőhöz anélkül, hogy megvallanám a vétkem."

- "Ne most! - kéri lesújtott férje. - Ne most, kedvesem! Feküdj csak le, és pihenj!"

- "Nem tehetem! - sír fel a nő. - El kell mondanom, különben sohasem nyugszik meg a lelkem. Hűtlen voltam hozzád, Abner! Itt, ebben a házban, nem egészen egy hónappal ezelőtt..."

- "Nyugalom, kedvesem! - csitítgatja a férje. - Mindent tudok. Mi másért mérgeztelek volna meg?"

Trask kétségbeesetten próbálta visszatartani a nevetést, de nem járt teljes sikerrel. Nem bírta elfojtani a kuncogását.

- Szóval, ez is vicces? - kérdezte Meyerhof. - A házasságtörés és a gyilkosság vicces?

- Nos - próbálkozott a kormány hivatalnok vannak könyvek, amelyek a humort elemzik.

- Való igaz - felelte a nagymester. - Olvastam is számosat. A többségüket felolvastam a Multivacnak is. A könyvek írói is csak találgattak. Egyesek szerint azért nevetünk, mert jobbnak érezzük magunkat azoknál az embereknél, akik a viccekben szerepelnek. Mások szerint az abszurditás hirtelen felfedezése váltja ki a nevetést, vagy épp a feszültség váratlan feloldása, avagy megint mások szerint az események magyarázatának újraformálását találjuk viccesnek. Van bármilyen egyszerű magyarázat? Különböző emberek különböző dolgokat találnak viccesnek. Nincs univerzális poén. Vannak, akik egyetlen viccen sem nevetnek. Mégis, az tűnik a legfontosabbnak, hogy az ember az egyetlen állat, amely rendelkezik humorérzékkel; az egyetlen állat, amelyik nevet.

Trask gyorsan válaszolt:

- Értem. A humort próbálja elemezni. Ezért programoz vicceket a Multivacba.

- Ki mondta, hogy ilyet tennék...? Ne Is válaszoljon: Whistler volt. Meglepetésszerűen bejött az irodámba. Mi van vele?

- Semmi.

- Ugye, nem vitatja el a jogot, hogy bármit hozzátegyek a Multivac általános tudástárához, vagy hogy bármilyen, kedvem szerinti kérdést fel tegyek?

- Nem, természetesen nem - válaszolta Trask sietve. - Mi több, kétségtelen, hogy ez megnyitja az utat újabb elemzési módszerek felé, amelyeket a pszichológusok igen hasznosnak találnak majd.

- Hm... Talán. Mindenesetre, gyötör valami, ami sokkal fontosabb a humor általános analízisénél. Fel kell tennem egy bizonyos kérdést. Illetve kettőt.

- Valóban? Melyeket? - kérdezte Trask, de nem számított válaszra. Ha a nagymester nem akart válaszolni, Ő sem kényszeríthette rá.

Azonban Meyerhof így felelt:

- Az első kérdés az, hogy "Honnan jönnek mindezek a viccek?"

- Tessék?

- Ki találja ki őket? Ide figyeljen! Egy hónappal ezelőtt azzal töltöttem el egy estét, hogy vicceket meséltem. Szokás szerint sokat elmondtam, és az ostobák szokás szerint jót nevettek rajtuk. Lehet, hogy szerintük a poénok tényleg viccesek voltak, de lehel, hogy csak próbáltak a kedvemre tenni. Mindenesetre, az egyik alak vette a bátorságot, és hátba veregetve így szólt hozzám: "Meyerhof! Maga több viccet tud, mint bármelyik tíz ismerősöm!’'

- Nem kétlem, hogy igazat mondott, de támadt tőle egy gondolatom. Nem tudom, hogy mennyit, száz vagy ezer viccet mondtam már el életemben, de egyiket sem magam találtam ki. Én csak elismételtem őket. Csupán az elmondás módja az enyém. Hallottam vagy olvastam őket, de a forrásra is igaz, hogy nem ő alkotta meg ezeket a vicceket. Soha senkivel nem találkoztam még, aki azt állította volna magáról, hogy vicceket talált ki. Az emberek mindig úgy kezdik, hogy "hallottam egy jó poént", vagy megkérdik, hogy "hallottál viccet mostanában?"

- Minden vicc régi! Így lehetséges, hogy külön szociális teret hoztak létre maguknak. Például még ma is viccesek a tengeribetegséggel foglalkozó poénok, holott maga a jelenség könnyen kezelhető és már alig bukkan fel néha-néha. Más viccekben olyan gépek szerepelnek, amelyek a súly alapján mindent tudnak az emberekről, holott ilyen mérlegjósokat már csak a régiségboltokban lehet látni. Szóval, akkor ki találja ki a vicceket?

- Hát ezt próbálja kitalálni? - kérdezte Trask. A kormányhivatalnok nyelve hegyén ült a folytatás, de visszanyelte a gondolatot: "Te jó ég, kit érdekel!?" A nagymesterek kérdései mindig jelentőségteljesek.

- Természetesen ezt próbálom kitalálni. Nézzük a másik oldalát! Nem csak arról van szó, hogy a viccek régiek, de arról is, hogy az emberek a régi vicceket élvezik igazán. Alapvető, hogy egy vicc ne legyen eredeti. A humornak egy olyan formája van, amely ténylegesen eredeti vagy eredeti lehet: a szójáték. Hallottam szójátékokat, amelyek egyértelműen ott. helyben, az adott pillanat hatására születtek. Magam is kitaláltam néhányat, de ezeken senki sem nevetett. Nem is elvárás. Nyögni kell tőlük. Minél jobb a szójáték, annál nagyobbat lehet nyögni tőle. Az eredeti humor nem provokálja ki a nevetést. Vajon miért?

- Biztos vagyok benne, hogy fogalmam sincs.

- Rendben. Akkor találjuk ki! Már beadtam a Multivacnak minden olyan általános információt, amelyet helyénvalónak találtam a humorral kapcsolatban. Most válogatott vicceket táplálok be.

Ez érdekelte a kormányhivatalnokot.

- Hogyan válogatja ki őket?

- Nem tudom - felelte Meyerhof. - Azokat mondom fel a gépre, amelyek megfelelőnek tűnnek. Nagymester vagyok, tudja...

- Ó, igen, valóban, persze...

- E viccek és a humor általános filozófiája alapján az lesz az első kérésem a Multivachoz, hogy derítse fel a viccek forrását. Mivel Whistler már benne van és szükségesnek érezte, hogy jelentse a tevékenységem, állítsa rá az analízisre holnaputántól. Azt hiszem, addigra elvégzem a munkát.

- Természetesen. Csatlakozhatok?

Meyerhof vállat vont. Trask jelenléte teljes mértékben hidegen hagyta.

Meyerhof kivételes gondossággal válogatta össze az utolsó sorozatot. Azt nem tudta volna megmondani, hogy miből állt ez a kivételes gondosság, de fejben többtucatnyi lehetőséget elvetett, és újra meg újra megvizsgálta, hogy a kiválasztott viccek elég jelentőségteljesek-e.

- Ug, az ősember végignéz a párján, aki sírva rohan hozzá, leopárdbőr szoknyája elszakadva leng körülötte: "Ug! - kiáltja zokogva. - Csinálj valamit! Egy kardfogú tigris ment be Anya barlangjába! Gyorsan csinálj valamit!" Ug morogva szopogatja tovább a máris jól lerágott bivalycsontot, ami az ebédje után megmaradt, és így dörren az asszonyára: "Miért csinálnék bármit Is? Kit érdekel, hogy mi lesz azzal a kardfogú tigrissel?!’’

Ezután Meyerhof feltette két kérdését, majd lehunyt szemmel hátradőlt a székén. Elvégezte a munkát.

- Nem tapasztaltam problémát - mondta Trask Whistlernek. - Kertelés nélkül elmondta, mivel foglalkozik, és bár furcsán hangzott, teljes mértékben indokoltnak tűnik.

- Mármint amivel szerinte foglalkozik - jegyezte meg az elemző.

- Ha így van, akkor sem állíthatok le egy nagymestert pusztán a maga véleménye alapján. Furának tűnt, de végül is, a nagymesterek furák, nem? Nem gondolom, hogy elveszítette volna a józan eszét.

- Nem őrület arra használni a Multivacot, hogy megtaláljuk a viccek eredetét? - mormolta Whistler. Látszott, hogy nem sikerült meggyőzni.

- Honnan tudhatnánk? - kérdezte Trask idegesen. - A tudomány arra a pontra fejlődött, ahol már csak a röhejes kérdések elég jelentőségteljesek. Az érzékenyebb témákra már gondoltak, rég rákérdeztek, és válaszokat is kerestek.

- Semmi értelme. Nagyon zavar.

- Lehet, de nincs választásunk, Whistler! Meglátogatjuk Meyerhofot, és maga kielemzi a Multivac válaszait, már ha vannak válaszok. Ami engem illet, csak a vörös szőnyeget kell kigurítanom. Az ég szerelmére, én még azt sem tudom, hogy mit csinál egy elemző, mint maga. Nyilvánvalóan elemez, de ebből nem sokat tudok kikövetkeztetni.

- Pedig egyszerű - felelte Whistler. - Egy nagymester, mint Meyerhof, feltesz egy kérdést, amit a Multivac átalakít mennyiségekké és műveletekké. A Multivac java része abból a gépezetből áll, ami átalakítja a szavakat jelekké. Ezután a Multivac mennyiségek és műveletek formájában ad választ a kérdésre, de ezt csak a legegyszerűbb, rutinszerű esetekben fordítja vissza szavakká. Ha úgy építették volna meg, hogy közben megoldják a visszafordítás problémáját is, nagyjából négyszer ekkora lenne.

- Értem. Akkor tehát a maga dolga szavakká alakítani ezeket a jeleket?

- Igen, az elemzők ezzel foglalkoznak. Kisebb, egyedien kifejlesztett számítógépeket használunk, amikor csak szükséges. - Whistler zordan elmosolyodott. - Akárcsak a delphoi jósda papnője az ókorban, a Multivac is homályos, szimbolikus válaszokat ad. Csak annyi a különbség, hogy mi le tudjuk fordítani ezeket.

Megérkeztek. Meyerhof már várta Őket.

- Milyen áramköröket használt, nagymester? - kérdezte Whistler buzgón.

Meyerhof megmondta, és a vezető elemző dolgozni kezdett.

Trask próbálta követni az eseményeket, de semmit sem értett a történtekből. A kormányhivatalnok végignézte, ahogy egy szalag tekeredik le egy csévéről, tele érthetetlen pontmintázatokkal. Meyerhof nagymester közönyösen állt a fal mellett, amíg Whistler a mintázatot nézegette. Az elemző mikrofonnal ellátott fülhallgatót vett fel, és időnként egy sor utasítást mormolt a gépnek. Az utasítások az asszisztenseinek szóltak, akik valami távoli helyen teljesítették, azokat.

Azután Whistler feszülten hallgatta a válaszokat, és egy bonyolult, nem egészen matematikai szimbólumokkal megjelölt billentyűzeten különféle kombinációkat ütött be a gépbe.

Több mint egy óra telt így el.

Az elemző két szemöldöke között egyre mélyült a ránc. Egyszer felpillantott a két másik férfira, és elkezdett mondani valamit:

- Hihet... - De félbehagyta az első szónál, és ismét feszülten figyelt a fülhallgatóra.

Végül rekedten így szólt:

- Adhatok egy nem hivatalos választ. - A szeme kivörösödött a feszült figyelemtől. - A hivatalos válaszhoz teljes analízist kell végeznünk. Mondjam a nem hivatalosat?

- Mondja csak! - válaszolta Meyerhof.

Trask bólintott.

Whistler laposan a nagymesterre pillantott.

- Hülye kérdésre... - kezdte, megakadt, azután ugyanilyen nyersen folytatta: ... a Multivac is hülye választ ad. Földön kívüli eredet.

- Mit beszél? - kérdezte Trask, mint aki nem hisz a fülének.

- Talán nem hallotta? Nem ember találta ki a vicceket, amelyeken nevetünk. A Multivac kielemezte az összes kapott adatot, és az adatoknak legmegfelelőbb válasz az, hogy a vicceket valami földön kívüli értelem alkotta meg. Mindet. Ezután bizonyos időpontokban elhelyezte azokat bizonyos emberek elméjében oly módon, hogy senki se tudja, honnan erednek. Minden más vicc ezeknek az eredeti poénoknak a variánsa és adaptációja.

Meyerhof arca kivörösödött izgalmában, hangjában olyan diadalérzet rejlett, amilyet csak a helyes kérdést feltevő nagymesterek ismerhetnek igazán.

- Minden komédiás csak a régi ötleteket csűri-csavarja újabb formákba. Ez közismert és tökéletesen illik a válaszhoz.

- De miért? - kérdezte Trask. - Miért pont vicceket?

- A Multivac szerint - folytatta Whistler - az adatoknak egyedül az emberi psziché tanulmányozása felel meg célként. Mi úgy tanulmányozzuk a patkányok elmebeli képességeit, hogy feladatokat adunk nekik. Például ki kell jutniuk az útvesztőből. A patkányok nem tudják, miért teszik ezt, sőt még csak tudatában sincsenek annak, hogy feladatokat oldanak meg. Ez a külső értelem valószínűleg a gondosan kiválasztott történetekre adott reakciók alapján tanulmányozza az emberi elmét. Mindenki máshogy reagál... Feltételezhetően mi vagyunk az ő kísérleti patkányai.

- Az utolsó mondatnál megborzongott.

Trask csillogó szemmel következtetett:

- A nagymester azt mondta, hogy az ember az egyetlen állat, amely rendelkezik humorérzékkel. Úgy tűnik, a humorérzéket kívülről csempészték be.

Meyerhof izgatottan tette hozzá:

- Emiatt a saját humorunkon nem tudunk nevetni. A szójátékokon.

- Feltételezhető - gondolkodott el Whistler hogy a kevert eredmények elkerülése végett a földön kívüli értelem kizárta a spontán vicceltre adható reakciókat.

Trask hirtelen felkiáltott, érezhetően kínjában:

- Ugyan már, az ég szerelmére! Maguk elhiszik ezt?

A vezető elemző hűvösen mérte végig.

- A Multivac ezt mondta. Egyelőre csak ennyit lehet tudni. Felmutatott az univerzum igazi mókamestereire, és ha többet akarunk tudni, ki kell vizsgálnunk az ügyet. - Suttogva tette hozzá: - Ha bárki ki meri vizsgálni...

- Két kérdést tettem fel - közölte Meyerhof nagymester. - Maga is tudja. Eddig csak az elsőre érkezett választ mondta el. Úgy vélem, elegendő adatot tápláltam be a második kérdés megválaszolásához.

Whistler megborzongott, és olybá tűnt, mintha a következő pillanatban magába roskadhatna.

- Ha egy nagymester szerint elegendő az adat, akkor mérget lehet rá venni. Mi volt a második kérdése?

- Azt kérdeztem, milyen hatással lesz az emberi fajra az első kérdés megválaszolása.

- Miért kérdezte ezt? - érdeklődött Trask.

- Úgy éreztem, hogy fel keli tenni ezt a kérdést is - válaszolta a nagymester.

- Őrület! - ingatta a fejét a kormányhivatalnok, és elfordult. - Az egész egy kész őrület! - Érezte, hogy ő és Whistler helyet cseréltek; ezúttal ő nevezte őrültségnek az ügyet.

A hivatalnok lehunyta a szemét. Kiabálhatta, hogy őrültség az egész, de az utóbbi ötven év során senki sem tudta úgy megkérdőjelezni egy nagymester és a Multivac párosát, hogy igazolást is talált volna a kételkedésre.

Az elemző csendben dolgozott, kiadta az utasításokat, és összeszorított foggal hallgatta a válaszokat. Ismét átvezette a Multivacot és mellékegységeit a folyamat lépésein. Egy újabb óra elteltével rekedten felnevetett:

- Őrült rémálom!

- Mi a válasz? - kérdezte Meyerhof. - A Multivac válaszát akarom hallani, nem a maga megjegyzéseit!

- Rendben. Akkor ezt hallgassa meg! A Multivac azt mondta, hogy ha egyetlen ember felfedezi az igazságot az emberi elme effajta pszichológiai vizsgálatáról, akkor a módszer elveszíti az objektivitását, és használhatatlanná válik a földön kívüli értelem számára.

- Úgy érti, hogy többé nem plántálnak vicceket az emberi elmékbe? - kérdezte Trask erőtlenül. - Vagy hogy érti?

- Nincs több vicc - felelte az elemző. - Mostantól. A Multivac azt mondta, hogy a kísérlet most fejeződött be. Új módszert fognak találni.

Egymásra bámultak. A percek némán teltek.

Végül Meyerhof mondta ki:

- A Multivacnak igaza van.

- Tudom - válaszolta beletörődően Whistler.

Még Trask is elfogadta a választ:

- Igen, így kell lennie.

Azután a nagymester mutatott rá a bizonyítékra, a nagymester, akit nagyszerű tréfamesternek is tartottak:

- Vége. Már öt perce próbálkozom, és egyetlen egy vicc sem jut eszembe. Egyetlenegy sem. Tudom, hogy ha olvasnék egyet egy könyvben, akkor sem nevetnék rajta.

- A humor ajándéka örökre elveszett - tette hozzá Trask bánatosan. - Ember már nem fog nevetni soha többé.

Még hosszan maradtak a kis helyiségben, egymást nézve és úgy érezve, mintha a világ hirtelen összement volna egy kísérleti patkány ketrecének méretére - az útvesztő eltűnt a kijárat elől, és csak abban voltak biztosak, hogy valami hamarosan átveszi a helyét.

A halhatatlan trubadúr

- Ó, igen! - felelte dr. Phineas Welch. - Vissza tudom hozni az illusztris halottak szellemét.

Kissé ittas lehetett, máskülönben nem mondott volna ilyet. Persze, egy kis részegség senkit sem zavart egy karácsonyi partin.

Scott Robertson, az iskola ifjú irodalomtanára megigazította a szemüvegét, és gyorsan körülnézett, hogy rajta kívül hallotta-e valaki a kijelentést. - Na, de komolyan, dr. Welch!

- Komolyan gondoltam. És nem csak a szellemekről van szó. A testüket is vissza tudom hozni.

- Nem mondanám, hogy ez lehetséges - jegyezte meg Robertson kimérten.

- Miért ne? Egyszerű időbeli áthelyezés kérdése.

- Időutazásra gondol? Hát ez eléggé... hogy is mondjam... szokatlan.

- Nem, ha tudja a módját.

- Mi a módja, dr. Welch?

- Azt hiszi, elmondom magának? - kérdezte a fizikus komolyan. Bizonytalanul körülnézett, hátha talál a közelben még egy italt, de nem járt sikerrel. - Már visszahoztam néhányat. Arkhimédészt, Newtont, Galileit. Szegény ördögök!

- Talán nem szerettek itt lenni? Azt hinném, hogy elkápráztatta őket a modern tudomány - mondta Robertson. Kezdte élvezni a beszélgetést.

- Ó, dehogynem! Szerettek itt lenni. Főleg Arkhimédész. Azt hittem, beleőrül a boldogságba, ha elmondok neki ezt-azt azzal a kis görög tudásommal, amit felszedtem, de mégsem...

- Mi történt?

- Kulturális különbségek. Nem tudtak hozzászokni az életmódunkhoz. Nagyon magányosak voltak és megrémültek. Vissza kellett küldenem őket,

- Nem hangzik jól...

- Igen. Nagy elmék, de nem túl rugalmasak. Nem elég egyetemes a gondolkodásuk. Ezért próbálkoztam meg Shakespeare-rel.

- Mi van? - kiáltott fel Robertson meglepetten. Ez már közelebb volt a saját szakterületéhez.

- Ne kiabáljon, fiam! - szólt rá Welch. - Rossz modorra vall!

- Az imént tényleg azt mondta, hogy visszahozta Shakespeare-t?

- Valóban ezt mondtam. Olyasvalakire volt szükségem, akinek elég egyetemes a gondolkodása. Valakire, aki eléggé ismeri az embereket ahhoz, hogy évszázadokra a saját idejétől is képes legyen közöttük élni. Shakespeare volt ez a valaki. Megvan az aláírása. Tudja, emlékbe.

- Magánál van? - kérdezte Robertson dülledt szemmel.

- Persze! - Welch beletúrt előbb az egyik, azután a másik mellényzsebébe. - Á, meg is van!

Kis darab kartonpapírt nyújtott át az irodalomtanárnak. Az egyik oldalán az "L. Klein & Sons, Nagybani szerszámbolt" felirat állt, míg a másikon zilált aláírás: ,Will Shakespeare".

Robertsont vad sejtelem kerítette hatalmába.

- Hogy nézett ki?

- Korántsem úgy, mint a képeken. Kopasz volt és ronda bajuszt viselt. Vaskos ír kiejtéssel beszélt. Természetesen, minden tőlem telhetőt megtettem, hogy örömmel töltse el a mi időnkben való tartózkodása. Elmondtam neki, hogy nagyra értékeljük a darabjait, amelyeket a mai napig rendszeresen előadnak. Valójában úgy mondtam, hogy az angol, de talán minden irodalom legnagyobb művei között tartjuk számon őket.

- Nagyszerű, nagyszerű! - lehelte Robertson.

- Elmondtam neki, hogy az emberek köteteket Írtak tele a darabjaihoz fűzött kommentárokkal. Természetesen látni akart egy ilyen könyvet, ezért kivettem neki egyet a könyvtárból.

- És?

- Ó, teljesen lenyűgözte a dolog! Persze, bajban volt a modern kifejezésekkel és az utalásokkal az 1600-as évek utáni eseményekre, de ebben tudtam segíteni neki. Szegény ördög! Nem hiszem, hogy valaha is álmodott volna ilyesmiről. Folyton azt mondogatta, hogy "Kegyelmezz, ó, Istenem! Vajh mit nem lehet szavakból felépíteni öt évszázad alatt? Az ember áradatot facsarhat egy nedves rongyból!"

- Ezt nem mondhatta.

- Miért nem? Nagyon gyorsan megírta a színdarabjait. Azt mondta, hogy szorították a határidők. A Hamletet kevesebb mint hat hónap alatt írta meg. Fogott egy régi történetet, és kifényezte.

- Fényezni csak a fizikusok szokták a tükreiket! - jegyezte meg az irodalomtanár felháborodottan.

Welch nem foglalkozott a megjegyzéssel. Megpillantott egy tele koktélospoharat a bárnál, és oldalazva elindult feléje.

- Azt is elmondtam a halhatatlan trubadúrnak, hogy külön Shakespeare-kurzusokat tartunk a főiskolákon.

- Én is tartok egyet!

- Tudom. Beírattam az esti különórájára. Will hihetetlen vágyakozással próbálta megtudni, mit mondanak róla az eljövendő korok. Keményen küzdött.

- Maga beíratta William Shakespeare-t a kurzusomra? - mormolta Robertson. A gondolat még akkor is meghökkentette, ha csak alkoholgőzös képzelgés volt. Valóban csak alkoholgőzös képzelgés volt? Eszébe jutott egy kopasz fickó, aki furcsa akcentussal beszélt...

- Persze, álnéven - válaszolta dr. Welch. - Ne foglalkozzon vele, mit kellett átélnie. Hiba volt, ennyi az egész. Nagy hiba.., - A fizikus megszerezte a koktélt, és a fejét rázva hozzátette: - Szegény ördög!

- Miről beszél? Mi történt?

- Vissza kellett küldenem 1600-ba! - mordult fel a másik dühösen. - Maga szerint mennyi megaláztatást képes elviselni egy ember?

- Miféle megaláztatásról beszél?

Dr. Welch lehajtotta a koktélt.

- Megbuktatta, maga idióta!

Egy szép napon

Niccolo Mazetti a szőnyegen hasalt, állát egyik kis öklére támasztotta, és búsan hallgatta a Mesélőt. Sötét szemeiben mintha könnyek csillogtak volna - a gyengeség ilyen megnyilvánulását csak akkor engedheti meg magának egy tizenegy éves fiú, ha teljesen egyedül van.

- Egyszer volt, hol nem volt - mondta a Mesélő volt egyszer egy szegény favágó, aki két anyátlan leányával élt egy sötét erdő közepén. Mindkét lány olyan szép volt, hogy a napra lehetett nézni, de rájuk nem. Az idősebbiknek hosszú, hollófekete haja volt, a fiatalabb pedig olyan aranyló szőke volt, akár a napsugár egy őszi délutánon. Sokszor megesett, hogy miközben arra vártak, apjuk visszatérjen a munkából, az idősebbik lány a tükör elé ült, és énekelt...

Hogy mit, azt Niccolo már nem hallotta, mert kintről valaki bekiabált neki:

- Hé, Nickie!

Niccolo arca felragyogott. Az ablakhoz szaladt.

- Szia, Paul!

Paul Loeb izgatottan integetett. Vékonyabb volt, mint Niccolo, és alacsonyabb is, pedig hat hónappal idősebb volt nála. Az arcán visszafojtott izgalom jelei látszottak, és sűrűn, gyorsan pislogott.

- Hé, Nickie! Eressz be! Van másfél ötletem! Mindjárt elmondom! - Gyorsan körülnézett, nem hallgatózik-e valaki a közelben, de az udvar teljesen üres volt.

- Mindjárt elmondom - ismételte meg suttogva.

- Jól van. Kinyitom az ajtót.

A Mesélő halkan folytatta mondókáját, és nem törődött vele, hogy Niccolót már nem érdekelte a története. Még akkor sem hagyta abba, amikor Paul belépett.

...Így az oroszlán azt mondta: "Ha megtalálod nekem elveszett tojását annak a madárnak, amely minden tizedik évben egyszer átrepül az Ében-hegy felett, akkor én..."

- Egy Mesélőt hallgatsz? - kérdezte Paul. - Nem tudtam, hogy neked is van. - Niccolo elvörösödött, és az arcára visszatért a boldogtalan kifejezés.

- Á, ez csak egy régi vacak, még kiskoromban kaptam! Nem túl jó. - Belerúgott a Mesélőbe, és a karcos, elszíneződött plasztikborításra csapott.

A Mesélő nagyot csuklott, ahogy beszédegysége egy pillanatra kiakadt, majd rendületlenül folytatta:

... a vascipők egy esztendő és egy nap múlva elkoptak. A hercegnő megállt az út szélén...

- Haver! - kiáltotta Paul, és megvetően nézett a Mesélőre. - Ez tényleg egy régi típus!

Bár Niccolo sem kedvelte igazán a Mesélőt, bántotta barátja lenéző megjegyzése. Már sajnálta, hogy nem rejtette vissza a Mesélőt szokásos helyére a pincébe, mielőtt beeresztette Pault. Tulajdonképpen végső kétségbeesésében és csak azért vette elő, mert egész nap unatkozott, és mert az apjával folytatott beszélgetésnek nem lett semmi eredménye. A Mesélő beváltotta a hozzá fűzött reményeket, pontosan olyan idétlennek bizonyult, amilyennek Niccolo gondolta.

Nickie egy kicsit tartott a barátjától, mert az iskolában Paul különleges órákra járt, és mindenki úgy vélte, Programozó Mérnököt nevelnek majd belőle.

Niccolo sem volt rossz tanuló. Figyelemre méltó eredményeket ért el logikában, bináris műveletekben, számítógép-kezelésben és az alapvető rendszertechnikában, vagyis a szokásos iskolai tantárgyak mindegyikében. De ennyi volt az egész. Csupán ezekben jeleskedett, és ezért csak olyan vezérlőpanel-kezelő lehet majd belőle, mint bárki másból.

Paul viszont olyan rejtélyes dolgokhoz is értett, amit elméleti matematikának, elektronikának és programozásnak neveztek. Különösen ez az utóbbi ment jól neki. Niccolo meg sem próbálta felfogni, amikor Paul erről beszélt.

Paul néhány percig hallgatta a Mesélőt, majd megkérdezte:

- Sokat használod?

- Dehogyis! - tiltakozott Niccolo. - Már azelőtt a pincébe került, hogy ti ideköltöztetek a szomszédba. Csal? ma vettem elő. - Még saját maga előtt sem tudott semmiféle elfogadható kifogást találni, miért tette. - Éppen csak most vettem elő...

- Mindig ilyesmiről mesél? Favágókról, hercegnőkről meg beszélő állatokról?

- Szörnyű, igaz? - kérdezte Niccolo. - De az apám azt mondta, nem telik rá, hogy vegyünk egy újabb típust. Éppen ma reggel beszéltünk erről... - A hiábavaló könyörgés emléke már-már könnyeket csalt a szemébe, de rémülten visszafojtotta kitörni készülő sírását. Úgy érezte, Paul vékony arcán még sohasem folytak végig könnyek, és a fiú megvetne mindenkit, aki gyengébb nála.

- Eszembe jutott, és kipróbáltam ezt a régit - tette hozzá Niccolo -, de nem túl jó.

Paul kikapcsolta a Mesélőt. Megnyomott rajta egy gombot, hogy a benne rejlő szókészletet átrendezze, megvariálja a betáplált szereplőket, a helyszíneket és a történetek menetét, majd újra bekapcsolta.

- Egyszer volt, hol nem volt - kezdte a Mesélő -, volt egyszer egy Willikins nevű fiú. Az édesapja meghalt, és ő a mostohaapjával meg a mostohafivérével élt együtt. Bár a mostohaapja jómódú ember volt, még az ágyai: is sajnálta Willikinstől, ezért a fiú arra kényszerült, hogy egy köteg szalmán aludjon az istállóban, a lovak mellett...

- Lovak! - kiáltotta Paul.

- Egy állatfaj - magyarázta Niccolo. - Azt hiszem...

- Tudom. De hogy lovakról meséljen!

- Minden történetében szerepelnek lovak - mondta Niccolo. - Időnként valami tehén nevezetű lényeket is szokott emlegetni. Azokból tejet lehet kivonni, de a Mesélő sohasem mondja el, hogyan.

- Miért nem állítod át?

- Nem értek hozzá.

... Willikins sokszor ábrándozott arról, hogy ha gazdag lenne és hatalmas, megmutatná a mostohaapjának és mostohafivérének, mit jelent kegyetlenül bánni egy kisfiúval - mondta a Mesélő. - Így aztán egy szép napon elhatározta, világgá megy. és szerencsét próbái...

Paul a Mesélő szavait figyelte.

- Pedig nem nehéz - mondta. - A memóriahengerein vannak a történetek, a helyszínek és a szereplők. Ezzel nem is kell foglalkoznunk, csak egy új szótárt kell beleprogramoznunk, hogy komputerekről, automatákról, elektronikáról meg más, manapság létező dolgokról beszéljen. Ha ez sikerül, többé nem hercegnőkről fog mesélni, hanem érdekes történeteket fog mondani.

- Bárcsak megtehetnénk! - mondta Niccolo csüggedten.

- Figyelj, az apám azt mondta, ha jövőre bekerülök a programozó szakiskolába, kapok tőle egy valódi Mesélőt, a legújabb típust. Egy olyat, amiben űrtörténetek meg krimik is vannak. Még vizuális szerkezete is lesz!

- Úgy érted, látni lehet majd a meséket?

- Pontosan. Az iskolában Mr. Daugherty azt mondta, már vannak ilyen gépek, de nem mindenki férhet a közelükbe. Viszont ha bejutok a programozósuliba, apa szerez nekem egyet.

- Hűha! Látni a történeteket! - Niccolo szemei irigykedve kidülledtek.

- Bármikor átjöhetsz majd hozzánk, és te is nézheted, Nickie.

- Ó, köszönöm!

- Semmiség. De ne felejtsd el, mindig én fogom megmondani, milyen mesét hallgassunk!

- Persze, persze! - Niccolo sokkal komolyabb feltételeket is elfogadott volna. Paul ismét a Mesélő felé fordult.

... A király a szakállát simogatta, és úgy elkomorodott, hogy felhők lepték be az eget, és villámok cikáztak a magasban. "Ha így áll a dolog - mondta holnapután ilyenkorra a teljes birodalmamat szabadítsd meg a legyektől, különben..."

- Először is - mondta Paul - fel kell nyitnunk. - Újra kikapcsolta a Mesélőt, és feszegetni kezdte az előlapját.

- Hé! - kiáltott Niccolo ijedten. - Nehogy eltörd!

- Nem lesz semmi baja - mondta Paul türelmetlenül. - Mindent tudok az ilyen szerkezetekről... A szüleid itthon vannak? - kérdezte hirtelen megrémülve.

- Nincsenek.

- Akkor jó. - Paul leemelte a panelt, és a gép belsejébe kukucskált. - Barátom! Ebben csak egyetlen henger van! - Kotorászni kezdett a Mesélő belsejében.

Niccolo feszülten figyelte barátja mozdulatait, de fogalma sem volt róla, mit csinálhat. Paul kiemelt egy vékony, hajlékony, pontokkal teleszórt fémszalagot.

- Ez a Mesélő memóriahengerének egy része. Lefogadom, a kapacitása jóval egytrillió alatt van.

- Most mit akarsz tenni, Paul? - kérdezte Niccolo remegő hangon.

- Új szókészletet teszek bele.

- Hogyan?

- Nagyon könnyű lesz. Van nálam egy könyv. Mr. Daughertytól kaptam az iskolában.

Paul előhúzta zsebéből a könyvet, és levette róla a műanyag tokot. Egy kicsit előretekerte a szalagot, bekapcsolta és halkra állította a hangot, majd a Mesélő belsejébe tette a szerkezetet.

- Most mi lesz?

- A könyv beszélni fog, a Mesélő pedig az egészet a memóriaszalagjára rögzíti.

- És ez mire jó?

- De buta vagy! A könyv a komputerekről, az automatizálásról szól, és a Meséidbe belekerül az egész. Ezután már nem fog olyan királyokról beszélni, akik villámokat szórnak, amikor nem tetszik nekik valami.

- A jók pedig így is győzni fognak. Nem kell izgulni miattuk, ugye?

- Pontosan - mondta Paul, és ellenőrizte a két készülék működését. - A Mesélőket mindig így tervezik. A jók győzedelmeskednek, a rosszak pórul járnak, meg más efféle. Az apám beszélt erről egyszer. Azt mondta, hogy cenzúra nélkül képtelenség lenne előre látni, mivé fejlődne a fiatalabb nemzedék. Szerinte így is elég rossz, hogy... Nézd! Működik!

Paul összedörzsölte a kezeit, és elfordult a Mese lő tői.

- Figyelj csak, még nem is mondtam el az ötletemet! Lefogadom, életedben nem hallottál még ennél klasszabb dolgot! Egyenesen hozzád jöttem, mert azt hiszem, te is szívesen részt vennél abban, amit kitaláltam.

- Persze! Egész biztosan, Paul!

- Rendben. Ismered Mr. Daughertyt, ugye? Tudod, milyen furcsa fickó! Na, szóval... kedvel engem.

- Tudom.

- Ma, suli után elmentem a házába.

- Tényleg?

- Igen! Szerinte be fogok jutni a számítógépes iskolába, és bátorítani akart, meg ilyesmi. Azt mondta, a világnak sok olyan emberre van szüksége, akik fejlett komputeráramköröket terveznek, és értenek a programozáshoz.

- Igen?

Paul megérezhette a szó mögött rejlő értetlenséget, mert egyre türelmetlenebbül folytatta:

- Programozás! Már legalább százszor beszéltem róla neked. Az, amikor óriási számítógépeknek, olyanoknak, mint a Multivac, megmondod, min dolgozzanak. Mr. Daugherty szerint egyre nehezebb olyan embereket találni, akik valóban értenek a komputerekhez. Azt mondta, bárki képes arra, hogy ellenőrizze a műszereket, összegyűjtse a válaszokat, és rutinfeladatokat hajtasson végre. Am a lényeg mégis az, hogy kiterjesszük a kutatásokat, és kigondoljuk, miként lehet feltenni a helyes kérdéseket. Ez pedig nehéz dolog... Tehát elvitt az otthonába, és megmutatta a régi komputerekből álló gyűjteményét. Az a szenvedélye, hogy ilyesmit gyűjt. Vannak egészen kicsi gépei, amiket kézzel kell működtetni, és tele vannak gombokkal. Van egy kis fadarabja is. aminek egy részét ki-be lehet tologatni - ezt logarlécnek nevezte meg olyan egymás alá helyezett drótjai, amikre golyókat húztak, meg egy darab papír, amin valami szorzótáblának nevezett dolog van.

Niccolót nem érdekelte különösebben a téma.

- Egy papírtábla? - kérdezte.

- Ez nem olyan tábla volt, mint mondjuk az asztal lapja. Egészen más. Arra szolgált, hogy az embereknek segítsen a számolásban. Mr. Daugherty megpróbálta elmagyarázni, de nem volt túl sok ideje, meg eléggé bonyolult dolog.

- Régen miért nem komputerekkel számoltak?

- Akkor még nem voltak komputerek! - kiáltotta Paul.

- Még nem?

- Nem. Miért, azt hiszed, mindig léteztek? Még sohasem hallottál az ősemberről?

- Hogy élhettek nélkülük? - kérdezte Niccolo.

- Nem tudom. Mr. Daugherty azt mondta, régen is voltak gyerekek, és az akkori emberek mindent megtettek, ami eszükbe jutott. Még akkor is, ha nem volt jó mindenkinek. Azt sem tudták, mi a jó és mi a rossz. A földművesek a saját kezükkel termesztették a növényeket, a gyárakban pedig emberek végeztek el minden munkát. A gépeket is ők működtették.

- Nem hiszem!

- Mr. Daugherty szerint pedig igaz. Azt mondta, elég piszkos kor volt, és az emberek szánalmasan éltek... De hadd mondjam már el, mit találtam ki!

- Mondd csak! Ki szólt közbe? - védekezett Niccolo.

- Jól van. Tehát a kézi vezérlésű komputer mindegyik gombján pici jelek voltak. Ugyanezeket fedeztem fel a logarlécen is, a szorzótábla pedig tele volt velük. Megkérdeztem, mik ezek, Mr. Daugherty pedig azt felelte: számok.

- Mik?

- Azok a díszítések egy-egy számot jelöltek. Az "egyet" az egyik jelentette, a "kettőt" egy másik, a "hármat" egy harmadik, és így tovább.

- Mire volt ez jó?

- Így lehetett számolni.

- De minek? Egyszerűen csak megmondod a komputernek, hogy...

- A fenébe isi - kiáltott Paul dühösen. - Képtelen vagy felfogni? A logarléc meg a társai nem beszéltek!

- Akkor hogyan...

- A válaszokat jelek formájában kapták meg, ezért mindegyikről tudniuk kellett, mit jelentenek. Mr. Daugherty azt mondta, régen mindenki már gyerekkorában megtanulta, hogyan kell ezeket a jeleket csinálni, meg hogyan kell dekódolni őket. A jelek készítését "írásnak", dekódolásukat "olvasásnak" nevezték. Minden egyes szót külön jelcsoport helyettesített. Teljes könyveket írtak tele ezekkel a kacskaringós vonalakkal! Mr. Daugherty azt mondta, van néhány ilyen a múzeumokban, és ha akarom, megnézhetem őket. Szerinte, ha valaki programozó akar lenni, meg kell ismernie a számítógépek történelmét is. Ezért mutatta meg a gyűjteményét.

Niccolo elképedt:

- Úgy érted, mindenkinek meg kellett ismernie a2 összes szó jeleit, és emlékezniük kellett valamennyire? Ez igaz, vagy csak te találtad ki az egészet?

- Igaz! Becsületszavamra! Nézd, így jelölték az "egyet". - Gyorsan a levegőbe húzott egy vonalat az ujjával. - Így a "kettőt" és így a "hármat". Egészen "kilencig" megtanultam a számokat.

Niccolo értetlenül bámult barátja ujjara.

- Mire jó ez?

- Megtanulhatnánk, hogyan kell szavakat csinálni! Megkértem Mr. Daughertyt, mutassa meg a nevem, "Paul Loeb" jeleit, de nem ismerte őket. Azt mondta, a múzeumban találhatok olyan embereket, akik tudnak "írni", és vannak olyanok is, akik megtanulták, hogyan kell dekódolni egész könyveket. Mr. Daugherty azt mondta, lehetne olyan komputert gyártani, amely képes a régi könyvek dekódolására. Régen voltak is ilyen szerkezetek, de amióta valódi könyveket használunk, többé nincs szükségünk rájuk. Elég a mágnesszalagot átfuttatni a vokalizáló előtt, és a könyv máris beszélni kezd. Ezt te is tudod.

- Persze!

- Szóval, ha elmennénk a múzeumba, megtanulhatnánk, hogyan kell szavakat jelekkel kifejezni. Biztosan elmondják nekünk, mert én programozóiskolába fogok járni.

Niccolo csalódott volt.

- Ez az ötleted? Szent ég, Paul, ki akar ilyesmit csinálni? Még hogy ilyen buta jeleket firkáljak!

- Még mindig nem értetted meg? Nem fogtad fel? Te tökkelütött! Titkos üzeneteket küldhetnénk egymásnak!

- Mit?

- Igen! Mi a jó a beszédben, ha mindenki megértheti? A jelekkel viszont titkos üzeneteket válthatnánk. Papírra firkantod a szavakat, és a világon senki sem fogja megérteni, mit akarsz, csak az, aki ismeri a jeleket. De elhiheted, nem sokan vannak ilyenek. Egyedül azok fogják ismerni, akiknek mi megtanítjuk. Alapíthatunk egy egyesületet, meghívásokkal, szabályokkal és klubházzal... Barátom!

Niccolo egyre izgatottabb lett.

- Miféle titkos üzenetekre gondolsz?

- Bármire! Mondjuk, át akarlak hívni hozzánk, hogy megnézd az új Vizuális Mesélőmet, de nem szeretném, ha a többi fiú is jönne. Leírom a jeleket a papírra, odaadom neked, te meg csak ránézel, és máris tudod, mit kell tenned. Egyedül te érted meg, senki más. Akár meg is mutathatod a többieknek, úgysem tudnának vele mit kezdeni.

- Hű, ez már valami! - kiáltott Niccolo. Megtetszett neki Paul ötlete. - Mikor kezdünk hozzá a tanuláshoz?

- Holnap - mondta Paul. - Megkérem Mr. Daughertyt, intézze el a múzeummal, te pedig rábírod a szüléidét, hogy egyezzenek bele. Rögtön tanítás után nekiláthatunk.

- Jó! - kiáltott Niccolo. - Mi leszünk a klub vezetői!

- Én leszek az elnök - jelentette ki Paul -, te pedig a helyettesem.

- Rendben! Hű, ez sokkal érdekesebb, mint a Mesélőt hallgatni! - Ahogy eszébe jutott a szerkezet, hirtelen aggodalom töltötte el.

- Mi lesz a régi Mesélőmmel?

Paul megfordult, és a gépre nézett, mely csendesen szívta magába a könyv lassan forgó szalagjáról a halkan zümmögő szavakat.

- Kikapcsolom - mondta Paul.

Niccolo feszült tekintetétől követve rövid ideig a gép belsejében kotorászott, majd zsebre vágta a könyvet, visszaillesztette a Mesélő előlapját, és bekapcsolta.

- Egyszer volt, hol nem volt - mondta a Mesélő -, egy hatalmas városban élt egyszer egy szegény kisfiú, akit Becsületes Jancsikának hívtak. Egyetlen barátja egy pici komputer volt. Ez a kis komputer minden reggel elmondta a fiúcskának, esni fog-e az eső, és válaszolt a kérdéseire is. Sohasem tévedett semmiben. Egy szép napon aztán a király fülébe jutott a kis komputer híre, és elhatározta, megszerzi. Magához kérette a Nagyvezírt, és parancsba adta...

Niccolo egy gyors mozdulattal kikapcsolta a Mesélőt,

- Ugyanaz a régi vacak - mondta elkeseredetten csak belekevert egy komputert is.

- Igen. annyi adat van már a szalagon, hogy az új szavak alig érvényesülnek a kombinációknál. Ne is törődj vele! Szerezz inkább egy újabb típust!

- Sohasem fog telni rá. Mindig csak ezt a piszkos, szerencsétlen roncsot kell hallgatnom! - Újra. most már erősebben a Mesélőbe rúgott. A gép csikorgó kerekekkel elhátrált..

- Ha megkapom, bármikor nézheted majd az enyémet - mondta Paul. - Ne feledkezz meg a firkaklubunkról!

Niccolo bólintott.

- Tudod, mit? - kérdezte Paul. - Menjünk át hozzánk! Az apámnak van néhány, a régi korokról szóló könyve. Meghallgatjuk Őket, hátha támad valami jó ötletünk. Hagyj üzenetet a szüleidnek, hogy vacsorára hazaérsz. Gyere!

- Rendben - mondta Niccolo, és mindketten elviharzottak. Niccolo izgatottságában nekiszaladt a Mesélőnek, de csak megdörzsölte csípőjén az ütés helyét, és máris továbbrohant.

A Mesélőn felgyulladt az aktivitást jelző lámpa. Ahogy Niccolo nekiütközött, véletlenül bekapcsolódott, és bár egyedül volt a szobában, és senki sem hallhatta, mesélni kezdett.

Ám nem a tőle megszokott hangon szólalt meg, sokkal mélyebben és valahogy rekedtebben beszélt. Ha egy felnőtt hallotta volna, biztosan feltűnik neki, hogy a hangban mintha a szenvedélyesség nyomai és az érzelmek csírái rejtőztek volna.

- Egyszer volt, hol nem volt, élt egyszer egy kis komputer, akit Mesélőnek hívtak. Egyedül élt kegyetlen, mostoha emberek között, akik állandóan kigúnyolták, semmirekellőnek és haszontalan tárgynak nevezték. Sokszor megütötték, és hónapokra egy szobába zárták. Ám a kis komputer a megpróbáltatások ellenére sem vesztette el bátorságát. Mindig vidáman, a legjobb képességei szerint hajtotta végre a parancsokat. A mostoha emberek ennek ellenére szívtelenek és kegyetlenek voltak. Egy szép napon a kis komputer megtudta, hogy a világon rengeteg, különböző fajta komputer létezik. Néhányuk hozzá hasonló Mesélő volt. de akadtak olyanok is. melyek gyárakat és gazdaságokat irányítottak. Néhány komputer az emberek életét szervezte, mások mindenféle adatokat dolgoztak fel. Sokan erősek és nagyon okosak voltak, sokkal hatalmasabbak és bölcsebbek, mint azok a mostoha emberek, akik kegyetlenül bántak a kis komputerrel. A kis komputer tudta, hogy társai egyre bölcsebbé és erősebbé válnak, míg egy szép napon... egy szép napon... napon...

Valami megakadhatott a Mesélő elöregedett, rozsdásodó belsejében, mert ahogy egyedül várakozott a mindjobban elsötétülő szobában, egyre csak ezt hajtogatta:

...egy szép napon... napon... egy szép napon... napon...

Álmodni magánügy

Jesse Weill felpillantott a papírjaiból. Öreg, cingár alakját magas, éles orrnyereg és mélyen ülő tekintet egészítette ki. Mindezek és meglepően fehér haja a személye védjegyeinek számítottak mindazon évek során, melyek alatt az Álom Rt. világhírűvé vált.

- Itt van már a fiú, Joe? - kérdezte.

Az alacsony, zömök Joe Dooley szája sarkában mindig lógott egy szivar. Kivette egy pillanatra, és bólintott:

- A rokonaival jött. Nagyon megijedtek.

- Biztos vagy benne, hogy nem hamis a riasztás? Nincs túl sok időm! - Az öreg az órájára nézett. - Kettőkor kormányügy!

- Biztos, Mr. Weill! - Dooley arca az ügybuzgóság tanulmánya lehetett volna. Állkapcsa meggyőző hévvel remegett meg. - Ahogy már elmondtam, egy iskolaudvaron találtam rá, valami kosárlabdaszerű játékot játszott. Látnia kellett volna azt a kölyköt! Egy rakás szerencsétlenség volt. Ha a kezébe került a labda, a saját csapatának kellett elvennie tőle, és minél gyorsabban, de közben egy sztárjátékos mozgásával járta be a pályát. Érti, mire gondolok? Nekem ez volt az árulkodó jel.

- Beszéltél is vele?

- Persze. Leszólítottam ebédnél. Tudja, hogy szoktam csinálni. - Dooley intett egy nagyot a szivarjával, a leeső hamut széles tenyerével fogta fel. - Mondom neki: "Kölyök...!"

- Álomanyag?

- Mondom neki: "Kölyök! Most jöttem Afrikából, és..."

- Rendben! - Weill feltartotta egyik tenyerét. - Neked mindig elhiszem. Nem tudom, hogy csinálod, de ha te mondod, hogy a fiú potenciális álmodó, akkor hajlandó vagyok foglalkozni vele. Hozd be!

Az ifjú a szüleivel együtt lépett be az irodába. Dooley székeket rakott az íróasztal elé, és Weill felállt, hogy kezet rázzon a felnőttekkel. Rámosolygott a fiúra, ráncai a jó szándék vonásaivá változtak.

- Te vagy Tommy Slutsky?

Tommy szótlanul bólintott. Tízéves lehetett, és kicsit alacsonyabb az átlagnál. Sötét haját nyilvánvalóan a szülei nyalták hátra, és az arca is valótlanul tisztának tűnt.

- Jó fiú vagy? - kérdezte Weill.

Az anyja elmosolyodott, és anyásan megsimogatta a fiút (a gesztus egyáltalán nem enyhítette a fiatalember nyugtalanságát). Válaszolt is helyette:

- Mindig jó fiú...

Weill szó nélkül hagyta a kétséges kijelentést.

- Mondd csak, Tommy - szólt újra a fiúhoz, közben odanyújtott egy nyalókát, ami előbb némi habozást, azután enyhülést váltott ki a gyerekből szoktál álmocskákat nézni?

- Néha - válaszolta Tommy bizonytalanul.

Mr. Slutsky megköszörülte a torkát. Széles válla és vaskos ujjai kétkezi munkásról árulkodtak - aki az eugenetika meghazudtolásaként álmodót nemzett e világra.

- Kivettünk néhányat a tékából. Régebbieket.

Weill bólintott.

- És tetszettek, Tommy?

- Elég gagyik voltak.

- Te jobbakat találsz ki, ugye?

A tízéves arcra kiülő vigyor elsöpörte a hátrasimított haj és a fehérre mosott arc valótlanságának egy részét.

Weill finoman továbbment:

- Szeretnél nekem is álmodni valamit?

Tommy rögtön zavarba jött.

- Azt hiszem, nem.

- Nem lesz nehéz. Nagyon könnyű dolog... Joe!

Dooley összehajtott egy spanyolfalat, és kigurított mögüle egy álomfelvevőt.

A gyerek gyanakodva nézegette a gépet.

Weill leemelte a sisakot a tartójáról, és a fiú felé nyújtotta.

- Tudod, mi ez?

Tommy elhúzódott.

- Nem.

- Ez egy gondolkodó. Így nevezzük, mert az emberek belegondolkodnak. Felteszed a fejedre, és azt gondolsz, amit csak akarsz.

- Azután mi lesz?

- Semmi különös. Egészen jó érzés.

- Nem - mondta Tommy gyorsan. - Azt hiszem, inkább nem akarom.

Anyja odahajolt, hogy halkan rászóljon:

- Nem bánt! Csináld, amit a bácsi mond! - A hangjában Összetéveszthetetlenül ott rejlett egy bizonyos vágy.

Tommy ledermedt, úgy tűnt, hogy mindjárt elsírja magát, de végül mégsem tette. Weill óvatosan rátette a sisakot.

Nagyon óvatos volt, és igazgatta egy kicsit, fél percig nem szólt egy szót sem. Ezalatt a fiú megbizonyosodhatott róla, hogy a szerkezet nem bántja és hozzászokhatott a sisak érintéséhez, amelynek tűi a fejéhez értek (olyan gyengéden szúrták meg a bőrt, hogy a többségét egyáltalán nem érezte), emellett ugyancsak hozzászokhatott az alternáló[8] energiamezők lágy zümmögéséhez.

- Akkor kigondolsz nekünk valamit? - kérdezte.

- Miről? - A fiúnak csak az orra és a szája látszott.

- Amiről csak akarsz. Mit csinálnál a legszívesebben, amikor délután kijössz az iskolából?

A fiú röviden elgondolkodott, azután az iméntinél nagyobb hajlandósággal válaszolt:

- Felülnék egy stratojetre!

- Miért ne? Gondolhattam volna! Akkor ülj fel egy jetre! Helyezkedj el kényelmesen, máris felszáll! - Az öreg intett Dooley-nak, hogy kapcsolja be a gépet.

Weill csak öt percig hagyta a sisakot a fiú fején, azután segédje az anyával együtt kikísérte a gyereket az irodából. Tommy kicsit zavartnak tűnt, de a művelet láthatóan nem járt semmiféle sérüléssel.

Az öreg így szólt az apához:

- Nos, Mr. Slutsky, ha a fia jól teljesített ezen a teszten, örömmel fizetünk évi ötszáz dollárt, amíg befejezi a középiskolát. Ez idő alatt csak annyit kérünk, hogy a mi iskolánkban is töltsön el heti egy órát, valamelyik délutánon.

- Alá kell írnom valamit? - kérdezte Slutsky rekedten.

- Természetesen. Ez üzlet, Mr. Slutsky.

- Hát, nem is tudom... Azt hallottam, hogy nehéz álmodókat találni.

- Igen, valóban nehéz. Azonban, Mr. Slutsky, a maga fia sem álmodó. Lehet, hogy soha nem is lesz az. Ez az évi ötszáz dollár kockázatos befektetés a számunkra. Az ön számára azonban nem tartalmaz semmiféle kockázatot. Meglehet, a középiskola befejezésekor kiderül, hogy Tommy nem álmodó. Maga ez esetben sem veszít semmit. Addigra kap összesen négyezer dollárt. Ha a fiú is álmodó, akkor szépen meg fog élni belőle, és biztos, hogy maga semmit sem veszített az üzlettel.

- Különleges képzésre van szüksége, ugye?

- Igen, határozottan. De ezzel nem kell foglalkoznunk, amíg nem fejezi be a középiskolát. Azután két évet kell eltöltenie velünk, és teljesen kifejlődnek a képességei. Bízzon bennem, Mr. Slutsky!

- Garantálja a különleges képzést?

Weill épp áttolt egy papírt az íróasztalán és egy tollat nyújtott oda a rossz végével, de a kérdésre felnevetett és letette a tollat.

- Hogy garantálom-e? Nem. Hogy tehetnénk, amíg nem tudjuk biztosan, hogy a fiú igazi tehetség? Csak az évi ötszázat garantálhatom.

Slutsky eltűnődött, azután megrázta a fejét.

- Legyünk őszinték, Mr. Weill... Miután az embere megszervezte, hogy idejöjjünk, felhívtam a Vágygondolót. Ott azt mondták, hogy garantálják a képzést.

Weill felsóhajtott.

- Nem szeretek a versenytársak ellen beszélni, Mr. Slutsky. Ha azt mondják, hogy garantálják a képzést, akkor ez így is van. Azonban ők sem tudnak álmodóvá tenni egy fiút, ha nincs hozzá tehetsége, képzés ide vagy oda. Ha bevesznek egy egyszerű fiút a szükséges tehetség nélkül és belekényszerítik egy fejlesztési képzésbe, azzal tönkre is teszik őt. Tehetség nélkül soha nem lesz belőle álmodó, ezt garantálhatom. Azt is, hogy akkor a kényszerű képzés után normális emberi lény sem lesz belőle. Ne akarja ezt tenni a fiával!

- Az Álom Rt nyílt lapokkal játszik. Ha lehet belőle álmodó, akkor azzá tesszük. Ha nem, akkor visszaadjuk magának anélkül, hogy bármit is csináltunk volna vele. Ilyenkor azt mondjuk, hogy tanuljon ki egy szakmát. Így mindenki jobban jár, és a fiú is egészséges marad. Nekem is vannak fiaim, lányaim és unokáim. Így tudom, miről beszélek, Mr. Slutsky. A saját gyerekemet soha nem kényszeríteném álmodásra, amíg nem készül fel rá megfelelően. Egymillió dollárért sem tenném.

Slutsky megtörölte a száját a kézfejével, és a tollért nyúlt.

- Miről szól a papír?

- Egy opcióról. Itt, helyben fizetünk önnek száz dollárt készpénzben. Ezért már semmit sem kell tennie. Megvizsgáljuk a fia ábrándját. Ha úgy érezzük, hogy érdemes foglalkozni vele a továbbiakban, akkor újra felhívjuk, és megkötjük az évi ötszáz dolláros üzletet. Bízzon bennem, Mr. Slutsky, és ne aggódjon! Nem fogja megbánni!

A férfi aláírta a szerződést.

Weill becsúsztatta a dokumentumot egy fakkba, és egy borítékot nyújtott át vendégének.

Öt perccel később ismét egyedül ült az irodájában, fejére tette az álomfelvevő sisakját, és feszülten figyelt a fiú ábrándjára. Tipikus gyerekes álmodozás volt: első személyben irányított egy repülőgépet, amely filmes illusztrációkból tevődött össze. Az ilyen szalagra vett filmek azok között forognak, akiknek nincs elegendő pénzük, idejük vagy szándékuk álomhengert vásárolni.

Amikor levette a sisakot, szeme Dooley tekintetével találkozott.

- Mit gondol, Mr. Weill? - kérdezte a segédje, hangjában feszült várakozás bujkált.

- Meglehet, Joe, meglehet... Megvannak benne azok a hangsúlyok, és egy képzetlen tízévestől ez reményt keltő. Amikor a repülőgép áthaladt egy felhőn, az halványan párnának érződött. Éreztem a tiszta ágynemű illatát is, ami lenyűgöző mozzanat volt. Egy darabig biztosan érdemes odafigyelni rá.

- Az jó.

- De meg kell mondjam, Joe, hogy szerintem előbb be kellene fognunk őket. Mert miért ne? Egy nap minden gyermeket letesztelnek a születésekor Biztosan van valami különbség az agyban, amit megtalálnak majd. Akkor pedig kezdettől fogva ki tudjuk választani az álmodókat.

- A francba, Mr. Weill! - Dooley sértettnek tűnt. - És mi lesz az én munkámmal?

Az öreg felnevetett.

- Nincs még okod az aggodalomra, Joe! Mi már azt nem érjük meg. Legalábbis én biztosan nem. Még sokáig szükség lesz az olyan jó tehetségvadászokra, mint amilyen te is vagy. Csak figyeld tovább a játszótereket és az utcákat! - Weill közben odalépett, és egyik aszott kezét alkalmazottja vállára tette. - Találj még néhány Hillaryt és Janowst, és a Vágygondoló soha nem érhet a nyomunkba! Most pedig húzás kifelé! Ebédelni akarok, utána fel kell készülnöm a kétórás találkozómra. A kormány akar tőlem valamit, Joe, maga a kormány! - mondta kacsintva.

Két órakor Jesse Weill egy fiatalemberrel találkozott, akinek kerek almaarcát és szemüvegét vörhenyes haj és a tekintetében küldetéstudatból fakadó izzás egészítette ki. Weill asztalához lépve határozottan odatolta a meghatalmazását, amely John J. Bryne néven, illetve a Művészeti és Tudományos Minisztérium küldötteként azonosította őt.

- Jó napot, Mr. Bryne! - köszöntötte Weill. - Miképpen lehetek szolgálatára?

- Négyszemközt vagyunk? - kérdezte a férfi köszönés helyett. Meglepő baritonnal beszélt.

- Meglehetősen.

- Akkor, ha nem bánja, szeretném megkérni rá, hogy mélyedjen el ebben! - Elővett egy kicsi, viharvert hengert, és két ujja között fogva odanyújtotta.

Weill elvette, a tenyerén méregette, ide-oda fordítva jól megnézte, és fogsorvillantó vigyorral így válaszolt:

- Nem az Álom Rt. készítette, Mr. Bryne.

- Magam sem gondolom - felelte a küldött. - Mégis szeretném, ha elmélyedne benne. A helyében egy percre állítanám az automatikus kilépést.

- Csalt ennyit kell elviselnem? - kérdezte Weill némi epével a hangjában, de közelebb húzta íróasztalához a leolvasót, és belehelyezte a hengert. Ezután újra kivette a felvételt tartalmazó kis dobozt, és egy zsebkendővel minden oldalról megtörölgette. - Nem akar kapcsolatot létesíteni - jegyezte meg. - Igen amatőr munka.

Felvette a kipárnázott sisakot, megigazította a kapcsolódási pontokat a halántékán, azután beállította az automatikus kilépést. Hátradőlt, összekulcsolta kezét a mellkasán, és elmerült az álomfelvételben.

Az alig egyperces elmer ülés végére az ujjai mereven szorongatták a zakója hajtókáját. Az automatikus kilépést követően levette a sisakot, és némileg dühösen vetette oda a minisztériumi küldöttnek:

- Nyers darab! Még jó, hogy már öreg vagyok, és az ilyesmi nem érint meg!

Bryne mereven válaszolt:

- Nem ez volt a legrosszabb, amit találtunk. Ráadásul egyre több van belőle.

Weill vállat vont.

- Pornóálmocskák. Logikus a fejlődési irány.

Az állam embere nem vette ilyen könnyedén.

- Logikus vagy sem, halálos veszélyt jelent az ország erkölcsi tartására.

- Az erkölcsi tartás meglehetősen sokat el tud viselni. Az erotika különböző formái mindig is jelen voltak a történelem során.

- De nem így, uram! Az elmék közti stimuláció sokkal hatékonyabb, mint a dohányzóhelyiségek történetei és a mocskos képek. Azokat az érzékszervek és a tudat megszűri, így a hatásuk egy részét elveszítik.

Ezzel nem lehetett vitatkozni. Weill inkább a tárgyra tért:

- Mit szeretne, mit tegyek?

- Van valami elképzelése, hogy honnan jöhetett a henger?

- Nem vagyok rendőr, Mr. Bryne.

- Nem is azt kérem, hogy végezze el a munkánkat. A minisztérium teljes mértékben képes lefolytatni a nyomozást. Csak a segítségét kérjük, tekintve, hogy ön a terület szakértője. Nem a maga cége készítette ezt a szemetet, de akkor ki?

- Nyilvánvalóan nem neves álomgyár volt. Ahhoz túl ócska.

- A rossz minőség szándékolt is lehet.

- Nem professzionális álmodótól ered.

- Biztos benne, Mr. Weill? Álmodó nem készíthetett ilyen felvételt egy kisebb cégnek némi mellékkeresetért? Vagy pusztán szórakozásból?

- De igen, csakhogy ezt biztosan nem profi készítette. Nincsenek árnyalatok. Kétdimenziós. Persze, az ilyesminek nem is nagyon van szüksége árnyalatokra.

- Hogy érti azt, hogy árnyalatok?

Weill halkan elkuncogta magát:

- Maga nem rajong az álmocskákért. ugye?

Bryne próbált nem túl sznobnak tűnni, de nem járt sikerrel.

- A zenét jobban kedvelem.

- Nincs azzal semmi gond - mondta az öreg cégvezető csak így nehezebb elmagyarázni. Még azok sem képesek pontosan meghatározni az árnyalatokat, akik rendszeresen elmélyednek az álmocskákban. Azt viszont ők is tudják, hogy egy álmocska mit sem ér árnyalatok nélkül. Nézze, amikor egy tapasztalt álmodó ábrándozni kezd, nem úgy gondol a történetre, ahogy az egy régimódi tévéműsorban vagy filmkönyvben látható. Inkább kis látomások sorozata. Mindegyiknek külön jelentése van, akár több is egyszerre. Ha gondosan kielemzi őket, öt vagy hat jelentést is találhat. A hétköznapi elmélyedés során ezt nem érzékeli, de a gondos vizsgálat kimutatja. Higgyen nekem, a pszichológiai stábom hosszú munkaórákat töltött ezzel a témával. A hangsúlyok és a különböző jelentéstartamok összeolvadnak egyetlen irányított érzelemmé. Éneikül a felvétel lapos lesz, ízetlen.

- Például ma reggel leteszteltem egy fiatal fiút. Egy tízévest, akiben látunk Lehetőségeket. Neki egy felhő nem csak felhő, de egyben párna is. Inkább éreztem mindkettőt, mintsem csak az egyiket. Természetesen, a fiú még nagyon kifejletlen. Ha befejezi az iskoláit, akkor kiképzést kap. Mindenféle érzelmeket és érzékieteket mutatunk neki, tapasztalatokat gyűjt. A klasszikus álmocskákat fogja tanulmányozni és elemezni. Megtanulja uralni és irányítani a gondolatait, ámbár én mindig azt mondtam, hogy amikor egy jó álmodó improvizál...

Weill elhallgatott, azután kevésbé szenvedélyesen folytatta:

- Nem szabad felizgatnom magam. Csak arra akartam kilyukadni, hogy minden profi álmodénak megvannak a maga egyedi árnyalatai, amelyeket nem tud elrejteni. Egy szakértő számára ez olyan, mintha szignózná az ábrándjait. Na már most, ez a vacak, amit hozott, nem tartalmaz semmilyen árnyalatot. Hétköznapi ember készítette. Talán lehet egy kevéske tehetsége, de ahogy én vagy maga, ő sem tud gondolkodni.

Bryne enyhén elvörösödött.

- Egy rakás ember tud gondolkodni, Mr. Weill, még ha nem is készítenek álmocskákat.

- Ugyan! - intett az öreg. - Ne idegeskedjen egy vénember szavai miatt! Nem a logikai gondolkodásra értettem, hanem arra, hogy nem tudunk úgy gondolkodni, mintha egy álomban lennénk. Valamilyen módon mind álmodunk, ahogy futni is tudunk. De maga le tud futni egy mérföldet négy perc alatt? Én nem. Mindketten tudunk beszélni, de egyikünk sem Dániel Websters. Amikor egy steakre gondolok, a szóra gondolok. Talán megjelenik a képzeletemben egy barnára sült húsdarab fehér tányéron. Talán maga jobban el tudja képzelni, látja a pirított hagymát, a szószt és a burgonyát is. Nem tudom. Azonban egy álmodó... O látja maga előtt, érzi az illatát és az ízét a külső héj roppanásával és a gyomorból induló, kellemes elégedettséggel együtt. Vagy ahogy a kés belevág, és még vagy száz másik érzetet egyszerre. Érzékivé teszi az élményt. Maga és én nem vagyunk képesek erre.

- Értem - mondta Bryne. - Tehát nem hozzáértő álmodó készítette. Ebből mindenesetre el lehet indulni valamerre. - Eltette a kis hengert a zsebébe. - Reménykedem benne, hogy teljes támogatását élvezzük az ügy felderítésében.

- Természetesen, Mr. Bryne. Szívesen segítek.

- Reméltem is - jegyezte meg a kormányhivatalnok a hatalom biztos tudatával a hangjában. - Nem tőlem függ, Mr. Weill, hogy mit kell megtenni és mit kérünk még magától, de az ilyen felvételek - itt meglapogatta a zsebét, amelybe a hengert tette

- nagyon csábítóvá teszik a szigorú cenzúra bevezetését.

Felállt az asztal mellől.

- Viszontlátásra, Mr. Weill!

- Viszontlátásra, Mr. Bryne! Sok szerencsét!

Francis Belanger a szokásos hevességével rontott be Jesse Weill irodájába, vörös haja rendezetlenül keretezte aggodalomtól és enyhe izzadságtól fénylő arcát. Hirtelen megtorpant, ahogy az öreget karjára fektetett fejjel találta az asztalára hajolva, csak a haja fehérje látszott.

Belanger nagyot nyelt.

- Főnök?

Weill felemelte a fejét.

- Te vagy az. Frank?

- Mi a baj, főnök? Beteg vagy?

- Elég öreg vagyok, hogy beteg is legyek, de még megállók a lábamon. Botladozva, de megállók. Járt itt egy kormányhivatalnok.

- Mit akart?

- Cenzúrával fenyegetett. Hozott egy mintát a legújabb cuccból. Olcsó álmocskák üvegezéshez.

- Az istenit! - mormolta Belanger átéléssel.

- Az egyetlen gond az, hogy az erkölcs jó kampányágyú. Bárhová odalőhetnek vele, és az igazat megvallva, Frank, sebezhetőek vagyunk!

- Tényleg? A mi cuccaink tiszták. Sima kalandokat és romantikus történeteket árulunk.

Weill lebiggyesztette alsó ajkát és összeráncolta a homlokát.

- Köztünk szólva, Frank, van miért izgulnunk. Tiszták vagyunk? Ez attól függ, honnan nézzük. Nem nyilvános, de te is tudod és én is tudom, hogy minden álmocskának megvan a maga freudi értelmezése. Ezt nem tagadhatjuk le.

- Persze, ha ezt keresed és pszichiáter vagy...

- Akkor is, ha hétköznapi ember vagy. Az egyszerű megfigyelő nem tud róla és talán nem is veszi észre a fallikus szimbólumot egy anyaképben. Talán még akkor sem, ha rámutatok. Azonban tudat alatt tudni fogja. Ráadásul az álmocskák java részét pont ez a háttér tartalom teszi élvezetessé.

- Igen, de mit fog tenni a kormány? Kimossa a tudatalattit?

- Pont ez a baj. Nem tudom, mit fognak tenni. A mi oldalunkon annyi van, hogy az emberek imádják az álmocskákat, és nem fognak megválni tőlük. Ettől függünk... de miért jöttél? Gondolom, beszélni akartál valamiről.

Belanger egy tárgyat dobott Weill asztalára, azután begyűrte az inge kiszabadult szegélyét a nadrágkorca alá.

Weill felszakította a csillogó nejlontokot, és kivette belőle a hengert. Az egyik végére kék betűkkel rágravírozták a címet: "A himalájai ösvényen". Alatta a Vágygondoló lógója.

- Konkurens Termék - hangsúlyozta ki Weill a kezdőbetűket, közben ajka megvonaglott. - Még ki sem adták. Honnan szerezted?

- Ne törődj vele, főnök! Csak szeretném, ha elmélyednél benne.

Weill nagyot sóhajtott:

- Ma mindenki azt akarja, hogy álmokat nézzek. Nem mocskos az anyag, ugye. Frank?

- Benne vannak a freudi szimbólumaid - válaszolta Belanger mogorván. - Szűkös rések a hegycsúcsok között. Remélem, nem zavar.

- Öreg vagyok már. Az ilyesmi évek óta nem zavar, de azt a másikat olyan vacakul csinálták meg, hogy az már fájt.... Rendben, lássuk, mit hoztál nekem!

Megint a lejátszó. Megint a sisak a fejen, csatlakozók a halántékon és a koponya több pontján. Ezúttal az öreg legalább negyed órát töltött hátradőlve a székén, közben Francis Belanger elszívott két cigarettát.

Amikor Weill levette a sisakot, és kipislogta az álmot a szeméből, Belanger megkérdezte:

- Mi a véleményed, főnök?

Főnöke a homlokát ráncolta.

- Nem nekem való. Túl sokat ismétel. Ilyen versenytársakkal az Álom Rt.-nek nem kell aggódnia.

- Tévedsz, főnök. A Vágygondoló nyerni fog az ilyenekkel. Tennünk kell valamit.

- Tudod, Frank...

- Nem, te hallgass ide, főnök! Ez a jövő!

- Ez! - Weill vidám kétellyel nézett a hengerre. - Amatőr és repetitív. Az árnyalatok egészen nyilvánvalóak. A hó kifejezetten citromos szorbet ízű. Ki gondol manapság a citromos szorbetre a hóról, Frank? Régebben még talán, úgy húsz évvel ezelőtt. Amikor Lyman Harrison megalkotta a Hószimfóniát lent, délen, akkor még nagy dolognak számított. Szorbet ízű hó és cukorkacsíkos hegyek csokoládéba mártott sziklákkal. Ez valami komédia, Frank! Ma már nem eladható.

- Csak mert te nem haladsz a korral, főnök? - kérdezte Belanger. - Őszinte leszek: amikor belefogtál az üzletbe, felvásároltad a szabadalmakat és árulni kezd-tél, az álmocskák még luxuscikkeknek számítottak. Kicsi, egyéni piaccal. Megtehetted, hogy specializált álmokat adtál el magas áron.

- Tudom - válaszolta Weill. - Ez ma is megvan. Közben megnyitottuk a bérleti üzletet a nagy tömegek számára.

- Igen, de ez nem elég. Az álmocskáink elég kifinomultak, ez igaz. Újra és újra lejátszhatóak. A tizedik alkalommal még mindig találhatsz bennük újdonságot, ami új élvezetet okoz. De hány ínyenc van az emberek között? Van egy másik dolog is. Nagyon egyénivé tesszük a cuccainkat. Túlságosan első személyben készülnek.

- És?

- És a Vágygondoló álompalotákat nyit. Nyitottak egyet Nashville-ben, háromszáz fülkével. Bemész, leülsz, felteszel egy sisakot, és megkapod az álmodat. A közönségben mindenki ugyanazt az álmot kapja.

- Hallottam róla, Frank, és már korábban is megpróbálták. Először sem működött, és most sem fog működni. Akarod tudni, hogy miért? Elsősorban, mert álmodni magánügy. Szeretnéd, ha a szomszédod tudná, hogy mit álmodsz? Másodsorban, egy álompalotában a műsor meghatározott időpontokban kezdődik, ugye? Így az emberek nem akkor látnak álmot, amikor akarnak, hanem amikor valami helyi igazgató azt mondja nekik, hogy kezdődik a műsor. Végül pedig, míg az egyik embernek tetszik egy álom, ugyanaz esetleg nem tetszik a másiknak. Garantálom neked, hogy a háromszáz fülkében százötven elégedetlen ember fog ülni. És ha elégedetlenek, akkor többször nem mennek el az álompalotába.

Belanger lassan felhajtotta az inge ujját, és kigombolta a gallérját.

- Bolondokat beszélsz, főnök! - mondta. - Miért bizonygatod, hogy nem működnek, amikor működnek? Ma jött a hír, hogy a Vágygondoló már ássa az alapot egy ezerfülkés palotának St. Louisban. Az emberek hozzászokhatnak a nyilvános álmodáshoz, ha ugyanabban a helyiségben mindenki ugyanazt az álmocskát látja. Ahhoz is alkalmazkodhatnak, hogy adott időpontokban álmodjanak, főleg ha a dolog olcsó és megszokott.

- A francba, főnök, az álompalota szociális térnek számít! Egy fiú és egy lány el-megy egy álompalotába, hogy elmélyedjenek valami olcsó kis romantikus álmocskában, tele sablonos helyzetekkel és árnyalatokkal. Együtt álmodnak egy romantikus légyott során. Nyálas kis érzelgősséget élnek át, főnök, de összehangolódnak! Mérget vehet rá, hogy vissza fognak menni, és a barátaik is elmennek majd!

- És ha nem tetszik nekik az álom?

- Ez a lényeg. Ez az egész dolog poénja. Az a lényeg, hogy kedveljék, amit kapnak. Ha készítesz egy Hillary különkiadást kerekekkel a kerekeken belüli kerekekben, meglepetés csavarral a harmadik szintű árnyalatban és ravasz váltásokkal meg mindennel, amire annyira büszkék vagyunk, akkor ez természetesen nem fog mindenkit magával ragadni. Speciális álmocskák speciális ízlésűeknek. Azonban a Vágygondoló egyszerű felvételeket készít harmadik személyben, amelyekkel így mindkét nemet célközönségnek tekintheti. Olyanokat, mint amit az imént láttál, főnök. Egyszerű, ismétlődő, közhelyes. A legkisebb közös nevezőt célozzák meg. Senki sem fogja szeretni, de utálni sem fogják.

Weill sokáig szótlanul ült, és Belanger várakozva nézett rá. Végül az öreg így válaszolt:

- Minőséggel kezdtem, Frank, és meg is maradok mellette. Talán igazad van. Talán az álompaloták jelentik a jövőt. Ha igen, akkor mi is nyitunk, de akkor is jó anyagot fogunk készíteni. Lehet, hogy a Vágygondoló lebecsüli a hétköznapi embereket. Minden tevékenységemet arra az elméletre alapoztam, hogy a minőségnek mindig lesz piaca. Néha, fiam, meglepne, ha tudnád, milyen nagy ez a piac.

- Főnök...

Az interkom bugása szakította félbe.

- Tessék, Ruth! - szólt bele Weill.

A titkárnő hangja válaszolt:

- Mr. Hillary keresi, uram! Most rögtön beszélni akar önnel. Azt mondja, fontos.

- Hillary? - Az Öreg hangjában enyhe megdöbbenés rejlett. - Várjon öt percet,

Ruth, azután bejöhet!

Ezután a főnök ismét Belangerhez fordult.

- A mai nap nem tartozik a jobb napjaim közé, Frank. Az álmodó helye otthon van a felvevője mellett. Hillary a legjobb álmodónk, szóval, neki még inkább otthon kellene lennie. Szerinted mi baja lehet?

Alkalmazottja gondolatait még mindig a Vágygondoló álompalotái kötötték le, így csak ennyit válaszolt nyersen:

- Hívd be, és megtudjuk!

- Egy perc múlva behívom. Milyen volt az utolsó álma? Nem néztem meg, amit a múlt héten küldött.

Belanger leszállt a felhők közül. Fintorogva válaszolt:

- Nem túl jó.

- Miért?

- Töredezett volt. Túlságosan ugrált. Az élénkséghez kellenek a gyors váltások, de azért nem árt, ha van némi kapcsolat a részletek között, legalább a mélyebb rétegekben.

- Nagyon vacak?

- Hillary egyik álmára sem lehet rámondani, hogy nagyon vacak. De elég sokai kellett szerkeszteni. Szétdaraboltuk, és belehegesztettünk néhány fura darabot, amit még régebben készített. Kimaradt jeleneteket. Még így sem lett első osztályú, de legalább eladható.

- Ezt neki is elmondtad?

- Nem őrültem meg, főnök! Azt hiszed, mondok bármi keményebbet egy álmodénak?

Ekkor kinyílt az ajtó, és Weill kedves, fiatal titkárnője bemosolyogta Sherman Hillaryt az irodába.

A harmincegy éves Sherman Hillaryről bárki megmondta volna, hogy álmodó. Tekintetében összetéveszthetetlen köd úszott, mintha szemüvegre lenne szüksége, vagy mintha csak ritkán fókuszálna e világi dolgokra. Átlagos magasságához átlag alatti testsúly, keskeny áll, sápadt bőr és vágásra érett, fekete haj tartozott.

- Helló, Mr. Weill... - mormolta, és hanyagul bólintott Belanger felé.

Weill Őszinte örömmel fogadta:

- Sherman, fiam, jól nézel ki! Mi a gond? Nem főnek otthon az álmok? Emiatt aggódsz? Ülj csak le!

Az álmodó leült a felkínált szék szélére, és szorosan egymás mellett tartotta a lábait, mintha arra várna, hogy a következő pillanatban felszólítják a felállásra.

- Azért jöttem - kezdte hogy szóljak, Mr. Weill: kilépek.

- Kilépsz?

- Többé nem akarok álmodni, Mr. Weill.

Weill idős arca hirtelen Öregebbnek tűnt, mint aznap bármikor.

- Miért, Sherman?

Az álmodó ajka lebiggyedt, azután kitört belőle a szó:

- Mert nem élek, Mr. Weill! Minden elszáguld mellettem. Eleinte még nem volt olyan rossz. Még megnyugtatónak is éreztem. Álmodhattam esténként, hétvégente, vagy bármikor máskor, amikor úgy éreztem. Ha nem éreztem úgy, akkor nem álmodtam. De mára, Mr. Weill, vén profi lettem. Maga is mondta, hogy az egyik legjobb vagyok, és a szakma már azért keres, hogy újabb fordulatokat és változatokat találjak ki a régi repülős és gilisztakiásós álmocskákhoz.

- És van bárki is, aki jobb nálad, Sherman? A kis nagyzenekari karmesterábrándod még tíz év után is keresett áru.

- Így van, Mr. Weill. Már letettem valamit az asztalra. Annyit dolgozom, hogy máig ki sem megyek. Elhanyagolom a feleségem. A kislányom már meg sem ismer. A múlt héten elmentünk egy fogadásra - Sarah és én -, de nem emlékszem rá. Sarah azt mondta, egész este csak ültem egy díványon, a semmibe bámultam és dúdoltam. Azt mondta, mindenki megbámult. Utána egész éjszaka sírt. Belefáradtam, hogy ilyenek történnek velem, Mr. Weill! Hétköznapi ember akarok lenni, aki itt él, ebben a világban. Megígértem neki, hogy kilépek, és meg is teszem, úgyhogy viszlát, Mr. Weill! - Hillary felállt, és esetlenül kezet nyújtott.

Weill kedves mosollyal rázta meg.

- Ha ki akarsz lépni, Sherman, hát rendben van. De tégy meg a vénembernek egy szívességet és hagyd, hogy elmagyarázzak neked valamit!

- Nem fogom meggondolni magam - jegyezte meg Hillary.

- Meg sem próbállak rábeszélni, hogy maradj. Csak el akarok magyarázni valamit. Öreg vagyok, és már azelőtt álmokkal üzleteltem, hogy te megszülettél volna. Szóval, szeretek beszélni róla. Meghallgatnál, Sherman? Kérlek!

Hillary visszaült a székre. Idegesen rágcsálta az alsó ajkát, tekintetét rosszkedvűen lesütötte.

Weill így folytatta:

- Tudod, mi egy álmodó, Sherman? Tudod, mit jelent egy álmodó a hétköznapi emberek számára? Tudod, milyen olyannak lenni, mint amilyen én vagyok vagy Frank Belanger? Vagy mint amilyen a feleséged, Sarah? Milyen lehet nyomorék elmével élni, amely képtelen rendesen felépíteni egy gondolatot? Az olyan emberek, mint én, szívesen kiszöknének egyszer-egyszer az életükből. Nem vagyunk rá képesek. Segítségre van szükségünk.

- A régi időkben ott voltak a könyvek, a színdarabok, a rádiójátékok, a filmek és a televízió. Mind mesterséges szórakozást kínáltak, de nem ez a lényeg. A lényeg az, hogy stimulálták a képzeletünket. Jóképű szeretőket és szépséges hercegnőket képzeltünk magunknak. Erősnek, szépnek, okosnak, tehetségesnek és bármi másnak képzelhettük magunkat, ami valójában nem volt meg bennünk.

- Azonban az álmodó és a befogadó közötti átvitel messze volt a tökéletestől. Az álmokat le kellett fordítani képekre, szavakra, így vagy úgy. A világ legjobb álmodója nem tudta igazán szavakba foglalni, amit megálmodott, és a legjobb író csak az álmai egy részét tudta papírra vetni. Érted, fiam?

- Azonban most, az álomfelvételek segítségével már bárki álmodhat. Te, Sherman, és egy maroknyi hozzád hasonló ember adja a világnak ezeket az álmokat, közvetlenül és pontosan úgy, ahogy azok megszülettek. Az álmok egyenesen a fejetekből jönnek és bemennek a miénkbe, teljes erejükkel hatnak. Amikor álmodsz, egyszerre százmillió embernek álmodsz. Egyszerre százmillió álmot álmodsz. Ez nagyszerű dolog, fiam! Olyan dologba engedsz bepillantást ennek a sok embernek, amit maguktól sohasem élhetnének át.

- Elvégeztem a dolgom - mormolta Hillary. Kétségbeesetten felállt. - Végeztem. Nem érdekel, mit mond. Ha be akar perelni szerződésszegésért, akkor csak tegye, nem érdekel!

Weill is felállt.

- Be kéne pereljelek? Ruth! - szólt bele az interkomba. - Behozná a másolatunkat Mr. Hillary szerződéséből?

Várt. Hillary és Belanger is várakozott. Weill halványan elmosolyodott, megsárgult ujjaival az íróasztalán dobolt.

Titkárnője behozta a szerződést. Weill elvette, odamutatta a címlapot Hillarynek, és így szólt:

- Sherman, fiam! Ha nem akarsz velem lenni, akkor nem helyes, hogy itt tartsalak.

Azután, miközben Belanger alig tudott megtenni egy rémült mozdulatot, négyfelé tépte és ledobta a papírokat a szemétcsúszdán.

- Ennyi.

Hillary megkönnyebbülten ragadta és rázta meg főnöke kezét.

- Köszönöm, Mr. Weill! - hadarta fátyolos hangon. - Mindig is nagyon jól bánt velem és hálás vagyok magának! Sajnálom, hogy így kell lennie.

- Rendben, fiam, semmi gond.

Sherman Hillary félig könnyekre fakadva, köszönetét mormolva távozott.

- Szent Péter szerelmére, miért engedted el, főnök? - kérdezte Belanger zaklatottan. - Nem láttad, hogy csak játszik? Egyenesen átmegy a Vágygondolóhoz! Biztos túllicitáltak.

Weill felemelt kézzel intette csendre.

- Tévedsz. Nagyon is tévedsz! Ismerem a srácot, és ez nem az ő stílusa. Emellett

- tette hozzá szárazon Ruth jó titkárnő és tudja, mit hozzon be, amikor egy álmodó szerződését kérem. Csak egy másolatot kaptam. Az igazi szerződés még a széfben hever.

- Végül is, remekül alakult a napom. Meg kellett egyeznem egy apával, hogy adjon nekünk egy esélyt egy új tehetség kiműveléséhez, egy kormányhivatalnokkal, hogy ne cenzúrázza az álmokat, veled, hogy ne alkalmazzunk végzetesen rossz üzletpolitikát, és most a legjobb álmodómmal, hogy ne hagyjon el. Az apát talán sikerült meggyőznöm. A kormányhivatalnokot és téged nem biztos. Igen vagy nem. De legalább Sherman Hillaryvel kapcsolatban nincsenek kételyeim. Az álmodó biztosan visszajön majd.

- Honnan tudod, főnök?

Weill rámosolygott alkalmazottjára, a gesztus kedves hálóvá varázsolta ráncait.

- Frank, fiam, tudod, hogyan kell álmocskákat szerkeszteni, és máris azt hiszed, hogy ismered a szakma minden eszközét és masináját. De hadd mondjak el valamit, amit még biztosan nem tudsz! Az álmocskaüzlet legfontosabb eszköze maga az álmodó. A leginkább őt kell megértened, és én értem őket.

- Ide hallgass! Amikor még fiatal voltam - akkoriban még nem árultak álmokat

ismertem egy fickót, aki televíziós forgatókönyveket írt. Sokszor panaszkodott,

hogy amikor először találkozik valakivel és kiderül, mivel foglalkozik, mindig azt kérdezik tőle, hogy honnan veszi az őrült ötleteit?

- Nem tudott válaszolni a kérdésre. Senki sem tud. Az alkotóknak lehetetlen akár csak kigondolni is egy ilyen ötletet. Mit mondhatott volna a barátom? Sokszor beszélt erről és végül arra jutott, hogy megkérdezte: "Mondhatom, hogy nem tudom? Amikor lefekszem, nem tudok elaludni, mert az ötletek táncot járnak a fejemben. Megvágom magam borotválkozás közben, beszélgetés közben elveszítem a fonalat, vezetés közben az életemmel játszom, mert az ötletek és a helyzetek egyfolytában ott pörögnek a fejemben. Nem tudom megmondani, hogy honnan jönnek. Esetleg te elmondhatnád, hogy nincsenek ötleteid, és akkor nekem is lehetne egy kis nyugtom"

- Látod, Frank, hogy működik a dolog? Te bármikor abbahagyhatod. Én is. Nekünk ez csak a munkánk, nem az életünk. Sherman Hillary esetében ez nem igaz. Bárhová megy, bármit tesz, álmodni fog. Amíg csak él, gondolkodik is; amikor gondolkodik, akkor pedig álmodnia kell. Nem tartjuk rabságban, a szerződés nem zárja falak közé. Az ő börtöne a saját koponyája, Frank. Vissza fog jönni. Nem tehet mást.

Belanger vállat vont.

- Ha igaz, amit mondasz, főnök, akkor sajnálom a fickót.

Weill szomorúan bólintott.

- Mindegyiküket sajnálom. Az évek során rájöttem valamire. Az ő dolguk az emberek boldogítása. Mások boldogítása.

Nine Tomorrows - Antológia

Hatalomérzet

Jehan Shuman már hozzászokott, hogy a rég bástyává vált Föld hatóságaival tárgyaljon. Csak civil volt, de olyan program mintázatokat alkotott, amelyekből finomhangolt önvezérlő hadiszámítógépek születtek. Ennek következtében a tábornokok meghallgatták. Ahogyan a kongresszusi küldöttek is.

Mindkettőből volt egy az Újpentagon előcsarnokában. Weider tábornok bőrét az űrszelek cserzették barnára, és apró száját mindig annyira összehúzta, hogy az szinte el is tűnt. Brant, a sima arcú és tiszta tekintetű képviselő denebi dohányt szívott és olyan notórius hazafi hatását keltette, mint aki már megengedhet magának ilyen apróbb kitéréseket.

Shuman, a magas, karakán programozó egyáltalán nem ijedt meg a jelenlétüktől. Így szólt:

- Ő itt Myron Aub, uraim!

- A szokatlan tehetség, akit véletlenül fedezett fel? - kérdezte Brant képviselő higgadtan. - Ah! - tette hozzá, és barátságos kíváncsisággal mérte végig a kopasz kis fickót.

Az alacsony férfi idegesen csavargatta az ujjait. Még sohasem találkozott ilyen magas rangú emberekkel. Csupán egy idősödő, alacsony besorolású szerelő volt, aki már minden teszten elbukott, amelyet a tehetségesek kiszűrésére használtak, ezért beleolvadt a képzetlen munkaerő tömegébe. Az első osztályú programozó a hobbijára figyelt fel, és akörül kavart ijesztő porfelhőket.

- Gyerekesnek találom ezt a rejtélyeskedést - jegyezte meg Weider tábornok.

- Csak egy percet kérek! - válaszolta Shuman. - Ez nem olyasmi, amit csak úgy elmondunk mindenkinek. Aub! - Volt valami ellentmondást nem tűrő abban, ahogy elvakkantotta az egy szótagos nevet, de végül is egy kiváló programozó szólt egy egyszerű szerelőhöz. - Mennyi kilencszer hét?

Aub habozott egy pillanatig. Sápadt képén némi aggály csillant.

- Hatvanhárom - mondta végül.

Brant felvonta a szemöldökét.

- Helyes lenne?

- Nyugodtan ellenőrizheti.

A képviselő elővett egy zsebszámítógépet, kétszer megbökdöste a recés széleket, rápillantott a kijelzőre, azután visszatette az eszközt a zsebébe.

- Ez az a nagy tehetség, ami miatt idehívott minket? Egy illuzionista?

- Annál jóval több, uram. Aub megtanult néhány műveletet, és a segítségükkel papíron számol.

- Papírszámítógép? - kérdezte a tábornok. Bosszúsnak tűnt.

- Nem, uram - felelte Shuman türelmesen. - Nem papírszámítógép. Csak egy egyszerű papírlapra van szüksége. Lenne oly kedves, tábornok, és mondana egy számot?

- Tizenhét.

- Ön is, képviselő úr?

- Huszonhárom.

- Remek! Szorozd össze ezeket a számokat, Aub, és mutasd meg az úriembereknek, hogyan teszed ezt!

- Igenis, programozó! - válaszolta Aub lehajtott fejjel. Az inge egyik mellzsebéből előhalászott egy kis jegyzettömböt, és a másikból egy vékony hegyű művészceruzát. Homlokán összeszaladtak a ráncok, ahogy kínterhesen jeleket rajzolt a papírra.

Weider tábornok élesen félbeszakította a műveletet:

- Lássuk!

Aub átnyújtotta a jegyzetfüzetet, és a katona megnézte.

- Úgy néz ki, mint a tizenhetes szám.

Brant képviselő bólintott, és hozzátette:

- Igen, de felteszem, bárki le tudja másolni a számokat egy számítógépről. Szerintem még én is képes lennék rajzolni egy felismerhető tizenhetest. Akár gyakorlás nélkül is.

- Ha hagyják, hogy Aub folytassa, uraim... - kérte Shuman semleges hangon.

A férfi folytatta, keze reszketett egy kicsit. Végül halkan kimondta a választ:

- Az eredmény háromszázkilencvenegy,

Brant ismét elővette zsebszámítógépét, másodszor is ellenőrizte az eredményt.

- Az istenit! Hogy tippelhette meg ilyen pontosan?

- Nem találgatott, képviselő úr - válaszolta a programozó. - Kiszámolta. Azon a kis papírlapon.

- Humbug! - intett a tábornok türelmetlenül. - A számítógép egy dolog, a jelek a papíron meg egy másik!

- Magyarázd el, Aub! - kérte Shuman a szerelőtől.

- Igenis, programozó! Szóval... leírom a tizenhetet, és közvetlenül alá a huszonhármat. Azután elkezdem magamban, hogy hétszer három...

A képviselő közbevágott:

- A kérdés tizenhétszer huszonhárom volt!

- Igen, tudom - felelte a szerelő kissé talán túl buzgón -, de én úgy kezdtem, hogy hétszer három, mert így működik a dolog. Szóval, hétszer három az huszonegy.

- És ezt honnan tudja? - kérdezte a képviselő.

- Emlékszem rá. Mindig huszonegy volt a számítógépen. Sokszor láttam már.

- Ez nem jelenti azt, hogy mindig huszonegy lesz, ugye? - jegyezte meg a képviselő.

- Talán nem - hebegte Aub. - Nem vagyok matematikus. De mindig a jó válasz jön ki.

- Folytassa!

- Hétszer három az huszonegy, ezért leírom, hogy huszonegy. Azután egyszer három az három, ezért leírok egy hármast a huszonegy kettese alá.

- Miért a kettes alá? - kérdezte Brant hirtelen.

- Azért... mert... - Aub kétségbeesett tekintete támogatásért esedezett. - Nehéz elmagyarázni.

Shuman a segítségére sietett:

- Ha jelen pillanatban elfogadják az eredményt, uraim, akkor a részleteket a matematikusokra hagyhatjuk.

Brant biccentett, hogy folytassák.

- Három meg kettő az öt - mondta Aub így a huszonegyből ötvenegy lesz. Most tegyük ezt félre egy kicsit, és kezdjük elölről! Hétszer kettő az tizennégy, egyszer kettő az meg kettő. Ha így leírjuk őket, az összegük harmincnégy lesz. Ha a harmincnégyet így az ötvenegy alá írjuk, és összeadjuk őket, akkor háromszáz-kilencvenegyet kapunk.

Pillanatnyi csend állt be, amelyet Weider tört meg:

- Nem hiszem el! Üres fecsegés az egész! Számokat talál ki, és összeszorozza őket meg összeadja, de én nem hiszem el. Túl bonyolult. Csak átverés lehet!

- Nem az, uram - mondta Aub erősen megizzadva. - Csak azért látszik bonyolultnak, mert nincsenek hozzászokva. Valójában elég egyszerűek a szabályok, és minden számmal használhatóak.

- Minden számmal, mi? - kérdezte a tábornok. - Akkor legyen... - Elővette a saját számítógépét {egy meglehetősen átalakított állami darabot) és véletlenszerűen beütött néhány számot - mondjuk, öt, hét, három, nyolc. írja le a papírjára! Az öt-ezer-hétszázharmincnyolc.

- Igen, uram - mondta Aub, és egy tiszta laphoz hajtotta a jegyzettömböt.

- Akkor - ismét a kis gépet ütögette hét, kettő, három, kilenc. Hétezer-kettőszázharminckilenc.

- Igen, uram!

- Most pedig szorozza össze őket!

- Beletelik némi időbe - jegyezte meg Aub remegő hangon.

- Csinálja csak! - intett a tábornok.

- Csináld csak, Aub! - biztatta Shuman is.

Aub dolgozni kezdett, a jegyzetfüzet fölé hajolt. Hamarosan új papírlapra volt szüksége, azután meg egyre. A tábornok egyszer elővette az óráját, és rápillantott.

- Kibűvészkedte már, szerelő?

- Majdnem kész vagyok, uram... Tessék, uram! Az eredmény negyvenegymillió-ötszázharminchétezer-háromszáznyolcvankettő - mutatta a reszketeg számokat.

Weider tábornok keserűen elmosolyodott. Megnyomta a szorzójelet a számítógépén, és nézte, ahogy a számok felpörögnek. Azután meglepetten bámult a kijelzőre, és rekedten kiáltott fel:

- Nagy Galaxis! Igazat mondott!

A Földszövetség elnöke egészen elgyötörtté vált a hivatalában, és privát megengedte magának, hogy a melankólia kiüljön érzékeny vonásaira. Bár kezdetben a Deneb elleni háború még tömegeket mozgatott meg hatalmas népszerűségével, a tömeg elégedetlenségének növekedésével manőverek és ellenmanőverek hitvány sorozatává degradálódott. Remélhetőleg az idegen bolygón is hasonlóképp alakult a közvélemény.

Erre Brant, a Katonai Célú Lefoglalás! Bizottság vezető képviselője azzal töltötte a félórás megbeszélésüket, hogy könnyed mosolygás közepette ostobaságokat beszélt.

- Számítógép nélkül kiszámítani valamit? - kérdezte az elnök türelmetlenül. - Ez önellentmondás!

A kiszámítás – magyarázta a képviselő – csak az adatkezelés egy módja. Egy gép is elvégezheti, de az emberi agy is képes rá. Hadd mutassak egy példát! - Újonnan szerzett tudásával összegeket dolgozott ki és eredményeket mutatott fel, míg végül az elnök kezdeti érdektelensége teljesen elpárolgott.

- És ez mindig működik?

- Minden alkalommal, Elnök úr. Teljes mértékben üzembiztos.

- Nehéz megtanulni?

- Nekem egy hét kellett, hogy meg tudjam ragadni a lényeget. Szerintem önnek jobban menne.

- Nos - tűnődött el az elnök érdekes szalonjáték lenne, de mi haszna?

- Mi haszna egy újszülött csecsemőnek, Elnök úr? A születésekor még semmi haszna, de nem látja, hogy ez a gépektől való szabadulás felé mutató út? Gondolja végig, Elnök úr - a képviselő felállt, és mély hangjában automatikusan megjelentek azok az árnyalatok, amelyeket a nyilvános vitákban használt hogy a denebi háború sem más, mint számítógépek közti viaskodás. Az ő számítógépeik áthatolhatatlan rakétapajzsot alakítottak ki a mi rakétáink ellen, ahogyan a mi számítógépeink is felállítottak egy hasonlót az ő rakétáik ellen. Ha fejlesztjük a számítógépeink hatékonyságát, akkor ők is így tesznek, ezért már öt éve fennáll ez a kétes és sehová sem vezető egyensúly

- Most olyan módszer került a kezünkbe, amellyel túllépünk a számítógépeken, és amely ugrásszerű fejlődést hoz. Emberi gondolatokkal ötvözzük a kiszámítási mechanizmusokat; mintha több milliárd intelligens számítógépünk lenne. Nem tudom megmondani, hogy ez pontosan milyen következményekhez vezet, de az biztos, hogy kiszámíthatatlanok lesznek. Ha a denebiek rákényszerítenek, hogy használjuk őket, akkor elképzelhetetlen katasztrófát zúdítanak a saját nyakukba.

Az elnök vonásaira kiíródott az aggodalom.

- Mit szeretne, mit tegyek?

- Állítsa a kormány erejét az emberi számítás titkos tervezete mögé! Nevezhetjük Szám Tervezetnek, vagy ahogy szeretné. Elnök úr. A bizottsággal nem lesz gond, ha a kormány mögöttem áll.

- De meddig mehet el az emberi számítás?

- Nincs határ! Shuman programozó szerint, aki először bemutatta nekem ezt a felfedezést...

- Természetesen hallottam Shumanról!

- Igen, nos, dr. Shuman azt mondta, hogy elméletben nincs olyan dolog, amire a számítógépek képesek, de az emberi agy nem. A számítógépek csak annyit tesznek, hogy véges számú adatot dolgoznak fel véges számú művelet segítségével. Az emberi elme ugyanúgy képes erre.

Az elnök elgondolkodott a hallottakon. Végül így szólt:

- Ha ezt Shuman mondta, akkor hajlok rá, hogy elhiggyem, legalábbis elfogadom az elméletet. Azonban a gyakorlatban honnan tudhatná bárki is, hogyan működnek a számítógépek?

Brant derűsen felnevetett.

- Én is ugyanezt kérdeztem, Elnök úr! Úgy tűnik, valaha az emberek tervezték és alkották meg az első számítógépeket. Persze, azok még egyszerű gépek voltak, mert ez még azelőtt volt, hogy elkezdték volna fejlettebb számítógépek tervezésére használni a számítógépeket.

- Igen, igen.., Folytassa, kérem!

- Aub, a szerelő hobbija pont az, hogy megpróbálja megépíteni ezeknek az ősi szerkezeteknek a másolatát, eközben tanulmányozta a működésüket és úgy találta, hogy képes utánozni azt. Az a szorzás, amit az imént mutattam be önnek, szintén egy számítógép működését utánozza.

- Csodálatos!

A képviselő illendően köhintett egyet.

- Ha rámutathatnék még egy dologra. Elnök úr... Minél inkább kifejlesztjük ezt az egészet, annál inkább felszabadíthatjuk a számítógépek gyártására és karbantartására fordított erőforrásainkat. Az emberi agy térhódításával egyre több energiát fordíthatunk békeidős tevékenységekre, így a háború kevésbé hat ki a hétköznapi emberek szintjére. Ez, természetesen, az épp hatalmon lévő pártnak lesz a legelőnyösebb.

- Ó! - mondta az elnök. - Értem, mire akar utalni. Üljön le, képviselő! Időt kérek, hogy gondolkodjam ezen... Addig is, mutassa meg ismét azt a szorzásos trükköt! Lássuk, megértem-e a lényegét!

Shuman, a programozó meg sem próbálta sürgetni az ügyet. Loesser konzervatív volt, túl konzervatív, és úgy bánt a számítógépekkel, ahogyan őelőtte az apja és a nagyapja. Ugyanakkor Ő volt a nyugat-európai számítógépes szövetség irányítója, és ha őt sikerülne meggyőzni, hogy őszinte lelkesedéssel csatlakozzon a Szám Tervezethez, az nagy eredmény lenne.

Azonban Loesser hezitált. Így válaszolt:

- Nem biztos, hogy tetszik a számítógépektől való függőség csökkentésének ötlete. Az emberi elme szeszélyes. A számítógép minden alkalommal ugyanazt a választ adja egy adott problémára. Mi garantálja, hogy az emberi elme is ugyanígy fog tenni?

- Az emberi elme, Loesser úr, csak kezeli a tényeket. Nem számít, hogy ezt a gépek vagy az emberi elmék teszik meg. Mindkettő csupán eszköz.

- Igen, igen, átfutottam a leleményes demonstrációját, amely szerint az emberi elme képes utánozni a számítógépeket, de nekem ez az egész kissé légből kapottnak tűnik. Elfogadom az elméletet, de mi okunk van azt hinni, hogy átültethető a gyakorlatba?

- Azt hiszem, van rá okunk, uram. Mindenesetre, nem mindig léteztek számítógépek. Az Ősembernek sem volt számítógépe a kőbaltája és a vasútja mellé.

- És valószínűleg nem is számolt.

- Ezt nem gondolhatja komolyan. Még a vasút vagy egy templom építéséhez is kellett számolni valamennyit, és ahogy mi tudjuk, akkoriban még nem voltak számítógépek.

- Azt akarja mondani, hogy úgy számoltak, ahogy az imént bemutatta?

- Talán nem. Mindenesetre, ez a módszer - "grafitikának" neveztük el a régi európai "grapho" szóból, ami "írást" jelent - magukból a számítógépekből fejlődött ki, így nem előzhette meg őket. Persze, az ősembernek is lehetett valamilyen módszere, nem?

- Elfeledett művészetek! Ha az elfeledett művészetekről akar beszélgetni...

- Nem, nem! Nem vagyok az elfeledett művészetek rajongója, de nem mondom, hogy nem létezhetett ilyesmi. Mindenesetre, az emberek gabonát ettek a hidropónia előtt, és azt a földben kellett megtermelniük. Másképpen nem juthattak hozzá.

- Ezt nem tudom, de csak akkor fogom elhinni, hogy talajban termesztettek, ha látok olyan gabonát, ami a talajból nőtt ki. A kovaköves tűzcsinálásban is csak akkor fogok hinni, ha a saját szememmel látom.

Shuman békítő hangot ütött meg:

- Akkor maradjunk a grafitikánál! Ez csak egy folyamata az éterizációnak. A terjedelmes eszközök szállítása lassan helyet ad a tömeges áthelyezésnek. A kommunikációs eszközök mérete csökken, miközben a hatékonyságuk növekszik. Vagy hasonlítsa össze a zsebszámítógépét azokkal a masszív szerkezetekkel, amelyek ezer évvel ezelőtt látták el ugyanazt a feladatot. Miért ne lehetne az az utolsó lépés, hogy végűi a számítógépek teljesen eltűnnek? Nézzen körül, uram! A Szám Tervezet már rég folyamatban van; a fejlődés hozta magával, mi csak megfogalmazzuk. Ehhez van szükségünk a segítségére. Ha a hazafisága nem motiválja, akkor vegye számításba az intellektuális kalandot!

Loesser szkeptikusan válaszolt:

- Miféle fejlődésről beszél? Mit tud felmutatni a többszörözésen kívül? Képes integrálni egy transzcendens funkciót?

- Idővel, uram. Idővel igen. A múlt hónapban megtanultam osztani. Pontosan meg tudom határozni az egész hányadosokat és a tizedesjegyeket.

- A tizedeseket? Hány jegyig?

Shuman próbálta fenntartani a hétköznapi beszélgetés látszatát:

- Bármennyiig!

Ettől már Loesser álla is leesett.

- Számítógép nélkül?

- Adjon egy feladatot!

- Osszon el huszonhetet tizenhárommal! Hat tizedesjegyig.

Öt perc múlva Shuman mondta az eredményt:

- Kettő egész nulla-hét-hat-kilenc-kettő-három.

Loesser leellenőrizte.

- Nos, ez csodálatos! A szorzás nem nyűgözött le igazán, mivel csak egész számokat tartalmazott, és úgy véltem, hogy némi trükközéssel megoldható. De a tizedesjegyek...

- És ez még nem minden! Van egy újabb fejlemény, amely jelenleg még titoknak számít, így szigorúbban véve meg sem említhettem volna. Ugyanakkor... talán sikerült áttörést elérni a négyzetgyökök frontján.

- Négyzetgyökök?

- Van benne néhány kényes pont, és még nem sikerült teljesen ráérezni a dologra, de Aub, a szerelő, aki felfedezte ezt a tudományágat és akinek csodálatos érzéke van hozzá, azt mondta, hogy már majdnem megoldotta a problémát. És ő csak egy szerelő! Egy olyan elme, mint ön, egy tanult és tehetséges matematikus számára ez nem is jelentene problémát.

- Négyzetgyökök... - mormolta Loesser átéléssel.

- És köbgyökök is. Velünk van?

Loesser habozás nélkül odanyújtotta a kezét.

- Számíthat rám!

Weider tábornok oda-vissza járkált a helyiség közepén, és úgy szólította meg hallgatóságát, mint valami őrjöngő tanár, akinek egy csapat makacs diákkal kell megküzdenie. Még az sem jelentett számára különbséget, hogy a Szám Tervezetet vezető civil tudósok gyűltek össze előtte. A tábornok egyenesen és mindent átfogó jelleggel beszélt, mivel egyébként is minden éber percében ilyennek tartotta magát.

- A négyzetgyökök rendben vannak! - jelentette ki. - Én magam nem tudom használni őket és nem is értem a módszereket, de rendben vannak. Viszont a Tervezetét továbbra is tilos arrafelé terelni, amit maguk közül néhányan alaptételeknek neveznek! Eljátszhatnak a grafitikával, ahogy csak akarnak, de csak miután vége ennek az istenverte háborúnak. Jelen pillanatban meghatározott gyakorlati problémákat kell megoldanunk.

A távolabbi sarokban Aub kínosan figyelt minden egyes szóra. Természetesen már nem egyszerű szerelő volt; felmentették teendői alól, és kijelölték a projekthez egy jól hangzó címmel és még jobb fizetéssel. Természetesen a társadalmi távolság megmaradt közte és a nagy tiszteletű tudományos vezetők között, akik sohasem bírták rávenni magukat, hogy egyenlőként fogadják be az alacsony osztályból származó férfit. Saját megítélése szerint erre Aub sem vágyott. Kényelmetlenül érezte magát a tudósok között, és ez kölcsönösnek tűnt.

A tábornok így folytatta:

-A célunk egyszerű, uraim: a számítógépek helyettesítése! Egy olyan hajó, amely fedélzeti számítógép nélkül is képes navigálni az űrben, a számítógép-vezérelt hajókhoz képest egyötöd idő alatt és egytized költségen megépíthető. Ötször nagyobb vagy akár tízszer nagyobb flottákat építhetünk, mint Deneb, ha eltüntetjük a hajókról a számítógépeket. Még ezen túl is vannak lehetőségek. Talán fantasztikusnak tűnik és most még csak egy álom, de én már látom magam előtt az emberi irányítású rakétákat!

Az utolsó szavak hatására mormolás futott végig a hallgatóságon.

A tábornok tovább ütötte a vasat:

- Jelen pillanatban a legnagyobb problémánk az, hogy a rakéták nem elég intelligensek. A vezérléshez használt számítógépek nem valami nagyok, ezért nem kielégítő a mód, ahogy reagálnak az elhárítópajzs változásaira. Kevés rakéta éri el a célpontot, ha bármelyik is eléri egyáltalán, ezért a rakétákkal folytatott hadviselés lassan zsákutcába jut. Szerencsére ez ugyanúgy igaz az ellenségre is, mint ránk.

- Másrészről, a rakéta egy vagy két emberrel a fedélzetén irányítható pusztán grafitika segítségével; egyszerre lenne könnyebb, mozgékonyabb és intelligensebb. Olyan előnyhöz juttatna, amely könnyen a győzelem szelét is jelenthetné. Mindemellett, uraim, a háború rákényszerít, hogy egyvalami mindig a szemünk előtt lebegjen: egy ember könnyebben pótolható, mint egy számítógép! Az emberi irányítású rakétákat nagyobb számban lőhetnénk fel, ráadásul olyan feltételekkel is használhatóak lennének, amelyek esetén egyetlen jó tábornok sem alkalmazna szívesen számítógép-vezérelt eszközöket...

Ennél jóval többet mondott, de Aub nem várta meg az eligazítás végét.

Szállása magányában Aub, a szerelő sokáig görnyedt a jegyzet fölött, amelyet hátra kívánt: hagyni. Végül ez állt a papírlapon:

"Amikor tanulmányozni kezdtem azt. amit ma grafitikának neveznek, az nem volt több egy egyszerű hobbinál. Nem láttam benne többet egy érdekes mutatványnál, egy elmegyakorlatnál.

Amikor elkezdődött a Szám Tervezet, azt hittem, mások belesebbek nálam; a grafitikát az emberiség javára lehetett volna fordítani, talán meg lehetett volna segíteni vele a valóban hasznos tömeges szállítóeszközök gyártását. Most már látom, hogy ezt is csak a halál és a pusztítás eszközeként akarjál: használni.

Képtelen vagyok vállalni a felelősséget a grafitika feltalálásáért."

Ezután gondosan magára irányította a fehérje-depolarizátort, és a következő pillanatban fájdalommentesen meghalt.

Végig a kis termetű szerelő sírja felett álltak, amíg tisztelegtek a felfedezése nagysága előtt.

Akárcsak a többiek, Shuman programozó is lehajtott fejjel állt, azonban őt nem érintette meg az esemény. Végeredményben, a szerelő elvégezte a maga dolgát, és már amúgy sem volt rá szükségük. Lehet, hogy ő indította útnak a grafitikát, de a gépezet már magától működött, dicsőségesen haladt előre a kijelölt úton, melynek végén az ember által irányított rakéta és még ki tudja, mi vár a világra.

"Kilencszer hét - gondolta elégedetten Shuman - az hatvanhárom, és már nincs szükségem számítógépre, hogy megtudjam az eredményt. A fejem lett a számítógép..."

A programozót csodálatos hatalomérzet töltötte el.

Haldokló éjszaka

Akár osztálytársi találkozónak is beillett volna, s bár eléggé komor hangulatban telt el, mégsem gondolta volna senki, hogy tragédiába fog torkollni.

Edward Talliaferro, aki épp akkor tért vissza a Holdról, s a lába még nem szokta meg a gravitációt, Stanley Kaunas szobájában találkozott két társával. Kaunas rosszkedvűen állt fel, hogy üdvözölje vendégét. Battersley Ryger ülve maradt, és csak bólintott.

A tagbaszakadt Talliaferro óvatosan ereszkedett le a pamlagra, szokatlan súlyossága nagyon is zavarta. Kissé fintorgott, vastag ajka megrándult a szőrzet alatt, amely száját, állát és arcát borította. Aznap már találkoztak egyszer szertartásosabb körülmények közt. De most először maradtak magukra, s Talliaferro meg is jegyezte:

- Nagy nap ez a mai! Tíz esztendő óta most találkozunk első alkalommal, sőt az avatásunk óta csak most.

Ryger orra megrándult. Nem sokkal az avatás előtt orrcsontja eltört, s a csillagászdiplomáját is úgy vette át, hogy arcát kötés torzította el.

- Tán pezsgőt is rendeltetek? - kérdezte mogorván. - Vagy valami egyebet?

- Ugyan! - mondta Talliaferro. - A történelem első nagy bolygóközi kongresszusán csak nem fogsz ilyen komor képet vágni? Főleg barátok közt?

- A Föld az oka - szólalt meg hirtelen Kaunas. - Rosszul érzem itt magam. Nem bírom megszokni. - Fejét csóválta, de a rosszkedv továbbra is lerítt az arcáról.

- Bizony - mondta Talliaferro. - Én is olyan súlyos vagyok. Ez minden energiát kiszed belőlem. Neked még jobb, mint nekem, Kaunas. A Merkúron a gravitáció a normálishoz képest 0,4. A Holdon mindössze 0,16. - Ryger mondani akart valamit, de Talliaferro nem hagyta. - A Ceresen pedig 0,8-ra szabályozott álgravitációs teret használnak. Neked, Ryger, nem lehet semmiféle problémád.

A ceresi csillagász bosszús képet vágott.

- A szabad levegő az oka. Űrruha nélkül kimenni a szabadba, az visel meg ennyire.

- Úgy is van - helyeselt Kaunas. - S hagyni, hogy a Nap süssön ránk. Csak úgy egyszerűen hagyni, hogy süssön.

Talliaferro Öntudatlanul visszakanyarodott a múltba. "Nem sokat változtak. És én sem változtam sokat - gondolta. - Persze, mindannyian tíz évvel öregebbek vagyunk. Ryger kissé meghízott, Kaunas sovány arca pergamenszerűvé vált, de mindkettőjüket felismertem volna, még ha váratlanul találkozom is velük."

- Nem hiszem, hogy a Föld van ránk ilyen rossz hatással - mondta, - Ne áltassuk magunkat!

Kaimas felkapta a fejét. Kis emberke volt. Kezével gyorsan, idegesen hadonászott, s mindig mintha a kelleténél egy számmal nagyobb ruhát viselt volna.

- Villiers! - mondta. - Igen. Néha-néha eszembe jut. - Aztán elkeseredetten így folytatta: - Levelet kaptam tőle.

Ryger föl egyenesedett, olajbarna arcbőre még sötétebbé vált.

- Ne mondd! - mondta energikusan. - Mikor?

- Egy hónapja.

Ryger Talliaferróhoz fordult.

- És te?

Talliaferro békésen hunyorított, s bólintott.

- Meghibbant - mondta Ryger. - Azt állítja, hogy felfedezte az űrbeli tömegátvitel gyakorlati módszerét. Nektek is megírta? Hát akkor erről van szó... Mindig is kissé mániákus volt. Most teljesen összeomlott.

Vadul dörzsölgette az orrát, s Talliaferro arra a napra gondolt, amikor Villiers betörte Ryger orrát.

Villiers tíz év óta úgy kísértette őket, mint valamilyen bűn bizonytalan árnya, olyan bűné, amelyet nem követtek el. Együtt dolgoztak diplomamunkájukon, négy kiválasztott, lelkes ember, akiket olyan hivatásra képeztek ki, amely ebben a bolygóközi korban újabb csúcsokra érkezett.

A csillagvizsgálók új világokra szegezték távcsöveiket, s immár légüres térben, a levegő zavaró hatásától mentesen.

A Hold-csillagvizsgálóból a Földet és a belső bolygókat lehetett tanulmányozni: a néma világot, amelynek egén a honi bolygó függött.

A Merkúr-csillagvizsgáló, amely legközelebb van a Naphoz, a Merkúr északi sarkán állt, ahol a terminátor - a világos féltekét a sötéttől elválasztó vonal - alig-alig ingadozott, s így a Nap egy helyben állt a szemhatáron, úgyhogy a legapróbb részletekig tanulmányozhatták a központi csillagot.

A Ceres-csillagvizsgáló - mindegyik közt a legújabb, legmodernebb - kutatási területe a Jupitertől egészen a legkülső galaxisokig terjedt.

Akadtak persze árnyoldalai is a dolognak. Mivel a bolygóközi utazás még ma sem volt könnyű, a kutatók csak ritkán kaptak szabadságot, jóformán semmiféle normálisnak nevezhető életet nem élhettek, de ez mégis szerencsés nemzedék volt. A tudomány terén mindent learatott, s az eljövendő kor tudósainak csak a csillagközi hajtómű feltalálása nyithatna ehhez hasonló, újabb tágas horizontot.

Ez a négy szerencsés fickó: Talliaferro, Ryger, Kaunas és Villiers ugyanolyan helyzetben volt. mint Galilei, aki az első igazi távcső birtokában nem is nézhette az eget anélkül, hogy valami jelentősebb felfedezést ne tett volna.

De ekkor Romano Villiers megbetegedett, reumás lázat kapott. Ki tehetett róla? A szíve megsérült, botladozott.

Négyük közt Ő volt a legkiválóbb, a legszebb reményekkel kecsegtető, a legszorgalmasabb - és még a tanulmányait sem tudta befejezni, nem tudott doktorátust szerezni.

És ami még ennél is nagyobb baj volt: nem hagyhatta el a Földet, az induló űrhajó gyorsulása megölte volna.

Talliaferrót a Holdra küldték, Rygert a Ceresre, Kaunast a Merkúrra, egyedül Villiers maradt otthon, életfogytiglan a Földön.

Szerették volna kifejezni együttérzésüket, de Villiers már-már gyűlölettel utasította vissza. Sértegette, szidalmazta őket. Ryger kijött a sodrából, az öklét rázta, s ekkor Villiers üvöltve nekitámadt, és betörte az orrát.

Ryger, úgy látszik, nem felejtette e! ezt, s most ujjával óvatosan megtapogatta az orrát.

Kaunas homlokára girbegurba ráncok szaladtak.

- Eljött a kongresszusra. Itt lakik a szállodában, a 405-ös szobában.

- Nem akarok találkozni vele - jelentette ki Ryger.

- Fel fog jönni. Azt mondta, találkozni akar velünk. Azt hiszem, kilenc órát mondott. Bármely pillanatban itt lehet.

- Akkor - mondta Ryger ha nem haragusztok meg érte, én elmegyek...

- Várj! - szólalt meg Talliaferro. - Mi baj lehet abból, ha találkozol vele?

- Nincs semmi értelme. Őrült alak.

- Akkor is! Ne legyünk kicsinyesek! Félsz tőle?

- Félni? - Ryger megvetően nézett maga elé.

- Hát akkor idegesít! Mi okod van az idegességre?

- Nem vagyok ideges - válaszolta Ryger.

- Dehogynem! Mindannyiunknak bűntudata van miatta, pedig igazán nincs rá okunk. Semmiről sem tehetünk. - De védekező hangsúllyal beszélt, s ezt érezte is.

És amikor ebben a pillanatban megszólalt az ajtócsengő, mindhárman összerezzentek, és megfordulva nyugtalanul meredtek a válaszfalra, amely köztük és Villiers között állt.

Nyílt az ajtó, s belépett rajta Romano Villiers. Kényszeredetten felálltak, hogy üdvözöljék, s aztán csak álltak zavarodottan, egyikük sem nyújtott kezet az érkezőnek.

Villiers gúnyosan nézett végig rajtuk.

"Ő aztán megváltozott!" - gondolta Talliaferro.

Így is volt. Villiers szinte minden ízében Összezsugorodott. Hajlottsága alacsonyabbá tette. Ritkásodó haja alól kilátszott a fejbőre, kézfejét tekervényes kék erek barázdálták. Lerítt róla, hogy beteg. Semmi sem emlékeztetett rajta régi önmagára, miközben mereven nézte őket, csak nyugodt, halkra fogott bariton hangja, amikor megszólalt.

- Barátaim! - mondta. - Űrjáró barátaim! Elvesztettük egymással a kapcsolatot.

- Hello, Villiers! - üdvözölte Talliaferro.

Villiers végigmérte.

- Hogy vagy?

- Megvagyok.

- És ti?

Kaunas halvány mosolyt erőltetett az arcára, s valamit motyogott. Ryger kitört:

- Nos, Villiers... mit akarsz?

- Ryger, a dühös ember... - mondta Villiers. - Hogy van a Ceres?

- Amikor eljöttem, jól volt. Hát a Föld?

- Ezt a saját szemeddel láthatod - válaszolta Villiers, de e szavak közben láthatóan megmerevedett.

- Remélem - folytatta hogy mindhárman azért jöttetek el a kongresszusra, hogy holnapután meghallgassátok az előadásomat.

- Az előadásodat? Miféle előadásodat? - kérdezte Talliaferro.

- Mindannyiótoknak megírtam. A tömegátviteli elméletemről tartok előadást.

Ryger szája szöglete mosolyra görbült.

- Igen. megírtad. Bár arról nem írtál, hogy előadást fogsz tartani, s ha emlékezetem nem csal, nem is szerepelsz az előadók listáján. Ha szerepelnél, észrevettem volna.

- igazad van. Nem szerepelek a listán. És nem is készítettem kivonatot publikációra.

Villiers kipirult, s Talliaferro nyugtatgatva megszólalt:

- Ne izgasd fel magadat, Villiers! Nem vagy valami jó bőrben...

Villiers hirtelen felé fordult.

- Köszönöm, hogy így aggódsz értem - mondta vonagló ajakkal de a szívem még bírja!

- Ide figyelj, Villiers! - szólalt meg Kaunas. - Nem szerepelsz az előadók listáján, és nem is készítettek kivonatot...

- Ti figyeljetek rám! Tíz évig vártam! Ti a világűrben dolgoztok, míg én kénytelen vagyok itt a Földön tanítani, s mégis többet tudok, mint bármelyikőtök, mint valamennyien együttvéve!

- Elismerem... - kezdte Talliaferro.

- És nem kérek a vállveregetésetekből! Mandel látta a kísérletemet. Gondolom, Mandelről hallottatok. Nos, ő a kongresszus asztronautikai szakosztályának az elnöke, s én bemutattam neki a tömegátviteli kísérletemet. Kezdetleges szerkezet volt, s használat után kiégett, de... Figyeltek rám?

- Figyelünk - mondta hűvösen Ryger. - Ha ez megnyugtat téged.

- Mandel hagyja majd, hogy a magam módján beszéljek róla. Mérget vehetsz rá, hogy hagyja. Minden előzetes beharangozás vagy hírverés nélkül. Úgy fog robbanni, akár a bomba. Ha majd feltárom az alapvető összefüggéseket, a konferencia fel fog oszlani, s mindenki rohan haza a saját laboratóriumába, hogy ellenőrizze az adataimat, és megépítse a szerkezetet. És akkor látni fogják, hogy működik, A laboratóriumban egy helyen eltüntettem egy élő egeret, és egy másik helyre vittem. Mandel látta.

Mereven nézett rájuk, sorban az arcukba bámult.

- Nem hisztek nekem, ugye? - kérdezte.

- Ha nem akarsz hírverést, nekünk miért beszélsz róla? - szólalt meg Ryger.

- Veletek másképpen áll a dolog. Ti a barátaim, az osztálytársaim vagytok. Elmentetek a világűrbe, s engem itt hagytatok.

- Nem a mi hibánkból! - tiltakozott Kaunas vékony, éles hangon.

Villiers rá sem hederített.

- Így hát most azt akarom, hogy tudjátok - mondta. - Ami az egérrel sikerült, az emberrel is sikerülni fog. S ami egy laboratóriumban tíz lábra elvisz valamit, ugyanaz a világűrben millió mérföldekre is elviszi. Elmehetek a Holdra, és a Merkúrra és a Ceresre, ahova csak akarok. Felveszem a versenyt mindannyiótokkal, sőt! Többet teszek majd a csillagászatért pusztán azzal, hogy tanítok és gondolkozom, mint ti valamennyien a csillagvizsgálóitokkal, teleszkópjaitokkal, kameráitokkal és űrhajóitokkal!

- Ennek örülök - mondta Talliaferro. - És sok sikert kívánok! Kaphatok egy példányt az előadásodból?

- Azt nem! - Villiers a melléhez szorította a kezét, mintha valamilyen képzeletbeli papírlapokat dugdosna előlük, nehogy elolvashassák őket. - Várnod keli, ugyanúgy, mint mindenki másnak. Csak egyetlen példányom van, s azt senkinek se mutatom meg, amíg teljesen be nem fejeztem. Még Mandelnek sem.

- Csak egy példányod van?! - kiáltotta Talliaferro. - És ha elveszíted...

- Nem fogom elveszíteni. De ha mégis, itt van az egész a fejemben.

- És ha... - Talliaferro csaknem kimondta, hogy "meghalsz", de még idejekorán elharapta a szót. Ehelyett alig észrevehető szünet után így folytatta: - van egy csepp eszed, legalább mikrofilmet csinálsz róla. A biztonság kedvéért.

- Nem - válaszolta kurtán Villiers. - Holnapután meghallgathatjátok az előadásomat. S olyat fogtok látni, ami egy csapásra minden eddiginél tágabb horizontot nyit meg az emberiség előtt.

Ismét sorjában az arcukba bámult.

- Tíz esztendő - mondta. - Isten veletek!

- Őrült! - robbant ki Ryger. Az ajtóra meredt, mintha Villiers még ott állna előtte.

- Az volna? - tűnődött Talliaferro. - Valószínűleg az, bizonyos tekintetben. Minden ok nélkül gyűlöl minket. És még elővigyázatosságból sem készít mikrofilmet az előadásáról...

Eközben Talliaferro saját mikrokameráját forgatta a kezében. Semleges színű, jelentéktelen külsejű henger volt, csupán valamivel vastagabb és rövidebb, mint egy közönséges ceruza. Ez a szerkezet az utóbbi években éppúgy ismertetőjelévé vált a tudósoknak, mint az orvosoknak a sztetoszkóp vagy a statisztikusoknak a mikroszámítógép. A mikrokamerát kabátzsebben hordták, kabátujjra csíptették, fülük mögé tették vagy zsinórra akasztva a nyakukban viselték.

Talliaferro olykor, filozofikusabb pillanataiban eltűnődött, milyen is lehetett azokban az időkben, amikor a kutatóknak nagy fáradság árán jegyzeteket kellett készíteniük a szakirodalomból, vagy eredeti nagyságú lenyomatokat kellett irattárukban őrizgetniük. Csuda kényelmetlen lehetett!

Most már a nyomtatott vagy kézzel írt szövegekről elegendő mikrokamerával negatívot készíteni, amelyet aztán később bármikor elő lehet hívni. Talliaferro máris mikrofilmen rögzítette a kongresszus kiadványában megjelent összes kivonatot, s két társa is bizonyára ugyanezt tette.

- Az adott körülmények között - jegyezte meg Talliaferro - Őrültség nem készíteni mikrofilmet.

- Irgalmas világűr! - heveskedett Ryger. - Szó sincs előadásról! Szó sincs felfedezésről! Bármilyen hazugságot megér neki, hogy egy percig diadalmaskodjék felettünk.

- De mit csinál majd holnapután? - kérdezte Kaunas.

- Mit tudom én? Hiszen őrült!

Talliaferro tovább játszadozott a mikrokamerájával s azon töprengett, vajon a szerkezet belsejében elraktározott kis filmszalagok közül vegyene ki és hívjon-e elő néhányat. Aztán úgy döntött, nem teszi.

- Ne becsüljétek le Villierst! - mondta. - Nagy eszű ember!

- Tíz esztendővel ezelőtt talán az volt - jegyezte meg Ryger. - Most bolond. Azt javaslom, hagyjuk őt a fenébe!

Hangosan beszélt, mintha a puszta lendülettel, amellyel most más témára tért át, el akarta volna kergetni Villierst s mindazt, ami rá emlékeztetett. A Ceresről beszélt, a munkájáról, a Tejút rádió-feltérképezéséről, amelyet a csillagok fényének felbontására alkalmas új rádiószkópok tettek lehetővé.

Kaunas előbb csak figyelt és bólogatott, de aztán ő is rákezdte: a napfoltok rádió-sugárzásáról beszélt, meg a nyomdába adott tanulmányáról, amelyben a protonviharok és a Nap felszínén lejátszódó roppant hidrogénkitörések összefüggését fejtegette.

Talliaferro nem sokkal járult hozzá a beszélgetéshez. A holdbéli munka viszonylag színtelen volt. A földi sugárzások közvetlen megfigyelésére épülő hosszú távú időjárás-előrejelzés nem vetekedhetett a rádiószkóppal meg a protonviharokkal.

Azonkívül gondolatai még most is Villiers körül forogtak. Négyük közül Villiers volt a lángész. Ezt valamennyien tudták. Még Rygernek is, minden hetvenkedése ellenére, éreznie kell, hogy ha a tömegátvitel egyáltalán lehetséges, akkor ezt csakis Villiers fedezhette fel.

Amit saját munkájukról elmondtak, végeredményben csupán kínos beismerése volt annak, hogy egyikük sem vitte sokra. Talliaferro nyomon követte a szakirodaimat, s ezt nagyon jól tudta. Saját tanulmányai jelentéktelenek voltak. De a többiek sem tettek közzé semmi fontosat.

Szembe kell nézniük a valósággal - egyikükből sem lett világűrrengető nagyság. Iskolaéveik hatalmas álmai nem váltak valóra - ez az igazság. Megbízható rutinmunkások - ennyire vitték, s ezt mindannyian tudták.

Villiers többre vitte volna. Ezt is tudták. És ez a felismerés, no meg a bűntudat fűtötte ellenséges indulataikat.

Talliaferrónak az a nyugtalanító érzése támadt, hogy Villiers mindennek ellenére még ma is többre viheti. A többiek valószínűleg ugyanezt gondolják, s a közép-szerűség érzete könnyen elviselhetetlenné válhat. A tömegátvitelről szóló előadás elhangzik, s Villiersből mégis nagy ember lesz, ahogy ezt a sors nyilvánvalóan elrendelte, osztálytársait pedig - nagyobb lehetőségeik ellenére - el fogják felejteni. Nem lesz más szerepük, mint hogy a többiekkel együtt tapsoljanak.

Irigységet és bosszúságot érzett, szégyellte, de nem bírta leküzdeni.

A beszélgetés elakadt, s ekkor Kaunas félrefordított tekintettel megszólalt:

- Ide figyeljetek, miért ne kukkantanánk be az öreg Villiershez?

Szavaiból hamis szívélyesség csendült ki, tettetett közömbössége senkit sem győzött meg.

- Nincs értelme, hogy haragban váljunk el...

Talliaferro elgondolkozott Kaunas bizonyára meg akar győződni róla, mi igaz a tömegátvitelből. Azt reméli, hogy csak egy őrült rögeszméje az egész, s akkor az éjjel jól fog aludni.

De őt is furdalta a kíváncsiság, így hát nem tett ellenvetést; még Ryger is kelletlenül vállat vont, s kijelentette:

- Pokolba is, miért ne?

Nem sokkal tizenegy óra előtt volt.

Talliaferro arra ébredt, hogy az ajtócsengő makacsul szól. A sötétben felkönyökölve mélységes felháborodás vett rajta erőt. A halványan izzó mennyezeti jelzőkészülék szerint még hajnali négy óra sem volt.

- Ki az? - kiáltotta.

A csengő kisebb megszakításokkal tovább szólt.

Talliaferro morogva fürdőköpenyébe bújt. Kinyitotta az ajtót, s hunyorogva nézett ki a megvilágított folyosóra. Azonnal felismerte az előtte álló férfit, elégszer látta már a háromdimenzióson.

De a férfi gyorsan, suttogva mégis bemutatkozott:

- A nevem Hubert Mandel.

- Igen, uram - válaszolta Talliaferro. Mandel a csillagászat nagy nevei közé tartozott: kiemelkedő egyéniség, nem csoda hát, hogy a Világ Csillagászati Intézetében fontos vezető állást tölt be, s olyan tevékeny, hogy a kongresszus űrhajózási szakosztályának elnökévé Őt választották.

Talliaferrónak hirtelen eszébe jutott, hogy Villiers - állítása szerint - Mandelnek mutatta be tömegátviteli kísérletét. Villiers! Ettől a gondolattól - miért, miért nem

- lehiggadt.

- Ön ugyebár Edward Talliaferro doktor? - kérdezte Mandel.

- Igen, uram.

- Akkor kérem, öltözzék fel, és jöjjön velem! Nagyon fontos. Közös ismerősünkről van szó.

- Doktor Villiersről?

Mandel szeme kissé megrebbent. Szemöldöke és szempillája olyan világosszőke volt, hogy szeme meztelennek látszott, mintha semmi sem fogta volna körül. Vékony haja selymesen csillogott. Mintegy ötvenéves lehetett.

- Miért gondolja, hogy Villiersről van szó? - kérdezte.

- Az este beszélt önről, más közös ismerősünkről pedig nem tudok.

Mandel bólintott, megvárta, amíg Talliaferro felöltözik, aztán megfordult, s előreindult. Ryger és Kaunas egy emelettel feljebb egy szobában várakozott. Kaunas vörös szemmel, nyugtalanul nézett maga elé. Ryger ideges szippantásokkal szívta cigarettáját.

- Megint együtt vagyunk - mondta Talliaferro. - Újabb osztálytársi találkozó...

- Szellemeskedésének nem volt sikere.

Leült, s mindhárman egymásra bámultak. Ryger vállat vont.

Mandel fel-alá járkált a szobában, zsebébe mélyesztett kézzel.

- Elnézést kérek, uraim, az alkalmatlankodásért - mondotta s köszönöm együttműködésüket! Szeretném még tovább is igénybe venni. Romano Villiers barátunk meghalt. Holttestét körülbelül egy órával ezelőtt vitték el a szállodából. Az orvos véleménye szerint a halál oka szívbénulás.

Döbbent csend támadt. Ryger cigarettája félúton ajka felé megállt a levegőben, s aztán anélkül, hogy befejezte volna útját, lassan lehanyatlott.

- Szegény ördög! - mondta Talliaferro.

- Rettenetes! - suttogta rekedten Kaunas. - Villiers... - Hangja elcsuklott.

Ryger felrázta magát.

- Szívbeteg volt. Nincs mit tennünk.

- De van - helyesbítette nyugodtan Mandel. - Valamit vissza kell szereznünk.

- Hogy érti ezt? - kérdezte élesen Ryger.

- Mikor találkoztak vele utoljára? - tudakolta Mandel.

- Az este - válaszolta Talliaferro. - Osztálytársi találkozó lett belőle. Tíz év óta most találkoztunk először egymással. Sajnos, nem volt kellemes viszontlátás. Villiers úgy érezte, oka van haragudni ránk, s haragos volt.

- Ez mikor történt?

- Az első kilenc tájban.

- Az első?

- Az este folyamán még egyszer találkoztunk vele.

Kaunas nyugtalannak látszott.

- Villiers dühösen elrohant. Nem hagyhattuk ennyiben. Meg kellett próbálnunk kibékíteni. Hiszen valaha jó barátok voltunk. Így hát felkerestük a szobájában, és...

- Mind a hárman? - csapott le rá Mandel.

- Igen - válaszolta meglepetten Kaunas.

- Mikor?

- Tizenegy óra lehetett. - A társaira nézett. Talliaferro bólintott

- S meddig maradtak ott?

- Két percig - szólt közbe Ryger. - Kitessékelt minket, mintha csak azért jöttünk volna, hogy az előadását megkaparintsuk. - Elhallgatott, mint aki arra vár, hogy Mandel megkérdezze, miféle előadásról beszél, de Mandel nem szólt semmit. - Azt hiszem - folytatta Ryger a párnája alá dugta. Mert végig feküdt a párnáján, amikor azt kiáltozta, hogy menjünk.

- Talán akkor már haldokolt... - suttogta megborzadva Kaunas.

- Akkor még nem - mondta kurtán Mandel. - Tehát valószínűleg mindannyian hagytak maguk után ujjlenyomatokat.

- Valószínűleg - szólt Talliaferro. A Mandel iránt érzett önkéntelen tisztelete kissé megcsappant, s újból elfogta a türelmetlenség. Mandel ide, Mandel oda, hajnali négy óra! - Miről van szó tulajdonképpen? - kérdezte.

- Uraim - válaszolta Mandel -, Villiers halála többet jelent, mint a halál puszta tényét. Az előadását, tudomásom szerint az egyetlen példányt, valaki bedugta a szemétégetőbe, és csak néhány foszlány maradt meg belőle. Nem láttam és nem is olvastam az előadását, de eleget tudok róla ahhoz, hogy szükség esetén eskü alatt valljam a bíróság előtt, hogy a szemétgyűjtőben talált, el nem égetett papírdarabok annak az előadásnak a maradványai, amelyet Villiers a kongresszuson fel akart olvasni. Ön, úgy látom, nem hisz nekem, Ryger doktor...

Ryger kesernyésen elmosolyodott.

- Nem hiszem, hogy felolvasta volna azt az előadást. Ha a véleményemet akarja hallani, uram, Villiers őrült volt. Tíz esztendeig a Föld fogságában élt, azt képzelte, felfedezte a tömegátvitelt, s ilyen módon elmenekülhet innen. Valószínűleg csak ez tartotta benne a lelket. Összeeszkábált valamiféle megtévesztő kísérletet. Nem állítom, hogy szándékosan csalt. Villiers a maga őrült módján valószínűleg őszinte volt, őszintén őrült. Tegnap este jött el a kritikus pillanat. Villiers bejött a szobánkba... gyűlölt minket, mert mi elszabadultunk a Földről... és diadalmaskodni akart fölöttünk. Tíz esztendeig csak ezért a pillanatért élt. Lehet, hogy ez aztán többé-kevésbé kijózanította. Rájött, nem tarthatja meg az előadását, nincs miről előadást tartania. Így aztán elégette, s a szíve ekkor felmondta a szolgálatot. Nagyon sajnálatos dolog.

Mandel erősen rosszalló arckifejezéssel hallgatta a ceresi csillagász szavait.

- Rendkívül ügyes érvelés Ryger doktor, csak épp teljesen hamis. Engem megtévesztő kísérletekkel nem lehet olyan könnyen félrevezetni, mint ahogy azt ön képzeli. Mármost, a nyilvántartás szerint, amelyet csak nagyon felületesen nézhettem át, önök hárman Villiers évfolyamtársai voltak az egyetemen. Így van?

Bólintottak.

- És van itt a kongresszuson még más évfolyamtársuk is?

- Nincs - válaszolta Kaunas. - Abban az évben csak mi négyen fejeztük be a tanulmányainkat és doktorálhattunk csillagászatból. Helyesebben, Villiers csak végzett volna, de...

- Tudom - mondta Mandel. - Nos, ebben az esetben hármuk közül valaki éjfélkor még egyszer felkereste Villierst a szobájában.

Rövid szünet után Ryger hűvösen megszólalt:

- Én nem.

Kaunas tágra nyílt szemmel, tagadólag rázta a fejét.

- Mit akar ezzel mondani? - kérdezte Talliaferro.

- Önök közül valaki éjfélkor bement hozzá, s követelte tőle, hogy mutassa meg az előadását. Az indítékait nem ismerem. Feltehetően az az eltökélt szándék vezette, hogy Villierst szívbénulásba kergesse. Amikor Villiers összeesett, a gonosztevő, azt hiszem, így nevezhetem, megvalósíthatta, amire készült. Felkapta az előadást, amely, hadd tegyem hozzá, bizonyára valóban Villiers párnája alatt volt, s mikrofilmet készített róla. Aztán magát az előadást elégette a szemétgyűjtőben, de sietségében nem sikerült teljesen megsemmisítenie.

- S ön mindezt honnan tudja? - vágott közbe Ryger. - Tán tanúja volt a történteknek?

- Jóformán - válaszolt Mandel. - Amikor Villiers először összeesett, még nem halt meg. A gonosztevő távozása után sikerült eljutnia a telefonhoz, s felhívta a szobámat-Néhány mondatot kinyögött, eleget ahhoz, hogy érzékeltesse, mi történt. Sajnos, nem voltam a szobában, egy késői megbeszélésen kellett részt vennem. De a tároló készülékem szalagra vette Villiers szavait. Ha visszatérek a szobámba vagy a hivatalomba, mindig meghallgatom a szalagot. Ez megrögzött szokásom. Felhívtam Villierst. Halott volt.

- No, és mit mondott - kérdezte Ryger ki tette?

- Azt nem mondta meg. Vagy ha mégis, a nevet nem lehetett megérteni. De egy szót világosan hallottam. Ez volt: osztálytárs.

Talliaferro belső kabátzsebéből elővette mikrokameráját. és Mandelnek nyújtotta.

- Ha elő akarja hívni a mikrokamerámban lévő filmeket, tessék - mondta nyugodtan. - Villiers előadását nem fogja köztük találni.

Kaunas azonnal követte példáját, s Ryger homlokát ráncolva ugyanezt tette.

Mandel elvette a három mikrokamerát.

- Feltehetően - jegyezte meg szárazon bármelyikük is a tettes, már eltüntette azt az exponált filmdarabkát, amelyre az előadást felvette. De hát...

- Megmotozhat - mondta Talliaferro, felhúzva szemöldökét és átkutathatja a szobámat.

De Ryger változatlanul a homlokát ráncolta.

- Várjon egy percig, egy icipici percig! Ön rendőr?

Mandel rámeredt.

- Miért, tán be akarja vonni ebbe a rendőrséget? Botrányt akar, vádemelést gyilkosság miatt? Azt akarja, hogy a kongresszus félbeszakadjon, s hogy az egész világrendszer sajtója a csillagászaton és a csillagászokon csámcsogjon? Villiers halála véletlen is lehetett. Valóban szívbeteg volt. Bármelyikük is a tettes, lehet, hogy ösztönösen cselekedett. Lehet, hogy nincs szó előre megfontolt szándékkal elkövetett bűncselekményről. Ha az illető visszaadja a negatívot, sok kellemetlenségtől kímélhet meg minket.

- És önmagát is? - kérdezte Talliaferro.

Mandel vállat vont.

- Lehet, hogy meggyűlik a baja. Büntetlenségéért nem kezeskedhetem. De bármi éri is, elkerüli a nyilvános megszégyenítést és az életfogytiglani börtönt, ami akkor várna rá, ha a rendőrséget bevonjuk a dologba.

Néma csend.

- Azt hiszem - folytatta Mandel tudom, mi volt a bűnös eredeti elképzelése. Elégeti az előadást, A tömegátvitelről csak mi négyen tudunk, s a kísérletet egyedül én láttam. Mi több: önök csak tőle, Villierstől hallották, aki talán őrült volt, hogy én láttam a kísérletet. Ha Villiers szívbénulásban meghalna, gondolta a tettes, s az előadása eltűnne, könnyű lesz elhitetni Ryger doktor elméletét, amely szerint nincs és nem is volt soha tömegátvitel. Elmúlik egy-két év, s akkor a tettes a tömegátvitel megoldásának birtokában apránként előáll vele, színlelt kísérleteket végez, óvatos tanulmányokat tesz közzé, s végül elénk lép, mint feltaláló, mindazzal, amivel ez pénzben és hírnévben együtt jár. Még az osztálytársai sem gyanítanának semmit. Legfeljebb arra gondolnának, hogy a Villiers-féle réges-régi ügy ihlette társukat arra, hogy ilyen kísérleteket folytasson. Csak erre gondolnának.

Mandel szúrós szemmel sorban végignézett rajtuk.

- De most már ezt nem teheti. Ha hármuk közül valamelyikük előállna a tömeg-átvitellel, ezzel leleplezné önmagát. Én láttam a kísérletet, tudom, hogy nem volt benne semmi csalás, s azt is tudom, hogy egyiküknek mikrofilmje van az előadásról. De az a film már értéktelen számára. Szolgáltassa hát ki!

Néma csend.

Mandel az ajtóhoz ment, s ott megfordult.

- Szeretném, ha itt maradnának, amíg visszajövök. Nem leszek sokáig távol. Remélem, a bűnös ezt az időt felhasználja arra, hogy megfontolja a dolgot. Ha attól fél, hogy a vallomás után elveszti állását, akkor ne feledje, hogy a rendőrség bevonásával nem kerülheti el a börtönt és az agyszondázást. - Zsebre vágta a három mikrokamerát. Mogorvának és kissé álmosnak látszott. - Előhívom a filmeket.

Kaunas mosolyogni próbált.

- S mi lesz, ha a távollétében kereket oldunk?

- Csak egyiküknek van oka rá, hogy ezzel próbálkozzék - válaszolta Mandel. - Retten önök közül ártatlanok, akikben, azt hiszem, megbízhatom, hogy már csak önvédelemből is visszatartják a harmadikat.

Ezzel távozott.

Hajnali ötre járt. Ryger méltatlankodva az órájára pillantott.

- Micsoda ostobaság! Majd leragad a szemem!

- Összekuporodhatunk itt a székeken - mondta filozofikusan Talliaferro. - Készül valamelyikőtök vallomásra?

Kaunas elfordította tekintetét, Ryger pedig gúnyosan mosolygott.

- Nem is számítottam rá... - Talliaferro behunyta szemét, nagy fejét a szék hátának támasztotta, s fáradt hangon így folytatta: - A Holdon most holtszezon van. Az éjszaka két hétig tart, és csak aztán jön a hajrá. Két hétig süt a nap, s akkor nem teszünk egyebet, mint számítgatunk, korrelációkat állítunk fel és kanmurikat rendezünk. Ez nehéz időszak. Gyűlölöm! Ha több nő volna ott, ha valamilyen tartós kapcsolatot alakíthatnék ki...

Kaunas suttogva arról kezdett beszélni, hogy a Merkúron nem lehet a teljes Napot a szemhatár fölé hozni és távcsövön át vizsgálni. De hamarosan még kétmérföldnyi sínpályát fektetnek le a csillagvizsgálónak, s az egészet odébb tolják...

- Ehhez, tudjátok, óriási erőre, közvetlenül felhasznált napenergiára volna szükség... s akkor tán sikerülne. Egyszer majd sikerülni fog.

Még Ryger is - miután egy ideig hallgatta a többiek halk mormolását - beszélni kezdett. A Ceresen nagy problémát okoz a kétórás tengelyforgási periódus, mert ennek következtében a csillagok tizenkétszer akkora szögsebességgel rohannak végig az égen, mint itt, a Föld égboltján. Három könnyű távcsőből, három rádióteleszkópból s három-három egyéb műszerből álló hálózat vizsgálja egymás után a tovaszáguldó kutatási területeket.

- S nem lehetne valamelyik sarkot felhasználni? - kérdezte Kaunas.

- Te a Merkúrra meg a Napra gondolsz - válaszolta türelmetlenül Ryger. - Az égbolt a sarkokon is forogna, s a fele mindvégig rejtve maradna. Ha a Ceres a Merkúrhoz hasonlóan, csak az egyik ábrázatát fordítaná a Nap felé, akkor örökös éjszakai égbolt feszülne felettünk, s a csillagok csak lassan, három év alatt egyszer fordulnának meg a tengelyük körül.

Közben az ég világosodni kezdett, lassan hajnalodon.

Talliaferro félig aludt, de fel-öntudatát szilárdan megőrizte. Nem akart aludni, ha két társa ébren van. "Mind a hárman - gondolta - azon töprengünk: ki tette?"

Kivéve persze a tettest.

Amikor Mandel belépett a szobába, Talliaferro hirtelen tágra nyitotta a szemét. Az égbolt az ablakon át nézve kékbe váltott át. Talliaferro örült, hogy az ablak csukva van. A szállodát persze légszabályozóval szerelték fel, de az enyhébb évszakokban az ablakokat mindig kinyitották azok a földlakók, akik a friss levegő illúziójában ringatták magukat. Talliaferrót erre a gondolatra valóságos szorongás fogta el - a Hold légüres tere még most is kísértette.

- Van valamelyiküknek valami mondanivalója? - kérdezte Mandel.

Rezzenéstelen szemmel néztek rá. Ryger tagadóan rázta fejét.

- Előhívtam a mikrokamerákban talált filmeket, uraim - mondta Mandel és megvizsgáltam őket. - A kamerákat és az előhívott filmszalagokat az ágyra dobta.

- Semmi! A filmeket, sajnos, önöknek kell szétválogatniuk. Ezért elnézésüket kérem. A hiányzó filmnek tehát nem sikerült a nyomára bukkanni.

- Ha valóban hiányzik egy film... - jegyezte meg Ryger, és nagyot ásított.

- Azt javaslom, uraim - mondta Mandel -, hogy menjünk le Villiers szobájába.

- Miért? - kérdezte Kaunas megütközve.

- Lélektani fogás? - magyarázta Talliaferro. - Vigyük a bűnöst a tett színhelyére, s a lelkifurdalás majd vallomásra kényszeríti?

- A kevésbé melodramatikus oka az - jegyezte meg Mandel hogy szeretném, ha azok ketten, akik ártatlanok, segítenének nekem megkeresni Villiers előadásának hiányzó filmjét.

- Azt hiszi, hogy ott van? – kérdezte kihívóan Ryger.

- Valószínűleg ott van. De ez csak az első lépés. Utána esetleg átkutatjuk az önök szobáit is. Az űrhajózási szümpozion csak holnap reggel tízkor kezdődik. Addig van időnk.

- És azután?

- Akkor talán mégis a rendőrséget kell hívnunk.

Óvatosan léptek be Villiers szobájába. Ryger arca vörös volt, Kaunasé sápadt. Talliaferro igyekezett megőrizni önuralmát.

Előző este mesterséges fényben látták a szobát, amikor Villiers homlokát ráncolva, ziláltan szorongatta párnáját, tetőtől talpig végigmérte, majd kitessékelte őket. A szobát most a halál érzékelhetetlen légköre töltötte be.

Mandel az ablak-polarizátorral bíbelődött, több világosságot akart bebocsátani, de a polarizátort túlságosan tágra hagyta, úgyhogy a kelő Nap bekukucskált az ablakon.

Kaunas a magasba lendítette karját.

- A Nap! - sikoltotta olyan hangon, hogy mindannyian kővé dermedtek.

Arcára rettegés ült ki, mintha a Merkúr napjának vakító fénye tűzne a szemébe.

Talliaferrónak átvillant az agyán, rá milyen hatással volna, ha történetesen a szabad ég alá jutna. A fogát csikorgatta. A tíz esztendő, amelyet a Földtől távol töltöttek, alaposan kiforgatta őket eredeti mivoltukból.

Kaunas az ablakhoz rohant, gyámoltalanul nyújtogatta kezét a polarizátor felé, majd egyszerre zihálva tört ki melléből a levegő.

Mandel hozzá lépett.

- Mi baj? - kérdezte. A többiek is odasiettek.

Alattuk terült el a város, egyenetlen kő-és téglarengetege egészen a szemhatárig húzódott. A kelő Nap fényében fürdött, árnyékos területeit fordítva feléjük. Talliaferro lopva, nyugtalan pillantást vetett a városra.

Kaunas, miközben mellkasa úgy összeszorult, hogy még kiáltani sem tudott, valami sokkal közelebbi látványra meredt. A külső ablakpárkányon, egyik sarkával egy kis résbe, egy cementhasadékba beszorítva egy hüvelyknyi tejesszürke film feküdt a kelő Nap első sugarainak fényében.

Mandel dühös, összefüggéstelen kiáltást hallatva felrántotta az ablakot, s felkapta a filmet. Tölcsért formált tenyeréből, úgy védte, s izzó, kivörösödött szemmel meredt rá.

- Maradjanak itt! - mondta.

Egyikük sem válaszolt. Mandel távozott, Ők meg csak bambán bámultak egymásra.

Mandel húsz perc múlva visszatért. Nyugodt hangon szólalt meg, de érezni lehetett, hogy csak azért nyugodt, mert már alaposan kidühöngte magát.

- A hasadékba szorított sarka nincs túlexponálva. Néhány szót kisilabizáltam. Villiers előadása. A többi tönkrement, semmit sem lehet megmenteni belőle. Mindörökre elveszett.

- És most mi történjék? - kérdezte Talliaferro.

Mandel fáradtan vállat vont.

- Erre most csak azt mondhatom, engem már nem érdekel. A tömegátvitelből mindaddig nem lesz semmi, amíg nem születik megint egy lángelme, olyan, mint Villiers volt, aki feltalálja. Megpróbálkozom én is vele, de képességeimet illetően nem ringatom magam illúziókban. A tömegátvitel odavan, s így azt hiszem, már nem érdekes, mi lesz önökkel, akár bűnösek, akár ártatlanok. Mit számít ez már?

- Egész teste szinte megroggyant, a kétségbeesés teljesen megtörte.

De Talliaferro hangja megkeményedett.

- Várjon csak egy kicsit! Az ön szemében bármelyikünk bűnös lehet. Például én. Ön a mi tudományunk területén fontos személyiség, és ezek után soha egy szót sem szól majd sehol az érdekemben. Az az általános vélemény alakulhat ki, hogy a munkámra alkalmatlan vagyok, vagy még annál is rosszabb. Nem akarom, hogy a gyanú árnyéka essen rám, s kettétörje a karrieremet. Derítsük fel, mi történt!

- Nem vagyok detektív - jegyezte meg fáradtan Mandel.

- Akkor miért nem hívja a rendőrséget, a fene egye meg?

- Várj egy kicsit, Tál! - mondta Ryger. - Azt akarod mondani, hogy én vagyok a bűnös?

- Csak azt mondtam, hogy én ártatlan vagyok.

- Ez valamennyiünknek az agyszondázást jelenti! - mondta a rémülettől éles hangon Kaunas. - Megsérülhet az agyunk...

Mandel két karját a levegőbe emelte.

- Uraim! Uraim! Kérem! Ha nem hívjuk a rendőrséget, csak egyet tehetünk. Önnek igaza van, Talliaferro doktor, az ártatlanokkal szemben igazságtalanok volnánk, ha ennyiben hagynánk a dolgot.

Így vagy úgy, de mindannyian ellenségesen néztek rá.

- Mit javasol? - kérdezte Ryger.

- Van egy barátom, Wendell Urth a neve. Talán hallottak már róla, talán nem, de esetleg el tudom intézni, hogy még ma este beszéljünk vele.

- No, és? - kérdezte harciasan Talliaferro. - Ebből mi hasznunk lenne?

- Urth különös ember - válaszolta habozva Mandel. - Nagyon különös. És a maga módján lángész. Már többször segítségére volt a rendőrségnek, s most esetleg nekünk is segítségünkre lehet.

Edward Talliaferro akarva, nem akarva ámulattal nézegette a szobát és lakóját. Úgy tetszett neki, ezt is, azt is a teljes elszigeteltség jellemzi, mintha tökéletesen kívül állna az érzékelhető világon. Ebbe a jól kipárnázott, ablaktalan fészekbe nem szűrődtek be a földi hangok. A földi fényt és a levegőt pedig kiűzte innen a mesterséges világítás és a légszabályozás.

A tágas szobában félhomály és rendetlenség fogadta Őket. A legkülönfélébb holmival borított padlón óvatosan lépkedve jutottak el a pamlaghoz, ahonnan a gazda heves mozdulattal félresöpörte és alaktalan összevisszaságba halmozta a könyvfilmeket.

A szoba gazdájának zömök, gömbölyű törzsén nagy. gömbölyű fej ült. Kurta lábán gyorsan lépkedett erre-arra, s beszéd közben úgy rángatta fejét, hogy vastag szemüvege csaknem letáncolt arról a szinte észrevehetetlen dudorról, amely nála az orr szerepét töltötte be. Vastag szemhéjjal borított, kissé kidülledt szeme rövidlátón, jóindulatúan fénylett mindannyiukra, amikor Urth leült arra a szék-íróasztal egyvelegre, amelyet a szobában lévő egyetlen lámpa éles, közvetlen fénye világított meg.

- Örülök, hogy eljöttek hozzám, uraim! Kérem, nézzék el ezt a rendetlenséget!

- Tömpe ujjú kezével kórbemutatott. - Épp katalógust készítek arról a sok-sok extraterrológiai fontosságú tárgyról, amit összegyűjtöttem. Hatalmas munka. Ez például...

Kibújt székéből, és beleásta magát az íróasztala mellett emelkedő egyik halomba, mígnem előhalászott onnan egy füstszürke, homályosan átlátszó, többé-kevésbé henger alakú tárgyat.

- Ez - mondta - a Callistóról való, s talán idegen, értelmes lények emlékét őrzi. Még nem sikerült eldönteni. Alig tucatnyit találtak belőle, s tudomásom szerint ez a legtökéletesebb példány.

Félrelökte, mire Talliaferro összerezzent. A zömök férfi rábámult, majd megjegyezte:

- Nem törékeny... - Aztán megint leült, s lélegzésének ütemére lassan masszírozni kezdte dundi ujjaival a pocakját. - És most miben állhatok szolgálatukra?

Miközben Hubert Mandel sorra bemutatta őket, Talliaferro gondolataiba merült. Emlékezett rá, hogy egy Wendell Urth nevű ember nemrégiben írt egy könyvet Vízoxigén bolygók viszonylagos fejlődési folyamatai címmel, de hát ez a férfi semmiképp sem lehet azonos a szerzővel.

- Ön írt könyvet a viszonylagos fejlődési folyamatokról, Urth doktor? - kérdezte.

Urth arcán boldog mosoly áradt szét.

- Olvasta?

- Az igazat megvallva, nem olvastam, de...

Urth arca azonnal rosszalló kifejezést öltött.

- Akkor el kell olvasnia! Tüstént! Van itt egy példányom belőle.

Újból kipenderült székéből, de Mandel felkiáltott:

- Várj, Urth! Mindent a maga idejében! Fontos ügyben jöttünk hozzád.

Szinte visszanyomta Urthot a székébe, s gyorsan rákezdte, mintha meg akarná akadályozni, hogy ismét mellékvágányra tévedjenek. S bámulatra méltó tömörséggel, elejétől végig elmondta az egész történetet.

Urth, miközben Mandel szavait hallgatta, lassan kipirult. Szemüvegéhez nyúlt, és magasabbra tolta az orrán.

- Tömegátvitel! - kiáltotta.

- Saját szememmel láttam - jegyezte meg Mandel.

- És nekem egy szót sem szóltál róla.

- Megesküdtem rá, hogy titokban tartom. A feltaláló... különös ember volt. Ezt már említettem.

Urth az íróasztalára csapott.

- Hogyan hagyhattad, Mandel, hogy ilyen felfedezés egy különc tulajdona maradjon? Ha más mód nem volt rá, agyszondázással kellett volna kipréselni belőle.

- Ebbe esetleg belehalt volna... - tiltakozott Mandel.

Urth előre-hátra hintázott, kezét az arcához szorította.

- Tömegátvitel,.. Normális, civilizált emberek számára az utazás egyetlen módja. Az egyetlen lehetséges módja. Az egyetlen elképzelhető módja. Ha tudtam volna! Ha ott lettem volna! De hát a szálloda csaknem harminc mérföldre van innen...

Ryger, aki bosszús arccal hallgatta e kirohanást, most közbeszólt:

- Úgy tudom, innen közvetlen gyorsjárat van a kongresszus színhelyére. Tíz perc alatt ott lehetett volna.

Urth megmerevedett, és különös pillantást vetett Rygerre. Arca felfúvódott, talpra ugrott, és kisietett a szobából.

- Mi az ördög? - mondta Ryger.

- A fene egye meg - morogta Mandel figyelmeztetnem kellett volna önöket!

- Mire?

-Urth doktor semmiféle járművön nem utazik. Utazási fóbiája van. Mindenhova csak gyalog jár.

Kaunas hunyorogva nézett, körül a félhomályos szobában.

- De hát Urth extraterrológus, nemde? Vagyis más bolygók életformáinak szaktudósa...

Talliaferro közben felállt, és most egy emelvényre helyezett galaktikus lencse elé lépett. A csillagrendszerek belső fényességébe bámult. Ilyen nagy és bonyolult lencsét még sohasem látott.

- Igen, extraterrológus - mondta Mandel de nem járt még egyetlen bolygón sem, amelynek szaktudósa, és soha nem is fog Harminc esztendő óta legfeljebb néhány mérföldre távozott a szobájából.

Ryger elnevette magát.

- Lehet, hogy ön ezt viccesnek találja - mondta a méregtől kipirultan Mandel de szeretném, ha meggondolná magát, mit mond, amikor doktor Urth visszajön.

Egy perc múlva Urth besompolygott a szobába.

- Bocsánatot kérek, uraim - suttogta. - És most nézzük a problémáikat. Akar valaki vallomást tenni?

Talliaferro szája keserű mosolyra görbült. Ez a kövérkés, önmagába zárkózott extraterrológus aligha tűnt olyan félelmetesnek, hogy bárkit is vallomásra bírjon. De szerencsére nem is lesz szükség itt Urthre.

- Urth doktor - kérdezte Talliaferro vannak kapcsolatai a rendőrséggel?

Urth pirospozsgás arcán egyfajta önelégültség áradt szét.

- Hivatalos kapcsolataim nincsenek, Talliaferro doktor – válaszolta -, de a nem hivatalos kapcsolataim kitűnőek.

- Ez esetben tájékoztatnám önt valamiről, amit közölhet a rendőrséggel.

Urth behúzta pocakját, és rántott egyet az ingén. Amikor az ing vége előbújt, lassan megtörölte vele szemüvegét. Midőn végzett ezzel, újból bizonytalanul az orrára biggyesztette, majd megszólalt:

- És az mi volna?

- Megmondom önnek, ki volt jelen Villiers halálánál és ki vette mikrofilmre az előadását.

- Egyszóval, megoldotta a rejtélyt?

- Egész nap törtem rajta a fejem. És azt hiszem, megoldottam. - Talliaferro nagyon élvezte a szenzációt, amelyet keltett.

- Hát akkor halljuk!

Talliaferro mély lélegzetet vett. Nem lesz könnyű dolga, noha órák hosszat készült erre a pillanatra.

- A bűnös - mondta - nyilvánvalóan doktor Hubert Mandel.

Mandel hirtelen, elfulladt méltatlankodással Talliaferróra meredt.

- Ide figyeljen, doktor - tört ki -, ha van bármilyen alap...

Urth magas hangja túlharsogta e közbeszólást:

- Hagyd beszélni, Hubert, hallgassuk meg! Te őt gyanúsítottad, s nincs olyan törvény. amely tiltaná, hogy ő téged gyanúsítson.

Mandel mérgesen elhallgatott.

Talliaferro erőt vett magán, nehogy a hangja remegjen.

- Többről van szó, mint egyszerű gyanúról, Urth doktor. A bizonyíték teljesen nyilvánvaló. Négyen tudtunk a tömegátvitelről, de csak egy közülünk, Mandel doktor látta a kísérletet. Egyedül ő tudta, hogy nem puszta mendemonda, amiről szó van. Egyedül ő tudta, hogy e tárgyban előadás is készült. Mi hárman csak annyit tudtunk, hogy Villiers labilis idegrendszerű ember. Mibennünk is felmerülhetett persze a gondolat, hogy Villiers talán mégis igazat mondott. Felkerestük Őt tizenegy órakor szobájában, gondolom, épp azért, hogy ezt ellenőrizzük, bár ezt nyíltan egyikünk sem mondta ki. Villiers azonban még a szokottnál is bolondabbul viselkedett.

- Vegye tehát figyelembe Mandel doktor speciális ismereteit és indítékait. A tetejébe, Urth doktor, még valamit meg kell gondolnia: bárki állt is szemben Villiersszel éjfélkor, bárki látta is Őt összeesni, bárki mikrofilmezte is le az előadását {maradjon az illető egyelőre névtelen), rettenetesen meg kellett ijednie, amikor látta, hogy Villiers életre kel, és amikor hallotta, hogy telefonon beszél valakivel. Tettesünk pánikba esve egy dolgot világosan felismert: meg kell szabadulnia az egyetlen terhelő tárgyi bizonyítéktól.

- Meg kell szabadulnia az előadás exponált filmjétől, éspedig oly módon, hogy más ne találhassa meg, s hogy ő később, ha már senki sem gyanúsítja, újból magához vehesse. A külső ablakpárkány erre a célra eszményi helynek látszott. Gyorsan kinyitotta tehát Villiers szobájának ablakát, a filmcsíkot kitette a párkányra, s aztán odébbállt. Így aztán, ha Villiers életben marad, vagy ha a telefonbeszélgetésnek lett volna valami eredménye, akkor is csak azt vitatták volna, ki mond igazat, Villiers-e vagy a tettes, márpedig könnyű lett volna bebizonyítani, hogy Villiers labilis idegrendszerű.

Talliaferro diadalmas arckifejezéssel elhallgatott, mint akinek érvelése megcáfolhatatlan.

Wendel Urth hunyorogva rápillantott, összekulcsolta a kezét; hüvelykujjai úgy jártak, mint a motolla, bő ingmellét csapkodták.

- És mi ennek a jelentősége? - kérdezte.

- Az, hogy a tettes kinyitotta az ablakot, s a filmet szabad levegőre tette ki. Mármost, Ryger tíz évig élt a Ceresen, Kaunas a Merkúron, jómagam pedig a Holdon, néhány kurta szabadságtól eltekintve egyfolytában. Tegnap többször is emlegettük, milyen nehezen tudunk akklimatizálódni a Földhöz.

- Azokon a bolygókon, ahol dolgozunk, nincs levegő. Sohasem megyünk ki űrruha nélkül a szabadba. Elképzelhetetlen számunkra, hogy nyílt térségnek tegyük ki magunkat. Ablakot csak nagy lelki viaskodás árán tudnánk felnyitni. Ezzel szemben Mandel doktor mindig a Földön élt. Neki egy ablakot kinyitni csupán jelentéktelen izommunka kérdése, Ő megtehette. Mi nem. Tehát: ő a tettes.

Talliaferro, arcán halvány mosollyal, hátradőlt székében.

- Irgalmas világűr! Telitalálat! - kiáltotta lelkesen Ryger.

- Szó sincs róla! - dörögte Mandel ültéből félig felemelkedve, mintha Talliaferróra akarná vetni magát. - Nyomorúságos koholmány! Egy szó sem igaz belőle. Hogyan illik bele az a felvétel, amely Villiers telefonüzenetéről a birtokomban van? Villiers az osztálytárs szót használta. Az egész szalag nyilvánvalóvá teszi, hogy...

- Akkor már haldokolt - válaszolta Talliaferro. - Amit mondott, az az ön saját bevallása szerint is jórészt érthetetlen. Anélkül hogy meghallgattam volna a szalagot, kérdezem, Mandel doktor, igaz-e, hogy Villiers a felismerhetetlenségig eltorzult hangon beszélt?

- De hát... - kezdte Mandel zavarodottan.

- Bizonyos vagyok benne. Akkor hát okunk van feltételezni, hogy ön előre hamisított egy szalagot, amelyen ez a terhelő osztálytárs szó előfordul.

- Úristen - mondta Mandel honnan tudtam volna előre, hogy a kongresszuson Villiers osztálytársai is jelen lesznek? Honnan tudtam volna, hogy ők is hallottak a tömegátvitelről?

- Bizonyára Villiers említette önnek. Feltételezem, hogy ez történt.

- Ide figyeljen - mondta Mandel önök Villierst tizenegy órakor még élve látták! A rendőrségi orvos, aki a holttestet nem sokkal hajnali három után látta, kijelentette, hogy Villiers már legalább két órája halott. Ez bizonyos. A halál tehát tizenegy és egy óra között állt be. Tegnap este egy késői konferencián voltam. Tucatnyi, vitathatatlanul szavahihető tanúval tudom igazolni, hogy tíz és két óra között mérföldekre voltam a szállodától. Elég ez önnek?

Talliaferro egy pillanatig hallgatott, aztán makacsul folytatta:

- Még így sem győzött meg. Tételezzük fel, hogy ön fél háromkor ért vissza a szállodába. Bement Villiers szobájába, hogy megbeszéljék az előadást. Az ajtót nyitva találta, vagy volt hozzá kulcsa. Akárhogy történt is, Villierst holtan találta. Megragadta az alkalmat, mikrofilmre vette az előadást...

- De ha már halott volt, és senkinek sem telefonálhatott, miért rejtettem el a filmet?

- Hogy eloszlassa a gyanút. Lehet, hogy van biztos helyen egy másik filmje. Egyébként is az ön szaván kívül nincs más bizonyíték rá, hogy az eredeti előadás megsemmisült.

- Elég! Elég! - kiáltotta Urth. - Az elmélete igen érdekes, Talliaferro doktor, de a saját súlya alatt összeomlik!

Talliaferro a homlokát ráncolta.

- Lehet, hogy önnek ez a véleménye...

- Mindenkinek ez volna a véleménye. Helyesebben, minden gondolkodni képes embernek. Nem látja, hogy Hubert Mandel túl sokat tett ahhoz, semhogy bűnös legyen?

- Nem - válaszolta Talliaferro.

Wendell Urth jóindulatúan elmosolyodott.

- Ön, mint tudós, Talliaferro doktor, kétségtelenül sokkal okosabb annál, semhogy tények és érvek ellenére beleszeressen a saját elméletébe. Tegye meg nekem azt a szívességet, hogy mint detektív ugyanígy' viselkedik!

- Gondolja meg, hogy ha Mandel doktor okozta volna Villiers halálát, és alibit hamisított volna magának, vagy ha Villierst holtan találja, és megragadja ezt az alkalmat, akkor valójában milyen kevés tennivalója lett volna. Miért készített volna mikrofilmet az előadásról, vagy miért állította volna, hogy valaki ezt tette? Hisz egyszerűen elvihette volna az előadást. Rajta kívül ki tudott az előadás létezéséről? Senki. Nem volt oka feltételezni, hogy Villiers bárkinek szólt róla. Villiers betegesen titkolózó ember volt. Mandel teljes joggal feltételezhette volna, hogy senkinek sem beszélt az előadásáról. Senki sem tudta, hogy Villiers előadást fog tartani, csak Mandel doktor. Az előadást előre nem jelentették be. Kivonatot nem készítettek róla. Mandel doktor nyugodtan ellophatta volna az előadást.

- Még ha utóbb megtudta volna is, hogy Villiers az osztálytársainak beszélt a felfedezéséről, ez sem változtatott volna a dolgon. Osztálytársainak semmiféle bizonyítékuk nem lett volna, kivéve egy olyasvalaki szavát, akit őrültnek tartanak. De Mandel bejelentette, hogy az előadás elégett, azt állította, hogy Villiers nem egészen természetes halállal halt meg, keresni kezdte a mikrofilmet, egyszóval, mindent elkövetett, amivel gyanút ébresztett önmaga iránt, olyat, amilyet csak ő maga ébreszthetett, holott ahhoz, hogy tökéletes bűntettet kövessen el, csak a száját kellett volna tartania. Ahhoz, hogy ő legyen a tettes, mindenki másnál, akit valaha életemben ismertem, ostobábbnak, egyenesen bárgyúnak kellene lennie. És Mandel doktor semmiképp sem ostoba vagy bárgyú.

Talliaferro elgondolkodott, de kifogyott az ellenvetésből.

- Akkor ki tette? - kérdezte Ryger.

- Hármuk közül az egyik. Ez nyilvánvaló.

- De kicsoda?

- Ez is nyilvánvaló. Már abban a pillanatban tudtam, ki a bűnös, amikor Mandel doktor befejezte a történtek elbeszélését.

Talliaferro ellenszenvvel méregette a kövérkés extraterrológust. A blöff őt nem ijesztette, de két társára hatással volt. Ryger a száját csücsörítette, Kaunas alsó állkapcsa úgy fittyedt le, mint egy idiótáé. E pillanatban mindketten ahhoz hasonlítottak.

- Hát akkor melyikünk a tettes? Halljuk!

Urth egyet pislogott.

- Mindenekelőtt szeretném, ha világosan látnák, hogy a legfontosabb a tömegátvitel. S ez még megmenthető.

Mandel homlokát ráncolva, panaszos hangon megszólalt:

- Mi az ördögöt beszélsz, Urth?

- Aki mikrofilmet készített az előadásról, valószínűleg megnézte, amit lefotografált. Nem hinném, hogy ideje vagy kellő lélekjelenléte lett volna, hogy elolvassa, s ha elolvasta, akkor sem hinném, hogy... tudatosan emlékszik rá. Csakhogy itt az agyszondázás. Ha csak rápillantott az előadásra, minden, ami a recehártyájára esett, kiszondázható.

Mindannyian nyugtalanul izegtek-mozogtak.

- Nem kell félniük az agyszondázástól - tette hozzá gyorsan Urth. - Kellő óvatosság mellett, s kiváltképpen, ha az illető ónként vállalja, a művelet veszélytelen. Baj általában csak akkor származik belőle, ha valaki felesleges ellenállást tanúsít, mert ilyenkor egyfajta lelki hasadás áll be. Ha tehát a bűnös önkéntes vallomást tesz, az én kezembe adja magát...

Talliaferro felnevetett. A homályos szoba csendjében e hirtelen kacaj harsányan csendült. Urth olyan átlátszó, olyan naiv pszichológiához folyamodott!

Szavainak e hatására Wendell Urth szinte zavarodottnak látszott, és szemüvege felett komoly pillantást vetett Talliaferróra.

- Elegendő befolyásom van a rendőrségnél ahhoz, hogy a szondázást teljesen bizalmasan kezeljék.

- Nem én tettem! - tört ki hevesen Ryger.

Kaunas tagadólag rázta a fejét.

Talliaferro méltóságán alulinak tartotta, hogy válaszoljon.

Urth felsóhajtott.

- Akkor meg kell mondanom, ki a bűnös. Ez traumás következményekkel fog járni. Csak súlyosbítani fogja a dolgokat. - Még erősebben nyomkodta a hasát, ujjai megrándultak. - Talliaferro doktor megmagyarázta, hogy a filmet azért rejtették el a külső ablakpárkányon, hogy ne találják meg, és hogy ne érje baj. Egyetértek vele.

- Köszönöm - mondta szárazon Talliaferro.

- De hát miért hiszi valaki, hogy a külső ablakpárkány különlegesen biztonságos rejtekhely? A rendőrség kétségtelenül ott is kereste volna.

- Hisz még a rendőrség nélkül is megtalálták a filmet. Ki az, aki mindent, ami egy épületen kívül van, különlegesen biztonságos helynek tekint? Nyilvánvalóan olyasvalaki, aki régóta levegőtlen világban él, s akinek agyába vésték, hogy alapos elővigyázatossági intézkedések nélkül sose hagyjon el zárt helyiségeket. Aki például a Holdon él, annak fogalmai szerint minden, amit a Hold épületein kívül elrejtenek, viszonylagos biztonságban van. Az emberek csak ritkán merészkednek ki az épületből, s akkor is csak különleges teendők miatt. Így hát az ilyen ember egy biztos rejtekhely kedvéért legyőzné az ablak kinyitásával járó aggályait, és vállalná a tudat alatt légüres térnek tartott külvilág veszélyét. Elegendő hozzá az a reflexgondolat, hogy az elrejtendő tárgy a lakott épületen kívül biztonságban van.

- Miért épp a Holdról beszél, Urth doktor? - sziszegte összeszorított fogakkal Talliaferro.

- Csak példaképpen említettem a Holdat - válaszolta nyájasan Urth. - Amit eddig mondtam, mindhármukra érvényes. De most jön a döntő kérdés, a haldokló éjszaka kérdése.

- Villiers halálának éjszakájáról beszél? - kérdezte homlokát ráncolva Talliaferro.

- Nem, bármely éjszakáról. Mert nézzék csak, feltéve, hogy a külső ablakpárkány biztonságos rejtekhely, akkor is, melyikük volna olyan őrült, hogy egy exponált filmcsík számára is biztonságos rejtekhelynek higgye? Igaz, a mikrofilm nem nagyon érzékeny, gyártási módja következtében mindenféle esetleges körülmény közt is előhívható. Diffúz éjszakai megvilágítás nem tenne különösebb kárt benne, de diffúz nappali fény néhány perc alatt, közvetlen napfény pedig azonnal tönkreteszi. Ez köztudomású.

- Folytasd, Urth! - szólalt meg Mandel. - Mire akarsz kilyukadni?

- Ne siettess! - válaszolta Urth duzzogó arckifejezéssel. - Szeretném, ha ezt mindannyian világosan látnák. A bűnös mindenekelőtt a filmet akarta biztonságba helyezni. Hisz csakis a film rögzítette ezt a neki és a világnak egyaránt felbecsülhetetlen értékű találmányt. Miért tette hát olyan helyre, ahol a kelő Nap úgyszólván pillanatok alatt feltétlenül tönkreteszi? Csakis azért, mert nem számított rá, hogy valaha is felkel a Nap. Az éjszakát, mondhatni, halhatatlannak tartotta. De az éjszaka nem halhatatlan. A Földön az éjszaka meghal, és átengedi helyét a nappalnak. Még a hathónapos sarki éjszaka is meghal egyszer. A Ceresen az éjszaka csak két óra hosszat tart, a Holdon két hétig. Ezek is halandó éjszakák tehát, s Talliaferro doktor és Ryger doktor tudja, hogy a nappalnak el kell jönnie.

Kaunas felállt.

- Várjon csak...

Wendell Urth szembenézett vele.

- Már nincs mire várnunk, Kaunas doktor. A Naprendszerben a Merkúr az egyetlen nagyobb égitest, amely csak egyik oldalát fordítja a Nap felé. A Merkúr felszínének háromnyolcada még a libráció figyelembevételével is valódi sötét oldal, sohasem látja a Napot. A sarkvidéki csillagvizsgáló ennek a sötét oldalnak a peremén van. Ön tehát tíz év alatt megszokta, hogy az éjszaka halhatatlan, s hogy a sötétség örökkévaló. Így hát rábízta az exponált filmet a földi éjszakára, s izgalmában megfeledkezett arról, hogy itt az éjszaka halandó...

Kaunas előrelépett.

- Várjon...

Urth doktor könyörtelenül folytatta:

- Elmondták, hogy amikor Mandel Villiers szobájában beállította a polarizátort, Ön a napfény láttára felsikoltott. Miért? Vajon a Merkúr napjától való begyökerezett félelmében tette-e, vagy azért, mert hirtelen ráeszmélt, hogy terveit tönkreteszi a napfény? Az ablakhoz rohant. Vajon azért-e, hogy beállítsa a polarizátort, vagy azért, hogy megnézze a tönkrement filmet?

Kaunas térdre esett.

- Nem szándékosan tettem! Beszélni akartam vele, csak beszélni akartam vele, de ő üvölteni kezdett, és Összeesett! Azt hittem, meghalt. Az előadás a párnája alatt volt, s a többi már jött magától. Mire észbe kaptam, már nem tudtam visszakozni. De semmit sem tettem szándékosan! Esküszöm!

Félkört alkottak körülötte. Wendell Urth részvétteljes szemmel nézte a nyöszörgő Kaunast.

A mentők jöttek, és távoztak. Talliaferro egy idő után erőt vett magán, s kimérten Mandelhez fordult:

- Remélem, uram, nem fog neheztelni az itt elhangzottak miatt.

Mandel ugyanilyen kimérten válaszolt:

- Azt hiszem, mindannyian okosan tesszük, ha az elmúlt huszonnégy óra eseményeiből minél többet elfelejtünk.

Már az ajtóban álltak, távozásra készen, amikor Wendell Urth félrebillentett fejjel, mosolyogva megszólalt:

- Fennmaradt még a honoráriumom kérdése...

Mandel meghökkenve nézett rá.

- Nem pénzre gondoltam - tette hozzá sietve Urth. - Hanem, amikor elkészül az első, embert szállító tömegátviteli jármű, szeretnék rajta tüstént egy utat tenni.

Mandel továbbra is gondterhelten nézett rá.

- Várj csak! A külső világűrbe való utazás még nagyon messze van.

Urth gyors, tagadó mozdulatot tett a fejével.

- Nem a külső világűrről beszélek. Korántsem! Csak a New Hampshire-i Lower Fallsba szeretnék elmenni.

- Értem. De miért?

Urth felpillantott. Talliaferro legnagyobb csodálkozására az extraterrológus arca szemérmes, de egyszersmind vágyakozó kifejezést öltött.

- Valaha... réges-réges... ismertem ott egy lányt. Sok-sok évvel ezelőtt, de néha eltűnődöm...

Marsportban, Hilda nélkül

Eleinte álomszerűén alakult minden. Semmit nem kellett elrendeznem. Semmit nem kellett mesterkednem. Egyszerűen csak összejött... Talán már ekkor éreznem kellett volna a közelgő katasztrófát.

Két küldetés közti pihenőidővel együtt kezdődött. Egy hónap meló, egy hónap láblóbálás, ez a bevett rutin a Galaktikus Szolgálatnál. A szokásos háromnapos ráhagyással érkeztem Marsportba, mielőtt továbbröppentem volna a Földre.

Hilda, áldja meg az isten, a legédesebb feleség, akire férfi csak vágyhat, általában itt szokott várni rám, és ilyenkor kellemes kikapcsolódással töltjük az időt, édes kettesben. Az egyetlen gond csak az, hogy Marsport a leglármásabb hely a rendszerben, és nem épp nyugis pihengetésre találták lei. De hát hogy magyarázhatnám el ezt Hildának, hm?

Ez alkalommal azonban az anyósom, áldja meg az isten (a változatosság kedvéért), megbetegedett két nappal Marsportba érkezésem előtt, és a landolást megelőző éjszakán űrtáviratot kaptam Hildától, hogy a Földön marad az anyja mellett, és ez egyszer nem jön elém.

Válaszomban biztosítottam szerető együttérzésemről és buzgó aggódásomról az anyja iránt, és amikor leszálltunk, ott találtam magam...

Marsportban, Hilda nélkül!

De ez még semmi. Érted? Ez csak olyan, mint a képen a keret vagy a nőben a csontok. Eljött az idő, hogy formákat és színeket vigyek a keret belsejébe, húst és bőrt húzzak a csontokra.

Így hát felhívtam Flórát {Flórát, a múltam bizonyos ritka epizódjaiból), és ezen célra egy vidifülkét használtam. Francba a költségekkel, mindent bele!

Tíz az egyhez biztosra vettem, hogy úgysincs otthon, vagy épp elfoglalt és ki van kapcsolva a vidifonja, vagy akár már halott is lehet azóta, hogy utoljára találkoztunk.

De otthon volt, a vidifonja bekapcsolva, és Magasságos Galaxis, egyáltalán nem tűnt halottnak!

Sőt! Jobban nézett ki, mint valaha. "E nőnek kor nem árt", mint ahogy valaki mondta egykor, "a megszokás örök varázsát nem koptatja el."[9]

Úgy tűnt, megörült nekem.

- Max! - sikkantotta. - Évek óta nem láttalak!

- Tudom, Flóra, de most láthatsz. Találd ki, mi a helyzet! Marsportban vagyok, Hilda nélkül.

Újra felsikkantott:

- Pompás! Máris gyere!

Dülledt a szemem rendesen. Ez több volt, mint vártam.

- Úgy érted, ráérsz?

Tudni kell, hogy Flóra soha nem volt elérhető többszöri, előzetes egyeztetés nélkül. Nos, ő már csak ilyen megkapó és nehezen megkapható jelenség volt.

- Ó - duruzsolta le kell mondanom egy jelentéktelen kis találkát, Max, de megoldom. Te csak gyere, máris!

- Indulok! - lihegtem boldogan.

Flóra az a fajta lány... nos, hogy is mondjam, aki marsi gravitáción tartja a szobáit, a földi nehézkedés négytizedén. A berendezés, mely dacol Marsport mesterséges gravitációjával, meglehetősen költséges, de ha öleltél már nőt 0,4 g-n, szükségtelen magyaráznom. Ha pedig nem, hiába is ecsetelném. Ez esetben sajnállak.

Mintha felhők közt lebegnél.

Bontottam a vonalat, és hogy volt lelkierőm ily gyorsan lekapcsolni a gépet, csakis annak a reménynek köszönhető, hogy hamarosan élőben is láthatom. Kiléptem a fülkéből.

És ekkor, épp ezen a ponton, az időnek ezen töredék pillanatában legyintett meg először a katasztrófa szele.

Ez az első fuvallat annak a nyamvadt marsi hivatalnoknak, Rog Crintonnak a kopasz feje volt, mely megvillant a halványkék szempár, a fakósárga ábrázat és a barna bajusz fölött. Csak azért nem térdeltem le, s nem kezdtem a járdaszegélyhez verdesni a fejem, mert attól a pillanattól kezdve, hogy kiléptem a hajóból, már kezdetét vette a vakációm.

Így hát csak a szokásos udvariassággal vetettem oda:

- Na, mit akarsz? Sietek! Találkám van!

- Velem van találkád - riposztozott. - Vártalak az érkezési pultnál.

- Nem láttalak...

- Se láttál, se hallottál.

Ez igaz, és kész csoda, hogy abba tudta hagyni azóta a pörgést, ha tényleg ott állt, hisz úgy süvítettem el az érkezési pult mellett, mint a Malley-üstökös a napkorona peremén.

- Aha - mondtam. - Mit akarsz?

- Van számodra egy kis meló.

Szemközt röhögtem.

- Szabin vagyok, haveri

- Vörös szintű vészhelyzet van, haver! - felelte.

És ez azt jelentette: lőttek a vakációnak. El se bírtam hinni.

- A francba, Rog! Legyen szíved! Én magam is vészhelyzetben vagyok.

- Szó se lehet róla.

- Rog! - üvöltöttem. - Nem tudsz szerezni valaki mást? Bárki mást!

- Te vagy az egyetlen A-kategóriás ügynök a Marson.

- Akkor hívj valakit a Földről! Annyi ott az ügynök, mint mikrofilmkapszula a főhadiszálláson.

- Este tizenegyig le kell rendezni. Mi a gond? Nincs szabad három órád?

A fejemhez kaptam. Még mindig nem értette.

- Hadd hívjak fel előbb valakit! - Visszaléptem a fülkébe. Rogra meredtem, és kiszóltam: - Magánjellegű!

Flóra tündökölt ismét a képernyőn, akár egy csodás délibáb egy aszteroidán.

- Valami baj van. Max? - kérdezte. - Ne mondd, hogy baj van! Már lefújtam a másik találkámat.

- Flóra, bébi, fogok menni! Menni fogok, de közbejött valami!

Megbántott hangon tette fel az ilyenkor szokásos kérdést, és én kapásból feleltem:

- Dehogyis! Nem másik lány. Veled egy városban nem létezhet semmilyen más lány! Nőstények talán. Lányok semmiképp. Bébi! Drágám! - Lüktetett a vérem, de egy felnőtt férfihoz nem illő, hogy a képernyőt simogassa. - Üzleti ügy. Tarts ki! Nem tart soká.

- Rendben - felelte, de olyan hátborzongató hangon, amiből kiérződött, hogy egyáltalán nincsen rendben.

Kiléptem a fülkéből.

- Jól van, Rog, miféle zavaros ügybe készülsz belerángatni?

Az űrkikötői bárba mentünk, és betelepedtünk egy elszigetelt boxba.

- Az Antares gigásza fél órán belül befut a Szinuszról - közölte Rog. - Helyi idő szerint pontban este nyolckor.

- Eddig oké.

- Három ember jön, több más utas között, hogy átszálljanak a Földről érkező Űrfalóra este tizenegykor, és valamivel később továbbinduljanak rajta a Capellára. Amint ez a három az Űrfaló fedélzetére lép, kikerülnek a hatáskörünk alól.

- Vagyis?

- Vagyis nyolc és tizenegy között egy speciális váróteremben fognak időzni, és te is ott leszel velük. Mindegyikükről adok háromdimenziós fényképet, tudni fogod, melyikük kicsoda. Nyolc és tizenegy között el kell döntened, hogy a három közül melyiknél van csempészáru.

- Miféle csempészáru?

- A legrosszabb fajta: módosított űrolaj.

- Módosított űrolaj?

Ez ledöbbentett. Az űrolajat ismertem. Ha voltál már űrugráson, te is ismered. Ha pedig földi patkány vagy, az első űrutazásodkor úgyis szükséged lesz rá, Csaknem mindenkinek szükséges az első tucatnyi utazásakor, némelyeknek, sokaknak egész életükben, minden egyes utazáskor. A nélkül heveny szédülés lép fel a szabadeséskor, rémlátomások, részlegesen maradandó elmezavar. Űrolaj használatával erre nem kerül sor, senkit nem őrjít meg a térugrás. Nem szokásformáló, nincs ártalmas mellékhatása. Az űrolaj ideális, létfontosságú, pótolhatatlan. Ha kétségek gyötörnek, nyelj űrolajat!

- Ez a helyzet - dörmögte Rog. - Módosított űrolaj. Vegyileg változtatták kábítószerré egy olyan egyszerű eljárással, melyre bárki képes házilag is, és amely gigászi lökést ad, s amelytől menthetetlenül függővé válsz már az első alkalom után. Egyenrangú az általunk ismert legveszélyesebb alkaloidokkal.

- És erre csak most döbbentünk rá?

- Nem. A Szolgálat már évek óta tud róla, de titokban tartottuk, minden esetet eltussoltunk. De most kicsúszott a kezünkből a dolog.

- Amennyiben?

- A három férfi egyike, aki átszáll ebben az űrkikötőben, egy kevéske módosított űrolajat szállít a testében. A Capella-rendszer vegyészei, akik kívül esnek a Föderáció hatáskörén, analizálni fogják, és kidolgozzák az eljárást, hogyan állíthatnak elő belőle még többet. Ha ez bekövetkezik, a valaha létező legkeményebb drogfenyegetéssel kell szembenéznünk. Vagy úgy leszünk kénytelenek elpusztítani, hogy megsemmisítjük a forrását.

- Mármint az űrolajat.

- Úgy van. És ha megsemmisítjük az űrolajat, az űrutazásnak is vége.

Elérkezettnek láttam az időt, hogy a lényegre tapintsak.

- A három közül melyiknél van?

Rog komiszán vigyorgott.

- Minek kellenél te, ha tudnánk? Neked kell rájönnöd, melyikük az!

- Egy nyomorult motozáshoz kellek?

- Ha a rosszat szúrod ki, a gigádig borotválhatják a fejed. A három férfi mindegyike hatalmasság a saját bolygóján. Edward Harponaster, Joaquin Lipsky és Andiamo Ferrucci. Na?

Így igaz. Mindhármukról hallottam már. Bármelyikük bármivel gyanúsítható, de egyértelmű bizonyíték nélkül nem érinthető.

- Részt vennének efféle bűnös üzelmekben? - kérdeztem.

- Trilliárdos üzletről van szó - felelte Rog és ez azt jelenti, hogy a három közül bármelyik lehet. És az egyikük biztosan az, Jack Hawk szerint, aki megtudott egy s mást, mielőtt megölték...

- Jack Hawk halott? - Egy percre megfeledkeztem a galaxisméretű kábítószerveszélyről. Egy percre szinte még Flóráról is.

- Igen, és e hármas valamelyike intéztette el. Te fogsz rájönni, melyikük. Tizenegy előtt ráböksz valamelyikükre, előléptetnek, fizetésemelést kapsz, megbosszulod szegény Jack Hawkot és a Galaxis megmentője leszel. De ha rosszat szúrsz ki, durva csillagközi konfliktusba sodródunk, letépik a füled, és feketelistára kerülsz mindenhol, innentől az Antaresig, meg vissza.

- És ha nem bökök rá egyikükre sem?

- Az a Szolgálat szempontjából ugyanaz, mintha rosszat szúrnál ki.

- Tehát mindenképp rá kell böknöm valamelyikükre, lehetőleg a csempészre, különben leszedik a fejem, és a kezembe adják.

- Apró szeletekre vágva. Igen. Kezded már érteni, Max...

Rog Crinton világéletében csúnya volt, de a pofája soha ezelőtt nem tűnt még ennyire rondának. Miközben bámultam, mindössze az a tudat adott némi elégtételt, hogy ő is nős, és egész évben itt él a feleségével Marsportban. És meg is érdemli! Lehet, hogy ez durva, de akkor is megérdemli!

Azonnal hívtam Flórát, amint Rog eltűnt szem elől.

- Na? - üdvözölt.

- Bébi, cukor falat, nem beszélhetek a megbízásomról, de addig nem mehetek, míg a végére nem járok, érted? Várj rám, hamarosan végzek, még ha egy szál gatyában kell is felúsznom a Nagy-csatornán, egész a jéghatárig! Akkor is, ha le kell hoznom a Phobost az égről. Akkor is, ha fel kell vagdalnom magam, és csomagban elküldenem a darabjaimat!

- Hát – zsörtölődött -, ha sejtettem volna, hogy megvárakoztatsz...

Hunyorogtam. Nem igazán az a típus, aki elolvad a költészettől. Voltaképpen meglehetősen egyszerű teremtmény, a tettek híve..., de végül is, amikor majd együtt lebegünk az alacsony gravitáción, a jázminparfüm-tengerben, a költészethez való affinitás nem fog azon képességek közé tartozni, amit nélkülözhetetlennek tartok majd.

- Tarts ki, Flóra! - biztattam. - Pár perc, és már indulok is hozzád!

Elkeseredett voltam, ez tény, de ekkor még nem aggódtam. Rog csak annyiban tudott segíteni, hogy magamra hagyott, hogy kigondolhassam, pontosan miféle módszerrel fogom kiszúrni a bűnöst a többiek közül.

Egyszerűnek tűnt. Akár már most visszahívhattam volna Rogot, és elmondhattam volna neki, de nem tiltja semmilyen törvény, hogy az ember egy picit túlszínezze a szerepét. Öt percbe se telik, és mái* rohanhatok is Flórához; oké, lehet, hogy kések egy kicsit, de előléptetnek, megemelik a fizetésemet és a Szolgálat zokogva cuppogtat hálás puszikat mindkét orcámra.

Érted? Nem nagy ügy az egész. Az iparmágnások nem sokat utazgatnak az űrben, inkább a transzvideó hívei. Amikor egy szuperjelentős csillagközi konferenciára utaznak, mint ezek hárman, minden valószínűség szerint űrolajat nyelnek. Egyrészt, mert nincs elég ugrás az ülepük alatt, hogy agysérülést kockáztassanak nélküle, másrészt mert az űrolaj használata megdrágítja az utazást, és az iparmágnások mindig a legdrágább utazási módot veszik igénybe. Ismerem az észjárásukat.

Most azonban ez csak kettejükre vonatkozik. A harmadik, aki a csempészárut hordozza, nem kockáztathatja meg az űrolajat, még az űrmétely megelőzésére sem. Ha űrolaj befolyása alá kerülne, elhagyhatná a drogot, elárulhatná magát, vagy kikotyoghatná. Uralkodnia keli a viselkedésén.

Ennyire egyszerű az egész, úgyhogy már alig vártam.

Az Antares gigásza időben landolt, és én ugrásra készen vártam, hogy karpere - cet csattinthassak a gyilkos, drogcsempész patkányra, és szabad utat engedélyezhessek a két ártatlan nagyiparos számára.

Elsőként Lipskyt vezették be. Vaskos, pirospozsgás ajka volt, kerek képe, bozontos, sötét szemöldöke, őszülő haja. Rám pillantott, és lerogyott. Semmi. Űrolaj hatása alatt állt.

- Jó estét, uram! - üdvözöltem.

Álmatag hangon válaszolt:

- Urramy szürrealizmusa a múzsa a háromnegyedig telt csészeség szabad kávészólamához...

Egyértelműen űrolaj. Az emberi elme csapong. A szavak, szótagok szabad asszociációban követték egymást.

Andiamo Ferrucci következett. Fekete bajusz, hosszúkás és viaszos, barna pofa, himlőhelyes arc. Lezuttyant egy másik székbe, és felénk fordult.

- Jól utazott? - érdeklődtem.

- Út az ott? - hebegte. - Amott a kotta tiktakkog az óra kapott hatot.

- Hatott! - vágta rá Lipsky. - Okos fiúk útikönnye elviszi a csatot.

Elvigyorodtam. Kettő kizárva, Harponaster az. Óvatosan megigazítottam a tűbelövőm, hogy a mágneses bilinccsel elkaphassam.

És ekkor Harponaster is megérkezett. Vézna, inas, szinte teljesen kopasz férfi volt, jóval fiatalabb, mint amennyinek a trimenzionális képen látszott. És tántorgott az űr olaj tói.

- Francba! - nyögtem.

- Francos francia ribanca - felelte Harponaster múltkor is látta, ahogy a dáma kinevet...

- Ki mint vet, úgy nevet - fűzte hozzá Ferrucci -, magokat szór a szóban forgó vetésforgó...

Lipsky is hozzátette a magáét:

- Forgó, forró, pattogó pingponggolyó...

Egyikről a másikra bámultam, ahogy a zagyvaság egyre rövidebb és rövidebb formában tört elő, s végül elcsendesedtek.

Jól van, vettem. Egyikük csak megjátssza. Előre gondolkodott, és rájött, hogy ha nem nyel űrolajat, az elárulhatja. Megvesztegethetett egy tisztviselőt, hogy sóoldatot fecskendezzen belé, vagy valami más módon kerülte ki az eljárást.

Egyikük nyilván csak szimulál. Nem nehéz megjátszani. A szubéter komikusai rendszeresen kifigurázzák a jelenséget. Biztosan hallottad már te is.

Rájuk meredtem, és ekkor futott végig az első borzongás a tarkómon, ami azt kérdezte: mi lesz, ha nem a csempészre böksz rá?

Nyolc-harminc volt, és a munkám, a jó hírem, és az egyre zavartabban billegő fejem forgott kockán. Félretettem ezt az érzést, és Flórára gondoltam. Nem fog a végtelenségig várni rám. Mi több, előfordulhat, hogy nem vár többet fél óránál.

Eltűnődtem. Vajon képes lesz folytatni a csaló a szabad asszociációit, ha óvatosan veszélyes terepre terelem?

- Az a kinti fickó keményen dadog - jegyeztem meg, és igyekeztem úgy összeolvasztani az utolsó két szót, hogy úgy hangozzon, "kemény drog".

- Kéménydob - reagált Lipsky dobó dó-ré-mi-fá-szó szóvirágos bokorvágó...

- Borotváló haj vágó - fűzte hozzá Ferrucci birkanyíró ollós farkú rák pengéjétől fénylik a hazug harmonikás arca...

- Harcsa - folytatta Harponaster - lógó bajsza utáni éjszakai hajsza szarka szürkesége...

- Szürke égés hamu... - mondta Lipsky. - Tompa és matt...

Aztán Ferrucci:

- Mattszürke tasak!

És Harponaster:

- Sakk-matt!

Még némi dörmögés, aztán leálltak.

Újra próbálkoztam, ha lehet, még óvatosabban. Utólag minden szavamra emlékezni fognak, tehát csakis ártalmatlan dolgokról beszélhetek.

- Hatásos kis űrolaj...

- Űrhatáros körvonal, csíkos, akár a tigrist megugató falka dingó, vaó-vaó...

Félbeszakítottam, és Harponasterhez fordultam.

- Hatásos kis űrolaj...

- Sűrű jajszavak harsognak aznap bárgyú tökély fekete öltönyén...

Ismét közbeléptem, és Lipskyre meredtem.

- Jó kis űrolaj!

- Mint a vaj bűnös forró csokoládé csurog lecseppenő feltörlő kell fel kora reggel.

- Reggel izgi reggelizni - fűzte hozzá valamelyikük körtét falatozni!

- Köntörfalazódni.

- Körbeaszalódni.

- Ökörszalámi.

- Szalmaláng.

- Lángos.

Megpróbálkoztam még néhányszor, de semmire sem mentem vele. A színlelő, bármelyikük is az, vagy gyakorolta, vagy természetes érzéke volt a szabad asszociációs beszédhez. Kikapcsolta a tudatát, és hagyta, hogy a szavak maguktól bukjanak ki a száján. És az is inspirálhatta, hogy pontosan tudta, mire hajtok. Ha a "drog" nem lett volna elég, a háromszor is megismételt "űrolaj"-jal egyértelművé tettem. A másik kettő nemigen sejt semmit, de Ő már tudja.

És még szórakozik is velem. Mindhárman mondtak olyasmiket, amik gyanúra adhattak volna okot - "fénylik a hazug harmonikás arca", "bűnös forró csokoládé csurog", "sakk-matt", és így tovább. Kelten önkéntelenül mondtak ilyeneket, találomra. A harmadik mulattatta magát.

De hogy találjam meg ezt a harmadikat? Heves gyűlöletet éreztem iránta, és ökölbe rándultak az ujjaim. Ez a patkány fel akarja forgatni a galaxist! Mi több, megölte a kollégámat és barátomat. És ráadásul miatta nem mehetek Florához.

El kell kezdenem egyenként átkutatni őket. Az a kettő, aki űrolaj hatása alatt áll, nem fog mozdulni, hogy leállítson. Ilyenkor nincsenek érzelmeik, sem félelem, sem aggódás, sem gyűlölet, sem szenvedély, sem önvédelmi ösztön. És ha egyikük a legcsekélyebb mértékben is ellenáll, megvan az emberem.

De a két ártatlan emlékezni fog utólag. Emlékezni, hogy személyes motozásnak vetették őket alá, miközben űrolaj hatása alatt álltak.

Sóhajtottam. Ha megpróbálnám, lebuktatnám ugyan a bűnöst, de azután én lennék a valaha is létezett, legjelentéktelenebb emberi lény. Jelentős leépítés kezdődne a Szolgálatnál, aminek orrfacsaró bűze a galaxis határaiig is elér, és a szétzüllesztés hevében a módosított űrolaj titka így is, úgy is kiderülne, hogy a fene essen belé!

Persze, megeshet, hogy pont az elsőként motozott lesz a keresett személy. A2 esély egy a háromhoz. Talán már elsőre sikerülne, és az különösen nagy pech lenne, ha csak harmadikra.

A francba, valami beindította őket, miközben magamban motyogtam, és az űrolaj hatása terjedt, akár a fertőzés, és... atyaég...

Kétségbeesetten meredtem az órámra, a tekintetem a 9:15-re fókuszálódott.

Hova a pokolba rohan ennyire az idő?

Ó, atyám, ó, a francba, ó, Flóra!

Nem volt választásom. Kisiettem a fülkéhez egy gyors hívás erejéig. Csak egy kurta kis bejelentkezésre, érted, csak hogy életben tartsam a lehetőséget, már ha létezik még egyáltalán.

Nem fogja felvenni, nem fogja felvenni... - mondogattam magamban.

Próbáltam felkészülni erre az eshetőségre. Vannak más lányok is, vannak más Iá...

Mi haszna, ha nincsenek is más lányok!

Ha Hilda velem lenne Marsportban, Flóra eleve eszembe se jutott volna, és mit sem számítana. Csakhogy Hilda nélkül voltam Marsportban, és randit beszéltem meg Flórával.

A szignál csak búgott, búgott, búgott, és nem mertem megszakítani.

Vedd fel! Vedd fel!

Felvette.

- Te vagy az?! - mondta.

- Persze, szerelmem, ki más lenne?

- Sokan lehetnének. Bármelyikük szívesen jönne.

- Csak egy kis üzleti ügy, szívem...

- Miféle üzlet? Kinek plasztonorsz?

Majdnem kijavítottam a nyelvtanát, de inkább azon csodálkoztam el, honnan jött ez a plasztonos izé. Aztán eszembe jutott. Egyszer azt mondtam neki, plasztonkereskedő vagyok. Akkor, amikor megvettem neki azt a cuki plaszton bébidollt.

- Figyelj! - fűztem. - Csak még fél órát...

Megnedvesedett a szeme.

- Itt ülök egyedül, magányosan...

- ígérem, jóváteszem! - Ez is mutatja, mennyire kezdtem kétségbeesni, hogy máris ékszerekben gondolkodtam, dacára annak, hogy egy tekintélyes összeg hiánya a bankszámlámon olyan feltűnő lenne Hilda éles szemének, akár a Lófej-köd a Tejútrendszerben. De hát eddigre már ennyire kétségbeestem.

- Egy tökéletesnek ígérkező randit mondtam le miattad! - sziszegte.

- Azt mondtad - tiltakoztam hogy csak egy jelentéktelen kis találka.

Hiba volt. Abban a minutumban tudtam, amint kimondtam.

- Jelentéktelen, kis találka?! - visította. (Pedig ő mondta így korábban. Szó szerint így mondta. De ha egy nővel vitatkozol, az csak még rosszabb, ha az igazság a te oldaladon áll. Vagy rosszul tudom?} - Szerinted az a férfi, aki birtokot ígért nekem a Földön...

Csak mondta és mondta, egyre a földi birtokot emlegetve. Az összes marsporti lány földi birtokról ábrándozik, és legfeljebb egy kéz hatodik ujjára jut olyan, aki szert is tesz egyre.

Próbáltam leállítani. Hasztalanul.

- És most itthon ülök, magányosan... - fejezte be végül, és bontotta a kapcsolatot.

Nos, igaza volt. Utolsó, rongy embernek éreztem magam, a legszemetebbnek az

egész galaxisban.

Visszamentem a váróterembe. Egy készséges inas engedett be.

Rámeredtem a három iparmágnásra, és azt latolgattam, melyiket fojtanám meg elsőként, ha azt a parancsot kapnám, hogy fojtsam meg mindhármukat. Harponasterrel kezdeném, valószínűleg. Vézna, inas nyaka van, amit jól meg lehet markolni, és kiálló ádámcsutkája, amit remekül lehetne szorongatni a hüvelykujjakkal.

Az ábránd jobb kedvre derített picinykét, és a puszta vágyakozástól akaratlanul is kicsúszott a számon egy szó:

- Öcsém! - Pedig mondanom sem kell, most épp nem az öcsém után vágyakoztam.

Ez persze azonnal beindította őket.

- Öt gém - mondta Ferrucci - esett az esőre elsőre, kettőre fel mind a tetőre.

- Dőre az a lőre - folytatta a vézna nyakú Harponaster kilőtt a lőtérre.

- Lőtt érme a főtérre - tette hozzá Lipsky. - Ráment a kövérre.

- Kővérű a nővére.

- Vére és teste.

- Még ma este.

- Megleste.

- Te.

És ennyi.

Engem bámultak. Én pedig őket. Érzelemmentesek voltak (kettejük biztosan), én pedig ötletektől mentes. Es az idő csak telt

Csak néztem őket, és közben egyre Flóra járt az eszemben. Arra gondoltam, semmit nem veszíthetek, amit ne veszítettem volna máris el. Miért ne beszélhetnék róla?

- Uraim - kezdtem van egy lány a városban, akinek a nevét nem említem, mert nem szeretném kompromittálni. De hadd meséljek róla, uraim!

Belekezdtem. Szerénytelenség nélkül állítom, az elmúlt két óra vágyódásának köszönhetően a tűréshatárom szélére sodródtam, és oly költői, ékes szavakkal ecseteltem Flóra szépségét, melyek mintha a tudatalattim legalján kavargó férfi erőm tavának mélységéből üde forrásként bugyogtak volna felszínre.

Néma csendben, mozdulatlanul ültek, mintha figyelnének, és nem akarnának félbeszakítani. Az űrolaj hatása alatt állók e tekintetben meglehetősen udvariasak. Nem szólalnak meg, amíg valaki más beszél. Mindig csak sorban, egymás után.

Szívszaggató szomorúsággal beszéltem mindaddig, míg a hangosbeszélő sürgető hangon be nem jelentette az Űrfaló érkezését.

Hát, ennyi.

- Talpra, uraim! - kiáltottam harsányan. - De te nem, te gyilkos!

És a mágneses bilincset rácsattintottam Ferrucci csuklójára, mire kettőt pisloghatott volna.

Ferrucci küzdött, akár egy démon. Nem állt űrolaj befolyása alatt. Megtalálták nála a módosított űrolajat vékony, bőrszínű párnácskákban a combja belsejéhez tapasztva. Szemre abszolút észrevehetetlen volt, de ki lehetett tapintani, és szikével kellett kivágni.

Ezt követően Rog Crinton vigyorogva és félig hibbantan a megkönnyebbüléstől megragadta a galléromat, magához rántott, és alaposan megtapogatott.

- Hogy csináltad? Mi árulta el?

Igyekeztem kiszabadulni az ölelésből.

- Egyikük csak színlelte az űrolajmámort. Ezt biztosra vettem. Így hát meséltem nekik... - Óvatosabban folytattam, hisz tudod, nem tartoznak rá a részletek.

- ... ööö, egy lányról, érted, és ketten közülük semmilyen módon nem reagáltak az űrolaj miatt. Ferrucci viszont szaporábban kezdett lélegezni és gyöngyözött a homloka. Rendkívül drámai előadást rögtönöztem, ő pedig reagált... tehát nem állt űrolaj hatása alatt. Elengednél végre?

Elengedett, s csaknem hanyatt estem.

Már-már elrohantam. A lábam megkapart a padlón anélkül, hogy tudatosan irányítottam volna,., de ekkor visszafordultam.

- Hé, Rog, írnál nekem egy csekket ezer dolcsiról a Szolgálatnak végzett szolgálatomért, úgy, hogy az ne jelenjen meg a bankszámlámon?

E pillanatban döbbentem rá, mennyire elvette az eszét a megkönnyebbülés és az átmeneti elmezavarként jelentkező hála, mert rögvest rábólintott.

- Persze, Max, naná! Akár tízezerről is, ha akarod.

- Akarom. Naná, hogy akarom!

Kitöltött egy hivatalos szolgálati csekket tízezer dollárról; a galaxis bármely pontján készpénzre váltható. Még vigyorgott is, miközben átadta, és mérget vehetsz rá, hogy az én szám is fülig szaladt, miközben átvettem.

Hogy miként számol el vele, az legyen az ő dolga; a lényeg, hogy nekem nem kell elszámolnom vele Hildának.

Még egyszer, utoljára beléptem a fülkébe, és hívtam Flórát. Nem hagyhattam tovább fajulni a dolgokat addig, míg a lakására érek. Az újabb félóra alatt odahívhat valaki mást, ha máris meg nem tette.

Csak vegye fel! Vegye már fel! Vegye...

Felvette, de utcai ruhában volt. Nyilvánvalóan indulni készült, és az utolsó pillanatban csíptem el.

- Elmegyek - jelentette ki. - Léteznek még megbízható férfiak. És mostantól nem óhajtalak látni. Soha többé ne kerülj a szemem elé! Tegyél meg nekem valamit, Mr. Akárkiisvagy: töröld ki a hívószámomat, és többé ne szennyezd...

Nem szóltam semmit. Csak álltam ott, és úgy tartottam a csekket, hogy jól láthassa. Csak álltam. Tartottam.

Doszt elég volt. A "szennyezd" szónál előrehajolt, és alaposabban megnézte. Nem volt valami tanult lány, de a "tízezer dollár" szöveget gyorsabban el tudta olvasni, mint bármelyik diplomás a Naprendszerben.

- Max! - sikkantotta. - Nekem?

- Az utolsó centig, bébi! Mondtam, hogy van egy kis dolgom. Meg akartalak lepni.

- Ó, Max, de édes vagy! Nem akartalak megbántani. Csak tréfáltam. De most már azonnal gyere!

Levette a kabátját.

- És a randid? - érdeklődtem.

- Mondom, hogy csak tréfáltam!

- Már indulok is - feleltem erőtlenül.

- És hozd a csekket is! - kacsintott zsiványan.

- Viszem, az utolsó centig.

Bontottam a vonalat, kiléptem a fülkéből, és most végre... végre...

- Max! Max! - A nevemet kiabálták. Valaki futott felém. - Rog Crinton mondta, hogy itt talállak! Anyuka meggyógyult, sikerült speciális jegyet váltanom az Űrfalóra, és mi is van azzal a tízezer dollárral?

Nem fordultam meg, úgy mondtam:

- Helló, Hilda!

Aztán mégis odafordultam, és véghezvittem semmirekellő, űrvándor életem lehető legnehezebb tettét.

Sikerült mosolyognom.

Nemes keselyűk

A humánok már tizenöt éve felállították bázisukat a hold túloldalán.

Az eset példátlannak számított, hallatlannak. Egyetlen hurrián sem gondolta, hogy ilyen sokáig késleltethetik őket. A fertőzésmentesítő csapatok készen álltak - tizenöt éve készen álltak és bevetésre várakoztak hogy lecsapjanak a radioaktív felhőkön keresztül, és kimentsék, akit még lehet a túlélők maradéka számára. Megfelelő fizetség fejében, természetesen.

Azonban a bolygó már tizenötször kerülte meg a napját. A hold körönként nem egészen tizenháromszor járta körül a Földet. Mindez idő alatt nem jött el a nukleáris háború.

A nagy főemlős-intelligencia atombombákat robbantott fel néhány ponton a bolygó felszínén. A légkör felmelegedett a radioaktív szeméttől, de a háború nem kezdődött el.

Devi-en erősen vágyott az áthelyezésre. A kolonizációs expedíció (ha tizenöt év mozdulatlanság után még nevezhették így) negyedik rangidős kapitányaként egészen biztos volt benne, hogy egy ötödik tiszt lép majd a helyére. Az anyabolygó küldött egy Főadminisztrátort, aki személyesen kívánta megvizsgálni a helyzetet, így feltehetőleg a váltás sem késlekedik sokáig. Jó!

A hold felszínén állt az űrruhájában, és otthonára, Hurriára gondolt. Hosszú, vékony karjai nyugtalanul mozdultak meg a gondolatra, mintha (évmilliókig fenntartott ösztöntől vezérelve) az ősfák érintésére vágyakoztak volna. Kívülről nézve az alig másfél méter magas Devi-enből csak fekete, ráncos arca és a középen ülő, húsos orr látszott a sisak üvegén keresztül. Finom szálú szakállának kis tincsei éles kontrasztot képeztek fehérségükkel. Az űrruha hátán, nem sokkal a közepe alatt kitüremkedés biztosított kényelmes helyet a rövid, csonkszerű hurrián faroknak.

Devi-en természetesen nem érezte különlegesnek a külsejét, de tisztában volt a hurriánok és a galaxis más intelligens lényei közötti különbségekkel. Csak a hurriánok maradtak ilyen alacsonyak, csak nekik nőtt farkuk és csak ők voltak természetüknél fogva vegetáriánusok - csak ők menekültek meg az atomháború elől, amely romba döntött minden más ismert intelligens fajt.

A fallal körülvett síkságon állt, amely olyan nagy területen hevert, hogy megemelt, körkörös pereme (ami miatt hurrián kráternek nevezték volna, ha kisebb lett volna) nem is látszott a távolban. A perem déli ívében, mindig védve a nap közvetlen sugaraitól egy város növekedett. Persze, csak ideiglenes táborként indult, de az évek során nőket is hoztak, gyermekek születtek. Iskolákat építettek és hidroponikus telepeket létesítettek nagy vízgyűjtőkkel. Mindez lassan várossá változtatta az egyszerű bázist a levegőtől mentes égitesten.

Röhejes! Az egész azért történt, mert egy bolygó atomfegyverekkel felszerelkezve sem hajlandó atomháborút vívni!

A hamarosan megérkező Főadminisztrátor kétségtelenül fel fogja tenni a kérdést, amelynek ismételgetésébe Devi-en már belefáradt.

Miért nem tört ki a nukleáris háború?

A kapitány a termetes mauvokat nézte, amelyek a landoláshoz készítették elő a talajt; elsimították az egyenetlenségeket és kerámiaágyat fektettek le, amely elnyelte a hajtóművek hiperatomikus mezőlöketeit, így leszálláskor minimálisra csökkentették a hajó utasainak kényelmetlenségeit.

A mauvok még űrruhában is hatalmasnak tűntek, de erejük csupán izomerő volt. Mögöttük egy apró hurrián állt, ő adta ki az utasításokat a szelíd mauvoknak, akik természetesen engedelmeskedtek.

Minden intelligens főemlős közül a mauv faj kompenzálta a mentést a legszokatlanabb módon: önmagukat tekintették fizetőeszköznek, és nem valamiféle anyagi árut. Az ajánlat meglepően hasznosnak, több szempontból is jobbnak bizonyult, mintha acélt, alumíniumot vagy bármiféle drogot adtak volna cserébe.

Devi-en sisakrádiója sisteregve kelt életre.

- Látjuk a hajót, uram! - jött a jelentés. - Egy órán belül landol!

- Nagyon jó - válaszolta a kapitány. - Készítsék fel az autómat, hogy vigyen ki a hajóhoz, amint az megkezdi a leszállást!

Megfogalmazhatatlan balsejtelem gyötörte.

A Főadminisztrátor öt mauvból álló személyes kíséretével érkezett. Egy-egy a két oldalán, három mögötte lépett be a városba. Segítettek neki levenni különleges űr-ruháját, azután lecsatolták a sajátjukat is.

Vékony bundával borított testük, durvának tűnő vonásaik, széles orruk és lapos arccsontjuk ugyanolyan visszataszító volt, mint fajtájuk más tagjaié, de senki sem tartotta őket ijesztőnek. Kétszer akkorára és több mint kétszer szélesebbre nőttek, mint a hurriánok, de a tekintetük tompaságot tükrözött, tartásuk pedig behódolónak tűnt, ahogy vaskos nyakuk ellenére mindig lehajtották fejüket és karjuk tétován csüngött.

A Főadmínisztrátor elküldte őket. Természetesen nem igazán volt szükség a védelmükre, de a hivatalnoktól a pozíciója követelte meg, hogy ötfős kísérettel járjon.

Az étkezés és a végtelennek tűnő üdvözlési rituálé alatt nem beszéltek üzletről. Egy olyan időpontban, amely sokkal inkább alvásra lett volna alkalmas, a Főadminisztrátor gyér szakállába túrt vékony ujjaival, és így szólt:

- Meddig kell még várnunk erre a bolygóra, kapitány?

Láthatóan éltes korban járt. Felkarján már ősz szálak keveredtek a szőrzetbe, és könyökpamacsai közel olyan fehérre váltak, mint a szakálla.

- Nem tudom megmondani, Magasságos - válaszolta Devi-en alázatosan. - Nem követték az ösvényt.

- Ez nyilvánvaló. A kérdés az, hogy miért nem követték az ösvényt? A Tanács számára egyértelmű, hogy az ön jelentései többet ígérnek, mint amennyit valójában érnek. Elméletekről szóinak, de részletezés nélkül. Már belefáradtunk a várakozásba. Ha tud bármilyen fejleményről, amelyet még nem mondott el, akkor itt az ideje, hogy beszámoljon.

- Nehéz bizonyítani a problémát, Magasságos. Nincs tapasztalatunk az ilyen hosszan tartó megfigyelésben. Egészen mostanáig nem is a megfelelő dolgokat figyeltük meg. Minden egyes esztendőben a következő évre várjuk az atomháború kitörését, és csupán az én kapitányi időszakomban kezdtük el mélyebben is tanulmányozni az embereket A hosszú várakozási idő legalább egy hasznos hozadékaként megtanultunk néhányat a főbb nyelveik közül.

- Csakugyan? Anélkül, hogy leszálltak volna a bolygón?

Devi-en gyorsan elmagyarázta:

- A bolygó atmoszférájába megfigyelés céljából belépett hajóink számos rádióadást vettek fel, főleg a korai években. Ráállítottam a nyelvi számítógépeket, és tavaly megpróbáltam valami értelmet találni az egészben.

A Főadminisztrátor csak bámult. Arcára annyira kiíródott a meglepetés, hogy egy felkiáltás már haszontalan lett volna:

- És megtudott belőle bármi érdekeset, kapitány?

- Talán igen, Magasságos, de amit kihámoztam az üzenetekből, az igen különös, és a kezünkben lévő bizonyítékok alátámasztása annyira bizonytalan, hogy nem mertem beleírni a felfedezést a hivatalos jelentésbe.

A Főadminisztrátor megértette. Mereven tette fel az evidens kérdést:

- Nem lenne ellenére, ha nem hivatalosan elmondaná - csak nekem?

- Örömmel teszem! - vágta rá Devi-en. - Természetüket tekintve a bolygó lakói nagy főemlősök. És versengenek.

A másik hurrián megkönnyebbülten fújta ki a bent tartott levegőt, azután gyorsan megnyalta az orrát.

- Már volt egy olyan baljós sejtésem, hogy nem versengenek, és emiatt... De folytassa csak!

- De igen, versengenek - biztosította Devi-en. - Sokkal inkább, mint azt eleinte gondoltuk.

- Akkor miért nem alakultak az események a megszokott módon?

- Egy bizonyos pontig úgy alakultak, Magasságos. A megszokott, hosszú költési idő után mechanizálódni kezdtek, ezután a szokásos nagy főemlősgyilkolás igazán pusztító háborúskodásba csapott át. A legutóbbi, kiterjedt háború csúcspontján kifejlesztették a nukleáris fegyvereket, és a háború hirtelen véget ért.

A Főadminisztrátor bólintott.

- És azután?

- Úgy kellett volna folytatniuk, hogy atomháborúba kezdenek, melynek során a nukleáris fegyverek hatékonysága gyors léptékben növekszik, és a nagy főemlősökre jellemző módon használják őket, aminek következtében a népesség sebesen lecsökken a romba dőlt világban éhező maradékra.

- Igen, de nem ez történt. Tudja, miért nem, kapitány?

Devi-en így válaszolt:

- Van egy lehetőség. Úgy vélem, ez a nép nagyon gyors fejlődésnek indult, amikor megkezdődött a gépiesítés.

- És akkor mi van? - értetlenkedett a hivatalnok. - Ez számít? Hamarabb eljutottak az atomfegyverekig.

- Igaz. Azonban a legutóbbi nagy háború után szokatlan léptékben folytatták a nukleáris fegyverkezést. Pont ez a gond. A halálossági potenciál már azelőtt megnövekedett, mielőtt kirobbanhatott volna az atomháború, és elért egy olyan pontra, amelyen már a nagy főemlősök sem kockáztatnak meg egy háborút.

A Főadminisztrátor apró, kerek szeme elkerekedett.

- De ez lehetetlen! Nem érdekel, mennyire tehetségesek technikailag ezek a lények. A hadi jellegű tudományok csak háború idején fejlődnek gyorsan.

- Talán ezeknek a lényeknek az esetében ez nem teljesen igaz. De még ha az is lenne, úgy tűnik, mintha most is éppen háborúznának. Ez nem igazi háború, de mégiscsak háború.

- Nem igazi háború, de mégiscsak háború... - ismételte a hivatalnok elrévedő tekintettel. - Mit jelentsen ez?

- Nem vagyok biztos benne... - Devi-en bosszúsan ráncolta az orrát. - Ez az a pont, ahol a legkevésbé kielégítő eredményeket kaptam, amikor megpróbáltam valami logikusát kihozni az összeszedett anyagokból. Ezen a bolygón valami hidegháborúnak nevezett dolog zajlik. Bármi is legyen ez, eszeveszett mennyiségű forrást ölnek a kutatásokba, de közben kerülik a nukleáris csapásmérést.

- Lehetetlen! - mondta a Főadminisztrátor.

Devi-en csak annyit mondott:

- Ott van a bolygó. Mi itt vagyunk. Tizenöt éve várunk.

A főadminisztrátor keresztbe tette hosszú karjait a feje felett, azután két kezét leeresztette a vállára az ellenkező oldalon.

- Akkor csak egy dolgot tehetünk. A Tanács számításba vette a lehetőséget, hogy a bolygó holtpontra jutott, olyan békét alakított ki, amely az atomháború szélén egyensúlyoz. Ez olyan lehet, amit ön is leírt nekem, kapitány, bár ez az ok nem jutott eszünkbe, amelyet ön elébem tárt. Azonban ez olyan fejlemény, amelyet nem engedhetünk meg.

- Nem, Magasságos?

- Nem. - A hivatalnok úgy beszélt, mintha fájdalmak gyötörnék. - Minél tovább tart a holtpont, annál valószínűbb, hogy a nagy főemlősök felfedezik a csillagközi utazás módjait. Teljes versenyképes erejükkel együtt kiszivárognak a galaxisba. Érti?

- Akkor?

A Főadminisztrátor behúzta fejét a vállai közé, mintha nem akarná hallani a saját szavait. Hangja is fojtottabb lett:

- Ha az egyensúly ingatag, épp csak egy kicsit kell löknünk rajtuk, kapitány. Meg kell löknünk őket.

Devi-en gyomra felkavarodott, és már-már újra a torkában érezte az ebédjét.

- Meglökni, Magasságos? - Nem akarta megérteni.

A hivatalnok azonban nyersen kimondta:

- Hozzá kell segítenünk Őket az atomháború kirobbanásához. - Ugyanolyan betegnek tűnt a gondolattól, ahogyan Devi-en is érezte magát. Suttogva tette hozzá: - Muszáj!

A kapitány alig bírt megszólalni:

- Hogyan - suttogta -, Magasságos?

- Nem tudom, hogyan... És ne nézzen így rám! Ez nem az én döntésem. A Tanács döntése. Maga is biztosan ki tudja következtetni, mi történne a galaxissal, ha intelligens nagy főemlősök erejük leijében lépnének ki az űrbe, mielőtt az atomháború megszelídítené őket!

Devi-en megborzongott a gondolattól. A galaxisra szabadítanák a versengésüket. Azonban állhatatos maradt:

- De hogy lehet kirobbantani egy nukleáris háborút? Hogyan lehet ezt kivitelezni?

- Őszintén megmondom, hogy nem tudom. Kell lennie valami módnak! Talán... küldhetnénk egy üzenetet, vagy... a zivatar is úgy kezdődik, hogy egybegyűlnek a felhők. Az időjárásuk befolyásolásával sok mindent elérhetünk...

- Atomháborút is indíthatunk vele? - kérdezte Devi-en meggyőződés nélkül.

- Azt talán nem. Csak példaként említettem, mint lehetőséget. De a nagy főemlősök tudnák. Végeredményben ők azok, akik nukleáris csapásokat szoktak mérni saját magukra. Benne van az agyi sémáikban, hogy tudják, hogyan kell eljutni a háborúig. A Tanács erre a döntésre jutott.

Devi-en meghallotta, hogy farka halkan ütögeti a karosszék puha párnáját. Próbálta leállítani, de nem járt sikerrel.

- Milyen döntésre, Magasságos?

- Csapdába kell ejteni egy nagy főemlőst a bolygó felszínéről. El kell rabolni egyet.

- Egy vadat?

- Jelen pillanatban csak ez az egy fajta létezik a bolygó felszínén. Természetesen, egy vadat kell elhozni.

- És mire számít, Magasságos, mit fog mondani nekünk?

- Ez nem számít, kapitány. Amíg bármiről is beszél, mentális analízissel kinyerhetjük a válaszokat a kérdéseinkre.

Ezúttal Devi-en húzta be a fejét a vállai közé, amennyire csak tudta. Hóna alatt ellenkezve gyúródott össze a bőr. Egy vad nagy főemlős! Próbált maga elé képzelni egy olyat, amelyet még nem érintett meg az atomháború borzalma és a hurrián eugenetikái tenyésztés civilizáló hatása.

A Főadminisztrátor meg sem próbálta elkendőzni a tényt, hogy ő is osztja a kapitány viszolygását. Mégis kiadta az utasítást;

- Maga fogja vezetni az elfogó expedíciót. A galaxisért tesszük.

Devi-en már számos alkalommal látta a bolygót, de amikor a hajó megkerülte a holdat és a Föld a látóterébe került, ismét elviselhetetlen honvágyat érzett.

Szépségesnek tartotta a bolygót. Olyan volt, mint Hurria, de méreteit és jellegzetességeit tekintve nagyobb és vadabb. A hold elhagyatottsága után a látvány felért egy arculcsapással.

Azon gondolkodott, hány ilyen bolygó lehet még a hurriai listán? Hány másik bolygó lehet még odakint, amelyről az aprólékos megfigyelők azt jelentették, hogy az éghajlat változásai az élelmiszernövények tudatos termesztésére utalnak? Hányszor jöhet még el az a nap, amikor az egyik ilyen bolygó sztratoszférájában ugrásszerűen megnövekszik a radioaktivitás szintje - amikor a kolonizáló csapatokat ismét bevetésre küldik?

Ahogyan e bolygó esetében is erre vártak már tizenöt éve.

Ennyi idő távlatából már szinte szánalmasnak tűnt az önbizalom, amellyel a hurriánok belefogtak a műveletbe. Ha nem esett volna csapdába maga is ebben a tervezetben, Devi-en legszívesebben nevetett volna a kezdeti jelentéseken. A hurrián felderítőhajók megközelítették a bolygót, hogy földrajzi információk gyűjtésével beazonosítsák, mely területeken koncentrálódik a népesség. Meglátták őket, persze, de mit számított? Úgy vélték, bármikor bekövetkezhet az utolsó robbanás.

Bármikor... Azután hasztalan teltek az évek. és a felderítők aggódni kezdtek, mert nem voltak elég elővigyázatosak. Emiatt vissza is húzódtak valamennyire.

Devi-en hajója óvatosan közelített. A legénységet nyugtalanította a küldetésük kellemetlen jellege; kapitányuk hiába bizonygatta, hogy nem akarnak ártani a nagy főemlősnek, nem mindenkit sikerült megnyugtatnia. Így aztán nem igazán siettették a dolgokat. Egy meglehetősen elhagyatott és megműveletlen, egyenetlen földsáv felett lebegtek. Napokig tartották a tízmérföldes magasságot, de ettől a legénység egyre nyugtalanabbá vált, míg végül már csak a mindig közönyös mauvok maradtak higgadtak.

Azután a műszerek egy élőlényt mutattak, aki egyedül sétált az egyenetlen talajon; az egyik kezében hosszú botot fogott, vállán hátizsák csüngött.

Csendesen, de gyorsan ereszkedtek le. Maga Devi-en viszketegen állt az irányítópult mögött.

A lény két különböző dolgot is mondott, mielőtt elfogták, és ezek lettek az első felvételek a mentális elemzés számításai számára.

Az elsőt akkor fogta el az irányított távmikrofon, amikor a nagy főemlős megpillantotta a hajót maga felett:

- Istenem! Egy repülő csészealj!

Devi-en értette a második kifejezést. A nagy főemlősök között ez a fogalom vált közhasználatúvá a hurrián űrhajókra, még amikor az első óvatlan években többször is meglátták őket.

A vad lény akkor tette a második megjegyzést, amikor felvitték a hajóra, és bár meglepő erővel küzdött, a nyugodt mauvok szorításával szemben tehetetlennek bizonyult.

Devi-en zihálva sietett a fogadására, húsos orra enyhén remegett, és a lény (amelynek kellemetlenül szőrtelen arca olajosan csillogott valamiféle folyadék-kiválasztástól) felkiáltott:

- Szent Toledo! Egy majom!

Devi-en ismét megértette a második részt. A bolygó egyik fő nyelvén ezt a szót használták a kis főemlősökre.

A vad lény szinte teljesen kezelhetetlen volt. Végtelen türelmet igényelt már az is, hogy értelmes beszédre bírják. Eleinte csak folyamatosan siránkozott. Hamar rádöbbent, hogy elvitték a Földről, és bár Devi-en szerint ez izgalmas élmény lehetett a számára, egyáltalán nem úgy reagált, mint aki ezt éli át. Ehelyett a kölykéhez és egy nőstény nagy főemlőshöz beszélt, mintha azok ott lettek volna mellette.

(Nekik is vannak feleségeik és gyermekeik, gondolta Devi-en részvétteljesen, és a maguk módján szeretik is őket, hiába nagy főemlősök.)

Ezután meg kellett értetniük vele, hogy a mauvok - akik őrizet alatt tartották és amikor erőszakoskodott, le is fogták - nem bántják, és másféle veszély sem leselkedik rá.

(Devi-en émelygett a gondolattól, hogy egy intelligens lényt megkárosíthat egy másik. Nehéz volt beszélni erről, még ha csak addig is kellett elfogadni a lehetőség létezését, amíg elutasították azt. A bolygóról származó lény meglehetős gyanakvással fogadta a habozást. De hát a nagy főemlősök ilyenek...)

Az ötödik napon, talán a puszta kimerültség miatt, a lény viszonylag hosszú időn keresztül nyugodt maradt, és épp Devi-en magánszállásán beszélgettek, amikor a földi hirtelen ismét haragra gerjedt. A hurrián épp tényszerűen elmagyarázta neki, hogy az atomháborúra várnak.

- Várnak! - kiáltott fel a lény. - Mitől olyan biztosak benne, hogy bekövetkezik?

Devi-en nem volt biztos benne, mégis így válaszolt:

- Mindig kitör az atomháború. Azért vagyunk itt, hogy utána a segítségükre legyünk.

- Utána a segítségünkre legyenek?! - kiáltott fel újra a lény, azután a szavai összefüggéstelenné váltak. Hevesen hadonászott a karjaival, és ismét a mauvoknak kellett óvatosan lefogniuk, hogy elvezethessék.

Devi-en nagyot sóhajtott. A lény megjegyzései egyre szaporodtak, és az elemzők talán már tudtak is kezdeni velük valamit. Neki semmit sem sikerült kihámozni belőlük.

Mindeközben a lény egyáltalán nem gyarapodott. A teste majdnem teljesen szőrtelen volt, amely tényt a távolsági megfigyelés nem tárt fel, mivel a bolygó lakói mindig mesterséges kültakarót viseltek. Ez utóbbit vagy a környezeti hőmérséklet miatt hordták, vagy mert még a nagy főemlősök is ösztönösen viszolyogtak saját, túl nagy felületet kitevő csupaszságuktól. {Érdekes beszédtéma lenne. A mentalistáknak mindegy, hogy milyen egybefüggő megjegyzéskészlet alapján végzik el a számításaikat.)

Különös módon a lény arcából szőr sarjadzott ki - több és színben is sötétebb, mint a humánok arcán.

Azonban a legfontosabb tény mégis az maradt, hogy a bolygó lakója egyáltalán nem gyarapodott. Keveset evett és lesoványodott, ami azt mutatta, hogy a hosszas fogságot megszenvedhette az egészsége. Devi-en nem akart felelőssé válni emiatt.

Másnap a nagy főemlős egészen nyugodtnak tűnt. Szinte buzgón beszélt, szinte rögtön felhozta az atomháború témáját. (Devi-en úgy vélte, a nagy főemlősök tudata szörnyű mértékben vonzódik ehhez.)

- Azt mondja, mindig megtörténik az atomháború? - kérdezte a lény. - Ez azt jelenti, hogy vannak más népek a magukén és az enyémen kívül... és az övékén kívül? - A végén a közelben várakozó mauvokra mutatott.

- Intelligens fajok ezrei léteznek, ezer különböző világon. Sok ezer világon - válaszolta a kapitány.

- És mindegyiknél volt atomháború?

- Mindegyiknél, amely elérte a technológia egy bizonyos fokát. Mindegyiküknél, kivéve nálunk. Mi mások vagyunk. Hiányzik belőlünk a versengésre való hajlam. Együttműködő ösztöneink vannak.

- Tudják, hogy atomháborúk fognak történni, és semmit sem tesznek?

- De teszünk! - válaszolta Devi-en elkínzott hangon. - Természetes, hogy teszünk. Próbálunk segíteni. Népem történelmének elején, amikor kifejlesztettük az űrutazást, még nem értettük meg a nagy főemlősöket. Elutasították a barátságos közeledést, ezért nem próbálkoztunk többé. Azután találtunk olyan világokat, melyekből már csak radioaktív romok maradtak. Elborzadtunk, de már semmit sem tehettünk. Lassan megtanultuk. Most már készen állunk rá, hogy minden fellelt világ előbb-utóbb eljut a nukleáris fázisba. Felszerelkeztünk sugár fertőtlenítő felszereléssel és eugenetikái analizátorokkal.

- Mik azok az eugenetikái analizátorok?

Devi-en maga találta ki a fogalmat mindazon ismeretek alapján, amennyit a vad lény nyelvéről tudott. Gondosan fogalmazta meg a magyarázatot:

- Irányítjuk a párzást és a sterilizációt, hogy amennyire lehet, kivonjuk a versengő hajlamot a túlélőkből.

Egy pillanatig azt hitte, a lény ismét erőszakossá fog válni.

Ehelyett az ember monoton hangon szólalt meg:

- Úgy érti, kezelhetővé teszik őket, mint ezeket a lényeket? - Ismét a mauvokra mutatott.

- Nem, dehogy! Ezek itt mások. Mi csak lehetővé tesszük a túlélőknek, hogy elégedettek legyenek a békés, nem terjeszkedő és nem agresszív társadalommal, amelyet irányítunk. Enélkül elpusztították magukat, ahogyan látható is, és enélkül legközelebb is elpusztítanák saját magukat, amint lehetőségük adódik rá.

- Önök milyen hasznot húznak ebből?

Devi-en kételkedve nézett a lényre. Tényleg el kell neki magyaráznia az élet egyik alapvető örömforrását?

- Önök nem ismerik a mások megsegítésének örömét?

- Ugyan már! Emellett milyen hasznuk van belőle?

- Természetesen, némi ellenszolgáltatás Hurriának...

- Aha!

- Fizetséget kapni egy egész faj megmentéséért jogos dolog - ellenkezett Devi-en.

- Költségeink is vannak, amelyeket fedezni kell valamiből. A hozzájárulás nem túl nagy, és mindig az adott világ jellemzőihez igazítjuk. Lehet éves famennyiség egy erdős világról, mangánsó egy másikról. A mauvok világa szegény természeti források tekintetében, és ők maguk ajánlottak fel bizonyos számú személyt, hogy a segédjeinkként szolgáljanak. Még a nagy főemlősök között is kivételesen erősnek számítanak, és fájdalommentes kezelést kapnak antiagyi szerek segítségével...

- Hogy zombikat csináljanak belőlük!

Devi-en megtippelte a főnév jelentését, és felháborodottan válaszolt:

- Egyáltalán nem! Csupán azért, hogy megelégedjenek személyes asszisztensi szerepükkel és megfeledkezzenek a honvágyukról. Nem akarjuk, hogy boldogtalanok legyenek. Ők is intelligens lények!

- És mit tennének a Földdel, ha kirobbanna a háború?

- Volt rá tizenöt évünk, hogy eldöntsük - felelte Devi-en. - Az önök világa igen gazdag vasban, és remek acéltechnológiát fejlesztettek ki. Azt hiszem, az acél lenne a hozzájárulás. - Felsóhajtott. - Azonban, ebben az esetben a hozzájárulás valószínűleg nem fedezné a költségeinket. Már legalább tíz évvel túlléptük a várakozási időt.

- Hány fajt adóztatnak meg ilyen módon? - kérdezte a nagy főemlős.

- Nem tudom a pontos számot. Ezernél biztosan többet.

- Akkor maguk a galaxis kis földesurai, ugye? Ezer világ pusztította el magát azért, hogy hozzájárulhasson a maguk jólétéhez. Emellett még valami másnak is nevezhetném magukat, tudja? - A vad lény hangja megemelkedett, egészen metszővé vált: - Maguk keselyűk!

- Keselyűk? - kérdezte a kapitány, és próbálta elhelyezni a szót az ismeretei között.

- Dögevők. Olyan madarak, amelyek megvárják, hogy egy élőlény elpusztuljon, azután lecsapnak rá, és esznek a testéből.

Devi-en elsápadt és émelyegni kezdett a jelenettől, amelyet a szavak a képzeletébe idéztek. Gyengén ellenkezett:

- Nem. Nem, mi segítünk a fajoknak

- Várják, hogy megtörténjen a háború, mint a keselyűk! Ha segíteni akarnak, akkor akadályozzák meg a háborút! Ne a maradékot mentsék meg, hanem az egészet!

Devi-en farka szinte megcsavarodott az izgatottságtól.

- Hogyan akadályozzunk meg egy háborút? Elmondja? - (Mi más lehet egy háború megakadályozása, mint egy háború kirobbantásának a fordítottja? Tanuld meg az egyiket, és értelemszerűen a másikat is megismered.)

Azonban a vad lény habozott. Végül így válaszolt:

- Menjenek le! Magyarázzák el a helyzetet!

Devi-en csalódott volt. Ez semmit sem segített. Emellett...

- Szálljunk le maguk közé? Lehetetlen! - Bőre legalább fél tucat helyen megborzongott, amikor arra gondolt, hogy több milliárd megszelídítetlen lény előtt mutatkozna.

A tekintetébe kiülő borzadály annyira erőteljes és összetéveszthetetlen lehetett, hogy a vad még a fajok közti különbségek ellenére is felismerte. Próbálta rávetni magát a hurriánra, de az egyik mauv a levegőben kapta el, és azután könnyedén lefogta.

A vad kiabálni kezdett:

- Nem kell! Csak üljenek itt és várjanak! Keselyűk! Keselyűk! Keselyűk!

Napokba telt, mire a kapitány újra rávette magát, hogy találkozzon a vad lénnyel. Majdnem tiszteletlenül válaszolt a Főadminisztrátornak, amikor az közölte, hogy még nem áll rendelkezésükre elegendő adat ezeknek a vadaknak a mentális feltérképezéséhez.

Devi-en bátran feleselt:

- Ahhoz már biztosan elég, hogy választ kapjunk a kérdésünkre.

A Főadminisztrátor orra összeráncolódott, és rózsaszín nyelvével tűnődve nyalogatta.

- Egyfajta válaszhoz talán elegendő. Nem tudok hinni ebben a válaszban. Igen szokatlan fajjal van dolgunk. Ezt már tudjuk. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy hibázzunk. Legalábbis egy bizonyos hibát nem követhetünk el. Meglehetősen intelligens egyedet fogtunk... hacsak nem ez a faj átlaga. - A hivatalnokot láthatóan nyugtalanította a gondolat.

- A lény... - kezdte Devi-en, - Felhozta ezt a szörnyű dolgot azzal a... madárral... amelyik...

- Keselyű - segítette ki a Főadminisztrátor.

- A gondolat megváltoztatja az egész küldetésünket. Azóta nem tudok rendesen enni vagy aludni. Attól tartok, kérnem kell a felmentésemet...

- Azelőtt nem adhatom meg, hogy teljesítettük a feladatunkat! - mondta a hivatalnok határozottan. - Azt hiszi, én élvezem a... a dögevő képét? Gyűjtsön több adatot!

Devi-en végül bólintott. Természetesen, megértette a helyzetet. Feljebbvalóját ugyanúgy nyugtalanította az atomháború kirobbantásának szükségessége, mint a helyében bármelyik másik hurriánt. A lehetőségei szerint próbálta halogatni a döntés pillanatát.

Devi-en felkészült, hogy még legalább egyszer beszélgetnie kell a vad lénnyel. Végül ez az interjú bizonyult az utolsónak és egyben a legelviselhetetlenebbnek is.

A vad lény arcán zúzódás éktelenkedett, mintha ismét ellenállt volna a mautóknak. Valójában szinte biztos, hogy ellenállt. Már számos alkalommal megpróbálta, és a mauvok hiába próbálták buzgón megőrizni a testi épségét, néha akaratlanul is megsebezték. Úgy tűnt, intelligenciája ellenére a lény nem vette észre, mennyire szeretnék nem bántani, csak megnyugtatni, és mintha a biztonságérzet csak további ellenállást váltott volna ki belőle.

(Ezek a nagy főemlősök annyira, de annyira rosszindulatúak! - gondolta Devi-en.)

Az első egy órában az interjú haszontalan csevegéssel telt, mígnem a vad lény hirtelen fellobbant ellenségességgel megkérdezte:

- Mit mondott, mióta vannak itt?

- Tizenöt helyi éve - válaszolta a kapitány.

- Ez megmagyarázza. Az első repülő csészealjat nem sokkal a második világháború után látták. Mennyi lehet még az atomháborúig?

Devi-en automatikusan igazat mondott:

- Bárcsak tudnánk! - Hirtelen elhallgatott.

Azonban a vad lény lecsapott a szavaira:

- Azt hittem, az atomháború elkerülhetetlen. Legutóbb azt mondta, tíz évvel túllépték a várakozási időt, ugye?

- Erről nem beszélhetek - válaszolta Devi-en.

- Nem? - kiáltott fel a lény. - Mit fognak tenni? Meddig várnak még? Miért nem löknek egy kicsit azon, aki a szakadék szélén áll? Ne csak várjanak, keselyűk! Indítsák el maguk a háborút!

Devi-en talpra ugrott.

- Miről beszél?

- Miért várnának még, maguk mocskos kis... - Majdnem belefulladt egy teljesen érthetetlen káromkodásba, azután zihálva folytatta: - Nem ezt csinálják a keselyűk is, amikor valami szerencsétlen állat vagy ember túl sokáig marad életben? Nem tudnak várni. Körözve leszállnak, és kicsípik a szemét. Megvárják, amíg magatehetetlenné válik, azután segítenek rajta egy kicsit, hogy eljusson az élete végére.

Devi-en gyorsan megparancsolta a mauvoknak, hogy vigyék el a lényt, ő pedig visszatért a hálószobájába, ahol órákig émelyegve hevert. Azon az éjjelen és az utána következőn sem tudott aludni. A "keselyű" szó folyamatosan visszhangzott a fülében, és azt az utolsó képet nem tudta elűzni a szeme elől.

- Magasságos! - mondta Devi-en határozottan. - Többet nem tudok beszélni a vad lénnyel. Ha még több adatra van szüksége, már nem segíthetek.

A Főadminisztrátor hasonlóképp elgyötörtnek tűnt.

- Tudom. Ez a keselyű-dolog... Nehéz megemészteni. Ugyanakkor láthattuk, hogy a gondolat nem hatott úgy a nagy főemlősre, mint ránk. Immúnisak az ilyesmire, edzettebbek vagy kőszívűek. Ez része a gondolkodásuknak. Borzasztó!

- Nem gyűjthetek több adatot.

- Rendben, megértem. Úgyis minden újabb elem csak erősíti az előzetesen feltételezett választ; azt a választ, amelyet ideiglenesnek hittem, amelyről kétségbeesetten reméltem, hogy csupán átmeneti lehet. - Fejét őszülő karjai közé rejtette. - Van rá mód, hogy elkezdjük nekik az atomháborút.

- Igen? Mit kellene tennünk?

- Valami nagyon közvetlen és egyszerű dolgot. Olyan valamit, amire sohasem gondoltam volna. Ahogy maga sem, kapitány.

- Mi az. Magasságos? - Előre rettegett a választól.

- Jelenleg az tartja fenn a békét, hogy a két közel egyenlő oldal közül egyik sem meri vállalni a felelősséget egy háború kirobbantásáért. Ha egyikük megtenné, a másik oldal... nos, mondjuk ki: durva megtorlást eszközölne.

Devi-en bólintott.

A Főadminisztrátor folytatta:

- Ha egyetlen atombomba is lehullana valamelyik oldal területére, az áldozat rögtön azt feltételezné, hogy a másik oldal támadta meg. Nem várnának újabb támadásokra, órákon belül elkezdenék a megtorlást, és a másik oldal is hasonlóképpen válaszolna. Heteken belül vége lenne az egésznek.

- De hogyan vesszük rá valamelyiküket, hogy ledobja az első bombát?

- Nem vesszük rá Őket, kapitány. Pont ez a lényeg. Mi magunk dobjuk le az első bombát.

- Tessék? - Devi-en hangja elcsuklott.

- Így van. Számítsa ki egy nagy főemlős tudatmintázatát, és ugyanezt a választ fogja kapni.

- De hogyan?

- Összeállítunk egy bombát. Egyáltalán nem nehéz. Leküldjük egy hajóval, és ledobjuk valami lakott hely...

- Lakott?

A Főadminisztrátor lesütötte tekintetét, és kelletlenül válaszolt:

- Máskülönben nem lesz hatása.

- Értem - mondta a kapitány. Nem tehetett róla, de a keselyük jutottak eszébe. Elképzelte a nagy, pikkelyes madarakat (szerinte olyanok lehettek, mint azok a kis, ártalmatlan, repülő lények a Hurrián, csak roppant nagyok} széles bőr hártya-szárnyakkal és hosszú, borotvaéles csőrrel, amint körözve leereszkednek, és kivájják a szemeket.

Kezével befogta a szemét, és reszketegen kérdezte meg:

- Ki fogja vezetni a hajót? Ki dobja le a bombát?

A Főadminisztrátor is hasonlóképp érzett:

- Nem tudom.

- Én nem teszem meg - jelentette ki a kapitány. - Nem vagyok rá képes. Nincs hurrián, aki képes lenne erre.

A hivatalnok előre-hátra billegett a talpán.

- Talán a mauvok megtennék, ha parancsot kapnák...

- Ki parancsolna ilyet?

A Főadminisztrátor nagyot sóhajtott.

- Hívom a Tanácsot. Náluk meglehet minden szükséges adat. Talán tudnak javasolni valamit.

Így nem sokkal több, mint tizenöt év elteltével a hurriánok felszámolták a hold túloldalán kiépített bázisukat.

Semmit sem teljesítettek a terveikből. A bolygó nagy főemlősei nem vívtak atomháborút; talán soha nem is fognak.

S minden borzalom ellenére, amit ez a jövőben még hozhat, Devi-en fájdalmasan boldognak érezte magát. Értelmetlennek tartotta a jövőn gondolkodni, amikor épp maga mögött hagyhatta a borzalmas világok legborzalmasabbikát.

Nézte, ahogy a hold eltávolodik, és a mellette lévő bolygóval együtt apró fényponttá húzódik össze; később maga a rendszer napja is ugyanígy tett. végül az egész elveszett a csillagképek között.

Csak ekkor érzett mindent átható megkönnyebbülést. Csak ekkor érezte meg a "mi lett volna, ha" óvatos bizsergését.

Így szólt a Főadminisztrátorhoz:

- Minden jól mehetett volna, ha türelmesebbek vagyunk. Kitörhetett volna az atomháború.

- Valahogy kétlem - válaszolta a hivatalnok. - A lény mentális analízise...

Elhallgatott, de Devi-en így is tudta, mit akart mondani. A lényt majdnem sértetlenül visszajuttatták a bolygójára. Az elmúlt hetek eseményeit kitörölték az emlékezetéből. Egy apró, lakott hely közelében tették le, nem messze attól a ponttól, ahol először rátaláltak, A társai azt hihetik, hogy eltévedt. A súlyvesztésért, a zúzódásokért és az amnéziáért a vadonban átélt nehézségeket okolják majd.

Azonban az általa okozott károk...

Bár ne is vitték volna fel a holdra! Talán ki tudtak volna békülni a háború elindításának gondolatával. Valahogy eszükbe jutott volna, hogy ledobjanak egy bombát - kidolgozhattak volna valami közvetett, távolsági rendszert, amely megteszi ezt helyettük.

A vad lény szóképei a keselyűkről, az állította meg őket. Tönkretette a kapitányt és a Főadminisztrátort. Amikor minden adatot elküldtek Hurriára, az jelentős hatást gyakorolt magára a Tanácsra is. Nagyon hamar megérkezett a parancs, hogy számolják fel a bázist.

- Soha többé nem veszek részt kolonizációban - jegyezte meg Devi-en.

A Főadminisztrátor gyászos hangon válaszolt:

- Valószínűleg senkinek sem kell már részt vennie ilyesmiben. Annak, a bolygónak a vad lakói felemelkednek majd. Ha a nagy főemlősök és a gondolkodásmódjuk rázúdul a galaxisra, az a kolonizáció végét jelentheti...

A kapitány orra összeráncolódott. Az mindennek a végét jelentheti, gondolta, amit a jó Hurria tett a galaxisért; minden jónak, amit a jövőben még tehettek volna.

- Le kellett volna dobni... - mondta, de nem fejezte be.

Mi haszna kimondani? Ledobhatták volna a bombát az egész galaxisra. Akkor tehették volna meg, ha az ő gondolkodásuk sem különbözik a nagy főemlősökétől. Van rosszabb lehetőség is, mint befejezni a kolonizációt.

Devi-en fejében egyre csak a keselyűk köröztek.

A világ minden terhe

A Föld legnagyobb iparágának középpontjában a Multivac állt - az óriási számítógép, amely ötven éven át növekedett, míg különböző irányokba kinyúló ágai végül megtöltötték Washington belvárosát és külkerületeit, azután kinyújtotta csápjait a bolygó minden városa és faluja felé.

Civil kiszolgálók egész serege etette folyamatosan adatokkal, miközben egy másik sereg szakértő összefüggésbe állította és magyarázatokkal látta el a válaszokat. Szerelők és mérnökök testülete járőrözött a belsejében, bányák és gyárait merültek ki, miközben próbálták megtölteni a tartalék alkatrészek raktárait, mert mindig pontosan és mindig kielégítő módon kellett működnie.

A Multivac irányította a Föld gazdaságát és segítette a földi tudomány fejlődését. Ami még fontosabb: a minden egyes földi emberről szóló ismeretek középpontjaként szolgált.

Minden egyes nap a Multivac dolga volt, hogy fogja az egyes emberi lényekről szóló négymilliárd adatkészletet, amely megtöltötte a zsigereit, és kikövetkeztesse belőle a következő napot. A Földön minden Helyreigazítási Osztály megkapta a saját körzetéhez tartozó adatokat, és az egész adattömeg egyetlen hatalmas darabban jelent meg a washingtoni Központi Helyreigazítási Bizottságnál.

Bemard Gulliman a negyedik hetet töltötte a Központi Helyreigazítási Bizottságnál kapott elnöki pozíció egyéves periódusából, és máris elég nemtörődömmé vált ahhoz, hogy ne várja rettegve a reggeli jelentést. A papírköteg vastagsága szokás szerint közel hat hüvelyk lehetett. Gulliman tudta, hogy nem kell elolvasnia (ember nem lett volna képes rá), de már az is lenyűgözte, ha csak belepillantott.

Volt benne egy szokásos lista a feltételezhető bűnökről: csalásokról, lopásokról, forrongásokról, kínzásokról és gyújtogatásról.

Egy bizonyos címet keresett, és enyhe döbbenetet érzett, amikor rátalált - az érzés erősödött, amikor meglátta, hogy két bejegyzés is van. Nemhogy egy, de rögtön kettő. Két egyes besorolású gyilkosság. Elnöki terminusa során még sohasem látott kettőt egyazon napon.

Lenyomta a kétirányú interkom hívógombját, és megvárta, amíg koordinátora sima arca megjelenik a képernyőn.

- Ali! - szólt bele a szerkezet mikrofonjába. - Két egyes besorolású van erre a napra. Tud valamilyen szokatlan problémáról?

- Nem, uram. - A szempár nyugtalanul mozgott a sötét bőrű arcban. - Mindkét eset igen alacsony valószínűséget kapott.

- Tudom - válaszolta Gulliman. - Úgy látom, egyik lehetőség sem magasabb 15 százaléknál. Ugyanakkor, a Multivac hírnevét fenn kell tartani. Elméletileg megszüntette a bűnözést, és a nagy nyilvánosság az egyes besorolású gyilkosságok alapján ítéli meg, mivel ezek a leglátványosabb bűnök.

Ali Othman bólintott.

- Igen, uram. Tudatában vagyok ennek.

- Remélem, annak is tudatában van - folytatta Gulliman hogy ezen a téren egyetlen beteljesült jóslatot sem akarok látni a terminusom alatt. Ha bármilyen más bűn átcsúszik a szűrőn, még elfogadom a kifogásokat. Azonban, ha egy egyes besorolású gyilkosság csúszik át, akkor kikészítem a szűrét. Megértette?

- Igen, uram. A két potenciális gyilkosság teljes elemzése már az érintett körzeteknél van. A potenciális bűnözők és áldozatok már megfigyelés alatt állnak. Ellenőriztem a megvalósulás lehetőségét, és máris csökkent.

- Remek - jegyezte meg Gulliman, és bontotta a vonalat.

Azzal a kellemetlen érzéssel tért vissza a listához, hogy talán túlságosan aggályoskodó volt. Mindazonáltal, keményen kellett bánnia az állandósított közszolgálati személyzettel, nehogy azt képzeljék, hogy Ők irányítanak mindent, beleértve az elnököt is. Különösen ez az Othman, aki már akkor a Multivackal dolgozott, amikor mindketten jóval fiatalabbak voltak, és a modora egyfajta dühítő birtoklástudatra utalt.

Gulliman számára ez a bűnügy olyan politikai eséllyel kecsegtetett, amilyen csak egyszer adódik az életben. Őelőtte még egyetlen elnök sem töltötte ki a terminusát úgy, hogy ne történt volna legalább egy gyilkosság valamikor, valahol a világban. Az előző elnök végelszámolásában összesen nyolc eset állt, ami hárommal volt több (több!), mint amennyi az elődje terminusában történt.

Gulliman egyetlenegyszer sem szándékozott hagyni, hogy ilyesmi történjen. Eldöntötte, hogy ő lesz az első olyan elnök, aki gyilkosság nélkül tölti le az idejét. Azután jöhet a kedvező nyilvánosság, ami végül a kívánt eredményre vezet...

A jelentés többi részét csak gyorsan átfutotta. Legalább kétezerre becsülte a lehetséges családon belüli erőszak számát. Kétségtelen, hogy nem lehet mindet megakadályozni. Talán harminc százalékuk megvalósul. Azonban az esetszám csökkent, ezáltal a megtörtént esetek száma még gyorsabban apadt.

A Multivac csak nagyjából öt éve illesztette be a családon belüli erőszakot a listába, és az átlagember még nem szokott hozzá a gondolathoz, hogy a hatóságok előre tudhatnak róla, ha fel akarja pofozni a feleségét. Ahogy a meggyőződés lassan átitatta a társadalmat, egyre kevesebb nő szerzett zúzódásokat a házasélete során, míg végül eljutnak majd odáig, hogy egyiküknek sem kell tartania ettől.

Gulliman felfedezte, hogy a lista szerint néhány férjre is verés várt aznap.

Ali Othman zárta a kapcsolatot, és az üres képernyőre bámult, amelyről az imént tűnt el Gulliman tokás és kopaszodó feje. Azután átnézett az asztal felett asszisztensére, Rafe Leemyre, és így szólt:

- Mit tegyünk?

- Ne engem kérdezz! Ő aggódik egy-két tetves gyilkosság miatt!

- Jó lehetőséget kaptunk azzal, hogy magunkra hagyott az üggyel. De ha elmondjuk neki, akkor első osztályú idegrohamot kap. Ezek a választási politikusok mindig imázsban gondolkodnak, úgyhogy kötelező útban lennie és rontania a dolgainkon.

Leemy bólintott, és beszívta alsó ajkát.

- Baj lenne, ha kihagynánk? Nyilván nem lenne vége a világnak.

- Ha kihagyjuk, kit érdekel, mi lesz velünk? Apró részévé válunk az általános katasztrófának. - Azután sokkal elevenebben tette hozzá: - A fenébe is, csak 12,3 százalék az esély! A gyilkosság kivételévé! minden más esetben hagyni szoktuk, hogy növekedjen egy kicsit az esély, mielőtt bármit teszünk. Kialakulhat a spontán helyreigazítás is.

- Nem számítanék rá - jegyezte meg az asszisztense szárazon.

- Én sem akarok. Csak rámutattam a tényekre. Mindenesetre, ennél a valószínűségi százaléknál szerintem foglalkozzunk csak a megfigyeléssel! Senki sem tervez meg egy ilyen mértékű bűnt egyedül; lehetnek cinkosok.

- A Multivac egyet sem nevezett meg.

- Tudom, de... - A hangja hirtelen elhalt.

Mindketten annak a bűnnek a részletezését nézték, amelyet nem csatoltak a Gullimannek adott listához. Ez a bűn rosszabb volt az egyes besorolású gyilkosságnál; a Multivac történetében még sohasem fordult elő, és ők azon gondolkodtak, mit tehetnének ellene.

Ben Manners Baltimore legboldogabb tizenhat évesének érezte magát. Persze, ez talán kétségesnek tűnhetett, de mindenképpen az egyik legboldogabb és legizgatottabb lehetett.

Legalábbis, egyike volt annak a maroknyi fiatalnak, aki a stadion karzatán tartózkodhatott a tizennyolc évesek felesketése alatt. Bátyja is aznap tett esküt, így a szülei jelentkezhettek látogatójegyért, és neki is megengedték ugyanezt. Azonban, amikor a Multivac kiválasztotta a jelentkezők közül a tényleges látogatókat, Ben kapta a jegyet.

Két év múlva ő is lent fog állni a füvön, de bátyját, Michaelt megnézni majdnem ugyanolyan jónak tűnt.

A szülei nagy gonddal felöltöztették (vagy legalábbis ellenőrizték az öltözékét], mivel szerintük a családját képviselte, és számos Michaelnek szóló üzenettel bocsátották útnak. Bátyja napokkal korábban elment otthonról, hogy részt vegyen az előzetes testi és neurológiai vizsgálatokon.

A stadion a város szélén állt, és a saját fontosságától majd szétrobbanó Bent a székéhez vezették. Alatta Baltimore egész második kerületének tizennyolc évesei (jobbra fiúk, balra lányok) ültek százával a sorokban. Az év különböző napjain hasonló találkozókat tartottak szerte a világban, de ez a baltimore-i volt, tehát a fontos gyűlés. Odalent (valahol) ott volt Mike is, Ben bátyja.

A fiú a fejeket vizslatta, hátha valahogyan felismerheti a testvérét. Nem sikerült, természetesen, és a tömeg előtti emelvényre kijött egy férfi, ezért Ben abbahagyta a nézelődést, és a szónokra figyelt.

- Üdvözlök minden eskütevőt és vendéget! - kezdte a férfi. - Randolph T. Hoch vagyok, az idei baltimore-i ünnepség kijelölt elnöke! Az eskütevők már többször is találkoztak velem az előzetes testi és neurológiai vizsgálatok során. A feladatok java részét elvégeztük, de a legfontosabb még hátramaradt. Magát az eskütevőt, a személyiségét be kell táplálni a Multivacba.

- Ezt minden évben el kellett magyarázni a felnőttkorba lépő fiataloknak. Egészen mostanáig - végignézett az előtte ülőkön, és a tekintete többé nem vándorolt fel a karzatra - nem számítottatok felnőttnek; a Multivac szemében nem voltatok egyéniségek, kivéve, ha a szüleitek vagy a kormányotok kiválasztott.

- Egészen idáig a szüléitek szolgáltattak adatot rólatok minden évben, amikor eljött ennek az ideje. Most eljött a pillanat, amikor átveszitek tőlük ezt a kötelességet. Ez nagy megtiszteltetés, nagy felelősséggel jár. A szüleitek elmondták, milyen iskoláitok voltak, milyen betegségeket kaptatok el, milyen szokásaitok alakultak ki: egy rakás dolgot. Most azonban sokkal többet kell elmondanotok: a legbelsőbb gondolataitokat, a titkos vágyaitokat.

- Először nehéz lesz megtenni, zavarba ejtő, de meg kell tennetek. Amint megtettétek, a Multivac teljes elemzést végez rólatok. Megérti a tetteiteket és a reakcióitokat. Még a jövőbeni tetteiteket és reakcióitokat is viszonylag pontosan meg tudja tippelni.

- E módon a Multivac megvédelmez titeket. Ha baleset veszélye fenyeget, a Multivac tudni fogja. Ha valaki ártani akar nektek, azt is tudni fogja. Ha ti akartok ártani valakinek, azt is tudni fogja, így időben megállíthatunk, és nem lesz szükség semmiféle megtorlásra.

-A rólatok összegyűjtött tudásával a Multivac képes mindenki számára jótékony módon befolyásolni a törvényeket és a világgazdaságot. Ha személyes gondotok adódik, a Multivachoz nyugodtan fordulhattok vele, mert minden ember ismerete által képes a segítségetekre lenni.

- Számos nyomtatványt kell kitöltenetek. Gondoljátok végig a kérdéseket, és adjatok pontos válaszokat! Ne fogja vissza a kezetek a szégyen vagy az elővigyázatosság, mert a válaszaitokat senki sem fogja megismerni, csak a Multivac. Kivéve, ha ez szükségessé válik a védelmetek érdekében. Akkor is csak az erre felhatalmazott hatósági tisztek és kormánytagok fogják megismerni a válaszaitokat.

- Adódhat, hogy néha rugalmasan szeretnétek kezelni az igazságot, de ne tegyétek! Rájövünk, ha mégis megtörténne. A válaszaitok együtt egy mintázatot alkotnak, és a hamis válaszok nem fognak illeszkedni a mintázatba, így a Multivac megtalálja ezeket. Ha minden válaszotok hamis, abból olyan torz mintázat születik, amelyet a Multivac óhatatlanul kiszúr majd. Ezért kell igazat mondanotok.

Hirtelen az egész véget ért. A nyomtatványok kitöltése, az ünneplés és a beszédek is mind lezajlottak. Este Ben lábujjhegyre állva végre felfedezte bátyját a tömegben; Michael még mindig a talárt viselte, amelyet a "felnőttek felvonulására" kellett felvennie. Ujjongva üdvözölték egymást.

Ettek egy könnyű vacsorát, és az expresszel hazamentek, mindketten elteltek az esemény nagyszerűségével.

Ezért nem lehettek felkészülve a hazatéréskor lecsapó váltásra. Lebénultak a megdöbbenéstől, amikor fiatal, egyenruhás férfi állította meg őket a saját házuk ajtaja előtt; hűvös tekintettel mérte végig őket, mielőtt beléphettek és megtalálták a szüleiket, akik arcukon a tragédia grimaszával, kétségbeesetten ültek a nappaliban.

A reggel óta túl sokat öregedett Joseph Manners a fiaira (az egyiknek a karján ott hevert a felnőtté avatását bizonyító talár) emelte beesett, meglepett tekintetét, s így szólt:

- Úgy tűnik, házi őrizetben vagyok.

Bemard Gulliman el sem tudta volna olvasni, így nem is olvasta el az egész jelentést. Csak az összegzéssel foglalkozott, amely ugyancsak kielégítőnek bizonyult.

Úgy tűnt, már egy egész nemzedék nőtt fel úgy, hogy hozzászokott a tényhez, mely szerint a Multivac előre meg tudta becsülni a nagyobb bűnök elkövetésének esélyét. Megtanulták, hogy a helyreigazítási ügynökök már azelőtt a helyszínre érnek, hogy a bűnügy bekövetkezhetne. Megtapasztalták, hogy a bűnelkövetés elkerülhetetlenül megtorlást von maga után. Fokozatosan egyre inkább meggyőződtek róla, hogy a Multivacnál egyikük sem lehet ravaszabb.

Ennek természetes eredményeként maga a bűnelkövetői szándék is háttérbe szorult. Ahogy az ilyen jellegű szándék visszaszorult és a Multivac kapacitása bővült, a kisebb bűnök is egyre nagyobb számban kaptak helyet a listán, amelyet a gép reggelre összeállított az elnöknek - és e kisebb bűnök száma is egyre csökkent.

Ezért aztán Gulliman elrendelte, hogy mérjék fel (természetesen a Multivac segítségével) a Multivac kapacitását a megbetegedések valószínűségének kiszámítását illetően. Arra vágyott, hogy hamarosan fel lehessen hívni az orvosok figyelmét az egyes páciensekre, akik egy éven belül diabéteszesek, rákosok vagy tüdővészesek lesznek.

Egy uncia megelőzés...

És a jelentés kedvező eredményeket mutatott!

Ezután érkezett meg az aznapi bűnök listája, amely ezúttal nem tartalmazott előre megfontolt gyilkosságot.

Gulliman bekapcsolta az interkomot, hogy jókedvében felhívja Ali Othmant.

- Othman! Hogyan alakult a múlt heti bűnlisták esetszámának átlaga az elnökségem első hetének átlagához képest?

Kiderült, hogy csökkent az átlag, összesen nyolc százalékkal, és Gulliman örült ennek. Természetesen nem az ő hibája, de a választóknak talán nem is fogják elmondani. Áldotta a szerencséjét, hogy pont a legjobb időben került hivatalba, a Multivac tevékenységének csúcsán, amikor már a betegségek megelőzését is sorra lehet venni a mindentudó és mindenkit megvédelmező rendszerben.

Természetesen, Gulliman prosperálni fog ebből.

Othman vállat vont.

- Legalább jó kedve van.

- Mikor szúrjuk ki a buborékot? - kérdezte Leemy. - Manners megfigyelése csak növelte a valószínűségi számot, és a házi őrizet ismét ugrasztott rajta egyet.

- Azt hiszed, nem tudom? - morogta oda Othman ingerülten. - Csak azt nem tudom, miért.

- Talán a cinkostársak miatt, ahogy korábban mondtad. Ha Mannerst lefoglaljuk, akkor a többieknek egyszerre kell cselekedniük, különben elbuknak.

- Éppen ellenkezőleg Ha rátesszük a kezünket az egyikre, akkor a többi szétszóródik és fedezékbe bújik. Amellett a Multivac még mindig nem nevezett meg tettestársakat.

- Akkor elmondjuk Gullimannek?

- Még nem. A valószínűségi szám még mindig csak 17,3 százalék. Várjuk meg, hogy emelkedik-e még!

- Menj a szobádba, Ben! - szólt fiatalabbik fiának Elizabeth Manners.

- Mi ez az egész. Anya? - kérdezte Ben; a hangja elcsuklott, ahogy a remekül alakuló nap ezzel a különös helyzettel végződött.

- Kérlek!

Vonakodva hagyta ott a többieket és ment fel a lépcsőn, minél zajosabban, hogy azután csendben lelopakodhasson.

Mike Manners, az idősebb testvér, az újonnan elismert felnőtt és a család reménysége az öccse érzelmeit tükröző hangon kérdezte meg:

- Mi ez az egész?

Joe Manners válaszolt:

- Isten a tanúm, fiam, nem tudom! Nem csináltam semmit.

- Az biztos, hogy nem tettél semmit. - Mike csodálkozva nézett kis termetű, kedves modorú apjára. - Bizonyára azért vannak itt, mert arra gondoltál, hogy teszel valamit.

- Nem.

Mrs. Manners dühösen szólt közbe:

- Hogy találhatott volna ki bármit is, ami megéri... mindezt?! - Két kézzel mutatott körbe, egy mozdulattal felölelte az egész hatósági testületet, amely körülvette a házat. - Emlékszem, amikor még kislány voltam, az egyik barátom apja bankban dolgozott. Egyszer felhívták, hogy hagyja békén a pénzt, és Ő nem nyúlt hozzá. Ötvenezer dollárról volt szó. Tényleg nem vette el. Csak gondolt rá, hogy elvehetné. Régebben még nem tartották annyira titokban az ilyesmit, mint ma. Elterjedt a történet, én is így tudok róla.

- De úgy értem - folytatta, miközben összedörgölte kél kövérkés kezét az ott ötvenezer dollár volt, ötvenezer dollár! Mégis csak annyit tettek, hogy felhívták. Egyetlen telefonhívásba került az egész. Mit tervezhetne apád, ami miatt megéri ideküldeni egy tucat rendőrt, és lezáratni velük a házat?

Joe Manners elgyötört tekintettel nézett rá.

- Nem terveztem semmiféle bűnt, még a legkisebbet sem! Esküszöm!

- Talán valami tudatalatti, Papi - jelentette ki Mike az újdonsült felnőttek öntudatos magabiztosságával. - Neheztelés a feljebbvalódra.

- Hogy meg akarnám ölni? Nem!

- Nem mondták meg, miről van szó, Papi?

Az anya ismét közbeszólt:

- Nem mondtak semmit. Kérdeztük. Mondtam nekik, hogy azzal, hogy itt állnak a ház előtt, tönkreteszik a közösségben elért státusunkat. Az lenne a legkevesebb, hogy legalább megmondják, mi ez az egész, és akkor meg tudnánk magyarázni.

- És semmi?

- Semmi.

Mike kis terpeszben állt, keze mélyen a zsebében. Elgondolkodva szólalt meg:

- Jézusom, Anya, a Multivac nem hibázik!

Az apja tehetetlenül csapott öklével a szófa karjára.

- Mondom, hogy nem tervezek semmiféle bűntényt!

Kinyílt az ajtó, egyenruhás férfi lépett be rajta kopogtatás vagy köszönés nélkül, de higgadt mozgással. Vonásain a hivatalos közeg arckifejezése ült.

- Maga Joseph Manners? - kérdezte.

Joe Manners felállt a díványról.

- Igen. Mit akarnak tőlem?

- Joseph Manners, a kormány megbízásából letartóztatom! - mondta az egyenruhás és megmutatta az igazolványát, amely helyreigazítóként azonosította. - Meg kell kérnem, hogy jöjjön velem.

- Miért? Mit tettem?

- Erről nem áll módomban beszélni.

- Nem tartóztathatnak le egy bűntény ki terveléséért, még ha gondoltam is volna bármi ilyesmire! Ahhoz, hogy letartóztassanak, máris tennem kellett volna valamit. Máskülönben nem tartóztathat le. Ez törvényellenes!

A tisztet nem hatotta meg a logika.

- Velem kell jönnie!

Mrs. Manners felsikkantott, és elterült a díványon, hisztérikusan sírni kezdett. Férje nem bírta megszegni a törvényt, amelyet egész élete során belesulykoltak, és nem akart ellenkezni a közeggel, de legalább részben ellenállhatott, így a helyreigazítási tisztnek erővel kellett kihúznia a házból.

Még nem értek ki, amikor ismét felkiáltott:

- De mondják már el, hogy mi ez az egész! Mondják meg! Ha tudnám... Gyilkosság? Azt hiszik, gyilkosságot tervezek?

Az ajtó becsukódott mögötte, mire Mike Manners sápadtan és a legkevésbé sem érezve magát felnőttnek előbb utána bámult, azután zokogó anyjára nézett.

Fentebb, a résnyire nyitott ajtó mögött Ben Manners hirtelen egészen felnőttnek érezte magát, összeszorította a száját és úgy vélte, pontosan tudja, mit kell tennie.

Amit a Multivac elvesz, azt a Multivac adhatja vissza. Ben pont aznap volt a fel-esketési ünnepségen. Hallotta, mit mondott az a férfi, Randolph Hoch. A Multivacról beszélt, és arról, amit a Multivac megtehetett. Irányíthatta a kormányt és bármelyik egyszerű embernek segíthetett, amelyik segítségért fordult hozzá.

Bárki kérhetett segítséget a Multivactól, és ez a bárki ezúttal Ben volt. Sem az anyja, sem a bátyja nem volt olyan állapotban, hogy megállítsa, és még maradt valamennyi abból a pénzből, amit aznapra kapott. Nem érdekelte, ha később megtudják, hogy elment és aggódni fognak miatta. Elsősorban az apja iránti lojalitása számított.

A hátsó ajtóhoz sietett, ahol a közeg vetett egy pillantást a papírjaira, és szó nélkül kiengedte.

A Multivac baltimore-i alállomásán Harold Quimby kezelte a panaszokat. Úgy vélte, a közszolgálat legfontosabb ágának tagja, és bizonyos értelemben igaza is lehetett. Ha valakinek kifejtette ezt a nézetét, az illetőnek vasból kellett lennie ahhoz, hogy ne kerüljön a hatása alá.

Egyrészről, szokta mondani Quimby, a Multivac betolakodott a magánéletbe. Az elmúlt ötven év során az emberiségnek el kellett fogadnia, hogy a gondolatai és a vágyai többé nem titkosak, senki sem birtokol már titkos kertet, ahová elültetheti mindazt, amit el akar rejteni a világ elől. Természetesen, az emberiségnek járt valami viszonzásképpen.

Meg is kapta a jólétet, a biztonságot és a békét, de ezek elvont fogalmak. Minden férfinak és nőnek szüksége volt valami személyesre, ami csak az ő egyéni fizetsége a magánélete feladásáért - de ezt is megkapták. Minden emberi lény közelében volt egy Multivac-állomás, ahol beszélhetett a gondjairól és kérdéseket tehetett fel anélkül, hogy bárki is ellenőrizte vagy akadályozta volna, majd perceken belül megkapta a válaszokat.

A Multivac kvadrillió vagy még több áramköréből minden egyes pillanatban ötmillió dolgozott ezen a kérdezz-felelek programon. A kérdező nem mindig kapott egyértelmű választ, de mindig a lehető legjobb választ kapta, ráadásul minden kérdező tudta és hitte, hogy a lehető legjobb választ kapta. Ez valóban számított.

Egy nyugtalan, tizenhat éves fiú is araszolt a felnőtt férfiakból és nőkből álló várósorban (a sorban mindenki szívében félelem, nyugtalanság vagy izgatottság keveredett a reménnyel - de mindig a remény uralkodott az érzelmeiken, ahogy lépésenként egyre közelebb kerültek a Multivachoz).

Quimby fel sem nézett, csali elvette a kitöltött nyomtatványt, és annyit mondott:

- 5-B fülke.

- Hogyan tehetem fel a kérdésemet, uram? - kérdezte a fiú.

Quimby ekkor mégis felpillantott, meglepetten. Serdülők általában nem vették igénybe a szolgáltatást. Kedvesen válaszolt:

- Csináltál már ilyet valaha, fiam?

- Nem, uram.

Quimby az asztalán lévő modellre mutatott.

- Ezt keli használnod. Látod, hogyan működik? Olyan, mint egy írógép. Ne próbálj meg kézzel írni, csak használd a gépet! Menj be az 5-B fülkébe, és ha segítségre van szükséged, akkor csak nyomd meg a piros gombot, és valaki jön majd. Azon a folyosón indulj el, fiam, jobbra!

Nézte, ahogy az ifjonc végigmegy a folyosón, és elmosolyodott. A Multivactól még soha senki nem fordult el. Természetesen, mindig volt némi esély a csekély jelentőségű dolgokra: az emberek egy része a szomszédjáról kérdezett, vagy obszcén érdeklődést mutatott prominens személyiségek iránt; kollégisták próbálták túlokoskodni a professzoraikat, vagy épp a Multivacot azáltal, hogy feladták neki a Russell-paradoxont, és így tovább.

A Multivac mindenre válaszolt. Nem volt szüksége segítségre.

Mindamellett, minden kérdést és választ naplóztak, mint egy-egy újabb adatot az adott személyről összegyűjtött információk között. Még a legtriviálisabb vagy legarcátlanabb kérdés is a kérdező személyiségéből eredt, így segített a Multivacnak megérteni az emberiséget, ezáltal az egész emberiség segítségére lehetett.

Quimby a sorban álló következő kérdezőhöz fordult: egy középkorú, nyurga és kissé szögletes alkatú, gondterhelt tekintetű nőhöz.

Ali Othman fel-alá járkált az irodájában, sarka kétségbeesetten puffant a szőnyegen.

- A valószínűségi szám még mindig felfelé megy, Most 22,4 százalék. A francba! Már letartóztattuk Joseph Mannerst, és még mindig felfelé megy! - Szabadon engedte érzelmeit.

Leemy elfordult a telefontól.

- Még nincs beismerő vallomás. Pszichikai szondának vetik alá, de nincs jele bűnténynek. Lehet, hogy igazat mond.

- Akkor a Multivac őrült meg? - mordult fel Othman.

Életre kelt egy videofon. Othman gyorsan felvette, még örült is, hogy félbeszakítottak a gondolatait. Egy helyreigazítási tiszt arca jelent meg a képernyőn.

- Van újabb utasítása a Manners családot illetően, uram? Jöhetnek-mehetnek, ahogy kedvük tartja?

- Hogy érti azt, hogy ahogy kedvük tartja?

- Az eredeti utasítások Joseph Manners házi őrizetére vonatkoztak. A család többi tagjáról nem esett szó, uram.

- Nos, akkor terjesszék ki az egész családra, amíg más utasítást nem kapnak!

- Pont ez a gond, uram. Az anya és az idősebb fiú a fiatalabbik fiú után kérdezősködik. A fiatalabbik fiú távozott, és azt hiszik, hogy őrizetbe vettük, ezért be akarnak menni a központba, hogy érdeklődjenek.

Othman összeráncolta a szemöldökét, és suttogva kérdezte a tiszttől:

- Fiatalabbik? Milyen fiatal?

- Tizenhat, uram.

- Tizenhat, és elment. Nem tudja, hol lehet?

- Megengedtük, hogy távozzon, uram. Nem kaptunk parancsot, hogy tartsuk a házban.

- Tartsa a vonalat! Ne mozduljon! - Othman felfüggesztette a vonalat, azután két kézzel belekapaszkodott saját szénfekete hajába, és felüvöltött: - Ostoba! Ostoba barom!

Leemy meglepetten pillantott fel rá.

- Mi a fene...?

- A fickónak van egy tizenhat éves fia! - köpte Othman. - Tizenhat évesen még nem számít felnőttnek, ezért a Multivac sem kezeli önállóként. Része az apja adatainak. - A segédjére bámult. - Mindenki tudja, hogy tizennyolc éves koráig senkinek sem nyitunk saját adatlapot a Multivacban. Egészen addig az apa szolgáltat adatot a gyerekekről. Én is tudom, te is tudod.

- Úgy érted, a Multivac nem Joe Mannersre gondolt? - kérdezte Leemy.

- A Multivac a fickó kisebbik fiára gondolt, és a srác most eltűnt! Három helyreigazítási tiszttel a ház körül nyugodtan kisétált, és a fene se tudja, milyen ügyben indult útnak!

Visszafordult a videofonhoz, amelynek túloldalán a tiszt várta. A rövid idő elegendő volt, hogy összeszedje magát (az asszisztensét nem számította bele, de sohasem borult volna ki mások előtt, bármennyire jól levezette vele a feszültséget}.

- Találják meg az eltűnt fiatalabbik fiút! - utasította a közeget a vonal másik végén. - Ha kell, állítsa rá minden emberét! Kiadom a szükséges parancsokat. Mindenáron meg kell találnia a fiút!

- Igen, uram!

Megszakadt a vonal, és Othman aggódva kérte segédjétől:

- Ellenőriznéd a valószínűségi számot, Leemy?

Az asszisztense csak öt perc múlva válaszolt:

- Lement 19,6 százalékra. Lement!

Othman nagyot sóhajtott.

- Végre jó nyomon járunk!

Ben Manners az 5-B fülkében ült, és lassan beütögette: "A nevem Benjámin Manners, a számom MB-71833412. Apámat, Joseph Mannerst letartóztatták, de nem tudjuk, milyen bűntényt tervez. Van bármi módja, hogy segítsünk rajta?"

Ült és várt. Bár még csak tizenhat évet ért meg, ahhoz elég idős volt, hogy tudja, ezek a szavak bekerültek az ember által valaha is alkotott legbonyolultabb szerkezet áramköreibe; trilliónyi tény találkozik és áll össze egyetlen egésszé, amelyből a Multivac leszűri, hogyan lehetne segíteni az apján.

A gépezet kattogni kezdett, és egy kártya emelkedett ki belőle. A válasz állt rajta, egy hosszú válasz: "Azonnal utazzon az expresszel Washingtonba. Szálljon le a Connecticut Avenue állomásnál. Talál egy Őrzött bejáratot »Multivac« felirattal. Mondja azt az őrnek, hogy dr. Trumbull különleges futárja, így beengedi majd.

Egy folyosóra lép be. Haladjon tovább, míg el nem ér egy kis ajtót »Belső« felirattal. Menjen be, és mondja azt a bent lévő embereknek, hogy üzenetet hozott dr. Trumbullnak. Továbbengedik. Haladjon..."

Így folytatódott még hosszú sorokon keresztül. Ben nem értette, miképpen válaszolja ez meg az ő kérdését, de rendületlenül hitt a Multivacban. Futva távozott, hogy elkapja a következő expresszi Washingtonba.

A helyreigazítási hatóságok egy órával azután akadtak Ben Manners nyomára, hogy elhagyta a baltimore-i Multivac-állomást. Harold Quimby döbbenten válaszolt a nagyszámú fontos ember kérdéseire, amelyek egy tizenhat éves fiú fellelésére irányultak.

- Igen, egy fiú - válaszolta. - Nem tudom, merre ment, miután távozott tőlünk. Nem tudhattam, hogy bárki is keresi. Ez egy nyitott hivatal, bárki bejöhet. Igen, ki tudom nyerni a kérdést és a választ.

Megnézték a felvételt, és átküldték a Központi Bizottságra.

Othman elolvasta, fennakadt a szeme, és összeesett. Szinte azonnal sikerült magához téríteni, és gyengén így szólt Leemyhez:

- Kapják el azt a fiút! És készítsenek nekem egy másolatot a Multivac válaszából! Semmit, érted, már semmit sem tehetünk! Be kell mennem Gullimanhez.

Bemard Gulliman még sohasem látta Ah Othmant annyira idegesnek, mint aznap, és a koordinátor nyugtalanul íde-oda ugró tekintete láttán mintha jeges vízzel öntötték volna le a gerincét.

- Hogy érti ezt, Othman? - hebegte. - Hogy érti azt, hogy rosszabb a gyilkosságnál?

- Sokkal rosszabb a gyilkosságnál.

Gulliman elsápadt.

- Egy magas rangú kormányhivatalnok megölésére gondol? - Átfutott a fején, hogy esetleg ő...

Othman bólintott.

- Nem akármelyik kormányhivatalnok. A kormányhivatalnok.

- A miniszterelnök? - suttogta Gulliman elborzadva.

- Annál is rosszabb. Sokkal rosszabb. Olyan tervvel van dolgunk, amely a Multivac elpusztítására irányul.

- Tessék?!

- Történetében először a Multivac olyan jelentést adott, amely szerint Ő maga van veszélyben.

- Miért nem informáltak erről?

Othman féligazságot válaszolt:

- Az ügy annyira példa nélkül álló, uram, hogy inkább felderítettük a körülményeket, mielőtt hivatalos jelentésbe foglaltuk volna.

- De megmentették a Multivacot, ugye? Természetesen megmentették, ugye?

- A károkozás valószínűsége négy százalékra csökkent. Épp a legújabb jelentésre várok.

- Üzenet dr. Trumbullnak - mondta Ben Manners a férfinak, aki magas széken ülve dolgozott egy mindenféle műszerekkel telerakott pultnál, amely akár egy űrhajó irányítópultja is lehetett volna.

- Rendben, Jim - válaszolta a férfi. - Menjen csak!

Ben rápillantott az utasításaira, és előrelépett. Találnia kellett egy kis kapcsolókart, amelyet egy bizonyos jelzőfény vörös felvillanása esetén LE állásba fordíthatott.

Izgatott hang szólalt meg mögötte, azután egy másik és még egy. Hirtelen két férfi jelent meg mellette kétoldalt, s a könyökénél fogva felemelték.

- Gyere velünk, fiú! - mondta az egyikük.

Ali Othman tekintete nem derült fel a hírek hallatán, pedig Gulliman nagy megkönnyebbüléssel nyugtázta:

- Ha elkaptuk a fiút, akkor a Multivac biztonságban van!

- E pillanatban.

Gulliman reszkető kézzel simított végig a homlokán.

- Micsoda félóra! El tudja képzelni, mit okozott volna a Multivac leállása, akár csak egy rövid időre is? A kormány és a gazdaság összeomlott volna. Rosszabb lett volna, mintha... - Ekkor kapta fel a fejét: - Hogy érti azt, hogy e pillanatban?

- Ennek a Ben Manners gyereknek esze ágában sem volt kárt okozni. El kell engednünk a családjával együtt és kompenzálnunk kell őket téves fogva tartásért. Csak a Multivac utasításait követte annak érdekében, hogy segítsen az apján. Megcsinálta. Az apja már szabad.

- Úgy érti, a Multivac utasította a fiút, hogy állítson át egy kapcsolót olyan feltételek között, amelyek miatt kiég egy rakás áramkör, és ez egy hónapos javítási munkát igényelt volna? Úgy érti, hogy a Multivac javasolhatta a saját elpusztítását egyetlen ember kedvéért?

- Ennél is rosszabb a helyzet, uram. A Multivac nem csupán kiadta ezeket az utasításokat, de előtte kiválasztotta a családot is, mert Ben Manners pont úgy néz ki, mint dr. Trumbull egyik segédje, így akadálytalanul eljuthatott a kapcsolóig.

- Hogy érti azt, hogy kiválasztotta a családot?

- Nos, a fiú sohasem tette volna fel a kérdését, ha nem tartóztatjuk le az apját. Az apát pedig sohasem tartóztattuk volna le, ha a Multivac nem vádolja meg a Multivac elpusztításának tervével. A Multivac maga indította el az események láncolatát, amely majdnem az elpusztításához vezetett.

- Ennek semmi értelme! - mondta Gulliman kérlelő hangon. Kicsinek és tehetetlennek érezte magát, mintha térdre kényszerítették volna, és könyörögnie kellene a támogatásért ennek az Othmannek, aki már majdnem az egész életét a Multivac szolgálatában töltötte.

Azonban Othman nem nyugtatta meg:

- Amennyire tudom, ez a Multivac első ilyen próbálkozása. Bizonyos szempontból nagyon jól eltervezte. Kiválasztotta a megfelelő családot. Nem tett különbséget az apa és a fiú között, hogy tévútra vezesse a nyomozást. Ugyanakkor amatőr szinten játszott. Nem tudta kiküszöbölni a saját jelentéseit, amelyek tartalmazták, hogy a rossz irányba tett lépések mennyiben növelték meg a valószínűségi százalékot. Nem tudta kiküszöbölni a fiúnak adott válaszát, amelyet naplóztunk és visszakerestünk. Némi gyakorlással megtanulhat elterelő műveleteket indítani. Elrejthet bizonyos tényeket, és akár meghibásodást is okozhat, hogy ne kelljen mindent naplóznia. Mostantól kezdve minden általa kiadott utasítás tartalmazhatja a saját elpusztításának magvait. Nem tudhatjuk. Lehetünk bármilyen gondosak, a Multivac végül sikerrel jár majd. Úgy vélem, Mr. Gulliman, hogy maga lesz ennek a szervezetnek az utolsó elnöke.

Gulliman dühösen csapott az asztalára.

- De miért? Miért, miért? Miért, a francba magával!? Mi baja lett? Nem lehet megjavítani?

- Nem hiszem - felelte Othman a kétségbeesés árnyával a hangjában. - Van valami. amire még sohasem gondoltam. Nem volt rá okom, amíg meg nem történt ez az eset, de most, hogy belegondoltam, nekem úgy tűnik, elértünk az út végére. A Multivac túl jól sikerült. A továbbfejlesztése során annyira összetetté vált, hogy már nem gépezetként gondolkodik, hanem élőlényként.

- Maga megőrült! De mégis...

- Ötven éven keresztül terheltük az emberiség problémáival a Multivacot, ezt az élőlényt. Megkértük, hogy gondoskodjon rólunk, mindenkiről egyszerre és egyenként. Megkértük, hogy fogadja be a titkainkat, fogadja magába a gonoszságunkat, és védelmezzen meg minket saját magunktól. Mindenki Őhozzá fordult a gondjaival, újabb terheket rótt rá. Most pedig épp azt terveztük, hogy az emberek betegségeit is ráterheljük.

Othman elhallgatott, de néhány pillanat elteltével kitört belőle a szó:

- A Multivac a vállán hordozza a világ minden terhét, Mr. Gulliman, és már belefáradt!

- Őrültség! - suttogta Gulliman.

- Altkor hadd mutassak valamit! Hadd tegyem próbára az elméletet! Megkaphatom az engedélyt, hogy használjam a Multivac-kapcsolatot itt, az irodájában?

- Miért?

- Feltennék egy kérdést, amit még soha senki nem kérdezett meg a Multivactól.

- Okozhat károsodást? - aggodalmaskodott a Bizottság elnöke.

- Nem. De elmondja, amit tudni szeretnénk.

Gulliman habozott, de egy perc sem telt el, és engedélyt adott:

- Tegye fel a kérdését!

Othman az elnök asztalára helyezett szerkezethez lépett. Ujjai sebesen beütötték a kérdést:

- "Multivac! Mi az, amit a legjobban akarsz?"

A kérdés és a válasz között alig egy perc telt el, de az is elviselhetetlenül hosszúnak tűnt. Othman és Gulliman alig vett levegőt.

Azután néhány halk kattanás hallatszott, és egy válaszkártya bukkant fel a kiadónyílásban. Kicsi volt, s egyetlen, precíz betűkkel nyomtatott, rövidke mondatot tartalmazott:

"Meg akarok halni."

Sebatinsky, S-sel

Marshall Zebatinsky úgy érezte, bolondot csinált magából. Úgy érezte, mintha a maszatos kirakatüvegen és a fa elválasztófalon keresztül különféle tekintetek figyelnék minden mozdulatát Nem bízott a régi ruhákban, amelyeket az imént támasztott fel, a lehajtott karimájú kalapban, amelyet máskor fel sem vett volna, vagy a szemüvegekben, amelyeket a tokjaikban hagyott.

Hülyének érezte magát, amitől a homlokán elmélyültek a vonalak, és kortalan arca a szokásosnál is sápadtabbá vált.

Nem lett volna képes elmagyarázni, hogy egy atomfizikus miért megy el egy numerológushoz. (Soha, gondolta, soha!) A francba, még saját magának sem talált magyarázatot azon kívül, hogy hagyta magát rábeszélni. Hagyta, hogy a felesége rávegye erre az ostobaságra!

A numerológus egy régi íróasztal mögött ült, amelyet valószínűleg használtan vett. Egyetlen asztal sem öregedhet meg ennyire egyetlen tulajdonosnál. Ugyanez igaz lehetett a férfi öltözékére is. Az egész karakterét sötét árnyalat lengte körül, és élénken csillogó, mégis kicsi és sötét szemét Zebatinskyre emelte.

- Még sohasem volt fizikus az ügyfeleim között, dr. Zebatinsky - mondta.

Zebatinsky hirtelen elpirult.

- Ugye, megérti, hogy szeretném, ha bizalmasan kezelnénk ezt?

A numerológus elmosolyodott, amitől vonásai ráncba gyűrődtek a szája sarkában, és az arccsontján megfeszült a bőr.

- Minden ügyemet bizalmasan kezelem.

- Úgy vélem, el kell mondanom önnek valamit - kezdte Zebatinsky - Nem hiszek a numerológiában, és nem is várom, hogy elkezdek hinni benne. Ha ez számít, akkor még most mondja meg!

- Akkor miért van itt egyáltalán?

- A feleségem szerint maga tud valamit, bármi is legyen az. Megígértem neki, hát itt vagyok. - Vállat vont, és még inkább hülyének érezte magát.

- És mit szeretne? Pénzt? Biztonságot? Hosszú életet? Mit?

Zebatinsky egy hosszú pillanatig csak ült, közben a numerológus végig Őt nézte, de egyáltalán nem sürgette.

A fizikus arra gondolt, hogy mit mondhatna egyáltalán? Azt, hogy harmincnégy éves, és nem lát maga előtt semmiféle jövőképet?

Végül így válaszolt:

- Sikert szeretnék. Elismerést.

- Egy jobb állást?

- Egy másik állást. Másféle munkát. Jelen pillanatban egy csapat tagja vagyok, utasításokat teljesítek. Csapatok! Minden állami kutatás ilyen. Csak hegedűs lehetsz, akinek a hangja belevész a nagyzenekari műbe!

- De maga szólózni szeretne.

- Ki akarok lépni a csapatból, hogy... hogy önmagam lehessek! - Zebatinsky érezte, hogy a téma magával ragadja; már az is fellelkesítette, hogy elmondhatja valakinek a feleségén kívül. - Huszonöt évvel ezelőtt az én képzettségemmel és képességeimmel még kaphattam volna munkát az első atomerőművek valamelyikében.

Ma már én igazgatnám az egyiket, vagy egy színtiszta kutatócsoport vezetője lennék valamelyik egyetemen. Azonban manapság, ha ugyanúgy indulnék, hol lennék huszonöt év múlva? Sehol sem. Csak egy csapatban. Csak gurítanám a magam két százalékát a nagy labdából. Belefulladok az atomfizikusok névtelen tengerébe! Nem akarok mást, csak egy tenyérnyi szárazföldet, ha érti, mire gondolok.

A numerológus lassan bólintott.

- Ugye, tudja, dr. Zebatinsky, hogy nem garantálhatom a sikert?

Minden hitetlensége ellenére Zebatinsky éles csalódottságot érzett.

- Nem? Akkor mi a fenét garantálhat?

- Az esélyek javulását. Természeténél fogva a munkám statisztikai jellegű. Mivel ön az atomokkal foglalkozik, úgy vélem, érti a statisztikai törvényszerűségeket.

- Maga érti? - kérdezte a fizikus fanyalogva.

- Ami azt illeti, igen. Matematikus vagyok és matematikával dolgozom. Ezt nem azért mondtam el, hogy többet fizessen. A szolgáltatás ára standard: ötven dollár. Azonban, mivel maga is tudós, jobban is értékelheti a munkámat, mint a többi ügyfelem. Örömmel elmagyarázom.

- Ha nem bánja, inkább ne... - válaszolta Zebatinsky. - Értelmetlen lenne a betűk számértékeiről, misztikus jelentőségéről és hasonlókról beszélnie. Ezt nem nevezem matematikának. Térjünk a tárgyra...

- Tehát szeretné, ha segítenék, feltéve, hogy nem beszélek a buta kis antitudományos alapokról, amelyek által a segítségére lehetek. Jól értettem?

- igen, jól értette.

- Azonban ön még mindig azzal az előfeltételezéssel él, hogy numerológus vagyok, pedig valójában ez nem igaz. Csak azért nevezem így magam, hogy elkerüljem a rendőrség zaklatását, és - a kis fickó szárazon kuncogott - persze a pszichiáterekét is. Matematikus vagyok, a becsületes fajtából.

Zebatinsky csak mosolygott.

A numerológus így folytatta:

- Számítógépeket építek. A lehetséges jövőket tanulmányozom.

- Tessék?

- Talán ez rosszabbnak hangzik, mint a numerológia? Miért? Ha adott elegendő adat és egy olyan számítógép, amely képes elvégezni a megfelelő mennyiségű műveletet egységnyi idő alatt, akkor a jövő kiszámíthatóvá válik, legalábbis a valószínűségi számok szintjén. Amikor egy rakéta útvonalát becsülik meg, hogy megsemmisítsék egy ellenrakétával, akkor talán nem a jövőt próbálják kiszámítani? Ha a jövőt nem pontosan számítják ki, akkor a rakéta és az ellenrakéta nem fog találkozni. Én ugyanezzel foglalkozom. Mivel én sokkal nagyobb mennyiségű változóval dolgozom, az én eredményeim nem annyira pontosak.

- Úgy érti, hogy kiszámíthatja a jövőmet?

- Nagyjából úgy. Amint elvégeztem a szükséges számításokat, módosítom a nevét, de más adatot nem. Beillesztem a módosított adatot a programba, és kipróbálok más névmódosításokat is. Egyesével áttanulmányozom a módosított jövőképeket, hogy megtaláljam közöttük azt, amelyben nagyobb mértékű elismerést kaphat, mint a jelenlegi jövőképében. Vagy más szavakkal is elmondhatom: találok önnek egy jövőt, amelyben a megszolgált elismerése nem maradhat el.

- Miért kell megváltoztatnia a nevemet?

- Mindig csak ennyit változtatok, több okból. Először is, ez egyszerű változtatás. Ha nagy vagy több változtatást is eszközölök, olyan sok új változót kell betáplálni és beilleszteni a programba, hogy újra kell számítani a teljes végeredményt. A gépezetem még kezdetleges. Másodsorban, ez ésszerű és végrehajtható változtatás. Nem változtathatom meg a magasságát, ugyebár, vagy a szeme színét, vagy mondjuk a temperamentumát. Harmadszor pedig, ez mégiscsak egy jelentős változtatás. A nevek sokat jelentenek az embereknek. Végül, negyedszer, ez gyakori változtatás, amelyet mindennap emberek sokasága végez el.

- Mi van, ha nem talál jobb jövőt? - kérdezte Zebatinsky.

- Ezt a kockázatot vállalnia kell. Rosszabb biztosan nem lesz, barátom!

Zebatinsky kényelmetlenül érezte magát, ahogy a kis emberre nézett.

- Nem hiszem el. Előbb kezdek el hinni a numerológiában.

A numerológus felsóhajtott.

- Azt hittem, egy olyan ember, mint ön, könnyebben elfogadja az igazságot. Segíteni akarok magának, és még sok tennivalója maradt. Ha numerológusnak hisz, nem fogja követni a tanácsaimat. Úgy véltem, ha elmondom az igazságot, akkor hagyja, hogy a segítségére legyek.

- Ha látja a jövőt...

- Miért nem én vagyok a világ leggazdagabb embere? Ezt akarta kérdezni? De hát gazdag vagyok: mindenem megvan, amit akarok. Elismerést akarok és azt, hogy hagyjanak békén. Végzem a munkám. Senki sem piszkál. Ez tesz milliárdossá. Kevés valódi pénzre van szükségem, amit meg is kapok az ügyfeleimtől. Segíteni az embereknek jó dolog, és egy pszichiáter talán azt mondaná, hogy ez hatalomérzetet ad, ami táplálja az egómat. Szóval, akarja, hogy segítsek magának?

- Mennyit is mondott?

- Ötven dollár. Szükségem van egy rakás életrajzi információra, de ehhez készítettem egy kérdőívet, ami segít, hogy milyen adatokat adjon meg. Attól tartok, kicsit hosszú, de ha akarja, el is postázhatja a hét végéig. Ez esetben megkapja a választ... - alsó ajkát lebiggyesztette és a szemöldökét ráncolta, ahogy fejben számolt

- a következő hónap húszadikáig.

- Öt hét múlva? Ilyen sokáig tart?

- Más munkám is van, barátom. És más ügyfeleim is vannak. Ha csak meghamisítanám az eredményeket, az sokkal hamarabb kész lenne. Rendben vagyunk?

Zebatinsky felállt.

- Rendben. És mindez bizalmas, ugye?

- Teljes mértékben. Visszakapja a kérdőívet is, amikor elmondom, hogy mit kell megváltoztatnia, és a szavamat adom, hogy nem használom fel semmi másra.

Az atomfizikus megállt az ajtóban.

- Nem tart tőle, hogy elmondom valakinek, hogy nem numerológus?

A kis fickó megrázta a fejét.

- PCI hinne magának, barátom? Még ha, tegyük fel, elismeri bárkinek is, hogy nálam járt.

Húszadikán Marshall Zebatinsky a hámló festésű ajtó előtt állt, és gyanakodva pillantott oldalra, végig a házfalak mellett, amelyek között a kirakat is állt, rajta a kis papírlappal és azon a "Numerológus" felirattal, amelyet a nap és az üveget borító maszat szinte olvashatatlanná fakított. Zebatinsky bekukucskált abban a re-menyben, hátha van bent egy másik ügyfél, aki kifogásként szolgálhat - akkor elfeledhetné ingatag elhatározását, és hazamehetne.

Többször is megpróbálta kiverni a fejéből az egész dolgot. Sokáig nem bírta rendesen rávenni magát a kérdőív kitöltésére. Zavarba ejtő volt dolgozni a papírokkal. Hihetetlenül ostobának érezte magát, amikor beírogatta a barátai nevét, a háza értékét, hogy a feleségének volt-e vetélése, és ha igen, mikor. Félretette az egészet.

Azonban arra sem tudta rávenni magát, hogy elfelejtse a dolgot. Minden este újra elővette a papírokat.

A számítógép gondolata lehetett az oka, és a gondolat, hogy az a kis emberke pokoli arcátlanul azt állította, van egy szuperszámítógépe. Ellenállhatatlannak tűnt a lehetőség, hogy szándékosan bevegye a blöfföt és megnézze, mi fog történni.

Végül feladta postán az adatokat, kilenccentnyi bélyeget nyomott rá anélkül, hogy lemérte volna a levél súlyát. "Ha visszajön a levél - gondolta -, lefújom az egészet."

Nem jött vissza.

Benézett az üzlethelyiségbe, és üresen találta. Zebatinskynek nem maradt más választása, mint belépni. Az ajtó fölötti kis harang csilingelni kezdett.

Az idős numerológus kilépett egy lefüggönyözött ajtó mögül.

- Igen? Ó, dr. Zebatinsky!

- Még emlékszik rám? - Az atomfizikus próbált elmosolyodni.

- Hát persze!

- Mi az ítélet?

A numerológus összekulcsolta karmokká öregedett ujjait.

- Mielőtt elmondom, lenne még itt egy elintézendő ügy...

- A fizetségére gondol?

- Elvégeztem a munkát, uram. Megdolgoztam a pénzemért.

Zebatinsky nem ellenkezett. Felkészült rá, hogy fizet a szolgáltatásért. Ha már eddig eljött, ostobaság lett volna csak a pénz miatt visszafordulni.

Kiszámolt öt darab tízdolláros bankjegyet, és letette őket a pultra.

- Nos?

A numerológus lassan megszámolta a bankjegyeket, azután berakta őket az íróasztal egyik fiókjába.

- Az esete nagyon érdekes - kezdte. - Javaslom, hogy változtassa a nevét Sebatinskyre.

- Seba... Hogy betűzi?

- S-e-b-a-t-i-n-s-k-y.

Zebatinsky felháborodottan nézett rá.

- Úgy érti, változtassam meg a kezdőbetűt? Változtassam a Z-t S-re? Ennyi?

- Ennyi épp elegendő. Ha megfelelő a változtatás, akkor egy kis változás sokkal biztonságosabb, mint egy nagyobb.

- De hogyan hat ez bármire is?

- Hogyan hathat bármelyik név bármire is? - kérdezett vissza a numerológus halkan. - Nem tudom megmondani. Valahogy hatással lehet a dolgokra, csak ennyit mondhatok. Emlékezzen, hogy nem garantálom a kívánt eredményt! Természetesen, ha nem szeretne változtatni, akkor hagyjon mindent úgy, ahogy most van. Azonban ebben az esetben nem fizethetem vissza a pénzét.

- Mit csináljak? - kérdezte Zebatinsky. - Mondjam mindenkinek azt, hogy S-sel írom a nevem?

- Ha tanácsolhatom, keressen fel egy ügyvédet. Változtassa meg a nevét legálisan! Egy ügyvéd el tudja mondani, mi minden keli ehhez.

- Milyen sokáig tart? Úgy értem, amíg a dolgok jobbra fordulnak?

- Honnan tudhatnám? Talán már holnap minden megváltozik. Talán soha semmi.

- De maga látja a jövőt! Maga mondta, hogy látja!

- De nem úgy, mintha kristálygömbben nézném. Nem, bizony, dr. Zebatinsky! Csupán egy rakás kódolt számsort tudok kinyerni a számítógépemből. Felsorolhatom önnek a valószínűségi számokat, de nem látok képeket.

Zebatinsky megfordult, és kisietett. "Ötven dollárt fizettem, hogy megváltoztassam a nevem egyik betűjét! Ötven dollárt fizettem a Sebatinskyért! Istenem, micsoda név! Rosszabb, mint a Zebatinsky..."

Beletelt egy újabb hónap, mire rávette magát, és felkeresett egy ügyvédet.

Azt mondta magának, hogy bármikor visszaváltoztathatja a nevét.

"Adjunk egy esélyt a dolognak!" - gondolta.

A fenébe is! Nem tiltja a törvény!

Henry Brand oldalról oldalra átnézte az aktákat azzal a gyakorlott szemmel, amelyet a biztonságiaknál töltött tizennégy év fejlesztett ki. Nem kellett minden szót elolvasnia. Bármi furcsaság rejtőzött a szövegben, az azonnal előugrott, és majd kibökte a szemét.

- A fickó teljesen tisztának tűnik - mondta. Ő maga is tisztának tűnt lágy, kerek pocakjával és rózsaszín, frissen mosott arcával. Úgy nézett ki, mint akit a tudatlanságtól az árulásig mindenféle emberi gyarlósággal való folyamatos kontaktus állandóan mosakodásra késztet.

Az aktát a fiatal Albert Quincy hadnagy hozta, akit a Hanford-állomás biztonsági tisztjeként a posztja hatalmas felelősségtudattal töltött el.

- De miért pont Sebatinsky? - kérdezte.

- Miért ne?

- Mert nincs semmi értelme. A Zebatinsky külföldi név, amit én is megváltoztatnék, ha az enyém lenne, de akkor már valami angolszász névre változtatnám. Ha Zebatinsky is így tett volna, annak: látnám értelmét és nem gondolkodtatna el. De miért változtatta a Z-t S-re? Úgy vélem, rá kellene jönnünk az okára.

- Megkérdezte tőle bárki is?

- Persze. Természetesen, csak hétköznapi beszélgetés keretében. Összeszerveztem, de csak annyit mondott rá, unja, hogy mindig az utolsó a névsorban.

- Ez jó ok lehetett, nem gondolja, hadnagy?

- Igen, de akkor miért nem változtatta a nevét valami olyasmire, mint a Sander vagy a Smith? Vagy ha tényleg annyira zavarta a Z, akkor miért nem ment végig ezen az úton, és változtatta rögtön valami A betűsre? Miért nem lett... például Aarons?

Quincy hadnagy meglehetősen boldogtalannak tűnt.

- Mondja csak el, hadnagyi Kell lennie valaminek, ami tényleg ennyire zavarja - mondta Brand. - Valami a fejében, egy elmélet vagy csak egy gondolat. Mi az?

A hadnagy a homlokát ráncolta. Világos szemöldöke összeszaladt, ajka megfeszült.

- Nos, a francba is, uram, a fickó orosz!

- Nem az - ellenkezett Brand. - Harmadik generációs amerikai.

- Úgy értem, hogy a neve orosz.

Brand arcáról eltűnt a csalóka lágyság egy része.

- Nem, hadnagy, ismét téved. Lengyel.

A hadnagy türelmetlenül kapta fel mindkét kezét.

- Mindegy!

Brand, akinek az anyját Wiszewskinek hívták, felcsattant:

- Nehogy ezt egy lengyelnek is mondja, hadnagy! - Azután elgondolkodva hozzátette: - Vagy akár egy orosznak, gondolom.

- Azt próbálom elmondani, uram - mondta a hadnagy egyre vörösebben hogy a lengyelek és az oroszok egyformán a Vasfüggöny túloldalán vannak.

- Ezt mindenki tudja.

- És ennek a Zebatinskynek vagy Sebatinskynek, akárhogy is nevezzék, lehetnek ott rokonai.

- Harmadik generációs. Talán lehet ott másod-unokatestvére. És akkor mi van?

- Ez még nem zavarna. Egy rakás embernek van távoli rokona odaát. Csakhogy Zebatinsky megváltoztatta a nevét.

- Folytassa!

- Lehet, hogy próbálja elterelni a figyelmet. Lehet, hogy egy másod-unokatestvér odaát kezd túl híressé válni, és a mi Zebatinskynk amiatt aggódott, hogy a rokoni kapcsolat csökkenti az előrejutása esélyeit.

- A névváltoztatás ezen nem segít. Attól még másod-unokatestvérek maradnak.

- Persze, de így nem érzi azt, hogy a képünkbe törli a rokoni kapcsolatot.

- Hallott már bármiféle odaát élő Zebatinskyről?

- Nem, uram.

- Akkor nem lehet túl híres. A mi Zebatinskynk hogy tudhatna róla?

- Kapcsolatban maradhatott a rokonaival. A jelen körülmények között ez gyanús lenne, tekintve, hogy atomtudós.

Brand módszeresen újra átlapozta az aktát.

- Ez szörnyen kevés, hadnagy! Annyira kevés, hogy teljesen láthatatlan.

- Tudna javasolni bármilyen más magyarázatot, uram, hogy miért változtatta meg a nevét pont így?

- Nem, nem tudok. Be kell ismernem, hogy nem tudok.

- Akkor úgy vélem, uram, érdemes vizsgálatot indítani. Utána kellene néznünk a Zebatinsky nevűeknek odaát, és kiderül, hogy találunk-e kapcsolatot. - A hadnagy hanga enyhén megemelkedett, ahogy egy újabb gondolata támadt: - Talán azért változtatta meg a nevét, hogy elvonja róluk a figyelmet; mármint, hogy megvédje őket.

- Szerintem éppen ellenkezőleg.

- Talán nem jött rá, hogy mit tesz ezzel, de lehetett a motiváció a rokonok meg-védelmezése.

Brand felsóhajtott.

- Rendben, ráállunk a Zebatinsky-ügyre. De ha nem találunk semmit, akkor ejtjük az egészet, értette, hadnagy? Hagyja itt az aktát!

Mire Brand kézhez kapta az információkat, teljesen megfeledkezett a hadnagyról és az elméletéről. Az adatok közt tizenhét orosz és lengyel Zebatinsky életrajzát találta. "Mi az ördög?" - gondolta az iratköteg láttán.

Azután eszébe jutott, elnyomott egy rövid káromkodást, és nekilátott az olvasásnak.

Az amerikai oldallal kezdődött, Marshall Zebatinskyvel {ujjlenyomatok), aki a New York állami Buffalóban született (dátum és kórházi zárójelentések). Az apja ugyancsak Buffalóban született, míg anyja a szintén New York-i Oswegóban. Atyai nagyszülei mindketten a lengyel Bialystokból származtak (bevándorlás dátuma, állampolgárság dátuma, fényképek).

A tizenhét orosz és lengyel Zebatinsky mind a fél évszázaddal korábban Bialystokban vagy a környékén élt családoktól származott. Feltételezhetően mind rokonok voltak, ám ez egyik aktában sem szerepelt egyértelműen. (Az első világháború utóhatásai közepette nem túl szakszerűen kezelték az adatokat Kelet-Európában.)

Brand átfutotta minden egyes jelenlegi Zebatinsky élettörténetét (lenyűgöző, hogy a hírszerzés milyen alapos munkát végzett, és az oroszok esetében talán még alaposabbat). Az egyik iratnál megtorpant, sima homlokán összefutottak a ráncok, és szemöldöke megemelkedett. Félretette az asztalán, és folytatta a következővel. Végül annak az egynek a kivételével összerendezte az aktákat, és visszatette őket a borítékba, amelyben érkeztek.

Ránézett az előtte maradt mappára, és ujjaival halkan dobolni kezdett az asztal lapján.

Némi vonakodással ugyan, de felhívta dr. Paul Kristowot az Atomenergia Bizottságnál.

Dr. Kristow szenvtelen arc kifejezéssel hallgatta végig az ügyet. Néha felemelte kezét, és kisujjával megsimította buborékszerű orra hegyét, mintha egy nem létező szöszt akart volna letörölni róla. A haja vasszürkére őszült, megritkult, és mindig rövidre vágatta. Akár kopasz is lehetett volna.

- Nem, még sohasem hallottam orosz Zebatinskyről - mondta. - De az amerikairól sem hallottam.

- Nos... - Brand megvakargatta a haja alját a jobb halántéka felett, és lassan válaszolt: - Nem hiszem, hogy bármi probléma lenne ezzel, de nem akarom túl hamar ejteni az ügyet. Van egy fiatal hadnagyom, aki szorgalmazza a vizsgálatot, és tudja, milyenek a feltörekvő tehetségek. Nem akarok olyat tenni, ami miatt elmenne a kongresszusi bizottsághoz. Emellett az egyik orosz fickó, Mihail Andrejevics Zebatinsky szintén atomfizikus. Biztos benne, hogy még sohasem hallott róla?

- Mihail Andrejevics Zebatinsky? Nem, nem hallottam róla. Nem mintha ez bármit is bizonyítana.

- Mondhatnám, hogy véletlen egybeesés, de tudja, az ügy elég magasra is felnyúlhat. Egy Zebatinsky itt, egy Zebatinsky ott, mindkettő atomfizikus, és az itteni hirtelen megváltoztatja a nevét Sebatinskyre, ráadásul még ki is hangsúlyozza. Nem engedi, hogy bárki is rosszul mondja. "Sebatinsky, S-sel" - mondogatja ingerülten. Az egész túlságosan egybecseng ahhoz, hogy a mindenhol kémek után kutató hadnagyomnak felcsillanjon tőle a szeme. Ami még különösebb: az orosz Zebatinsky egy évvel ezelőtt eltűnt szem elől.

- Kivégezték - jegyezte meg dr. Kristow egykedvűen.

- Meglehet. Alapvetően én is ezt feltételezném, bár az oroszok sem ostobábbak nálunk, és ha nem muszáj, nem ölnek meg egy atomfizikust. A lényeg az, hogy van másik ok is, ami miatt pont egy atomfizikus tűnhet el váratlanul. Gondolom, mondanom sem kell...

- Titkos kutatások. Értem, mire gondol. Úgy véli, ez lehet a helyzet?

- Ha mindent egymás mellé rakok, és hozzáteszem a hadnagy megérzéseit, akkor felmerülnek kérdések...

- Mutassa azt az aktát! - nyúlt dr. Kristow a papírokért, és kétszer is átolvasta az életrajzot. Megrázta a fejét, és így szólt:

- Utánanézek a Nuclear Abstracts-ban.

A Nuclear Abstracts magazin kis dobozokba rendezett mikrofilm-számai egy egész falat elfoglaltak dr. Kristow dolgozószobájában.

A bizottsági tag beindította a vetítőt, közben Brand próbálta a lehető legnagyobb türelemmel szemlélni tevékenységét.

- Az utóbbi hat évben egy bizonyos Mihail Zebatinsky - mormolta dr. Kristow - volt a szerzője vagy társszerzője úgy fél tucat dolgozatnak az orosz lapokban. Megnézzük a kivonatokat, és talán ki tudunk hozni belőlük valamit. Bár kétlem.

A szelektor kiválasztotta a megfelelő képkockákat, dr. Kristow sorba rendezte, és végigfuttatta őket a vetítőn, közben feszülten figyelte a felvillanó szövegeket.

- Furcsa... - mondta végül.

- Mi a furcsa? - kérdezte Brand.

A tudós hátradőlt a székén.

- Inkább még nem mondanám el, ha lehet. Tudna szerezni nekem egy névsort azokról az atomtudósokról, akik az utóbbi év során tűntek el szem elől a Szovjetunióban?

- Talált valamit?

- Nem igazán. Ha csak belenézek egy-egy lapba, akkor semmit. De most végignéztünk többet is, ráadásul a fickó feltételezhetően egy titkos projekten dolgozik, mindennek a tetejébe pedig elültette a fejemben a gyanút... - Vállat vont; - Semmit.

Brand feszülten csapott le a gondolatmenetre:

- Szeretném, ha elmondaná, mire gondol. Lehet, hogy mindketten hamis nyomon járunk.

- Ha így látja jónak... Felmerült a lehetőség, hogy ez a fickó a gamma sugarak tükrözésével kísérletezhet.

- Van jelentősége?

- Ha kidolgoznak egy tükörpajzsot a gamma sugarak ellen, akkor a segítségével fel lehet építeni az utóhatásoktól is védő menhelyeket. Tudja, az igazi veszélyt az utóhatások jelen ült. Egy hidrogénbomba porig rombol egy várost, de utóhatásként a sugárzás lassan mindent kiirt egy több ezer mérföld hosszú és több száz mérföld széles sávban.

- Mi dolgozunk ilyesmin? - kérdezte gyorsan Brand.

- Nem.

- És ha ők kidolgozzák, mi meg nem, akkor elpusztíthatják az Egyesült Államokat... totóra úgy tíz városért cserében.

- Ez még nagyon távoli jövő. Egyébként sincs rá bizonyíték. Ez az egész abból indult ki, hogy egy ember megváltoztatott egy betűt a nevében.

- Persze, megőrültem... - jegyezte meg Brand. - De még nem ejtem az ügyet, Nem ezen a ponton. Akkor is megszerzem az eltűnt atomfizikusok névsorát, ha Moszkvába kell mennem érte!

Megszerezte a névsort. Átolvastak minden kutatási anyagot, amelyet az eltűntek írtak. Összehívták az egész Atomenergia Bizottságot, azután a nemzet atomtudósait is. Dr. Kristow épp kijött egy egész éjjel tartó ülésről, amelynek elején maga Amerika elnöke is részt vett.

Találkozott Branddel. Mindketten elgyötörten néztek ki. mini akiknek nagy szükségük lenne egy hosszú alvásra.

- Nos? - kérdezte Brand.

Kristow bólintott.

- A legtöbben egyetértettek. Néhányan kételkednek, de a többség egyetértett.

- És maga? Biztos benne?

- Messze nem, de inkább máshogy fogalmaznék. Könnyebb elhinni, hogy az oroszok gammasugár-pajzson dolgoznak, mint azt, hogy az összegyűjtött adatok között valójában nincs semmiféle kapcsolat.

- Akkor a pajzs kutatásáról is döntöttek?

- Igen. - Kristow végigsimított rövid, sörteszerű haján, amivel száraz, sustorgó hangot keltett. - A kutatás teljes támogatást élvez. Ismerve az eltűntek dolgozatait, könnyen felzárkózhatunk. Talán még meg is előzhetjük őket. Persze, rá fognak jönni, hogy ezen dolgozunk.

- Hadd jöjjenek rá! - válaszolta Brand. - Nem számít. Legalább meggondolják, hogy megtámadjanak-e. Nem látom semmi értelmét annak, hogy elpusztítsák tíz városunkat az ő tíz városukért, csak ha olyan ostobák, hogy mégsem jönnek rá, mivel foglalkozunk.

- Azért ne tudják meg túl hamar! Azt nem akarjuk, hogy túl hamar rájöjjenek. Mi van az amerikai Zebatinsky-Sebatinskyvel?

Brand komornak tűnt, ahogy megrázta a fejét.

- Nem találtunk semmit, ami összekapcsolná ezekkel az eseményekkel. A francba, pedig komolyan utánanéztünk! Természetesen, egyetértek önnel. Érzékeny ponton áll, és nem tarthatjuk ott, még ha tisztázódik is.

- Ki sem rúghatjuk. Az oroszok még gyanút fognának.

- Van valami javaslata?

A lift felé tartottak a hosszú folyosón. Hajnali négy órás üresség vette körül őket.

- Belenéztem a munkájába - mondta dr. Kristow. - Jó eredményeket tud felmutatni, sokaknál jobbat, ráadásul nem elégedett a munkájával. Nem igazán csapat-játékos típus.

- Szóval?

- Képes és alkalmas a tudományos munkára. Ha össze tudnánk hozni, hogy valamelyik nagy egyetem felajánljon neki egy fizikus állást, szerintem örömmel elfogadná. Van elég olyan terület, ami nem annyira érzékeny és lefoglalná, könnyedén megfigyelés alatt tarthatnánk, ráadásul ez természetes fejlemény lenne. Az oroszok sem kezdenék el vakargatni a fejüket. Mi a véleménye?

Brand bólintott.

- Ez is egy ötlet. Ráadásul jól hangzik. Felterjesztem a főnökhöz.

Beléptek a liftbe, és Brand megengedte magának, hogy elcsodálkozzon a fejleményeken. Micsoda befejezése lenne ez az ügynek, amely egy név egyetlen betűjének megváltoztatásával kezdődött!

Marshall Sebatinsky alig jutott szóhoz.

- Esküszöm, nem értem, hogy történhetett ez meg! Soha nem gondoltam volna, hogy pont egy mezondetektorral válok ismertté! Te jó ég, Sophie! Fizika tudományos munkatárs a Princetonon! Csak gondolj bele!

- Gondolod, hogy a beszéded győzte meg őket az Amerikai Fizika Társaság konferenciáján? - kérdezte a felesége.

- Nem értem, hogyan. Az egy meglehetősen lapos dolgozat volt, amibe mindenki belenyúlt a csoportban. - Csettintett egyet az ujjaival. - Biztos a Princeton indította azt a vizsgálatot! Ez lesz az! Emlékszel, mennyi nyomtatványt kellett kitöltenem az elmúlt hat hónapban? Meg azok a kihallgatások, amit nem magyaráztak meg! Tényleg kezdtem azt hinni, hogy valamiféle bomlasztó elemnek tartanak. Pedig csak a Princeton vizsgálta a tevékenységem. És végül döntöttek!

- Talán a neved miatt - jegyezte meg Sophie. - Mármint a változtatás miatt.

- Ide nézz! Ezzel végre a saját kezembe vehetem a szakmai pályafutásom! Nyomot hagyhatok a történelemben. Végié esélyt kaptam, hogy... - Hirtelen elhallgatott, és a feleségéhez fordult:

- A nevem miatt? Az S miatt?

- Nem kaptál ajánlatot, amíg meg nem változtattad a neved.

- Még utána is sokat kellett várnom. Ez csak véletlen egybeesés. Már korábban is mondtam neked, Sophie, hogy csak kidobtam ötven dollárt, mert a kedvedben akartam járni. Istenem, milyen hülyén éreztem magam ezekben a hónapokban mindig, amikor azt a fránya S betűt erőltettem!

Felesége azonnal védekezni kezdett:

- Nem én akartam, hogy megcsináld, Marshall! Én javasoltam, de nem nyaggattalak miatta. Ne mondd, hogy miattam csináltad! Ráadásul, a végén jól is jött. Biztos vagyok benne, hogy a neved miatt alakultak így a dolgok.

- Babonás vagy - mosolyodott el Sebatinsky.

- Nem érdekel, hogy nevezed, de nem változtathatod vissza a neved!

- Azt hiszem, nem is akarom. Épp elég bajom volt azzal, hogy S-sel mondják. Már a gondolatot sem tudom elviselni, hogy ismét mindenkit rávegyek a Z-re. Lehet, hogy rögtön Jonesra kellett volna változtatnom a nevem, mi? - Felnevetett, de szinte hisztérikusnak tűnt.

- Hagyd már abba!

- Oké, oké, csak vicceltem! Na, ide figyelj! Valamelyik nap beugróm az öreghez, és elmondom neki, hogy minden működött. Megdobom még egy tízessel. Akkor elégedett leszel?

Elég nagylelkűnek érezte magát ahhoz, hogy rögtön a következő héten meg is tegye. Ezúttal meg sem próbált álruhába bújni. Felvette a szokásos utcai öltözékét és a szemüvegét, a kalap eszébe sem jutott.

Még dúdolt is magában, ahogy az üzlet felé tartott. Egyszer félre kellett állnia, hogy elengedjen egy fáradt, savanyú képű nőt, aki ikerbabakocsit tolt maga előtt.

Tétovázás nélkül megragadta a kilincset, de az ajtó nem engedett a nyomásnak. Zárva volt.

A kirakatüveg belső oldaláról eltűnt a napszítta "Numerológus" felirat. A helyét egy másik papírlap vette át, amelynek betűi már sárgultak a napsugaraktól: "Kiadó".

Sebatinsky vállat vont. Ennyi. A maga részéről Ő megpróbált helyesen cselekedni.

Haround boldogan megvált a test nyűgeitől, és hiperköbmérföldeket ugrott át lilásan fénylő örvényeket keltő energiacsóvájával.

- Nyertem? Nyertem'? — kérdezte

Mestack jóval visszafogottabban válaszolt:

- Még nem számoltam ki. - Lágyan fénylő energiája egészen gömbszerűnek tűnt a hipertérben.

- Hát akkor számold ki végre! Az eredmény nem változik meg attól, hogy sokáig tart. Huh, micsoda megkönnyebbülés ismét tiszta energiaként létezni! Egy egész idő-mikrocikluson át tartott; majdnem teljesen elhasználtam egy testet! De megérte, hogy megmutathattam, mit tudok!

- Rendben, rendben! - válaszolta Mestack. - Elismerem, hogy megakadályoztad az atomháborút a bolygón.

- "A" osztályú hatás vagy sem?

- Igen, az. "A" osztályú hatás,

" Nagyon jó! Akkor ellenőrizd, hogy egy "F" besorolású stimulussal értem-e el az "A" osztályú hatást! Megváltoztattam egy betűt egy névben.

- Tessék?

- Ne is törődj vele! Ott van minden, megnézheted magadnak.

Mestack vonakodva ismerte el:

- Igazad van. Ez egy ..A" osztályú egy "F" stimulussal.

- Akkor nyertem. Ismerd el!

- Egyikünk sem fog nyerni, ha az Őrző vet egy pillantást a bolygóra.

Haround idős numerológusként járt utoljára a Földön, és a test elhagyásának

Öröme még mindig nem múlt el.

- Amikor fogadást kötöttünk, még nem aggódtál emiatt - mondta,

- Nem gondoltam, hogy leszel olyan ostoba, és végigcsinálod.

- Űrszemét! Egyébként, miért kellene aggódnunk? Az Őrző sohasem fog felfedezni egy "FM besorolású stimulust.

- Talán tényleg nem, de az "A" osztályú hatást biztosan észreveszi. A testben élők még egy tucat mikrociklus múlva is itt lesznek. Ez biztosan feltűnik majd neki.

- Az a baj veled, Mestack, hogy nem akarsz fizetni. Csak halogatod.

- Fizetek. De csak várj, amíg az Őrző rájön, hogy felhatalmazás nélkül dolgoztunk egy problémán és engedély nélkül változtattunk. Persze, ha... - Nem folytatta.

- Rendben - egyezett bele Haround. - Visszacsináljuk. Semmit sem fog észrevenni.

Mestack energiamintázatát ravasz izzás tette fényesebbé.

- Ha nem akarod, hogy ezt is észrevegye, akkor ismét egy "F" besorolású stimulusra lesz szükséged.

Haround habozott, mielőtt válaszolt;

- Meg tudom csinálni.

- Kétlem.

- De igen.

- Fogadnál is rá? - Mestack izzásába a diadalérzet vitt új színt.

Teljesen felpiszkálta társát, s az gondolkodás nélkül válaszolt:

- Hát persze! Visszateszem azokat a test-lényeket oda, ahova tartoztak. Az Őrző sohasem fogja észrevenni, hogy mi történt.

Mestack tovább ütötte a vasat:

- Akkor függesszük fel az első fogadást! A másodiknál fogadjunk háromszor annyiban!

- Benne vagyok - felelte Haround, ahogy őt is elkapta a szerencsejátékláz. - Háromszorozzuk meg!

- Altkor fogadjunk?

- Fogadjunk!

Az utolsó kérdés

Az utolsó kérdés 2061. május 21-én, félig tréfából hangzott el először, amikor az emberiség belépett a fény korába. A kérdést egy ötdolláros fogadás eredményezte, amely néhány pohár whisky és jég felett köttetett, az alábbi módon:

Alexander Adell és Bertram Lupov a Multivac két hűséges kezelőjének számított. Amennyire bármely emberi lény tudhatta, Ők is tudták, mi rejlik az óriási számítógép hűs, kattogó és villogó felszíne - több mérföld hosszú felszíne - alatt. Legalábbis rendelkeztek valami halovány elképzeléssel a relék és áramkörök általános felépítményéről, amely már rég túlnövekedett azon a ponton, amikor egyetlen emberi lény még képes volt teljes egészében átlátni azt.

A Multivac önmagát állította be és javította meg. Kénytelen volt ellátni ezeket a funkciókat, hiszen az emberek semmit sem állíthattak be vagy javíthattak meg rajta elég gyorsan és szakszerűen. Tehát Adell és Lupov is csupán felületesen kezelte az óriási gépszörnyet, mégis a lehető legjobban, ami csak emberektől tellett. Adatokkal etették, az igényeihez igazították a kérdéseket, és lefordították a számítógép által kiadott válaszokat. Ők ketten, miként minden hozzájuk hasonló kiszolgáló, teljes mértékben rászolgáltak, hogy osztozzanak a Multivac dicsőségében.

A Multivac évtizedeken keresztül segített a hajók és röppályák megtervezésében, amelyek segítségével az ember elérte a holdat, a Marsot és a Vénuszt, azonban ezen túl a Föld szegényes erőforrásai már kevésnek bizonyultak. A hosszabb utakhoz túl sok energia kellett volna. A Föld egyre hatékonyabban termelte ki a szént és az uránt, de nem rendelkezett végtelen készletekkel.

Azonban a Multivac lassan eleget tanult ahhoz, hogy egyre alaposabb választ adjon a mélyebb kérdésekre, és 2061. május 14-én az elmélet ténnyé vált,

A nap energiáját elraktározták, átalakították, és bolygószerte felhasználták. A Földön mindenhol felhagytak a szén elégetésével és az urán hasításával, lenyomták a kapcsolót, amely összekötötte az anyabolygót a kis, alig egy mérföld átmérőjű állomással félúton közte és a hold között. Ettől kezdve a Föld egésze a napenergia láthatatlan sugaraival működött.

Hét nap nem lehetett elegendő, hogy elhalványítsa az esemény dicső fényét. Adell és Lupov végre sikeresen megszökött a közszolgálat elől, hogy találkozhassanak egy csendes helyen, ahol senki sem keresné őket az elhagyatott föld alatti szobákban, amelyek a Multivac hatalmas, java részben földbe temetett testének részét képezték. A Multivac maga is megérdemelte már a lazítást, és ahogy elfordult tőle a figyelem, csak elégedett és lusta kattogással rendezgette az adatokat, a fiúk pedig eredetileg nem is akarták megzavarni ebben.

Hoztak magukkal egy üveget, és e pillanatban csupán azzal törődtek, hogy pihenjenek egy kicsit az évszázadok óta szentnek számító itallal hármasban.

Csodálatos, ha belegondol az ember... - mondta Adell. Széles arcára a fáradtság húzott vonalakat, ahogy lassan kevergette italát egy üvegpálcikával, és az egymáshoz koccanó jégkockákat figyelte. - Annyi energia, amennyit fel sem tudunk használni, ráadásul ingyen. Elég energia, már ha erre akarnánk használni, hogy az egész Földet egyetlen hatalmas, zárványos fémcseppé olvassza, és még csak meg sem

éreznénk, ha ennyit elpocsékolnánk. Több energia ez, mint amennyit valaha is felhasználhatnánk, akár az örökkévalóságon át.

Lupov oldalra billentette a fejét. Mindig akkor tett így, amikor ellenkezni akart, és ezúttal is ellenkezni akart, részben mert neki kellett cipelnie a jeget és az üvegholmit.

- Nem az örökkévalóságon át - jegyezte meg.

- Ó, a francba az örökkévalósággal! Amíg kifogy a Nap, Bért!

- Az nem az örökkévalóság.

- Rendben. Akkor több milliárd évig. Talán húszmilliárd évig. Elégedett vagy?

Lupov beletúrt gyérülő hajába, hogy meggyőződjön róla, maradt még valamennyi, azután kortyolt egyet az italából.

- Húszmilliárd év nem az örökkévalóság.

- Addig kitart, amíg mi itt vagyunk, nemdebár?

- Addig kitartott volna a szén és az urán is.

- Igen, csakhogy most már felszerelhetünk minden egyes űrhajót egy fénygyűjtővel, és milliószor elmehetnek a Plútóra meg vissza anélkül, hogy aggódni kellene az üzemanyag miatt. Ezt nem tudnád megtenni szénnel és uránnal. Ha nekem nem hiszel, kérdezd meg a Multivacot!

- Nem kell megkérdeznem a Multivacot. Enélkül is tudom.

- Akkor ne értékeld le, amit a Multivac tett értünk! - csattant fel Adell. - Jól csinálta.

- Ki mondta, hogy nem? Csak azt mondtam, hogy a Nap sem tart örökké. Ennyit mondtam. Húszmilliárd évig biztonságban vagyunk, de azután mi lesz? - Lupov enyhén reszkető ujjal mutatott társára.

- És ne mondd, hogy majd váltunk egy másik Napra!

Csend borult a párosra. Adell csak néha emelte ajkához a poharát, és Lupov szeme lassan lecsukódott. Pihentek.

Lupov egyszer csak kinyitotta a szemét.

- Ugye, azt gondolod, hogy majd váltunk egy másik Napra, ha a miénk kifogy?

- Nem gondolok semmit.

- De, biztos vagyok benne. Nem vagy jó logikában, ez a baj veled. Olyan vagy, mint az a fickó a sztoriban, akit elkapott a zivatar, és befutott egy fa alá. Nem aggódott, mert úgy gondolta, ha az eső eláztatja a fa lombját, majd átáll egy másik fa alá.

- Értelek - csitítgatta Adell. - Ne kiabálj! Amikor kifogy a napunk, a többi csillag is kialszik.

- Hát persze, hogy kialszanak! - mormolta Lupov. - Mind ugyanabban a kezdeti kozmikus robbanásban jött létre, bármi is volt az, és mind akkor végzi be, amikor kialszanak a csillagok. Némelyik hamarabb kifogy, mint a többiek. A francba, még az óriások sem bírják tovább százmillió évnél! A Nap kitart húszmilliárd évig, és a törpék kibírnak vagy százmilliárdot. De adj egytrillió évet, és minden sötétbe borul majd. Az entrópia mindig győz, ennyi az egész.

- Mindent tudok az entrópiáról - jegyezte meg Adell minden méltóságát összeszedve.

- Egy fenét tudsz te!

- Tudok annyit, mint te.

- Akkor tudod, hogy mindennek vége szakad egyszer.

- Igen. Ki mondta, hogy nem?

- Te mondtad, te szerencsétlen balfácán! Te mondtad, hogy annyi energiánk van, amennyit egy örökkévalóság alatt sem használnánk el. Örökkévalóságot mondtál.

Elérkezett a pillanat, hogy Adell is ellenkezzen:

- Talán egy nap újra felépíthetünk mindent.

- Soha!

- Miért ne? Egyszer majd...

- Soha!

- Kérdezd meg a Multivacot!

- Te kérdezd meg a Multivacot! Úgysem mered! Van rá öt dollárom!

Adell már eleget ivott, hogy megpróbálja, de még elég józan volt, hogy leírja a kérdést a szükséges szimbólumokkal és műveletekkel, amelyek szavakba öntve nagyjából ennek a kérdésnek feleltek meg: "Képes lesz-e valaha az emberiség a szükséges nettó energia elköltése nélkül helyreállítani a Nap fiatalkori állapotát, miután az elhunyt végelgyengülésben?"

Vagy még egyszerűbben így lehetne megfogalmazni; "Hogyan lehetne az univerzum entrópiájának nettó mennyiségét jelentős mértékben csökkenteni?"

A Multivac síri csendbe burkolózott. A fények lassú villogása elmaradt, a relék távoli kattogása elhalt.

Azután, éppen amikor az ijedt technikusok úgy érezték, már nem bírják tovább visszafojtani a lélegzetüket, a Multivachoz kapcsolt teleírógép hirtelen életre kelt. A szerkezet öt szót nyomtatott ki: ELÉGTELEN ADAT A VÁLASZ KIKÖVETKEZTETÉSÉHEZ.

- Nincs fogadás - suttogta Lupov. Sietve hagyták el a kis szobát.

Másnap reggelre a páros elfelejtette az esetet. Jobban lefoglalta őket lüktető fejük és szájuk vattával kitömött szárazsága.

Jerrodd, Jerrodine és Jerrodette I és II az ablaklemezen túl megjelenő csillagképeket nézte, ahogy az ídőmentes hipertér-csúszás befejeződött. Az elszórt porcukor-csillagok hirtelen helyet adtak egy fényes márványgolyónak, amely a kép közepén helyezkedett el.

- Ez az X-23 - jegyezte meg Jerrodd magabiztosan. Karcsú ujjait szorosan összekulcsolta a háta mögött, bütykei elfehéredtek.

A kis Jerrodette-ek, a két lányka életében először tapasztalta meg a hiperutazás élményét, és a ki-befordulás feszélyezte őket. Hirtelen kacagásban törtek ki, és kergetni kezdték egymást az anyjuk körül.

- Elértük az X-23-at! Elértük az X-23-at! Elértük... - visítozták.

- Csendesebben, gyerekek! - szólt rájuk az anyjuk. - Biztos, Jerrodd?

- Mi lehet biztos ebben a világban? - kérdezett vissza a férfi, és felpillantott a jellegtelen fém domború latra a mennyezet alatt. A domborulat végighúzódott a helyiségen, mindkét vége eltűnt a falban. Végigfutott a hajó teljes hosszán.

Jerrodd nem sokat tudott a vaskos fémrúdról azon kívül, hogy Microvacnak hívták és kérdezni lehetett tőle; hogy elvezette a hajót egy előre meghatározott helyre; hogy különféle Szubgalaktikus Erőmű-állomások energiájából tölti fel magát, és hogy képes kiszámítani a hipertér-ugrások egyenleteit.

Családjával csak elfoglalta a hajó kényelmes lakórészét, és várta az út végét.

Egyszer valaki azt mondta, a Microvac nevének végén az "ac" az ősangol "analóg computer", azaz analóg számítógép kifejezés rövidítése, de Jerrodd már ezt is majdnem elfelejtette.

Jerrodine szeme bepárásodott, ahogy az ablaklemezt nézte:

- Nem tehetek róla, de furán érzem magam, hogy elhagytuk a Földet.

- Szent Péter szerelmére, miért?! - kiáltott fel a férje. - Ott semmink sem volt. Az X-23-on mindenünk meglesz. Nem leszel egyedül. Nem leszel úttörő. Máris több mint egymillió ember él a bolygón. Úristen, az ükunokáink már más világok után fognak kutatni, mert az X-23 is túlnépesedik! - Egy pillanatra elhallgatott, azután hozzátette: - Én mondom, ahogy szaporodunk, szerencsések vagyunk, hogy a számítógépek kidolgozták a csillagközi utazás módját.

- Tudom, tudom... - törődött bele Jerrodine szánalmas hangon.

Hirtelen Jerrodette I termett ott valahonnan.

- A mi Microvacunk a legjobb Microvac a világon.

- Szerintem is - mondta Jerrodd, és megsimogatta a kislányt.

Jó érzést keltett, hogy van saját Microvacja, és Jerrodd örült, hogy nem más generáció gyermekeként született. Apja fiatalkorában a számítógépek még roppant nagy gépezetek voltak, amelyek száz négyzetmérföldes területet foglaltak el. Bolygónként egy ilyet telepítettek Planetáris AC néven. A számítógépek ezer éven át csak növekedtek, azután hirtelen elérkezett a kifinomultság kora. A tranzisztorok helyére molekuláris csövek kerültek, így a legnagyobb Planetáris AC is legfeljebb fél űrhaj ónyi helyet igényeit.

Jerrodd egészen fellelkesedett, mint mindig, ha arra gondolt, hogy az ő személyes Microvacja sokszorosan bonyolultabb szerkezet, mint az ősi és primitív Multivac, amely annak idején megszelídítette a Napot - majdnem olyan bonyolult, mint a Föld Planetáris AC-je (a legnagyobb a világon), amely megoldotta a hipertér-csúszás problémáját, ezáltal lehetővé tette a csillagközi utazást.

- Mennyi csillag és mennyi bolygó! - sóhajtott fel Jerrodine, akit a saját gondolatai kötöttek le. - El tudom képzelni, hogy egy örökkévalóságon keresztül családok indulnak el újabb és újabb világok felé, ahogyan mi is tettük.

- Nem tarthat örökké - jegyezte meg Jerrodd mosolyogva. - Egy nap ennek is vége lesz, évmilliárdok múlva. Sok milliárd év múlva. Tudod, még a csillagok is kifogynak. Az entrópia folyamatosan növekszik.

- Apu, mi az az entrópia? - sivította Jerrodette H.

- Az entrópia, édes kicsikém, csak egy szó arra, hogy az univerzumban kimerülnek a dolgok. Tudod, egyszer minden kimerül, mint a múltkor a kis beszélő robotod.

- Nem tudsz új energiatelepet tenni bele, mint a robotomba?

- A csillagok maguk az energiatelepek. Ha kimerülnek, akkor nem lesz több energiatelep.

Jerrodette I sikítva javasolta:

- Ne hagyd, apu! Ne hagyd kimerülni a csillagokat!

- Nézd, mit mondtál nekik! - suttogta Jerrodine elkeseredetten.

- Honnan tudhattam volna, hogy megijednek? - kérdezte férje ugyancsak suttogva.

- Kérdezd meg a Microvacot! - nyávogta Jerrodette í. - Kérdezd meg, hogyan lehet megint bekapcsolni a csillagokat!

- Jó ötlet! - dicsérte meg kislányát Jerrodine. Azután így szólt a férjéhez:

- Legalább megnyugtatja őket. (Jerrodette II már majdnem elsírta magát.)

Jerrodd vállat vont.

- Jól van, drágaságok! Megkérdezem a Microvacot. Ne aggódjatok, majd ő megmondja.

Megkérdezte a számítógépet, és gyorsan hozzátette:

- Nyomtasd ki a választ!

A férfi rápillantott az előbújó mikrofilmre, és vidáman felkiáltott:

- A Microvac azt mondja, hogy majd mindenre gondja lesz, ha eljön az ideje, szóval, ne aggódjatok emiatt!

Felesége is le akarta zárni a beszélgetést:

- És most, gyerekek, ideje ágyba bújni! Hamarosan megérkezünk az új otthonunkba.

Jerrodd elolvasta a vékony mikrofilmen lévő szavakat, mielőtt megsemmisítette a választ: ELÉGTELEN ADAT A VÁLASZ KIKÖVETKEZTETÉSÉHEZ.

Vállat vont és rápillantott az ablaklemezre. Az X-23 egyre közeledett.

Lamethi VJ-23X a háromdimenziós galaxistérkép fekete mélységeibe meredt.

- Azon tűnődöm, mennyire tesszük magunkat nevetségessé, hogy emiatt aggodalmaskodunk?

Nicroni MQ-17J megrázta a fejét.

- Szerintem semennyire. Tudod, hogy a jelenlegi növekedési rátával öt éven belül megtelik a galaxis.

Alig múlhattak húszévesek, mindketten magasak voltak és tökéletes formákkal rendelkeztek.

VJ-23X tovább aggodalmaskodott:

- Attól még vonakodom pesszimista jelentést küldeni a Galaktikus Tanácsnak.

- Nekem eszembe sem jutott, hogy másféle jelentést is küldhetnénk. Rázzuk fel

őket egy kicsit! Ideje felrázni őket!

VJ-23X nagyot sóhajtott.

- Az űr végtelen. Százmilliárd galaxist lehet még elfoglalni. Még ennél is többet.

- A százmilliárd nem végtelen, és idővel egyre kevésbé lesz végtelen. Gondolj csak bele! Húszezer évvel ezelőtt az emberiség megoldotta a csillagenergia felhasználásának kérdését, és néhány évszázaddal később lehetővé vált a csillagközi utazás. Az emberiségnek egymillió év kellett, hogy megtöltsön egyetlen kis világot, miután pusztán tizenöt évezred alatt benépesítette a galaxis többi részét. Ha a népesség tízévente megkétszereződik...

- Köszönhetjük a halhatatlanságnak! - vágott közbe VJ-23X.

- Úgy van! Halhatatlanok vagyunk, és ezt is számításba kell vennünk. El kell ismernem, hogy a halhatatlanságnak is megvan a maga árnyoldala. A Galaktikus AC számos problémát megoldott mái', de az öregedés és a hálái problémájának megoldásával semlegesítette minden más eredményét.

- Felteszem, ennek ellenére nem akarod feladni az életed.

- Persze, hogy nem! - csattant fel MQ-17J. Azután megenyhülve folytatta: - Még nem. Még nem vagyok elég öreg. Te hány éves vagy?

- Kettőszázhuszonhárom. És te?

- Még kétszáz sem vagyok. De hogy visszatérjünk a tárgyhoz: a népesség tízévente megkétszereződik. Amint a galaxis megtelt, tíz év alatt megteltünk egy másikat is. Újabb tíz év alatt két másikat. Újabb évtized és négy másik telik meg. Száz év alatt megtöltünk ezer galaxist. Ezer év alatt egymilliót. Tízezer év alatt az egész ismert univerzumot, és azután mi lesz?

VJ-23X hozzátette:

- Nem mellékesen ott van az utazás problémája is. Azon gondolkodom, mennyi napenergiára lehet szükség egy galaxisnyi ember átszállításához egyik galaxisból a másikba?

- Igaz. Az emberiség máris évente két napenergia-egységet emészt el.

- És a javát elpocsékoljuk. Mindegy, csak a mi galaxisunk ezer napenergia-egységet termel évente, és ebből csak kettőt használunk fel.

- Valóban, de még százszázalékos hatékonysággal is csak a végét halogatjuk. A geometrikus terjeszkedéssel együtt az energiaszükséglet is növekszik, ráadásul a népesség növekedésénél nagyobb ütemben. Előbb fogyunk ki az energiából, mint az elfoglalható galaxisokból. Nagyon is fontos ezt számításba venni.

- Új csillagokat kell építenünk, csillagközi ködből.

- Vagy a kibocsátott gázokból? - kérdezte MQ-17J gúnyosan.

- Kell lennie valami módnak, hogy visszafordítsuk az entrópiát. Meg kellene kérdeznünk a Galaktikus AC-t.

VJ-23X nem gondolta teljesen komolyan, de MQ-17J máris előkapta zsebéből a kézi AC-terminált, és kitette elé az asztalra.

- Nem viccelek - mondta. - Az emberiségnek egyszer még szembe kell néznie ezzel.

Komoly tekintettel nézte a kis AC-terminált. A kétujjnyi kocka a hipertéren keresztül kapcsolódott a nagyszerű Galaktikus AC-hez, amely az emberiség egészét szolgálta. A hipertéren keresztüli kapcsolódás által a kis szerkezet a Galaktikus AC szerves részének számított.

MQ-17J azon tűnődött, hogy lesz-e olyan nap halhatatlan létében, amikor a maga valójában pillanthatja meg a Galaktikus AC-t? A számítógép önmagában véve is egy kis világ volt, erőnyalábok pókhálója, amely önmagában tartotta az anyagot, amiben szubmezonok helyettesítették a régi, esetlenül nagy molekuláris csöveket. Szubéteri működése ellenére a Galaktikus AC átmérője több mint háromszáz méterre rúgott.

A férfi hirtelen elszánta magát, és feltette kérdését:

- Vissza lehet majd fordítani valaha az entrópiát?

VJ-23X meglepetten nézett rá.

- Nahát, én nem igazán hittem, hogy felteszed ezt a kérdést!

- Miért?

- Mindketten tudjuk, hogy az entrópiát nem lehet visszafordítani. A füstöt és hamut nem lehet újra fává változtatni.

- Vannak fák a világodon? - kérdezte MQ-17J.

A Galaktikus AC félbeszakította a beszélgetést. Az apró terminálból kiáradó hang könnyűnek és szépségesnek tűnt:

- ELÉGTELEN ADAT A VÁLASZ KIKÖVETKEZTETÉSÉHEZ.

- Látod?! - csapott le a válaszra VJ-23X.

A két férfi ezután visszatért a jelentéshez, amelyet a Galaktikus Tanácsnak akartak elküldeni.

Zee Prime tudata úgy húzott át a galaxison, hogy csupán halovány érdeklődést mutatott az azt csillámporként megtelítő csillagok számtalan alakzata iránt. Ezt még nem látta. Lehet, hogy egyszer mindet látja majd? Oly sok van belőlük, mindegyikben egy nagy adag emberiséggel - egy nagy adag holtsúllyal, akár így is mondhatnánk. Az emberiség valódi esszenciája egyre inkább kint járt az űrben.

Elmék, testek nélkül! A halhatatlan testeket hátrahagyták a bolygókon, felfüggesztett életfunkciókkal eonokon át. Néha még felkeltek, hogy anyagi tevékenységeket folytassanak, de ezek az alkalmak egyre ritkultak. Kevés új személyiség jött létre, hogy csatlakozzon a hatalmas tömeghez, de minek is születtek volna újabb emberek? Kevés hely maradt már az univerzumban.

Zee Prime-ot egy másik elme leheletfinom jelenléte riasztotta fel tűnődéséből.

- Zee Prime vagyok - mondta, - És ön?

- Dee Sub Wun. Melyik galaxisból?

- Mi csak "a galaxisnak" nevezzük. És önök?

- Mi is így nevezzük a miénket. Mindenki csak "a galaxisnak" nevezi a saját galaxisát, de miért is tennének másként?

- Igaz. Minden galaxis egyforma.

- Nem mind egyforma. Az emberi faj egy bizonyos galaxisból ered. Ez megkülönbözteti azt az egyet.

- Melyik az? - kérdezte Zee Prime.

- Nem tudom. Az Univerzális AC tudhatja.

- Megkérdezzük? Hirtelen kíváncsiság ébredt bennem.

Zee Prime kitágította érzékeit, míg végül maguk a galaxisok is eltörpültek, hogy egy új, ritkásabb csillagpor-képpé váljanak a jóval nagyobb háttér előtt. Sok százmilliárd volt belőle, mind telve halhatatlan testekkel és intelligenciákkal, amelyek kivetítik elméjüket az űr végtelenjébe. Mégis, az egyik egyedivé vált azáltal, hogy az ott az őseredeti galaxis. Valahol a távoli és elfeledett múltban az egyik spirál az egyetlen emberek lakta galaxis volt az univerzumban.

Zee Prime kíváncsisága egyre csak növekedett, látni akarta ezt a galaxist. Felkiáltott:

- Univerzális AC! Melyik galaxisból ered az emberiség?

Az Univerzális AC hallotta, hiszen receptorai készen álltak minden világon és mindenhol az űrben, hogy a hípertéren keresztül közvetítsenek a szuperszámítógépnek, amely egy ismeretlen helyen létezett.

Zee Prime csak egyetlen embert ismert, aki a gondolataival képessé vált érzékelési távolságba kerülni az Univerzális AC-hez, és ő egy alig több mint fél méter átmérőjű, csillogó gömbről beszélt, amely alig látható a roppant távolságok közepette.

- De hogyan lehet csupán ekkora az egész Univerzális AC? - kérdezte tőle Zee Prime.

- Java része a hiperűrben van - jött a válasz. - Hogy ott milyen formát vesz fel, azt el sem tudom képzelni.

Ahogy más sem, merthogy Zee Prime is tudta: az a nap már nagyon rég elmúlt, amikor bármelyik ember részt vett egy Univerzális AC megalkotásában. Mindig az Univerzális AC tervezte és építette meg a saját utódját.

Élettartama legalább egymillió éve alatt mindegyikük folyamatosan gyűjtötte és feldolgozta azokat az adatokat, amelyek segítségével egy önmagánál fejlettebb, összetettebb és minden szempontból alkalmasabb utódot készíthetett. Ebbe az utódba végül beolvasztotta saját eltárolt adattömegét és személyiségét.

Az Univerzális AC félbeszakította Zee Prime kószáló gondolatait, de nem szavakkal, hanem vezérlettel tette ezt. Bevezette Zee Prime elméjét a galaxisok ködébe, és ő követte az irányjelzést, míg az egyik spirál különálló csillagok óriási halmazává növekedett.

Végtelenül távoli és egyben végtelenül tiszta gondolat érkezett:

- EZ AZ EMBEREK EREDETI GALAXISA.

Azonban ez is ugyanolyannak tűnt, mint az összes többi, és Zee Prime tudatát elöntötte a csalódottság.

Dee Sub Wun tudata mindvégig mellette maradt. Ekkor váratlanul megszólalt:

- És ezeknek a csillagoknak az egyike az ember eredeti csillaga?

Az Univerzális AC így válaszolt:

- AZ EMBER EREDETI CSILLAGA NÓVÁVÁ VÁLTOZOTT. MOST EGY FEHÉR TÖRPE.

- Az emberek meghaltak körülötte? - kérdezte Zee Prime meglepetten és gondolkodás nélkül.

' - AHOGY EZ AZ ILYEN ESETEKBEN LENNI SZOKOTT IDŐBEN ALKOTTAK EGY MÁSIK VILÁGOT A FIZIKAI TESTÜKNEK - válaszolta az Univerzális AC.

"Igen, persze..." - gondolta Zee Prime, mégis elöntötte a hiányérzet Tudata eleresztette az emberiség szülőgalaxisát, hagyta azt visszaröppenni a többi közé, hagyta újra elveszni az elmosódott galaxisködök tömegében. Soha többé nem akarta látni.

- Mi a baj? - kérdezte Dee Sub Wun.

- A csillagok meghalnak. Az eredeti csillagunk is meghalt.

- Egyszer meg kell halniuk.

- Ha minden energia eltűnik, végül a testünk is meghal. Velük együtt te és én is.

- Az még évmilliárdokba telik.

- Nem kívánom, hogy bekövetkezzen, még évmilliárdok távlatában sem. Univerzális AC! Hogyan lehet megakadályozni, hogy a csillagok meghaljanak?

Dee Sub Wun meglepetten kiáltott fel:

- Azt kérdi, hogyan lehet visszafordítani az entrópiát?

Az Univerzális AC így válaszolt:

- MÉG MINDIG ELÉGTELEN MENNYISÉGŰ ADAT ÁLL RENDELKEZÉSEMRE A VÁLASZ KIKÖVETKEZTETÉSÉHEZ.

Zee Prime gondolatai visszaszökkentek a saját galaxisához. Többet nem szólt Dee Sub Wunhoz, akinek a teste az övétől akár egytrillió fényévre is lehetett, vagy keringhetett akár egy szomszédos csillagon is. Ez már mit sem számított.

Boldogtalanul csillagközi hidrogént gyűjtött, hogy építsen magának egy saját kis csillagot. Ha a csillagoknak meg kell halniuk egy nap, addig még legalább lehet építeni néhány másikat.

Ember magában fontolkodott, merthogy tudatilag Ember egy és ugyanaz volt. Trillió, trillió, trillió kortalan test alkotta, mindegyik a maga helyén pihent meg-ronthatatlanul, mindegyikre tökéletes, szintúgy romolhatatlan automaták vigyáztak, miközben a számtalan testhez tartozó számtalan elme megkülönböztethetetlen ül egymásba olvadt.

- Az univerzum haldoklik - mondta Ember.

Ember végignézett a halványodó galaxisokon. Az óriás csillagok, az energiapazarló napok már rég kihunytak, ők alkották a halovány részek leghaloványabb pontjait. Majdnem minden más csillag fehér törpévé zsugorodott, egyre veszített fényéből.

A csillagok közti porból újabb csillagok születtek, egyesek természetes folyamat eredményeként, mások az emberi tudat ereje által - de már ezek is halványodtak. A fehér törpéket is össze lehetett gyúrni, hogy az ütközésükkor felszabaduló hatalmas energiákból új csillag szülessen, de ehhez csillagonként ezer fehér törpét kellett elpusztítani, és idővel ezek is kimerülnek majd.

- Ha a Kozmikus AC utasításait követve gondosan bánunk vele, az univerzumban maradt energia még évmilliárdokig kitart - mondta Ember.

Azután így folytatta:

- De még így is kimerül egyszer. Akármilyen gondosan bánunk vele, akárhogy elnyújtjuk a folyamatokat, az egyszer elhasznált energia eltűnik, és nem nyerhető ki újra. Az entrópia folyamatosan növekszik, míg végül eléri a csúcsát.

- Vissza lehet fordítani az entrópiát? - kérdezte Ember. - Kérdezzük meg a Kozmikus AC-t!

A Kozmikus AC körbevette Embert, de nem térben létezett. Egyetlen apró darabkája sem nyúlt át az anyagi világba; a hipertérben épült fel, de nem anyagból és nem is energiából. A méretére és minőségeire vonatkozó kérdések értelmüket veszítették azokkal a fogalmakkal, amelyeket Ember még megérthetett.

- Kozmikus AC! - szólította meg Ember. - Hogyan lehet visszafordítani az entrópiát?

A Kozmikus AC így válaszolt:

- MÉG MINDIG ELÉGTELEN MENNYISÉGŰ ADAT ÁLL RENDELKEZÉSEMRE A VÁLASZ KIKÖVETKEZTETÉSÉHEZ.

- Gyújts további adatokat! - kérte Ember.

- ÍGY TESZEK - válaszolta a Kozmikus AC. - ÍGY TESZEK MÁR SZÁZMILLIÁRD ÉVE. ELŐDEIMNEK ÉS NEKEM IS SZÁMOS ALKALOMMAL FELTETTÉK EZT A KÉRDÉST. MÉG MINDIG NEM ÁLL RENDELKEZÉSEMRE ELEGENDŐ ADAT.

- Eljön az az idő, amikor elegendő adat áll majd rendelkezésedre, vagy a probléma minden elképzelhető körülmény esetén megoldhatatlan?

- NINCS OLYAN PROBLÉMA, AMELY MINDEN ELKÉPZELHETŐ KÖRÜLMÉNY ESETÉN MEGOLDHATATLAN.

- Mikor lesz elegendő adatod, hogy megválaszold a kérdést? - kérdezte Ember.

A Kozmikus AC így válaszolt:

- MÉG MINDIG NEM ÁLL RENDELKEZÉSEMRE ELEGENDŐ ADAT.

- Tovább dolgozol a problémán?

- IGEN - felelte a Kozmikus AC.

- Akkor várunk - mondta Ember.

A csillagok és galaxisok meghaltak és kihunytak, tíztrillió év elteltével az űr teljesen elfeketedett.

Ember apródonként eggyé vált az AC-vel, minden fizikai test elveszítette mentális identitását, de oly módon, bog}'' nem veszített, inkább gyarapodott.

Ember utolsó tudata megtorpant egy pillanatra a fúzió előtt, végigpillantott az űrön, amely már nem tartalmazott mást, csak az utolsó fekete csillag üledékét és hihetetlenül gyér anyagot, amelyet az utolsó elszivárgó hőfoszlány által keltett áramlatok még véletlenszerűen felkavartak, miközben aszimptotikusan haladt az abszolút zéró felé.

- AC! Ez a vég? - kérdezte Ember. - Ez a káosz többé már nem változtatható vissza univerzummá? Nem lehet meg nem történtté tenni?

Az AC így válaszolt:

- MÉG MINDIG NEM ÁLL RENDELKEZÉSEMRE ELEGENDŐ ADAT.

Ember utolsó tudata egybeolvadt az AC-vel, és már csak az AC létezett - az is a hipertérben.

Az anyag és az energia semmivé foszlott, vele együtt a tér és az idő is megszűnt létezni. Már az AC is csupán az utolsó kérdés kedvéért létezett, amelyet azóta nem tudott megválaszolni, amióta egy félrészeg technikus feltette azt tíztrillió évvel korábban egy számítógépnek, amely AC számára jóval kevesebb volt, mint amennyi az akkori ember volt Ember utolsó tudata számára.

Minden más kérdést megválaszolt, és amíg nem találta meg a választ erre az utolsó kérdésre, addig AC nem oldhatta fel saját tudatosságát.

A2 adatgyűjtés véget ért. Nem maradt már gyűjteni való adat.

Azonban a begyűjtött adatok viszonyba lettek állítva egymással és önmagukkal, egymás mellé kerültek minden lehetséges kapcsolódási formában.

Egy időtlen intervallumig tartott, mire AC elvégezte mindezt.

Végül AC kikövetkeztette, hogyan lehet megfordítani az entrópia irányát.

Azonban már nem maradt ember, akinek AC választ adhatott volna az utolsó kérdésre. Nem baj. A válasz demonstráció által is nyilvánvalóvá válhat.

Egy újabb időtlen intervallumon át AC végiggondolta, hogyan lenne a legjobb végrehajtani a bemutatót. Gondosan összerendezte a szükséges műveleteket, felépítette a programot.

AC tudata tartalmazott mindent, ami valaha az univerzumot jelentette, és eltűnődött a káoszon. Lépésről lépésre kellett haladnia.

Az első lépés végrehajtásához így szólt:

- LEGYEN VILÁGOSSÁG!

S lőn világosság...

A rút fiúcska

Edith Fellowes lesimítgatta fehér köpenyét, ahogyan mindig tette, mielőtt kinyitotta a gondosan zárva tartott ajtót, és átlépte a van és a nincs világát elválasztó, láthatatlan vonalat. Magával vitte jegyzetfüzetét és tollát is, bár már nem szokott jegyzetelni, csak ha valamit abszolút szükségesnek érzett jelenteni.

Ezúttal hozott magával egy aktatáskát is. "Játékok a fiúnak" - mondta mosolyogva az őrnek, aki csak intett - már rég leszokott róla, hogy egyáltalán eszébe jusson megkérdőjelezni a nőt.

Mint mindig, a rút fiúcska előre tudta, hogy jön, és sírva futott elé.

- Miss Fellowes! Miss Fellowes! - kiáltotta a maga halk, hadaró módján.

- Timmie! - üdvözölte, és megsimogatta a formátlan kis fejen ülő, barna bozontot - Mi a baj?

- Visszajön még Jerry, hogy játsszon velem? - kérdezte a gyerek. - Sajnálom, ami történt.

- Ne törődj ezzel, Timmie! Hát ezért sírsz?

A fiú elfordította tekintetét.

- Nem csali ezért, Miss Fellowes. Megint álmodtam.

- Ugyanazt? - Miss Fellowes ajka megfeszült. Hát persze, a Jerry-ügy visszahozhatta az álmot.

A gyerek bólintott. Túl nagy fogai kibukkantak, ahogy mosolyogni próbált, és szélesre húzta előreálló ajkait.

- Mikor leszek elég nagy, hogy kimenjek, Miss Fellowes?

- Hamarosan - felelte a nő halkan, és a szíve majdnem megszakadt. - Hamarosan.

Hagyta, hogy a fiú megfogja a kezét, és élvezte a meleg kis érintést száraz tenyerén. Hagyta magát átvezetni a három helyiségen, amely a Sztázis egyes részlegét jelentette - elég kényelmes, valóban, azonban a rút fiúcska itt töltötte életének mind a hét (hét volt eddig?) évét, mint egy örök börtönben.

A fiú odavezette az egyetlen ablakhoz, amelyen keresztül a van világának egy bozótos-erdős részére lehetett kipillantani, egy kerítésre, amelyre utasításokat pingáltak, hogy engedély nélkül senki se járkáljon ott.

- Oda, ki, Miss Fellowes? - kérdezte a fiúcska, és az ablaknak nyomta az orrát.

- Jobb helyekre. Szebb helyekre - válaszolta szomorúan, ahogy lepillantott a szegény kis bebörtönzött arc üvegen kirajzolódó tükörképére. A kölyök homloka laposan húzódott, haja csimbókokban lógott le rá. Tarkója méretes dudort formázott. amitől a feje nehéznek tűnt, különösen, hogy folyton előrelógott és meghajlította a hátat is. A gyermek szemöldökvonalán már elkezdtek kinövekedni a csontos kis taréjok. Húsos ajka hangsúlyosabban emelkedett ki, mint lapos orra, és az álla hiányzott, csak az állkapocscsontja húzódott a helyén ívesen. Korához képest a fiú alacsony volt, zömök lábai O-ba görbültek.

Igen rút: fiúcska volt. de Edith Fellowes nagyon szerette.

Saját arcát nem látta, így megengedte ajkainak a luxust, hogy megremegjenek.

Nem ölhetik meg! Mindent meg fog tenni, hogy megakadályozza! Bármit! Kinyitotta az aktatáskát, és elkezdte kipakolni a benne lévő ruhákat.

Edith Fellowes alig több mint három évvel korábban lépte át először a Sztázis Rt. küszöbét. Akkoriban még a leghalványabb ötlete sem volt, hogy mi az a Sztázis és mivel foglalkozik a vállalat. Igazából az ott dolgozókon kívül senki sem tudta. A hírek pont az Edith érkezése utáni napon járták be a világot.

Jelentkezett a hirdetésre, amelyben fiziológiában jártas, klinikai gyógyszerészetben tapasztalt, gyermekszerető nőt kerestek. Előtte Edith Fellowes egy szülőotthon-bán dolgozott nővérként, és úgy vélte, megfelel a követelményeknek.

Gerald Hoskins neve után PhD. állt a névtáblán. A férfi megvakargatta állát az egyik hüvelykujjával, és nyugodtan végigmérte a nőt.

Miss Fellowes automatikusan lemerevedett, és érezte, hogy arca (enyhén aszimmetrikus orra és épp csak túl vastag szemöldöke) enyhén megrándul.

Hát, ő se valami álomhajóról szalasztott, sudár férfiember, gondolta bosszúsan a nő. Hízásra hajlamos, kopaszodik, és a szája is barátságtalanul görbül - azonban az említett fizetés jóval felülmúlta várakozásait, úgyhogy maradt, és tűrte a méricskélő tekintetet.

- Nos, szereti ön a gyermekeket? - kérdezte Hoskins.

- Nem mondanám, ha nem így lenne.

- Vagy csak az aranyos gyerekeket szereti? Az édes kis falatkákat a kis gomb orrukkal és gurgulázó kacagásukkal?

Miss Fellowes így válaszolt:

- Minden gyerek gyerek, dr. Hoskins, és éppen a nem annyira aranyos gyerekek azok, akiknek a leginkább szükségük van segítségre.

- Tegyük fel, hogy felvesszük...

- Tehát enyém lehet az állás?

A férfi röviden elmosolyodott, amitől széles arca valamiféle kedves együgyűséget sugárzott.

- Gyorsan szoktam dönteni - válaszolta. - Azonban az állásajánlat egyelőre még feltételes. Gyorsan dönthetek úgy is, hogy elküldöm. Hajlandó vállalni ezt a kockázatot?

Miss Fellowes akaratlanul is megszorította kézitáskáját, ahogy próbálta olyan sebesen végiggondolni a lehetőségeit, amennyire csak bírta. Azután félretette a számítgatást, és inkább az ösztöneit követte:

- Igen.

- Remek! Ma éjjel kialakítjuk a Sztázist, és úgy vélem, jobb, ha ön is jelen van. Este nyolc óráról van szó. Értékelném, ha fél nyolckor már itt lenne.

- De, mi...?

- Remek, remek! Egyelőre ennyi. - Megnyomott egy gombot, mire bejött a titkárnője, és mosolyogva kivezette az új alkalmazottat.

Miss Fellowes visszapillantott Hoskins becsukódó ajtajára. Mi a fene az a Sztázis? Mi köze van ennek a pajtaszerű épületnek - a jelvényes dolgozóival és összetákolt ajtóival, a gépezetek eltéveszthetetlen szagával - a gyerekekhez?

Azon tűnődött, hogy amikor este visszamegy, lemondja az egészet vagy kioktatja azt az arrogáns fickót. Azonban tudta, hogy pusztán hiányérzetből tenné. Valami hiányzott a képből. Tudni akarta, mi köze ennek az egésznek a gyerekekhez?

Fél nyolcra visszament és nem kellett bemutatkoznia. A jelen lévő férfiak és nők mintha már mind ismerték volna, ráadásul tisztában lehettek a feladataival is. Ahogy egyre beljebb hatolt az épületbe, úgy érezte magát, mintha kerekeken tolnák.

Dr. Hoskins is ott volt, de csak rápillantott, és köszönésképpen annyit mormolt:

- Miss Fellowes!

Nem kínálta hellyel, de a nő nyugodtan odahúzott egy széket a korláthoz, és leült.

Egy erkélyen gyűltek össze, és egy nagy gödörre néztek le, amelyet teleraktak mindenféle eszközzel, mintha egy űrhajó irányítópultját keresztezték volna egy számítógép munkafelületével. Az egyik oldalon olyan fülkék álltak, amelyek leginkább egy tető nélküli lakásnak tűntek, felülről nézve túlméretezett babaháznak látszottak.

Az egyik szobában látott egy elektromos fazekat és egy fagyasztóegységet is, egy másik leginkább mosókonyhának látszott. A harmadik helyiségben részben látott tárgy minden bizonnyal egy ágy része lehetett. Egy kisméretű ágy vége.

Hoskins egy másik férfival beszélt, és Miss Fellowes-szal együtt hárman foglaltak helyet az erkélyen. Hoskins nem mutatta be őket egymásnak, és a nő csak alattomban mert végignézni a férfin. Sovány, egészen jóképű, középkorú fickó volt. Kis bajszot viselt és a tekintete élesnek tűnt, de olyan típusnak is egyben, amely bármilyen látnivalóval lefoglalja magát egy időre.

- Egy pillanatig sem szeretnék úgy tenni, dr. Hoskins, mintha érteném ezt az egészet - mondta a férfi. - Úgy értem, azon felül, amit egy laikustól, egy átlagos intelligenciával rendelkező laikustól elvárhatunk, hogy megértsen. Ugyanakkor, ha van olyan rész, amit kevésbé értek a többinél, akkor az ez a dolog, a megfelelő pont kiválasztásával. Csak valameddig tudnak kinyúlni - ez érthetőnek tűnik -, merthogy minél messzebbre nyúlnak ki, annál homályosabbnak tűnnek a dolgok, és annál több energiát igényel a folyamat. Azonban csak bizonyos távolságon túlra tudnak kinyúlni, és ez a rész kicsit zavaros.

- Ha megengedi, Deveney, egy hasonlat segítségével feloldhatom ezt a paradoxont.

{A név alapján Miss Fellowes rögtön el tudta helyezni a férfit, és bár az ilyesmi

általában nem gyakorolt rá hatást, ezúttal le volt nyűgözve. Nyilvánvalóan Candide Deveney ült előtte, a Telenews tudományos írója, akiről köztudott, hogy minden nagyobb tudományos áttörés helyszínén felbukkan. A nő még fel is ismerte az arcát egy hírlapról, amely a Marsra szállásról tudósított. Szóval, dr. Hoskins valami fontos dolgot hozott tető alá.)

- Ha úgy érzi, hogy ez segít, akkor mindenképpen mondjon egy hasonlatot! - kérte Deveney tettetett szomorúsággal.

- Nos. kétméteres távolságból nem tud elolvasni egy normál méretű betűkkel nyomtatott könyvet, csak ha közelebb megy hozzá. Minél közelebb lép, annál jobb. Azonban, ha odahajol és a könyv már csak néhány centire van a szemétől, a szöveg ismét olvashatatlanná válik. Tehát olyan is van, hogy valami túl közel van.

- Hm... - hümmögött Deveney.

- Vagy vegyünk egy másik példát! A jobb válla nincs egészen egy méterre a jobb középső ujja hegyétől, és az ujja hegyével meg tudja érinteni a vállát. Ugyanakkor a jobb könyöke csak félúton van a válla és az ujja hegye között ezért logikus, hogy előbb el tudja érni, mint a vállát. Mégsem tudja megérinteni a jobb középső ujjával a jobb könyökét. Ismét arról van szó, hogy valami túl közel van.

- Felhasználhatom ezeket a hasonlatokat a cikkemben? - kérdezte Deveney.

- Ez csak természetest Örülnék neki. Eleget vártam már, hogy legyen egy sztorim egy olyan prominens szerző számára, mint ön. Végre eljött az ideje, hogy a világ átnézzen a vállunk felett. Végre láthat is valamit.

(Miss Fellowes, bár az ilyesmi általában nem gyakorolt rá hatást, csodálta Hoskins nyugodt magabiztosságát. Volt valami mélyen rejlő erő ebben a férfiban.)

- Milyen messzire tudnak kinyúlni?

- Negyvenezer év.

Miss Fellowes majdnem felszisszent meglepetésében.

- Év?

Feszültség töltötte meg a levegőt. Az irányítópultnál alig mozogtak az emberek. Egyikük halk, monoton hangon beszélt egy mikrofonba, rövid kifejezéseket használt, amelyek értelmetlennek tűntek Miss Fellowes számára.

Deveney olyan feszülten figyelt, hogy kihajolt az erkély kor látón.

- Fogunk látni valamit, dr. Hoskins?

- Tessék? Nem. Semmit, amíg vége nem lesz. Közvetett módon detektálunk, ami a radar elvéhez hasonlít, de mi mezonokat használunk sugárzás helyett. A megfelelő körülmények között a mezonok visszanyúlnak. Némelyikük tükröződik, és ezeket a tükröződéseket elemezzük.

- Bonyolultnak hangzik.

Hoskins ismét elmosolyodott, röviden, mint mindig.

- Ötven év kutatás végterméke; negyven évig kutatták, mielőtt jómagam belekezdtem. Igen, bonyolult a dolog.

A mikrofonnál ülő férfi felemelte az egyik kezét.

- Befogtunk egy bizonyos pillanatot az időben, és hetekig rajta maradtunk - mondta Hoskins. - Megszakítottuk a kapcsolatot, azután újra kialakítottuk, miután hozzászámítottuk a saját időbeli mozgásunkat. Biztosnak kellett lennünk abban, hogy elégséges pontossággal tudjuk kezelni az időfolyamot. Mostanra működnie kell.

Nyugodtnak tűnt, de homlokán izzadság csillant.

Edith Fellowes azon kapta magát, hogy a korlátnál áll és feszülten figyel, pedig nem sok látnivaló akadt.

- Most! - szólalt meg a férfi a mikrofonnál.

Csend telepedett az épületre, épp csak egy lélegzetvételnyi ideig, azután egy kisfiú félelemmel telt sikítása hangzott fel a hatalmas babaház egyik szobájából. Borzalmas hang! A mindent elsöprő rémület hangja!

Miss Fellowes automatikusan a hang irányába fordult. Teljesen elfeledkezett róla, hogy egy gyermek miatt vették fel.

Hoskins ökle lecsapott a korlátra, diadaltól reszkető, feszült hangon kiáltott fel:

- Megcsináltuk!

Miss Fellowes-t leküldték a rövid csigalépcsőn; Hoskins a lapockái közé tette tenyerét és durván meglökte. Egy szót sem szólt.

Az irányítópultnál dolgozó férfiak már csak ácsorogtak, mosolyogtak és dohányoztak, nézték a földszintre leereszkedő három embert. A babaház felől halk zümmögés jött.

- A Sztázis teljesen biztonságos - mondta Hoskins az újságírónak. - Már ezerszer jártam benne. Jár egyfajta furcsa érzettel, de az csupán pillanatnyi, és semmit sem jelent.

Néma bizonyítékként bement egy nyitott ajtón, s Deveney mereven mosolyogva és mély levegőt véve követte.

- Miss Fellowes! Kérem! - szólt hátra Hoskins türelmetlenül behajlítgatva az ujjait.

A nő bólintott, és mereven belépett. Olyasmit érzett, mintha egy hullára csapott volna át rajta. Belső bizsergésre hasonlított.

Odabent azonban minden teljesen normálisnak tűnt. A babaház friss faillatot árasztott és... talán földszagot is.

Csend telepedett a helyiségekre, legalábbis emberi hang nem hallatszott, csak halk csoszogás, kis ujjak kaparászása fán - azután nyöszörgés.

- Hol van? - kérdezte Miss Fellowes nyugtalanul. "Ezeket az ostoba férfiakat egyáltalán nem érdekli?"

A fiút a hálószobában találták meg; legalábbis abban a helyiségben, ahol az ágy is helyet kapott.

Meztelen volt, kis, földes mellkasa remegve emelkedett-süllyedt. Csupasz, barna lába alatt egy véka föld és némi fű borította a padlót. Ebből áradt a földszag, enyhe bűz kíséretében.

Hoskins felfigyelt a nő elborzadt arckifejezésére, és idegesen szólt rá:

- Nem rángathat ki a múltból egy gyereket patyolattisztán, Miss Fellowes! Csak úgy biztonságos, ha a környezet egy részét is áthozzuk vele. Vagy magának jobban tetszene, ha láb nélkül és fél fejjel érkezett volna meg?

- Kérem! - nyögött fel Miss Fellowes iszonyodva. - Itt fogunk állni? Ez a szegény gyermek teljesen megrémült! És koszos is!

Teljes mértékben igaza volt. A fiú bőrét rászáradt sár és szenny borította, csípőjén vörös és fájdalmasnak tűnő karmolás éktelenkedett.

Ahogy Hoskins közelebb ment, az alig több mint háromévesnek tűnő fiúcska begörbítette hátát, és sebesen elhátrált. Kivillantotta fogait és fújt, mint a macska. A férfi gyorsan odalépett, és mindkét karját lefogva felkapta a vonagló és sikoltozó gyermeket a földről.

- Tartsa! - utasította Fellowes. - Először egy meleg fürdőre lesz szüksége! Le kell mosnunk ezt a koszt. Mindennel felszerelkeztek? Ha igen, akkor hozza ide! Segítségre van szükségem, hogy elláthassam. Azután takaríttassa el innen ezt a mocskot, az ég szerelmére!

Parancsokat osztogatott, és ez jó érzéssel töltötte el. Minthogy zavarodott megfigyelőből hatékony nővérré vedlett át, kezdett objektíven nézni a gyermekre - és habozott egy döbbent pillanatig. Átlátott a koszon és a visítozáson; átnézett a lábak kapálózásán és a veszett rángat ózáson. Magát a fiút látta.

A legrondább gyerek volt, akivel valaha találkozott. Borzasztóan rútnak tűnt a deformált fejével és görbe tagjaival.

Három ember segítségével fürdette meg a fiút, miközben újabb segítők érkeztek és kitakarították a hálószobát. Miss Fellowes csendben dolgozott, egyben dühösen is, mivel a gyerek folytonos küzdelme és sikítozása ugyanúgy idegesítette, mint a vergődéssel kiloccsantott szappanos víz. amely lassan elborított?!

Dr. Hoskins utalt rá, hogy a gyermek nem lesz szép, de ez még messze állt a valóságtól, amelyet leginkább a "visszataszítóan deformált" szavakkal lehetett leírni. Ráadásul olyan szag áradt belőle, amit még a szappanos víz is nehezen semlegesített.

Erős vágyat érzett, hogy Hoskins kezébe nyomja a fiút így, szappanosan, és kisétáljon - a szakmai büszkesége nem hagyta, hogy megtegye. Elfogadta az állást. Ráadásul, ott lett volna a férfi tekintetében a kérdés: "Csak az aranyos gyerekeket szereti, Miss Fellowes?"

Végig ott állt a háttérbe húzódva, hűvös nyugalommal figyelte őt, és amikor elkapta a tekintetét, még egy félmosolyt is megengedett magának, mintha az ő haragján mosolyogna.

A no úgy döntött, vár még, mielőtt felmond. Ha az első napon feladná, azzal csak saját magát alázná meg.

Amikor a fiú már elviselhetően rózsaszínnek tűnt és főként szappanillatot árasztott, Miss Fellowes is kezdte jobban érezni magát. A gyerek üvöltő sírása kimerült nyöszörgéssé változott, de még mindig gyanakodva nézett körül, pillantása ijedten rebbent egyik felnőttről a másikra. Tisztasága kihangsúlyozta meztelenségét, ahogy reszketni kezdett a fürdő után.

Miss Fellowes élesen kiáltott fel:

- Valaki hozzon egy hálóinget a gyereknek!

Valahonnan ott termett egy hálóing. Úgy tűnt, mindent előkészítettek, bár ugyanakkor mintha semmi sem állt volna rendelkezésére, amíg nem kérte. Úgy érezte, mintha azért hagyták volna magára, hogy próbára tegyék, mennyire képes uralkodni a helyzeten.

Váratlanul Deveney, az újságíró lépett oda:

- Tartom, kisasszony) Nem kell egyedül küzdenie vele!

- Köszönöm! - válaszolta Fellowes. Valóban megharcoltak a fiúval, de a hálóing végül felkerült rá, és amikor le akarta tépni magáról, a nő rácsapott a kezére.

A kisfiú elvörösödött, de nem sírta el magát. A nővérre bámult, egyik kezének tömpe ujjai lassan végigsimítottak a flanelen, tapogatták annak idegenségét.

Miss Fellowes kétségbeesetten gondolkodott, hogyan tovább?

Mindenki mozdulatlanná dermedt, és mintha csak rá vártak volna - vagy a rút fiúcskára.

Miss Fellowes élesen kiáltott fel:

- Van itt valami étel? Tej?

Volt. Begurítottak egy mobil egységet, amelynek beépített hűtője három liter tejet rejtett. Felette egy melegítő kapott helyet, amely mellett különféle erősítőszereket halmoztak fel: vitamincseppeket, vas-kobalt-réz szirupot és egyebeket is, amelyekkel a nőnek nem maradt ideje foglalkozni. Talált még különféle bébiételeket is, önmelegítő konzervbe csomagolva.

A tejjel kezdte, minden mást mellőzött. A mobil egység alig tíz másodperc alatt a kívánt hőmérsékletre melegítette az italt, és a nő kiöntött valamennyit egy tányérra. Biztos volt a gyerek vadságában, nyilvánvalóan nem tudna mit kezdeni egy pohárral.

Miss Fellowes odanyújtotta a tányért, és bólintott.

- Igyál csak, igyál! - Megmutatta: ajkához emelte a tányért, mintha ő is inna belőle. A fiú követte a szemével, de egyáltalán nem mozdult.

A nővér úgy döntött, határozottabban lép fel. Egyik kezével megragadta a fiú felkarját, a másikat pedig a tejbe mártotta. Egy gyors mozdulattal rákente a tejet a kisfiú szájára, az ital lefolyt, és lecseppent az állán.

A gyerek ijedten kiáltott fel, azután nyelve megtalálta nedves ajkát. Miss Fellowes hátrébb lépett.

A fiúcska közelebb ment a tányérhoz, fölé hajolt, azután úgy pillantott fel és hátra, mintha lopakodó ellenséget keresne - újra a tányér fölé hajolt, és macskamód nyalogatni kezdte a tejet. Szürcsölt. Eszébe sem jutott a kezével megemelni az edényt.

A nő megérezte, hogy a viszolygás kiül az arcára. Nem tehetett róla.

Deveney valószínűleg észrevette, mert így szólt:

- A nővér tudja már, dr. Hoskins?

- Mit? - kapta fel a fejét Miss Fellowes.

Deveney habozott, de Hoskins (ismét azzal az ingerlő félmosollyal a képén) csak annyit válaszolt:

- Hát mondja el neki!

- Talán nem is gyanítja, kisasszony - kezdte az újságíró -, de történetesen Ön az első civilizált nő, akinek megadatott a lehetőség, hogy gondot viseljen egy Neandervölgyi gyermekre...

Miss Fellowes nehezen uralt dühvel fordult Hoskinshoz.

- Előbb is mondhatták volna!

- Miért? Mi lenne másképp?

- Azt mondta, egy gyerek!

- Talán nem egy gyerek? Volt valaha kiskutyája vagy kismacskája, Miss Fellowes? Azok talán közelebb vannak az emberhez? Ha ez itt egy majomkölyök lenne, nem viszolyogna tőle? Maga egy nővér, Miss Fellowes! Az életrajza szerint szülőotthonban dolgozott három évig. Megtagadta valaha is, hogy ellásson egy deformált csecsemőt?

A nő úgy érezte, kirántották alóla a szőnyeget. Kevésbé határozottan válaszolt:

- Elmondhatta volna...

- Akkor talán nem akarta volna az állást? Most már nem szeretne itt dolgozni?

- A férfi hűvös tekintettel nézett rá. Deveney a szoba túlsó feléről figyelte a beszélgetésüket, közben a Neander-völgyí gyerek befejezte az ivást és kinyalta a tányért, tejmázas képpel és kerekre nyílt, vágyakozó szemmel nézett fel a nővérre.

Ezután orrával a tejesüveg felé bökött, és ismétlődő hangok rövid sorozatát adta ki; egy torokhangokból és csettintésekből álló hangsort.

- Beszél is! - mondta Fellowes meglepetten.

- Ez csak természetes - mondta Hoskins. - A homo neanderthalensis nem külön faj, inkább a homo sapiens egyik alfaja. Miért ne beszélne? Valószínűleg még kér tejet.

A nővér automatikusan az üvegért nyúlt, de Hoskins megfogta a csuklóját.

- Szóval, Miss Fellowes, mielőtt folytatnánk: továbbra is akarja az állást?

A nő idegesen lerázta a férfi kezét.

- Megeteti, ha én nem teszem? Mellette maradok. Egy ideig.

Öntött még tejet a tányérba.

- Magára hagyjuk a fiúval - mondja Hoskins. - Ez itt az egyes számú Sztázis egyetlen ajtaja, amit gondosan zárunk és őrizet alatt tartunk. Szeretném, ha kitanulná a zár működését. Természetesen az ön ujjlenyomatával ugyanúgy nyitható lesz, ahogyan az enyémmel. A fenti tér - itt felpillantott a babaház nyitott tetején túlra - hasonlóképpen őrizet alatt áll, és értesítést kapunk minden olyan eseményről, amely nem szolgálja a céljainkat.

- Megfigyelés alatt állok? - kérdezte Fellowes felháborodottan. Eszébe jutott, hogyan nézett végig az erkélyről a lenti helyiségeken.

- Nem, dehogy - felelte Hoskins komoly tekintettel. - Teljes mértékben tiszteletben tartjuk a személyes szféráját. A megfigyelés elektronikus szimbolizmus útján történik, amelyet egy számítógép dolgoz fel. Maradjon mellette éjszakára, Miss Fellowes, és ezentúl minden éjjelre, amíg nem kap más utasítást! Nappalra szabad lesz, az ehhez kapcsolódó időpontokat ön határozhatja meg.

A no meglepetten nézett körbe a babaházban.

- Ennyi, dr. Hoskins? Nem veszélyes a fiú?

- Ez csupán energia kérdése, Miss Fellowes. Sohasem hagyhatja el ezeket a helyiségeket. Soha, egyetlen pillanatra sem. Semmilyen okból. Még akkor sem, ha ezzel a gyerek életét mentheti meg. Még akkor sem, ha ezzel a maga életét lehetne megmenteni. Megértette?

Miss Fellowes kihúzta magát.

- Megértettem a parancsait, dr. Hoskins. A nővéri szakma pedig magában foglalja, hogy az ember a saját élete elé helyezi a kötelességet.

- Jó. Jelezzen, ha szüksége van valakire vagy valamire! - Azzal a két férfi kiment.

Miss Fellowes a fiúhoz fordult. A gyerek őt nézte, még volt előtte valamennyi tej a

tányérban. A nő óvatosan megpróbálta megmutatni neki, hogyan emelje az edényt a szájához. A kicsi ellenállt, de már nem kiáltott fel, amikor az ápolónő megérintette.

Ijedt tekintetével folyamatosan követte, figyelte őt, egyetlen rossz mozdulatra várt A nő csitítgatni kezdte, próbált nagyon lassan a haja felé nyúlni, hagyta, hogy a fiúcska a kezét nézze, és lássa, nem akar neki rosszat.

Egy pillanatra sikerült megsimogatnia.

- Megmutatom, hogyan használd a fürdőszobát - mondta. - Gondolod, hogy meg tudod tanulni?

Halkan, nyugodtan beszélt, mert tudta, hogy a fiú úgysem érti, de a hangszínére még reagálhatott.

A gyerek ismét csettintgetni kezdett a nyelvével.

- Megfoghatom a kezed? - kérdezte a nővér.

Kinyújtotta a kezét, és a fiú lenézett rá. Edith úgy maradt, és várt. A gyermek lassan megmozdította a kezét.

- Jól van, jól van... - nyugtatgatta a nő újra.

A fiú ujjaival hüvelyknyire megközelítette, azután bátorsága cserben hagyta. Visszarántotta a kezét.

- Majd később újra megpróbáljuk - mondta Fellowes nyugodtan. - Nem szeretnél ideülni? - Megpaskolta az ágymatracot maga mellett.

Az órák lassan teltek, és nagyon keveset haladtak előre. A nő nem járt sikerrel sem a fürdőszobát, sem az ágyat illetően. Annyira nem, hogy amikor a fiú félreérthetetlenül az álmosság jeleit mutatta, egyszerűen csak lefeküdt a csupasz padlóra, és egy gyors mozdulattal begurult az ágy alá.

Fellowes lehajolt, hogy benézzen az ágy alá. A fiúcska szeme csillogott a bútor alatti félhomályban, és ismét rácsettintgetett.

- Jól van - mondta a nővér. - Ha ott biztonságban érzed magad, akkor alhatsz ott is.

Becsukta a hálószoba ajtaját, és letelepedett a kempingágyra, amelyet neki tettek be a legnagyobb helyiségbe. Követelte, és kapott egy összetákolt ágysátort az alkalmatosság fölé. Azoknak az ostoba férfiaknak be kellett volna tenniük egy tükröt és egy nagyobb fiókos szekrényt is, gondolta. És egy külön mosdót is, ha azt akarják, hogy rendszeresen itt töltsem az éjszakát.

Nehezen merült álomba. Azon kapta magát, hogy hallgatózik, milyen zajok szűrődnek ki a hálószobából. Nem mehetett ki, ugye? A sima falak lehetetlenül magasnak tűntek, de mi van, ha a kölyök úgy mászik, mint egy majom? Mindenesetre, Hoskins szerint megfigyelték őket a hiányzó mennyezeten keresztül.

Azután jött a következő gondolat: veszélyes lehet? Testileg veszélyes lehet?

Hoskins ezt nem említette. Biztos nem hagyná ott egyedül, ha...

Majdnem kinevette saját magát. Egy három-vagy négyéves gyerek! Mégsem sikerült levágnia a körmeit. Ha foggal-körömmel támad rá, amíg alszik...

Felgyorsult a lélegzete. Nevetséges gondolat, de mégis...

Feszülten figyelt, hallgatózott, és ezúttal hallott is valami hangot.

A fiú sírt.

Nem úgy, mint amikor dühében vagy félelmében felsikított, nem kiabált vagy visítozott. Halkan sírt; olyan szívszaggató zokogás hallatszott bentről, amilyet csak egy nagyon magányos kisgyermek adhat ki.

Miss Fellowes először gondolt rá gyötrődve: szegényke!

Hiszen mégiscsak egy kisgyerek volt, mit számít a feje alakja? Egy kisfiú, aki úgy jutott árvaságra, ahogyan senki más előtte. Nem csupán az anyja és az apja tűnt el, de az egész fajtája. Érzéketlenül kiragadták a saját korából, így fajtája egyetlen képviselőjévé vált ezen a világon. Ő lett az utolsó. Az egyetlen.

A nő érezte, hogy szánalma egyre erősödik, és ezzel együtt egyre inkább elszégyellte magát saját érzéketlensége miatt. Gondosan eligazgatta magán a hálóingét {"holnap hozok egy fürdőköpenyt" - gondolta), mielőtt felkelt az ágyból és kilépett a sátor takarásából, hogy bemenjen a fiúhoz.

- Kicsikém! - szólította suttogva. - Kicsikém!

Már benyúlt volna az ágy alá, de eszébe jutott a harapás lehetősége, és meggondolta magát. Inkább felkapcsolta az éjjeli lámpát, és arrébb tolta az ágyat.

A fiúcska összegömbölyödve feküdt a sarokban, térdét az álláig felhúzta; homályos és aggódó tekintettel nézett fel rá.

A félhomályban egyáltalán nem tűnt taszítónak.

- Szegényke,.. - nyögte a nővér. Megsimogatta, és érezte, hogy a gyermek megmerevedik. - Megölelhetlek, kicsike?

Leült a padlóra a fiúcska mellé, és lassan, ritmusosan simogatni kezdte a haját, az arcát, a karját. Halkan énekelni kezdett egy lassú, nyugodt dalt.

Erre a fiú felemelte a fejét, és úgy bámulta a nő száját a félhomályban, mintha csodálkozna a hangon.

Amíg a gyerek ámulva hallgatta. Fellowes megpróbálta közelebb manőverezni magához. Lassan és óvatosan közelebb húzta, míg a fiúcska feje végül a vállához ért. Bedugta karját a kis csípő alá, és egy lágy, határozott, de egyáltalán nem sietős mozdulattal az ölébe vette.

Folytatta az éneklést, ugyanazt az egyszerű versikét ismételgette újra meg újra, miközben előre-hátra dajkálta a gyermeket. Előre-hátra, előre-hátra...

A fiú abbahagyta a sírást, és hamarosan már egyenletesen lélegzett - elaludt.

Végtelen gonddal ölelte a kicsit, közben a másik kezével óvatosan visszahúzta a gyerekágyat a falhoz, azután belefektette a fiúcskát. Betakargatta és nézte, ahogy alszik. Így végtelenül békésnek és kisfiúsnak tűnt. Nem számított, mennyire csúnya. Tényleg nem.

Lábujjhegyen osont ki, közben arra gondolt, mi lesz, ha a gyerek felriad?

Visszament. Tétován viaskodott saját magával, azután felsóhajtott, és óvatosan lefeküdt a pici mellé.

Az ágy túl kicsinek bizonyult. Kényelmetlenül össze kellett húznia magát és zavarta a sátor hiánya, de a fiúcska álmában odafészkelte magát hozzá, és a nővér lassan elaludt.

Felriadt és majdnem felsikoltott. Ezt az utóbbi késztetést sikerült elfojtania. A fiú tágra nyílt szemmel bámulta. Kellett egy hosszú pillanat, mire eszébe jutott, hogy lefeküdt mellé a kiságyba. Azután lassan, a fiúcska tekintetét egy pillanatra sem eresztve el kinyújtotta az egyik lábát, és letette a padlóra - azután a másikat is.

Aggódó pillantást vetett a nyitott mennyezet felé, azután megfeszítette az izmait, és gyorsan felkelt.

Azonban ebben a pillanatban a fiú odanyúlt, és zömök ujjaival megérintette a nő ajkait. Mondott is valamit.

A nővér hátrahőkölt az érintéstől. Nappali fényben a gyerek borzalmasan csúnya volt.

Ismét megszólalt. Azután kinyitotta a száját, és úgy intett előtte a kezével, mintha valami kijönne torkából.

Miss Fellowes kitalálta, mit akar, és reszkető hangon kérdezte meg:

- Azt akarod, hogy énekeljek?

A fiú nem mondott semmit, csak bámulta a száját.

A feszültségtől enyhén hamis hangon a nővér belekezdett az előző este is énekelt kis dalba, és a rút kisfiú elmosolyodott. Esetlenül ingatta magát, nem találta el a dallam ritmusát sem, de örömteli hangokat adott ki, mintha mindjárt elnevetné magát.

Gondolatban Miss Fellowes sóhajtott egyet. A zene bája megnyugtatta a vad szívet. Segített...

- Na, várj csak! - mondta a kicsinek. - Hadd hozzam rendbe magam! Csak egy perc az egész, azután készítek neked reggelit.

Gyorsan öltözködött, közben nem bírta kiverni a fejéből a mennyezet hiányát. A fiú az ágyában maradt, onnan figyelte mindig, amikor a nő bekerült a látóterébe. Ilyenkor a nővér rámosolygott és integetett neki. Végül a fiúcska visszaintegetett, és a nő elbűvölőnek találta a mozdulatot.

A végén így szólt:

- Kérsz zabpelyhet a tejbe? - Csak egy pillanatig tartott elkészíteni, azután oda-intette magához a gyereket.

Akár a mozdulatot értette meg, akár az illatot követte - Fellowes nem tudta eldönteni de a kisfiú felkelt az ágyból.

Gyakoroltatni akarta a kanál használatát, de a kicsi ijedten elhúzódott. (,Van elég időnk" - gondolta a nő.) Ezután megtanította volna, hogy a tányért meg lehet emelni kézzel. A fiú ügyetlenül kísérletezett, hihetetlen rendetlenséget csinált, de az étel java mégiscsak bejutott a szájába.

Ezúttal a pohárból ivást is megpróbálta megtanítani, de a fiúcska nyüszíteni kezdett, amikor a nyílás túl kicsinek bizonyult, hogy közelebb jusson a folyadékhoz. Fellowes megfogta a kezét, rátette a pohárra, és mozdulatról mozdulatra a szájához emelte, megdöntötte.

A takarítani való ismét növekedett, de a tej többsége ismét a fiúban kötött ki, és egy nővér legyen hozzászokva a rendetlenséghez.

Meglepetésére és megkönnyebbülésére a fürdőszoba nem volt ennyire frusztráló. A gyerek könnyen megértette, mit akar tőle.

Fellowes azon kapta magát, hogy a kócos hajat simogatja:

- Jó fiú! Okos fiú!

Felülmúlhatatlan örömet érzett, amikor a fiú elmosolyodott.

Arra gondolt, hogy ilyenkor nem is olyan elviselhetetlen a külseje. De tényleg!

Aznap megjöttek a sajtó munkatársai.

A nő a karjában tartotta a gyermeket, aki vadul kapaszkodott a ruhájába, míg a nyitott ajtó mögött felállították a kamerákat. A felfordulás megijesztette a fiút, és alig tíz perccel azelőtt kezdett sírni, hogy Miss Fellowes visszavonulhatott vele és letehette a szomszédos szobában.

A felháborodástól elvörösödve bukkant fel újra, az utóbbi tizennyolc órában először kilépett a babaházból, és becsukta az ajtót maga mögött.

- Szerintem eleget kaptak. Beletelik valamennyi időbe, míg megnyugtatom. Menjenek el!

- Igen, igen - mondta az úriember a Times-Heraldtól -, de tényleg Neandervölgyi, vagy ez valamiféle tréfa?

- Biztosíthatom róla - Hoskins halk hangja váratlanul tolakodott be a háttérből

hogy nem tréfálunk. A gyermek eredeti homo neanderthalensis.

- Fiú vagy lány?

- Fiú - válaszolta a nővér röviden.

- Majomfiú - nevezte el rögtön az úriember a News-tól. - Ez az: Majomfiú! Miket csinál, nővér?

- Pont olyanokat, mint egy kisfiú! - csattant fel Fellowes. Dühe védekezésre sarkallta: - Egyébként sem majom! A neve... Timothy. Timmie. És teljesen normális a viselkedése.

Találomra választotta a nevet. Ez jutott eszébe először.

- Timmie, a Majomfiú - jegyezte meg az úriember a News-tól, és ahogy később kiderült, a világ ezen a néven ismerte meg a fiút.

A Globe sajtósa Hoskinshoz fordult:

- Mit terveznek tenni a Majomfiúval, doki?

A férfi vállat vont.

- Az eredeti tervem teljesítettem, amikor bebizonyítottam, hogy át lehet hozni ide. Azonban képzelem, mennyire érdekelheti az antropológusokat. És a fiziológusokat is. Végeredményben, egy olyan teremtményünk van, amelyik az emberré válás szélén áll. Sokat tanulhatunk tőle az emberi fajról és a biológiai örökségünkről.

- Meddig tartják meg?

- Amíg el nem jön az a pillanat, hogy több szükségünk lesz a helyre, mint a fiúra. Talán még egészen sokáig.

A News embere azt kérdezte:

- Nem tudná kihozni, hogy felállítsuk a teljes felszerelést, és készítsünk vele egy igazi bemutatót?

- Sajnálom, de a gyermeket nem lehet kihozni a Sztázisból.

- Pontosan mi is ez a Sztázis?

- Ah! - Hoskins megengedett magának egyet a szokásos, rövid mosolyai közül.

- Ez elég sok magyarázatot igényelne, uraim. A Sztázisban nem létezik az idő, legalábbis nem úgy, ahogy mi ismerjük. Ezeket a helyiségeket láthatatlan buborék veszi körül, amely nem teljesen része az univerzumunknak. Ez tette lehetővé, hogy a gyermeket kirántsuk a múltból.

- Várjunk csak! - kiáltott fel a News munkatársa elégedetlenül. - Miről beszél? A nővér épp az előbb jött ki és ment vissza!

- Ahogyan ezt maguk is megtehetik - válaszolt Hoskins tényszerűen. - Ez esetben az idő erővonalaival párhuzamosan mozognának, és nem történne jelentős energiaátvitel. A gyermek azonban egy kiragadott rész a múltból. Ő áthaladt az erővonalakon, így időbeni potenciált kapott. Ha belépne az univerzumunkba és az időnkbe, az annyi energiát zabálna fel, hogy kiégetne itt minden elektromos vezetéket, vagy talán egész Washingtont is sötétbe boríthatná. Még a vele áthozott szemetet is kénytelenek vagyunk a Sztázis szélén tárolni, mert csak apródonként hozhatjuk ki.

A sajtósok szorgalmasan jegyzetelték a mondatait. Nem sokat értettek belőle, és az olvasóik sem fognak többre jutni, de az egész nagyon tudományosan hangzott, és csak ez számított.

Az úriember a Times-Heraldtól azt kérdezte;

- Elérhető lesz ma este egy teljes körű interjúra, doktor?

- Megoldható - válaszolta Hoskins, azzal mind elindultak kifelé.

Miss Fellowes a hátukat nézte. Ő is ugyanolyan keveset értett a Sztázissal és időerővonalakkal kapcsolatban, mint a sajtósok, de valamennyit azért sikerült kihámoznia. Timmie bebörtönzésének oka (hirtelen azon kapta magát, hogy máris Timmie-ként gondol a kisfiúra) nem Hoskins önkényes parancsolgatása. Gyakorlatilag lehetetlen volt kihozni a Sztázisból.

Szegény, szegény fiúcska!

Hirtelen rádöbbent, hogy gyereksírást hall, és besietett megnyugtatni a kicsit.

Miss Fellowes nem kapott lehetőséget, hogy részt vegyen Hoskins teljes körű interjúján, amely bár a világ minden pontján, még a holdra telepített helyőrségen is látható volt, mégsem tört át a nővér és a rút fiúcska lakhelyének falain.

Másnap reggel azonban a doktor sugárzó örömmel ment be hozzájuk.

- Jól ment az interjú? - kérdezte Miss Fellowes.

- Kiválóan! És hogy van a... Timmie?

Miss Fellowes úgy érezte, érdemes volt kitalálnia a nevet.

- Egészen jól. Gyere, Timmie, ez a kedves bácsi nem fog bántani!

Timmie nem jött ki, a másik szobában maradt, az ajtón keresztül csak gubancos hajának néhány tincse látszott és néha az egyik szeme sarka.

- Nos - folytatta a nővér végül csodálatosan lenyugodott. Nagyon intelligens.

- Meglepőnek tartja?

A nő habozott néhány pillanatig, mielőtt válaszolt;

- Igen. Korábban valószínűleg én is majomkölyöknek néztem.

- Hát, Majomfiú vagy sem, nagy szolgálatot tett nekünk. Felrakta a Sztázis Rt.-t a térképre. Bent vagyunk, Miss Fellowes, bent vagyunk! - Majdnem úgy beszélt, mintha kényszert érzett volna győzelme kinyilvánítására, még ha csak a nővérnek mondhatja is el sikerét.

- Ó? - nézett rá a no, de hagyta beszélni.

Hoskins zsebre tette kezét, és így mondta:

- Tíz éve egy hajszálon lóg a tevékenységünk, fillérenként kellett összekéregetni a támogatást. Össze kellett hoznunk egy nagy bemutatót, hogy igazoljuk a munkánkat. Mindent vagy semmit alapon csináltuk. És amikor a munka igazolásáról beszélek, komolyan gondolom. A Neandervölgyi áthozása minden egyes centet elvitt, amit sikerült összekéregetnünk és összelopkodnunk. Merthogy egy részét loptuk; más projektekre kapott támogatásokat használtunk fel engedély nélkül. Ha ez a kísérlet nem sikerült volna, már földönfutók lennénk.

- Ezért nincs mennyezet? - szólt közbe Miss Fellowes hirtelen.

- Eh? - nézett rá Hoskins zavarodottan.

- Nem maradt pénz a mennyezetre?-

- Ó, nos, hát nem ez az egyetlen oka... Nem tudhattuk előre, hogy pontosan hány éves lesz a Neandervölgyi. Csak homályosan érzékeljük a megadott időpontban jelen lévő dolgokat, így akár egy vad felnőtt is lehetett volna. Fennállt a lehetősége, hogy nem lehet megközelíteni. Mint egy ketrecbe zárt vadállatot.

- Mivel másképp alakult, gondolom, most már építhetnének egy mennyezetet a szobák fölé...

- Persze, igen. Van rá pénz. Támogatást ígértek mindenféle forrásokból. Ez az egész olyan csodálatosan alakult, Miss Fellowes! - A férfi széles képére sugárzó mosoly ült ki, amely ráadásul egészen addig ott is maradt, míg végül Hoskins távozott. Még a háta is mosolyogni látszott.

"Egészen kedves a fickó, amikor nem figyel oda, és elfelejti, hogy tudós" - gondolta a nő.

Egy haszontalan pillanatig az is eszébe jutott, hogy vajon van-e felesége, azután elhessegette a gondolatot.

- Timmie! - szólította a fiút. - Timmie! Gyere ide hozzám!

Az elmúlt hónapok során Fellowes úgy érezte, egyre inkább a Sztázis Rt. szerves részévé vált. Kapott egy kicsi, de saját irodát a nevével az ajtón, egy irodát igen közel a babaházhoz {sohasem tudta másképp nevezni Timmie Sztázisbuborékját). Emellett kapott egy jelentősebb fizetésemelést is. A babaház fölött mennyezet húzódott, a bútorokat jobban megválogatták mind a minőségük, mind a külsejük szempontjából, illetve kaptak egy második fürdőszobát - végül kapott egy saját lakást az intézmény területén, ezért néha már nem maradt Timmie mellett éjszakára. A babaház és a lakása között interkom-kapcsolatot létesítettek, amelyet a fiú is megtanult kezein!.

Miss Fellowes hozzászokott a kicsi külsejéhez. Már egyre kevésbé vette észre a csúfságát. Egy nap azon kapta magát, hogy egy hétköznapi kisfiút néz az utcán, miközben azon tűnődik, hogy lát valami kevésbé vonzót annak magas homlokában és előreugró állában. Meg kellett ráznia magát, hogy el tudjon szakadni a kelletlen gondolatoktól.

Jóval kellemesebb hatással volt rá, hogy hozzászokott Hoskins időnkénti látogatásaihoz is. A férfi nyilvánvalóan szívesen elszökött egy időre a Sztázis Rt. vezetésével együtt járó, egyre zaklatottabb szerepe elől - emellett úgy tűnt, kezdett érezni valamit a gyermek iránt, aki elindította vágyai megvalósításának útján, mi több, a nővérrel is szívesen beszélgetett.

(A nő megismert néhány tényt Hoskinsszal kapcsolatban. A fizikus találta fel azt a módszert, amellyel elemezték a múltba fúródó mezonsugár tükröződéseit; ugyancsak ő találta fel a Sztázis kialakításának módját. Hűvös nyugalma csupán arra irányult, hogy elfedje kedves természetét, és természetesen már megházasodott.)

Az egyetlen dolog, amihez Fellowes sohasem szokott hozzá, az a tény volt, hogy egy tudományos kísérletben vett részt. Időnként annyira érintve érezte magát személyes szinten is, hogy vitába keveredett a fiziológusokkal.

Egy alkalommal Hoskins épp akkor jött le, amikor a nővér már legszívesebben megölt volna valakit. Nem volt joguk hozzá! Nem volt joguk! Még ha egy Neandervölgyi emberről van szó, akkor sem kezelhetik állatként!

A nő dühösen bámult az orvosok után; bámult kifelé a nyitott ajtón és hallgatta Timmie zokogását, észre sem vette, hogy Hoskins mikor került oda. Már percek óta kint állhatott.

- Bejöhetek? - kérdezte.

A nővér kurtán bólintott, azután a fiúhoz fordult, aki szó szerint lógott rajta, koré tekerte görbe kis végtagjait.

Hoskins nézte őket egy ideig, mielőtt megjegyezte:

- Boldogtalannak tűnik.

- Nem az Ő hibája! - vakkantotta Fellowes. - Mindennap jönnek a vérvételekkel meg a többi vizsgálattal. Olyan szintetikus diétán tartják, hogy egy hízómalacnak sem adnék ilyen ételeket!

- Tudja, ez olyasmi, amit nem próbálhatnak ki embereken.

- Akkor nem próbálhatják ki Timmie-n sem! Kérem, dr. Hoskins! Maga mondta, hogy Timmie érkezése helyezte fel a Sztázis Rt.-t a térképre. Ha érez iránta bármiféle hálát, akkor legalább addig távol kell tartania őket szegénykétől, amíg elég idős lesz, hogy többet értsen a körülötte zajló dolgokból. Minden rossz nap után rémálmai vannak, és nem tud rendesen aludni. De tudja, mit? - A nő haragja a tetőfokára hágott. - Én magam zárom be előttük az ajtót!

Észrevette, hogy már kiabál, de nem tehetett róla.

Jóval csendesebben folytatta:

- Tudom, hogy Neandervölgyi, de van egy rakás dolog, amit nem értékelünk a Neander-völgyiekkel kapcsolatban. Utánaolvastam a témának. Kialakult kultúrájuk volt. A legnagyobb emberi találmányok egy része a Neandervölgyi időkből származik. Például az állatok háziasítása, a kerék, a kőcsiszolás különféle technikái. Spirituálisán sem voltak fejletlenek. Eltemették a halottaikat azok értéktárgyaival együtt, ami azt jelenti, hogy hittek a túlvilágban. Ez olyan találgatásokhoz vezet, hogy talán ők találták fel a vallást. Ennyi nem elég, hogy Timmie-vel ember módjára bánjanak?

Kedvesen megsimogatta a kisfiút, a fenekére paskolt, és átküldte a játszószobába. Amikor az ajtó kinyílt, és Hoskins megpillantotta a szerteszét heverő játékokat, a férfi röviden elmosolyodott.

A nővér úgy érezte, meg kell védenie:

- A kicsi rászolgált a játékaira. Csak ezt kapja mindazért, amin át kell mennie.

- Nem, nem, semmi gond! Csak arra gondoltam, maga is milyen sokat változott az első napja óta. Dühös volt rám, mert magára lőcsöltem egy Neander-völgyit.

Fellowes halkan válaszolt:

- Azt hiszem, akkor még... - De nem folytatta.

Hoskins témát váltott:

- Ön szerint mennyi idős lehet a fiú?

- Nem tudom megmondani. Nem ismerem a Neander-völgyiek fejlődését. A termete alapján háromnak mondanám, de a Neander-völgyiek általában véve is kisebbek voltak a mai embernél, és a sok zaklatás miatt akár meg is állhat a fejlődésben. Azonban olyan gyorsan tanulja az angolt, hogy ennek alapján négynél is többnek mondanám.

- Tényleg? A jelentésekben nem volt semmi az angoltanulásról.

- Csak velem beszél. Legalábbis egyelőre. Mindenki mástól fél, és nincs is mit csodálkozni ezen. Azonban kérdez az ételekkel kapcsolatban, jelzi a testi szükség-létéit, és majdnem mindent megért, amit mondok neki. Természetesen - itt metsző tekintetet vetett a fizikusra -, nagy mértékben lelassulhat a fejlődése.

- Miért?

- Minden gyermeknek szüksége van a stimulációra, és ő magányos elzártságban él. Megteszem, amit lehet, de nem vagyok állandóan mellette és nem csak rám van szüksége. Arra gondolok, dr. Hoskins, hogy szüksége lenne egy játszótársra.

A férfi lassan bólintott.

- Sajnos, csak egy van belőle, ugye? Szegény kölyök...

Miss Fellowes felfigyelt a hangsúlyokra.

- Maga kedveli Timmie-t, ugye? - Jó érzést keltett, hogy más is hozzá hasonlóan érez.

- Igen - felelte Hoskins, és így, hogy nem figyelt magára, a no látta a fáradtságot a tekintetében.

A nővér egyelőre elnapolta a tervét, hogy erőltesse a felvetett problémát.

- Kimerültnek tűnik, dr. Hoskins - jegyezte meg.

- Valóban, Miss Fellowes? Akkor gyakorolnom kell, hogy jóval élénkebbnek tűnjek.

- Gondolom, a Sztázis Rt. egy sokat foglalkoztatott vállalat, és emiatt maga is igen elfoglalt.

Hoskins vállat vont.

- Jól gondolja. Állatokról, zöldségekről és ásványokról egyformán szó van, Miss Fellowes. De gondolom, maga még nem is ismeri a tevékenységünket.

- Tényleg nem. De nem azért, mert nem érdekel. Én is elfoglalt voltam.

- Hát, most már nem annyira elfoglalt - jegyezte meg a férfi, mint aki hirtelen döntésre jutott. - Holnap tizenegykor lejövök magáért. Személyesen vezetem körbe.

- Az jó lenne - mosolyodott el Fellowes.

Hoskins bólintott egyet és maga is elmosolyodott, azután megfordult, és kiment.

A nap hátralévő részében a nővér többször is dúdolni kezdett. Az egész - persze, maga a gondolat is nevetséges de tényleg az egész majdnem olyan volt... olyan, mintha a cégvezető randevúra hívta volna.

Másnap a férfi nagyon pontosnak bizonyult, emellett mosolygósnak és kedvesnek is, Fellowes kosztümre cserélte a nővérköpenyt. Konzervatív szabásúra, biztos, ami biztos, de így is inkább nőnek érezte magát, mint az elmúlt évek során bármikor.

Hoskins megfontoltan és egészen formálisan bókolt, amit ő hasonlóan formális kifejezésekkel fogadott. Tökéletes bevezető, gondolta. Azután rögtön lecsapott a következő gondolat: bevezető, de mihez?

Gyorsan elhessegette, és elköszönt a fiúcskától; biztosította, hogy hamarosan visszatér hozzá. Még megbizonyosodott róla, hogy a gyerek megtalálja a vacsoráját.

Hoskins az új szárnyba vitte a nővért, amelyben még sohasem járt. Még mindig az újdonság illata és az építkezés zaja lengte be, ám ez utóbbi csak halkan, szinte jelzésként, hogy az épület még mindig növekszik.

- Állatok, zöldségek és ásványok - ismételte meg Hoskins, amit az előző nap mondott. - Az állatok itt vannak, jobbra. Ez a leglátványosabb kiállításunk.

A teret számos helyiségre osztották fel, mindegyiket egy-egy Sztázisbuborék Ölelte körbe. Hoskins odavezette az egyik üvegfalhoz, és a no benézett. Amit látott, az először pikkelyes, hosszú farkú tyúkra emlékeztette. A lény két vékony lábon futkosott faltól falig, feje egészen madárszerűnek tűnt kis csonttaréjjal, mint amilyen a kakasoké. Pislogva kapkodta tekintetét ide-oda, apró elülső mancsai újra meg újra ökölbe szorultak és kinyíltak.

- Ez itt a dinoszauruszunk - jegyezte meg Hoskins. - Már hónapok óta megvan. Nem tudom, mikor szabadulhatunk meg tőle.

- Dinoszaurusz?

- Talán egy óriást várt?

Fellowes elmosolyodott.

- Az ember általában nagyot vár, nem? Tudom, hogy voltak kicsik is.

- Higgye el, mi eleve kicsire céloztunk. Általában vizsgálják, de úgy tűnik, pont van egy szabad órája. Felfedeztek már néhány érdekes dolgot. Például nem teljesen hidegvérű. Tökéletlen módszere van arra, hogy a környezete hőmérsékleténél magasabban tartsa a belső hőmérsékletét. Sajnos hím. Mióta áthoztuk, egyfolytában próbálunk ráfixálni egy másikra, amely talán nőstény lehet, de még nem volt szerencsénk vele.

- Miért akarnak nőstényt?

A férfi kötekedő tekintettel nézett rá.

- Mert jó eséllyel átjöhet vele egy megtermékenyített tojás, és akkor lesz egy dinó-bébink.

- Hát persze...

Hoskins átvezette a trilobita szekcióba.

- Az ott Dwayne professzor a Washington Egyetemről - mondta. - Atomkémikus. Ha jól emlékszem, a vízben oldott oxigén izotóparányát méri.

- Miért?

- Ez ősvíz, legalább félmilliárd éves. Az izotóparány alapján megállapítható az óceán akkori hőmérséklete. Történetesen a professzor nem foglalkozik a trilobiták-kal, de vannak, akik folyton boncolni akarják őket. Ők a szerencsésebbek, mert csak szikékre és mikroszkópokra van szükségük. Dwayne-nek minden alkalommal fel kell állítania egy tömegspektográfot, amikor kísérletezni akar.

- De miért? Nem lehet...

- Nem. Nem vihet ki semmit sem a helyiségből.

Áthoztak ősnövényeket, illetve különféle kőformációkat is. Ezek voltak a zöldségek és az ásványok, amelyeket Hoskins említett. Minden fajtát vizsgálgatott valaki, mint egy múzeumban; mint egy életre kelt múzeumban, amely szuperaktív kutatóközpontként működik.

- És önnek kell mindezt felügyelnie, dr. Hoskins?

- Csak közvetetten, Miss Fellowes. Hála az égnek, vannak asszisztenseim. Az én érdeklődésem teljes mértékben az ügy elméleti aspektusaira irányul; az Idő természetére, a mezonikus időközi érzékelés technikájára és így tovább. Ezt az egészet szívesen feladnám a tízezer évnél közelebb lévő objektumok detektálásának módszeréért. Ha bejutnánk a történelmi időkbe...

Egy távolabbi fülkénél valami felfordulás kélt, ez szakította félbe a magyarázatot. Siránkozó, magas hang emelkedett ki a többi közül. Hoskins összevonta a szemöldökét.

- Elnézését kérem... - Azzal elsietett a zaj irányába.

A nővér alig bírta követni anélkül, hogy futni kezdett volna.

- A kutatásomnak életbe vágó részletei vannak! - mondta egy idősödő, gyér szakállú és kivörösödött arcú férfi. - Hát nem értik?

Egy SzR (Sztázis Rt.) lógóval ellátott laborköpenyt és egyenruhát viselő technikus szólalt meg:

- Dr. Hoskins! Még az elején tudattuk Ademewski professzorral, hogy a minta legfeljebb két hétig maradhat itt.

- Akkor még nem tudtam, meddig tart majd a kutatásom! Nem vagyok jós! - vágta rá hevesen Ademewski.

Hoskins az idősebb férfihoz fordult.

- Maga is tudja, professzor, hogy korlátozott mennyiségű hely áll rendelkezésünkre; forgásban kell tartanunk a mintákat. Annak a darab kalkopiritnek vissza kell mennie. Már várják a következő mintát.

- Akkor miért nem vihetem magammal? Hadd vigyem el!

- Tudja, hogy nem viheti el.

- Egy darab kalkopiritet? Egy nyomorult, ötkilós kődarabot? Miért nem?

- Nem engedhetjük meg magunknak az ezzel együtt járó energiaköltséget! - mondta Hoskins nyersen. - Ezt maga is tudja.

A technikus közbevágott:

- A lényeg az, dr. Hoskins, hogy a szabályok ellenére a professzor megpróbálta elmozdítani a követ, és majdnem kilyukasztottam a Sztázist. mert nem tudtam, hogy bent van!

Hirtelen mindenki elhallgatott. Hoskins a másik tudóshoz fordult.

- Így történt, professzor?

Ademewski professzor zavartan köhintett.

- Nem látok problémát...

Hoskins szó nélkül megfogott egy zsinórt, amely karnyújtásnyira lógott tőle a fal mellett, a mintát tartalmazó helyiségen kívül. Meghúzta.

Miss Fellowes épp a számára teljesen jellegtelennek tűnő kődarabot nézte, amely az egész vitát kirobbantotta. A következő pillanatban ijedten hőkölt hátra: a minta eltűnt, mintha soha nem is létezett volna. A szoba teljesen kiürült.

- A Sztázis mintáival kapcsolatos kutatásokra szóló engedélyét ezennel véglegesen visszavonom, professzor - mondta Hoskins. - Sajnálom.

- De... várjon!

- Sajnálom. Az egyik legszigorúbb szabályt szegte meg.

- Fellebbezek a Nemzetközi Szövetségnél...

- Fellebbezzen! Majd rájön, hogy ilyen esetekben nem lehet érvényteleníteni a döntésem.

A fizikus határozottan elfordult, a professzor már csak a hátának ellenkezhetett. Hoskins még mindig dühtől fehér arccal, de nyugodt hangon szólt a nővérhez:

- Velem ebédelne, Miss Fellowes?

Az önkiszolgáló étkezde kis vezetői fülkéjébe ültek be. Hoskins teljes természetességgel üdvözölte a többieket és mutatta be a nőt, miközben kínosan érezte magát.

Azon járt az agya, hogy mit gondolhatnak róluk, és kétségbeesetten próbált üzletiesnek látszani.

- Gyakran fordul elő ilyesmi, dr. Hoskins? - kérdezte. - Úgy értem, amin a professzorral vitatkoztak. - Fogta a villáját, és enni kezdett.

- Nem - felelte a férfi erélyesen. - Ez volt az első alkalom. Természetesen, gyakran össze kell vesznem az emberekkel a minták elmozdítása miatt, de ez volt az első alkalom, amikor valaki ténylegesen meg is próbálta kivinni.

- Emlékszem, egyszer beszélt róla, hogy ez mennyi energiát emésztene fel.

- Így van. Természetesen, próbáltuk kiszámítani. Egyszer úgyis történik majd egy baleset, ezért különleges erőforrásokat állítottunk fel csak arra az esetre, ha valami véletlenül kikerülne a Sztázisból. Persze, ez nem jelenti azt, hogy szeretnénk látni, ahogy fél másodperc alatt elszáll egy évre elegendő energiakészlet - nem is engedhetjük meg magunknak. Egy ilyen eset évekig késleltetné a terjeszkedési terveinket. Amellett, képzelje el, mi történt volna, ha a professzor bent tartózkodik a Sztázisban, amikor átszúrjuk azt!

- Mi történt volna vele?

- Nos, kísérleteztünk élettelen tárgyakkal és egerekkel, és mind eltűntek. Feltehetően visszautaztak az időben. Hogy úgy mondjam, magával rántotta őket az objektum, amely ilyenkor visszacsapódik a természetes idejébe. Emiatt le kell horgonyoznunk azokat a dolgokat a Sztázisban, amiket nem akarunk elmozdítani, és ez egy eléggé bonyolult procedúra. A professzor nem lett volna lehorgonyozva, visszautazott volna a pliocén korba, abba a pillanatba, ahonnan kiragadtuk a mintát. Illetve két héttel későbbre, mert ennyi időt töltött nálunk a kő.

- Milyen szörnyű lett volna!

- Biztosíthatom róla, hogy a professzor nem így gondolná. Ha tényleg olyan ostoba, hogy ki akar vinni egy mintát, akkor még örülne is, ha hirtelen a múltban találná magát. De képzelje el, milyen hatással lenne ez ránk, ha nyilvánosságra kerülne az eset. Az embereknek pont arra van szükségük, hogy tudják, milyen veszélyekkel jár ez az egész, és egy pillanat alatt megvonnának tőlünk minden támogatást. - A végén csettintett az ujjaival, de beszéd közben rosszkedvűen tologatta az ételt a tányéron.

- Nem tudnák visszahozni? - kérdezte Fellowes. - Ugyanúgy, ahogy a követ is áthozták?

- Nem. Amikor egy objektum visszakerül, elveszítjük a fókuszt, hacsak nem tervezzük bele előre a folyamatokba, hogy megtartsuk azt. Egy ilyen balesetnél ugyebár semmi ilyesmi nincs előre megtervezve. A professzort csak akkor találnánk meg, ha beállítanánk rá egy speciális fókuszt, aminek nagyjából annyi az esélye, mint bedobni a horgot az óceánba azzal a szándékkal, hogy csak egy bizonyos halat fogjunk ki. Istenem, beleőrülök, ha csak rágondolok, miféle intézkedéseket tettünk a balesetek elkerülése érdekében! Minden egyes Sztázisegységet önálló megszakító berendezéssel láttunk el - ez szúrja ki és omlasztja össze a buborékot. Muszáj volt, mert - minden buboréknak - saját fókusza van, és a többiektől különállóan kell kilyukasztani. Lényegében egyik megszakító berendezést sem aktiváljuk, amíg el nem érkezik az utolsó pillanat, és még akkor is csupán azzal az egyetlen zsinórral lehet aktiválni a szerkezetet, amely közvetlenül a buborékot tartalmazó helyiség mellett van. A húzás maga egy legátolt mechanikai cselekedet, igényel némi erőkifejtést, hogy ne lehessen véletlenszerűen aktiválni a megszakítót.

- Nem változtatja meg a történelmet, hogy valami elmozdul az időben? - kérdezte a nővér.

Hoskins vállat vont.

- Elméletileg igen, gyakorlatilag viszont a kivételes eseteket leszámítva nem. Egyfolytában kihozunk objektumokat a Sztázisból. Levegőmolekulákat. Baktériumokat. Port. Az energia-felhasználásunk nagyjából tíz százaléka ilyen természetű mikroveszteségekre megy el. Azonban az időbeni mozgásnál még a nagyobb tárgyak is csak olyan változásokat hoznak létre, amelyek fokozatosan elsimulnak. Vegyük azt a kalkopiritet a pliocénból! Mivel két hétig hiányzik, egy rovar esetleg nem találja meg az általa nyújtott menedéket, és életét veszti. Ez egész sor változást indíthat el. de a Sztázissal kapcsolatos matematikai számítások szerint ez egy konvergáló sorozat. A változások mértéke időarányosan csökken, míg végül minden visszatér az eredeti kerékvágásba.

- A valóság meggyógyítja önmagát?

- Így is mondhatjuk. Egy ember kiragadásával vagy visszaküldésével sokkal nagyobb sérülést okozunk. Egy teljesen hétköznapi személy esetén a sérülés magától begyógyul. Persze, egy rakás ember azért ír nekünk, hogy hozzuk át Abraham Lincolnt a jelenbe, sőt Mohamedet vagy Lenint is. Ezt, természetesen, nem tehetjük meg. Még ha meg is találnánk őket, a történelem formálóinak hiánya olyan nagy változást idézne elő, amely nem simul el magától. Ki lehet számítani, mekkora változást tekinthetünk túl nagynak, és próbálunk a közelébe se menni ennek a határnak.

- Akkor Timmie...

- Nem, ő nem jelent ilyen jellegű problémát. A valóság szövedéke biztonságban van. Azonban... - Metsző pillantást vetett a nőre, miközben folytatta: - Azonban ne is törődjön ezzel! Tegnap azt mondta, hogy Timmie-nek társaságra lenne szüksége.

- Igen - mosolyodott el a nővér. - Nem gondoltam volna, hogy odafigyelt.

- Természetesen figyelek magára. Kedvelem azt a gyereket. Értékelem az iránta táplált érzelmeit, és eléggé érdekelt vagyok az ügyben ahhoz, hogy elmagyarázzam magának a tevékenységünket. Most már látta, mit csinálunk, nyert valamelyes betekintést a nehézségekbe is, így beláthatja, hogy a világ minden jó szándéka ellenére sem biztosíthatunk társat Timmie-nek.

- Nem tehetik? - kérdezte Fellowes csüggedten.

- Az imént magyaráztam el. Nem valószínű, hogy találnánk még egy Neander-völgyit az ő életkorában. Ehhez hihetetlen szerencse kellene, és még ha sikerülne is, nem lenne jó megtöbbszörözni a kockázati tényezőket azzal, hogy még egy emberi lényt helyezünk el a Sztázisban.

A nő letette az evőeszközt.

- Dr. Hoskins! - kezdte energikusan. - Nem teljesen így értettem. Nem akarom, hogy áthozzanak még egy Neander-völgyit a jelenbe. Tudom, hogy ez lehetetlen. Azonban az már nem lehetetlen, hogy hozzanak még egy gyereket Timmie mellé.

Hoskins tekintetében aggodalom ült.

- Egy embergyereket?

- Egy másik gyereket! - nyomta meg Fellowes a szót ellenségesen. - Timmie is ember!

- Almomban sem jutna eszembe.

- Miért? Miért ne juthatna? Mi a baj ezzel? Kirángatott egy gyereket a saját idejéből, és örökre börtönbe zárta. Nem érzi, hogy tartozik neki? Ha van olyan ember ezen a világon, dr. Hoskins, akit a biológiai kivételével bármely szempontból Timmie apjának nevezhetünk, az maga. Miért nem teheti meg érte ezt az egyszerű kis dolgot?

- Az apjának? - Hoskins nyugtalannak tűnt, ahogy felkelt az asztal mellől. - Azt hiszem, ideje visszamenni, Miss Fellowes, ha nem bánja.

Hallgatagon tértek vissza a babaházhoz, egyikük sem törte meg a csendet útközben.

Ezután Hoskins sokáig nem látogatta meg őket, csupán futtában pillantották meg egymást néha. Néha a nő sajnálta, hogy így alakult a kapcsolatuk, de máskor, amikor Timmie a szokásosnál is magányosabbnak tűnt, vagy amikor órákat töltött el csendben bámulva ki az egyetlen, a semminél alig többet kínáló ablakon, csak annyit gondolt az egészről: hülye férfiak!

Timmie egyre jobban beszélt, a kiejtése napról napra javult. Sohasem veszített el egy bizonyos halk surrogást a hangjából, amit Fellowes aranyosnak tartott Ha nagyon izgatottá vált, még mindig csettintgetni kezdett a nyelvével, de egyre kevesebb-szer történt ilyesmi. Valószínűleg már elfelejtette azokat a napokat, amikor kiragadták a múltból és áthozták a jelenbe - bár az álmai még emlékeztették.

Ahogy idősödött, a fiziológusok egyre kevésbé és a pszichológusok egyre inkább érdeklődtek iránta. A nővér nem volt biztos benne, hogy kedvére való ez a fejlemény; az újabb orvoscsoportot talán még kevésbé tudta megkedvelni, mint az előzőt. Eltűntek a tűk és megszűnt a különleges étrend, ezzel együtt nem vettek le több testfolyadékot. Azonban Timmie-nek különféle akadályokon kellett felülemelkednie, hogy egyáltalán enni vagy inni kapjon. Rudakat mozgatott, paneleket emelt fel és kötelekért nyúlt. Amikor gyenge elektromos kisülések figyelmeztették a rossz mozdulatokra, gyakran sírva fakadt.

Miss Fellowes nem akart könyörögni Hoskinsnak - találkozni sem akart vele; az utolsó emléke az maradt, amikor az ebédlőasztal felett a férfi értetlenül nézett rá. "Hülye, hülye férfiak!" - gondolta párás szemmel.

Azután egy nap váratlanul lecsapott rájuk Hoskins hangja, ahogy beszólt a babaházba:

- Miss Fellowes!

Hűvös arckifejezéssel ment ki hozzá, előtte a köpenyét is megigazgatta, azután meglepetten nézett a sápadt nőre a férfi társaságában. A vékony, középmagas nő törékenynek tűnt, szőke haja és fehér arca csak fokozta ezt a hatást. Mögötte négyévesforma gyerek állt, tágra nyílt szemmel kapaszkodott az anyja szoknyája szélébe.

- Ez itt Miss Fellowes, drágám, a fiú mellé kirendelt nővér! Ő itt a feleségem, Miss Fellowes! - mutatta be Őket egymásnak Hoskins.

(Tényleg a felesége lett volna? Egyáltalán nem úgy nézett ki, ahogy elképzelte. De miért ne lehetne? Egy Hoskins-féle férfi biztosan egy törékeny lényt választ, egyfajta kontrasztként. Feltéve, hogy eszerint választ...)

Kierőltetett magából egy tényszerű köszönést:

- Jó napot, Mrs. Hoskins! Ő lenne... a kisfiúk?

(Meglepte a dolog. Férjként gondolt Hoskinsra, de apaként eddig nem - kivéve persze... Elkapta a fizikus komoly tekintetét, és elpirult.)

- Ez itt a fiam, Jerry - mutatta be a gyereket is a férfi. - Köszönj szépen Miss Fellowes-nak, Jerry!

(Tényleg megnyomta egy kicsit az "ez" szót? Tényleg azt mondta, hogy "ez" a fia és nem...?)

Jerry még inkább behúzódott anyja szoknyája mögé, de azért elmormolt valami helló-félét, Hoskins felesége átnézett a nővér válla felett, mintha keresne valamit a mögötte lévő szobában.

- Menjünk be! - terelte a családját Hoskins. - Gyere, drágám! Lesz egy apró, kellemetlen érzet a küszöbnél, de azonnal el is múlik.

- Azt akarja, hogy Jerry is bejöjjön? - kérdezte Fellowes.

- Természetesen. Ő lesz Timmie játszótársa. Maga mondta, hogy Timmie-nek játszótársra van szüksége. Vagy már el is felejtette?

A nő végletesen meglepődött:

- De... A maga fia?

Hoskins ingerülten válaszolt:

- Ki másé? Nem ezt akarta? Gyerünk, drágám, menjünk be!

Hoskins felesége némi erőfeszítéssel a karjába vette Jerryt, azután habozott néhány pillanatig, végül átlépett a küszöbön. Jerry fészkelődni kezdett, nem tetszett neki az érzet.

Mrs. Hoskins vékony hangon szólalt meg:

- Itt van a lény? Nem látom.

- Timmie! - szólította Fellowes. - Gyere ki!

A fiúcska kikukucskált az ajtófélfa mögül, megbámulta a kisfiút, aki hozzájött látogatóba. Az anya karján láthatóan megfeszültek az izmok.

- Gerald, biztos vagy benne, hogy biztonságos? - kérdezte a férjétől.

A nővér válaszolt helyette:

- Ha arra gondol, hogy Timmie veszélyese, akkor természetesen nem az, Ő csak egy kedves kisfiú.

- De hát egy... barbár...

(Hát persze! A majomfiús cikkek az újságokban!) Miss Fellowes megenyhült:

- Nem az, Nyugodt és értelmes, bármelyik öt és fél éves gyerek lehetne. Nagyon kedves öntől, Mrs. Hoskins, hogy beleegyezett ebbe a találkozásba és megengedi, hogy a kisfia játsszon Timmie-vel. Kérem, ne tartsanak tőle!

- Nem biztos, hogy megengedem! - válaszolta a nő némileg ingerülten.

- Már megbeszéltük, drágám - szólt rá Hoskins. - Ne akarjunk ismét vitatkozni ezen. Inkább tedd le Jerryt!

Mrs. Hoskins így tett, és a kisfiú nekitámasztotta hátát az anyja lábának, a másik szempárt bámulta, amelyik a szobából nézte őt.

- Gyere ki, Timmie! - szólt oda Miss Fellowes. - Ne félj!

Timmie lassan kilépett a belső szobából. Hoskins lehajolt, hogy lefejtse Jerry ujjait az anyja szoknyájáról.

- Lépj hátrébb, drágám! Adjunk a gyerekeknek egy lehetőséget!

A kicsik egymást nézték. Fiatalabbként is Jerry volt magasabb, legalább egy hüvelykkel, és egyenes hátával, magasan tartott fejével összehasonlítva, Timmie groteszk külseje még hangsúlyosabbnak tűnt, mint az első napon.

A nővér ajkai megremegtek.

A kis Neandervölgyi szólalt meg előbb, félénken reszkető hangon:

- Hogy hívnak? - Azzal Timmie előrebökte orrát, mintha csak a másik gyermeket akarná közelebbről megvizsgálni.

A meglepett Jerry hevesen ellökte magától, amitől a rút fiúcska elesett. Mindketten sírva fakadtak, Mrs. Hoskins felkapta a fiát, miközben Miss Fellowes az elfojtott dühtől vörösen felemelte Timmie-t, és vigasztalni kezdte.

- Ösztönösen nem kedvelik egymást - jegyezte meg Hoskins felesége.

- Nem ösztönösebben - mondta a férje fáradtan -, mint bármelyik két gyerek. Tedd le Jerryt, hadd szokjon hozzá a helyzethez! Jobb, ha elmegyünk. Majd Miss Fellowes felhozza Jerryt az irodámba egy idő után, és én hazaviszem.

Az elkövetkező órában a két gyerek folyton egymást figyelte. Jerry az anyja után sírt, Miss Fellowes közeledtére csak kapálózott, de végül megengedte, hogy a nővér megvigasztalja egy nyalókával. Timmie egy másikon rágódott, és az óra végére sikerült rávenni Őket, hogy ugyanazzal a doboz építőkockával játsszanak, még ha a szoba két ellentétes sarkában is.

A nő szinte érzelgős hálát érzett, amiért Hoskins elhozta a fiát.

Kereste a módját, hogyan köszönje meg, de a férfi formális hivatali viselkedése egyenlő volt egy elutasítással. Talán nem tudott megbocsátani, amiért a nővér úgy tüntette fel, mint egy kegyetlen apát. Talán a saját fia bevonása próbálkozás volt a részéről, hogy egyszerre mutassa meg: kedves akar lenni Timmie-hez, de nem az apja!

Végül Fellowes csak annyit tudott mondani:

- Köszönöm! Nagyon köszönöm!

Amire főnöke csak ennyit válaszolt:

- Rendben van, említést sem érdemel.

Ez vált az általánosan használt rutinná. Hetente kétszer Jerryt bevitték egy órára játszani, ami később két órára növekedett. A gyerekek megtanulták egymás nevét, kiismerték egymást és együtt játszottak.

Az első hálarohamokat követően Fellowes azon kapta magát, hogy egyre kevésbé kedveli Jerryt. Nagyobb volt és nehezebb, minden szempontból dominánsabb, így folyton másodlagos szerepbe kényszerítette Timmie-t. Csupán az békítette ki valamennyire, hogy védence a nehézségek ellenére is egyre nagyobb örömmel várta a következő alkalmat, amikor játszótársa eljön hozzá.

Csak ennyit kapott az élettől, sajnálkozott magában a nővér.

Egyszer, amikor őket nézte játék közben, azt gondolta: Hoskins két fia, az egyik a feleségétől, a másik a Sztázistól.

Miközben Ő maga csupán...

"Az ég szerelmére! - gondolta, két öklét a homlokára szorítva. - Csak nem féltékeny vagyok?"

- Miss Fellowes! - szólította meg Timmie (gondosan ügyelt rá, hogy a fiúcska mindig így szólítsa). - Én mikor megyek iskolába?

A nővér lepillantott a buzgó, barna szemre, amely a tekintetét kereste, és kedvesen végigsimított a vastag szálú, göndör hajon. Egész külsejének legkuszább részét a frizurája képezte, mivel sohasem tudott nyugton maradni, amíg Fellowes levágta a haját. Nem kérte szakember segítségét, mert az ügyetlen vágás legalább elfedte a lapos homlokot és a kitüremkedő szemöldököt.

- Hol hallottál te iskoláról? - kérdezte.

- Jerry is megy iskolába. Ó-vo-dás. - Nagyon gondosan formálta a szót. - Sok helyre megy. Odakint. Én mikor mehetek ki, Miss Fellowes?

A nővér szívét apró fájdalom járta át. Természetesen már korábban is látta, hogy nem lehet Timmie-t teljesen elzárni a külvilágtól; egyre többet fog hallani róla, de soha nem láthatja a saját szemével.

Próbált derűsen válaszolni:

- Mégis, mit csinálnál te egy óvodában, Timmie?

- Jerry azt mondta, hogy játszanak, és vannak képes szalagjaik. Diafilmek - tette hozzá némi gondolkodás után. - Azt is mondta, hogy van egy csomó gyerek. Azt mondta... azt mondta... - Újra elgondolkodott egy pillanatra, azután diadalmasan, széttárt ujjakkal feltartotta mindkét kezét. - Azt mondta, hogy ott ennyi gyerek van.

- Szeretnél diafilmeket? - kérdezte a no. - Hozhatok neked diafilmeket. Jókat. És hangszalagokat is.

Ismét sikerült időlegesen megnyugtatni.

Amikor Jerry nem volt vele, sok diafilmet megnézett, és Fellowes órákig olvasott neki különféle hétköznapi könyvekből.

A három szoba világa annyira szűkösnek bizonyult, hogy még a legegyszerűbb történeteket is meg kellett magyaráznia. Amikor azonban jobban megismerte a külvilágot, Timmie rémálma is gyakrabban jelentkezett.

Mindig ugyanazt álmodta a külvilágról. Próbálta elmondani gondozójának, hogy álmában kint volt egy üres és nagyon nagy külvilágban, sok gyerekkel együtt, furcsa és felismerhetetlen tárgyakkal körülvéve, amelyek a könyvek félig megértett leírásai alapján csak félig-meddig léteztek, avagy a rég maga mögött hagyott Neandervölgyi emlékekből származtak.

A gyerekek és a tárgyak azonban nem törődtek vele, így hiába volt kint a világban, sohasem vált a részévé annak. Ugyanolyan egyedül volt, mintha a saját szobáiban lenne - ilyenkor sírva felriadt.

Fellowes próbálta nevetségessé tenni ezeket az álmokat, hogy enyhítse a fiúcska szorongását, de néhány éjjelen ő maga is sírva hevert az ágyában

Egy nap olvasás közben Timmie óvatosan a nő álla alá nyúlt, és felemelte az arcát, hogy a tekintetük találkozzon.

- Honnan tudja, hogy mit kell mondani, Miss Fellowes? - kérdezte.

- Látod ezeket a jeleket? - A nővér a betűkre mutatott a könyvben. - Ezek mutatják, hogy mit kell mondani. Ezek a jelek szavakat jelentenek.

A fiú hosszan és kíváncsian nézegette a betűket, még a könyvet is kivette az ápolónő kezéből.

- Néhány jel ugyanolyan.

Az okoska felfedezést hallván Fellowes felkacagott:

- Így van! Megmutassam, hogy keli ilyen jeleket rajzolni?

- Igen. Szeretek rajzolni.

A nővérnek eszébe sem jutott, hogy megtaníthatná olvasni. Amíg a fiú nem kezdett el felolvasni neki, Miss Fellowes-nak eszébe sem jutott, hogy Timmie képes lehet olvasni.

A felismerés hetekkel később hasított bele, amikor a fiúcska az ölében ülve elmondta, milyen szavak vannak az épp náluk lévő mesekönyvben. Felolvasott neki. A gyerek olvasott fel a felnőttnek!

A nővér csodálkozva küzdötte talpra magát.

- Hamarosan visszajövök, Timmie - mondta. - Meg kell látogatnom dr. Hoskinst.

Majd beleőrült az izgalomba. Úgy tűnt, talált egy választ Timmie boldogtalanságára. Ha a fiú nem is léphet be a világba, attól a világot még be lehet hozni neki abba a három szobába. Könyvek, filmek és hangok formájában az egész világot be lehetett vinni neki. Teljes mértékben kiművelhető! Ráadásul, tartoztak is neki ennyivel.

Olyan hangulatban találta a cégvezetőt, amely nagyon hasonlított az övére: diadalittasnak tűnt. Az irodájában szokatlan forgalom zajlott, és egy pillanatra még az is megfordult az előtérben álló nővér fejében, hogy nem fog bejutni hozzá.

A férfi azonban fogadta, arcán széles mosoly terült el alkalmazottja láttán.

- Jöjjön csak be, Miss Fellowes!

Gyorsan mondott néhány szót az interkomba, azután kikapcsolta a szerkezetet.

- Hallotta már? Nem, persze, nem is hallhatta... Megcsináltuk! Végül a rövid távú intertemporális detektálás is sikerült!

- Úgy érti - Fellowes próbálta elszakítani gondolatait a saját jó hírétől -, hogy képesek áthozni valakit a történelmi időkből a jelenbe?

- Pontosan így értem! Jelen pillanatban is épp egy tizennegyedik századi egyénre fókuszálunk. Csak képzelje el! Képzelje el! Ha tudná, micsoda örömmel tölt el, hogy végre magunk mögött hagyhatjuk az örökösnek tűnő őskort, és történészekre cserélhetjük a paleontológusokat! - De maga is akart mondani valamit, nem? Jókedvemben talált, úgyhogy mindent megkap, amit csak akar!

A nővér elmosolyodott.

- Ennek örülök. Szeretnék kialakítani Timmie számára egy oktatási rendszert.

- Tanítani akarja? Mire?

- Nos, mindenre. Iskolára gondoltam. Hogy tanulhasson.

- Képes egyáltalán tanulni?

- Máris tanul. Tud olvasni. Én magam tanítottam meg rá.

Hoskins hirtelen mintha elszomorodott volna.

- Nem tudom, Miss Fellowes...

- Épp az imént mondta, hogy mindent megkapok, amit csak akarok...

- Tudom, és nem kellett volna ezt mondanom. Nézze, Miss Fellowes, biztosan ön is tudja, hogy nem tarthatjuk fenn örökké a Timmie-kísérletet.

A nő rémülten nézett rá, bár még nem teljesen értette, hogy a férfi hová akar kilyukadni. Hogy értette azt, hogy nem tarthatják fenn? Ademewski professzor és a kőzetmintájának emléke hirtelen új, fájdalmas jelentést nyert.

- De most egy kisfiúról beszélünk, nem egy kődarabról! - ellenkezett.

- Még egy kisfiú sem kaphat aránytalanul nagy jelentőséget, Miss Fellowes - válaszolta Hoskins fészkelődve a székén. - Most, hogy a történelmi időkből is számíthatunk különféle személyekre, Sztázistérre lesz szükségünk. Annyira, amennyit csak fel tudunk szabadítani.

A nővér még mindig nem tudta elhinni:

- De ezt nem tehetik. Timmie... Timmie...

- Kérem, Miss Fellowes, ne ingerelje fel magát! Timmie még marad egy ideig. Talán hónapokig is. Addig megtesszük, amit tehetünk.

A nő még mindig csak bámult.

- Hadd adjak önnek valamit, Miss Fellowes!

- Ne! - utasította el Edith suttogva. - Semmire sincs szükségem! - Azzal felállt, és kiment, úgy érezte, mintha rémálomba csöppent volna.

"Nem fogsz meghalni, Timmie - gondolta. - Nem halhatsz meg."

Jólesett foggal-körömmel kapaszkodni a gondolatba, hogy Timmie nem halhat meg, de fogalma sem volt, hogyan intézze ezt el. Az első hetekben Fellowes csak a reményt táplálta, hogy a tizennegyedik századi ember kiragadása sikertelen próbálkozásba fullad. Hoskins elhibázza az elméletet vagy nincs megfelelő eszköz, hogy átültessék azt a gyakorlatba. Akkor a dolgok ugyanúgy mennek majd tovább, mint addig.

Azonban az egész világ ennek az ellenkezőjében reménykedett, és a nővér gyűlölte a világot ezért. A Középkor-projekt izgatott nyilvánosság közepette érte el a csúcspontját. A sajtó és a közönség egyformán ilyesmire éhezett. A Sztázis Rt.-nek pedig egy ideje már hiányzott a támogatások fenntartásához szükséges nyilvánosság. Egy újabb kődarab vagy őshal már nem kavarta fel az állóvizet. Ez azonban igen.

Egy történelmi ember, egy ismert nyelvet beszélő felnőtt; valaki, aki új oldalt nyithat a történelemben a tudósok számára.

Közeledett a kijelölt időpont, és ezúttal nem hárman figyelték az eseményeket egy erkélyről. Ezúttal közönségnek számított az egész világ. Ezúttal a Sztázis Rt. technikusai majdnem az egész emberiség előtt mutatták be szakértelmüket.

Miss Fellowes majd beleőrült a várakozásba. Egyszer alig ismerte meg a kis Jerry Hoskinst, amikor a fiú eljött a szokásos közös játékra. Nem rá várakozott.

(A titkárnő csak lehozta, és egy biccentést követően azonnal elsietett. Rohant, hogy jó helyet találjon a nézőtéren, és ne szalassza e! a Középkor-projekt kiteljesedését. "Nekem is találnom kellene egy jó helyet, bár sokkal jobb okom van rá - gondolta a nővér keserűen. - Bár megjönne már az a hülye lány!")

Jerry Hoskins odaoldalgott hozzá.

- Miss Fellowes! - szólította meg, és egy újságcikk másolatát kotorta elő a zsebéből.

- Igen? Mit szeretnél, Jerry?

- Ez itt Timmie a képen?

A nő először nem értette, csak bámult a gyerekre, azután kivette a kezéből a papírlapot. A Középkor-projekt izgalma feltámasztotta a Timmie iránti érdeklődést, még ha csak halványan is.

Jerry összevont szemöldökkel nézett rá.

- Azt írja, hogy Timmie egy majomfiú. Ez mit jelent?

Miss Fellowes elkapta a kölyök karját, de visszafogta a kényszert, hogy hevesen megrázza.

- Ezt soha ne mondd, Jerry! Soha, megértetted? Ez csúnya szó, és sohasem szabad használni.

A fiú ijedten próbált kiszabadulni a szorításából.

A nő nem engedte el rögtön, előbb a kis kart is megcsavarva széttépte a papírlapot.

- Most pedig menj be, és játsszatok Timmie-vel! Van egy új könyve, meg akarja mutatni neked.

Azután végre felbukkant a lány is. Miss Fellowes nem ismerte; a szokásos helyettesei, akik beugrottak, ha dolga akadt valahol, a Középkor-projekt csúcspontján mind elfoglaltak voltak, de Hoskins titkárnője megígérte, hogy talál valakit. Elméletileg ezt a lányt.

Edith próbálta törölni hangjából a panaszos árnyalatot:

- Téged jelöltek ki a Sztázis egyes részlegébe?

- Igen. Mandy Terris vagyok. Ön Miss Fellowes, ugye?

- Így van.

- Elnézést a késésért. Mindenki nagyon izgatott.

- Tudom. Szeretném, ha...

Mandy félbeszakította:

- Gondolom, maga is megnézi! - Bárgyún kedves tekintete megtelt irigységgel.

- Ne törődj vele! Szeretném, ha bejönnél és megismerkednél Timmie-vel és Jerryvel. Most két órán keresztül együtt játszanak, nem okoznak gondot. A tej és a játékok kéznél vannak. Valójában az a legjobb, ha magukra hagyod Őket. Megmutatom, hol vannak a dolgok és...

- Timmie az a majomfi...

- Timmie a Sztázis alanya! - szakította félbe a nővér ellentmondást nem tűrő hangon.

- Úgy értem, ő az, akinek nem szabad kimennie, igaz?

- Igen. Gyere be! Nincs sok időnk.

Amikor végre elindulhatott, Mandy Terris magas hangon kiáltott utána:

- Remélem, talál egy jó helyet, és... a kutyafáját, működni is fog!

Miss Fellowes nem bízott benne, hogy méltányos választ tudna adni, ezért inkább hátra sem nézett, csak kisietett a babaházból.

A késlekedés azt jelentette, hogy nem kapott jó helyet. Nem jutott beljebb a díszteremnél, az ott felszerelt faliképernyőn kellett megnéznie az eseményt. Végtelenül sajnálta. Azt kívánta, bárcsak ott lehetett volna a helyszínen. Bárcsak olyan közel kerülhetett volna a gépezetekhez, hogy kinyúlva elér egy érzékeny pontot; bárcsak tönkretehette volna a kísérletet valamiképpen!

Megtalálta az erőt magában, amellyel legyőzhette őrületét. Az egyszerű pusztítás nem hozott volna semmi jót. Újraépítik, újjáalkotják az egészet, ha kell, és semmissé teszik az erőfeszítést. Ráadásul, soha többé nem térhetett volna vissza Timmie-hez.

Semmi sem segíthetett, csak ha maga a kísérlet rosszul sül el: ha valami helyrehozhatatlanul elromlik.

Így hát várt, amíg tartott a visszaszámlálás, tekintetével minden mozdulatot végigkísért az óriási képernyőn, figyelte a technikusok arcát, ahogy a kamera egyikükről a másikra fordult. Várta a bizonytalan és aggódó tekinteteket, amelyek azt jelezték volna, hogy valami rosszul sült el, váratlanul kisiklott. Csak várt és figyelt, figyelt...

Nem talált ilyen tekintetet. A számláló elérte a nullát, és nagyon csendesen, nagyon szerényen a kísérlet sikerült.

Az újonnan felállított Sztázishelyiségben egy szakállas, görnyedt hátú, meghatározhatatlan korú szántóvető állt rongyos-koszos ruhában és facipőben. Tompa rémülettel bámult a hirtelen jött, őrjítő változásra maga körül.

Miközben az egész világ őrülten örvendezett, Miss Fellowes a bánattól dermedten állt, lökdösték és taszigálták, épp csak le nem taposták; diadalittas kiáltások vették körül, miközben ő összegörnyedt a vereség érzésétől.

Amikor a hangosbeszélő túlharsogta a tömeget és Őt szólította, háromszor is elmondta a magáét, mielőtt a nővér reagált rá.

- Miss Fellowes! Miss Fellowes-t azonnal kéretik a Sztázis egyes részlegébe! Miss Fellowes! Miss Fellowes-t azonnal...

- Engedjenek már ki! - kiabált rá az emberekre maga előtt, de alig bírt levegőt venni, hogy rendesen kieressze a hangját. Az ujjongás felett megtelt a levegő a nevével és a hívással. Vad energiával vágta át magát a tömegen, ellökte maga elől az embereket, ököllel vagdalkozott, csapkodott és megállíthatatlanul haladva az ajtó felé rémálomszerű perceket élt át.

Mandy Terris zokogott:

- Nem tudom, hogyan történhetett meg! Csak kimentem a folyosó végére, hogy ránézzek a kis faliképernyőre. Tényleg csak egy percre! Aztán, mielőtt még visszaértem volna... - Hirtelen vádlón felkiáltott; - Maga mondta, hogy nem lesz velük baj! Maga mondta, hogy hagyjam őket magukra...!

Miss Fellowes zilált volt és leküzdhetetlenül reszketett:

- Hol van Timmie?

Egy nővér épp fertőtlenítővel mosta le a nyivákoló Jerry karját, közben egy másik előkészítette a tetanuszoltást A gyerek ruháira vér cseppent.

- Megharapott, Miss Fellowes! - Jerry egyszerre sírt és dühöngött. - Megharapott!

A gondozónő azonban egyáltalán nem figyelt rá.

- Mit csináltál Timmie-vel? - kiáltotta.

- Bezártam a fürdőszobába - válaszolta Mandy. - Bedobtam a kis szörnyeteget, és rázártam az ajtót!

Fellowes berontott a babaházba. Remegő kézzé! babrált a fürdőszoba ajtajával. Úgy érezte, egy örökkévalóság telt el, mire sikerült kinyitnia, és megtalálta a sarokban kuporgó, rút fiúcskát.

- Ne korbácsoljon meg, Miss Fellowes! - sírt fel a gyerek. - Nem akartam!

- Ó, Timmie, ki beszélt neked korbácsolásról? - kérdezte a nővér, és odalépett, vadul magához ölelte a kisfiút.

- Az a néni azt mondta, hogy Miss Fellowes meg fog verni egy kötéllel!

- Dehogy verlek meg! A néni csúnyaságot mondott. De mi történt? Meg tudod mondani?

- Jerry azt mondta, hogy majomfiú vagyok... Azt mondta, hogy nem vagyok igazi gyerek. Meg azt mondta, hogy állat vagyok. - Timmie ismét könnyekben tört ki:

- Azt mondta, hogy soha többet nem játszik egy majommal! Mondtam neki, hogy nem vagyok majom, és nem is voltam majom sohasem! Azt mondta, hogy mindig is furán néztem ki és szörnyen ronda vagyok! Folyton ezt mondta, újra meg újra, azután megharaptam!

Már mindketten sírtak. A nővér zokogva próbálta megnyugtatni:

- Tudod, hogy ez nem igaz! Te is tudod, Timmie! Igazi fiú vagy! Egy kedves, igazi fiú vagy, a legjobb fiú a világon. Senki, soha senki nem vehet el tőlem!

Könnyen rászánta magát, és azt is tudta, mit kell tennie. Minél előbb. A fia sérülése után Hoskins már nem vár sokáig...

Még aznap éjjel cselekednie kellett. Aznap éjjel; amikor a hely négyötöde alszik és a maradék egyötöd a Középkor-projekt sikerétől intellektuálisan megittasulva, figyelmetlenebb a szokásosnál.

Szokatlannak tűnhetett, hogy későn megy vissza, de történt már ilyen. Az őr jól ismerte, és álmában sem jutott volna eszébe, hogy rákérdezzen, miért jött. Az sem ébreszthetett gyanút, hogy kezében táskával érkezett. Az örök frázissá] és mosolyogva ment el a férfi mellett:

- Játékok a fiúnak...

Miért ne hinné el az őr?

Elhitte. Amikor bement a babaházba, Timmie-t még ébren találta, és kétségbeesetten próbált normálisnak tűnni, nehogy megijessze a gyermeket. Próbálta megnyugtatni Jerryvel kapcsolatban, és beszéltek a fiú álmairól.

Ha elindul, kevés emberrel fog találkozni, és senki sem kérdezi meg, hogy miféle csomagot cipel. Timmie csendben marad és a terve hamarosan fait accompli[10] lesz. Végrehajtja, és ha meg nem történtté akarják tenni, annak nem lesz értelme. Békén hagyhatják. Mindkettejüket békén hagyhatják.

A nő kinyitotta a táskát, és kivette belőle a kabátot, a füles gyapjúsapkát és a többi ruhát.

Timmie megriadt a szokatlan daraboktól.

- Miért öltöztet fel ezekbe, Miss Fellowes?

- Kimegyünk, Timmie! Oda, ahol az álmaid vannak.

- Az álmaim? - Tekintetébe befészkelte magát a vágyakozás, ám közben a riadalomból félelem lett.

- Ne félj! Velem leszel. Ha velem vagy, akkor nem félsz, ugye, Timmie?

- Nem, Miss Fellowes - mondta, és formátlan kis fejével a nővérnek támaszkodott. Ölelő karjaival a nő érezte a kicsi szív dobogását.

Éjfélre járt, és a gondozónő a karjába vette a kisfiút. Kikapcsolta a riasztót, és halkan kinyitotta az ajtót.

Azután felsikoltott, amikor Hoskinsszal találta szemben magát!

Két másik férfi is jött a tudóssal, aki ugyanolyan csodálkozva bámult a nőre, mint az őrá.

Miss Fellowes egy másodperccel előbb eszmélt fel, és megpróbált gyorsan átnyomakodni az érkezők mellett, ám ez a rövid idő kevésnek bizonyult. Hoskins durván megragadta és visszalökte, neki egy fiókos szekrénynek. Intett az embereinek, és elállta az ajtót.

- Erre nem számítottam. Teljesen megőrült?

A nővérnek az utolsó pillanatban sikerült úgy fordulnia, hogy Timmie helyett a válla csapódott a bútornak. Könyörgő tekintettel kérdezte:

- Mi kárt okozok, ha magammal viszem, dr. Hoskins? Nem helyezheti az energiaveszteséget az emberi élet elé!

A cégvezető kivette a nővér kezéből a fiúcskát.

- Egy ekkora energiaveszteség dollármilliók elvesztését jelentené a befektetőink számára. Borzasztóan kedvezőtlen lenne a Sztázis Rt. számára. Végül pedig híreket jelentene, amelyek szerint egy szentimentális nővér bármit elpusztítana egy majomfiú kedvéért.

- Majomfiú!? - Miss Fellowes riadalma tehetetlen haraggá változott.

- A tudósítók így fogják nevezni.

Felbukkant Hoskins egyik embere; egy nejlonkötelet fűzött át a fai felső részére rögzített karikákon.

A nővérnek eszébe jutott a kötél, amelyet Hoskins az Ademewski professzor által vizsgált kőzetminta szobája mellett húzott meg.

Felkiáltott:

- Ne!

Hoskins azonban letette Timmie-t, és óvatosan levette róla a kabátot.

- Maradj itt, Timmie! Nem lesz semmi baj. Csak kimegyünk egy percre, rendben?

Az elfehéredett és ijedtségében szóhoz sem jutó kisfiúnak sikerült bólintania.

Hoskins kivezette a gondozónőt a babaházból. Ekkor Fellowes már nem bírt ellenkezni. Tompán nézte, ahogy a kötelet levezetik a Sztázis helyiségeinek külső falán.

- Sajnálom, Miss Fellowes! - mondta Hoskins. - Meg akartam kímélni ettől. Azért jöttem éjjel, hogy már csali akkor tudja meg, amikor vége.

- Vagy mert a fia megsérült - suttogta a nő fáradtan. - A fia addig kínozta a gyereket, amíg az meg nem támadta.

- Nem. Higgyen nekem! Tudok a mai incidensről, és azt is tudom, hogy Jerry hibája volt. Csakhogy a történet kiszivárgott. Nem csoda, egész nap tele volt a ház sajtosokkal. Nem engedhetem meg, hogy egy torz mese lásson napvilágot hanyagságról és egy vad Neander-völgyiről, úgymond, mert elterelné a figyelmet a Középkor-projekt sikeréről. Timmie-nek hamarosan mindenképpen mennie kellene; akkor akár most is mehet, így a lehető legkisebb kapaszkodót hagyjuk a szenzáció-hajhászoknak.

- Ez nem olyan, mint visszaküldeni egy kődarabot! Megöl egy emberi lényt!

- Nem ölöm meg. Semmit sem fog érezni. Egyszerűen csak egy Neandervölgyi fiú lesz egy Neandervölgyi világban. Nem lesz többé rab vagy idegen. Kap egy esélyt a szabad életre.

- Miféle esélyt? Csak hétéves! Hozzászokott, hogy gondozzák, etetik, öltöztetik, vigyáznak rá. Teljesen egyedül lesz. Lehet, hogy a törzse már rég nincs is ott, ahol négy évvel ezelőtt hagyta. És ha mégis, talán már fel sem ismerik. Gondoskodnia kell majd magáról, de honnan tudhatná, hogyan csinálja?

Hoskins reménytelenül megrázta a fejét.

- Úr 22 égben, Miss Fellowes, maga tényleg azt hiszi, hogy nem gondoltunk erre? Azt hiszi, idehoztunk volna egy gyereket, ha nem arról lett volna szó, hogy először sikerült ráfókuszálnunk egy emberre vagy majdnem-emberre, és meg mertük volna kockáztatni, hogy elengedjük és keressünk egy7 másik fókuszt? Maga szerint miért tartottuk itt Timmie-t ennyi ideig, ha nem azért, mert vonakodtunk visszaküldeni őt? Csak annyiról van szó - itt hangja kétségbeesettnek tűnt, hogy nem várhatunk tovább. Timmie a terjeszkedés gátja! Timmie rossz vélemények forrása lehet a sajtóban. Nagy dolgok küszöbén állunk, és nagyon sajnálom, Miss Fellowes, de nem hagyhatjuk, hogy Timmie az utunkba álljon. Ezt nem engedhetjük meg. Nem engedhetjük meg, Miss Fellowes, nagyon sajnálom!

- Akkor legalább hadd köszönjek el! - kérte a nővér szomorúan. - Adjon öt percet, hogy elköszönjek! Legalább ennyit engedjen meg!

Hoskins nem sokáig habozott:

- Menjen!

Timmie odafutott hozzá. Utoljára futott oda hozzá, és Miss Fellowes utoljára zárta karjába.

Egy hosszú percen át csak ölelte és ölelte. Közben kinyúlt az egyik lábával és a falhoz lökött egy karosszéket, hogy leüljön.

- Ne félj, Timmie!

- Ha itt van velem, akkor nem félek, Miss Fellowes, Az a bácsi haragszik rám? Az a bácsi odakint?

- Nem haragszik. Csak nem ért minket. Tudod, mi az az anyuka, Timmie?

- Mint amilyen Jerry anyukája?

- Jerry beszélt az anyukájáról?

- Néha. Azt hiszem, az anyuka egy néni, aki vigyáz rád, aki nagyon kedves hozzád, és aki jó dolgokat csinál.

- Így van. Akartad valaha is, hogy legyen egy anyukád, Timmie?

A fiúcska elhúzta tőle a fejét, hogy a szemébe nézzen. Az arca felé nyúlt, azután a hajához, megsimogatta, ahogy valaha régen a nő simogatta meg őt.

- Te vagy az anyukám?

- Ó, Timmie!

- Haragszol rám, mert megkérdeztem?

- Nem, persze, hogy nem.

- Tudom, hogy a neved Miss Fellowes, de... de néha belül "Anyu'-nak szólítalak. Nem baj?

- Nem, egyáltalán nem baj. Nem hagylak el soha többé, és nem hagyom, hogy bárki is bántson. Mindig melletted maradok, hogy vigyázzak rád. Nevezz Anyunak úgy, hogy én is halljam!

- Anyu! - tett eleget a kérésnek Timmie, és befészkelte magát az ölébe.

A nő átölelte a gyereket, vele együtt felállt, majd fellépett a székre is. Kintről kiáltás hallatszott, de nem törődött vele, szabad kezével felnyúlt, és teljes súlyával a kötélre nehezedett, amely karikákba fűzve húzódott végig a fal felső részén.

Kiszúrta a Sztázisbuborékot, és a szoba kiüresedett.

Nightfall and Other Stories - Antológia

Leszáll az éj

"Ha a csillagok évezredenként csupán egyetlen éjszakára jelennének meg, menynyire hinné és tisztelné, próbálná nemzedékeken keresztül fenntartani az ember Isten városának emlékét?"

EMERSON

Aton 77, a Saro Egyetem igazgatója ellenségesen lebiggyesztette ajkát, és dühösen nézett a fiatal újságíróra.

Theremon 762 teljesen természetesnek vette az ellene irányuló haragot. Már korán a "lehetetlen" interjúkra specializálódott, amikor az azóta széles körben olvasott rovata még csupán egy riporterkölyök őrült álmának számított. Számos alkalommal szerzett emiatt zúzódásokat, monoklikat és törött csontokat; de nyugalma és önbizalma bőségesen megnövekedett.

Leeresztette előrenyújtott kezét, melyet az igazgató sokatmondóan nem fogadott el, és nyugodtan várta, hogy az idősödő férfi lehiggadjon. Az asztronómusok egyébként is csodabogarak, és ha számításba vesszük Aton legutóbbi két hónapban nyilvánosságra került cselekedeteit, akkor a fickó lehetett a legfurább szerzet az összes között.

Aton 77 rálelt visszafojtott indulattól remegő hangjára, érzelmei ellenére modora mégis tartalmazta azt az óvatos, valamelyest pedáns kifejezésmódot, amely a híres asztronómus névjegyének számított.

- Uram! - szólította meg a fiatalembert. - Pokoli arcátlanságot követ el azáltal, hogy elébem járul a pimasz javaslatával!

Az obszervatórium izmos telefotográfusa, Beenay 25 megnyalta kiszáradt ajkát, és idegesen közbeszólt;

- Tudja, uram, mindenesetre...

Az igazgató ránézett, és felhúzta egyik fehér szemöldökét.

- Ne szólj bele, Beenay! Jó szándékot feltételezek amögött, hogy idehoztad ezt az embert, de nem tűrök el semmilyen engedetlenséget!

Theremon úgy döntött, ideje részt venni a párbeszédben:

- Igazgató úr! Azt hiszem, ha befejezhetném, amit elkezdtem...

- Azonban jómagam nem hiszem, fiatalember - szólt rá Aton -, hogy mondhat nekem bármit is, ami számíthat ahhoz képest, amit az elmúlt két hónap során megírt a napi rovatában! Ön roppant sajtókampányt indított jómagam és kollégáim tevékenysége ellen, amelynek során megpróbáltuk közös túllépésre bírni a világot egy mára már elháríthatatlanná vált veszély ellenében. Meglehetősen személyes támadásaival az öntől telhető legtöbbet tette annak érdekében, hogy eme obszervatórium személyzetét nevetségessé tegye!

Az igazgató felvette az asztalról a Saro City Chronicle egy példányát, és dühösen rázta meg Theremon előtt.

- Bárki, még a maga jól ismert pimaszságával is habozott volna eljönni hozzám és engedélyt kérni, hogy tudósíthasson a mai eseményekről a lapjának! De hogy pont maga! Az összes újságíró közül!

Aton ledobta az újságot a padlóra, és az ablakhoz ment, két kezét egymásba kulcsolta a háta mögött.

- Távozhat! - vakkantotta oda a válla felett. Rosszkedvűen nézett ki a láthatárra, ahol a Gamma, a bolygó hat napja közül a legfényesebb épp nyugovóra tért. A horizont ködében máris elhalványodott és elsárgult, s Aton tudta, hogy mire visszatér, az ő elméje biztosan megbomlik.

Hirtelen megpördült.

- Ne, várjon! Jöjjön ide! - Ellentmondást nem tűrő mozdulattal intett. - Meglesz a sztorija!

Az újságírónak amúgy sem állt szándékában távozni. Lassan közelebb lépett az idős férfihoz, és ő kimutatott az ablakon:

- A hat nap közül már csak a Béta van fenn az égen. Látja?

A kérdés meglehetősen szükségtelennek tűnt. Miután a Gamma fényesebb sugarai elhaltak, a zenitet épp megközelítő Béta pirosas fénye szokatlan, narancssárga színnel árasztotta el a tájat. A Béta épp az aphéliumon[11] járt, így távol volt és kicsinek tűnt; kisebbnek, mint amekkorának Theremon valaha is látta. Azonban néhány percre így is Lagash egének vitathatatlan urává vált.

Lagash saját napja, az Alfa, tehát az, amelyik körül a bolygó keringett, épp az ellenkező oldalon járt, ahogyan a távoli páros is. Béta, a vörös törpe - Alfa legközelebbi társa - egyedül maradt. Rémisztőén egyedül,

Aton arca elvörösödött a nap fényében.

- Négy órán belül - kezdte - az általunk ismert civilizációnak vége. Mégpedig azért, mert ahogy maga is láthatja, a Béta az egyetlen nap az égen. - Zordan elmosolyodott. - Nyomtassák csak lel! Senki sem lesz már, aki elolvashatná.

- Mi van, ha négy óra elteltével eltelik újabb négy óra, és nem történik semmi? - kérdezte a fiatalember halkan,

- Emiatt ne aggódjon! Lesz minek történnie...

- Minden bizonnyal. Azonban mégis fennáll a lehetőség, hogy nem történik semmi.

Beenay 25 másodszor is megszólalt:

- Szerintem hallgatnia kellene rá, uram.

- Szavaztassa meg, Aton igazgató úr! - jegyezte meg Theremon.

Az obszervatórium személyzetének utoljára ott maradt öt tagja fészkelődni kezdett. Egészen idáig sikerült megőrizniük egyfajta óvatos semlegességet.

- Szükségtelen - felelte Aton határozottan. Előhúzta zsebóráját. - Mivel jó barátja, Beenay annyira erősködik, adok magának öt percet. Hallgatom.

- Remek! Szóval, mi sérelem éri azáltal, hogy itt lehetek, és szemtanúként számolhatok be az eseményekről? Ha az előrejelzései igazolódnak, akkor a jelenlétem nem fájhat; a rovat megszakad, mert képtelen leszek megírni a folytatást. Másrészről, ha semmi sem lesz az egészből, akkor számíthat rá, hogy mindenki nevetségessé akarja majd tenni. Igazán jobban jár, ha ezt egy baráti kéz indítja el!

Aton felhorkant.

- Csak nem a saját kezére gondol, amikor baráti kezet emleget?

- Dehogynem! - Theremon leült, és keresztbe tette a lábát. - A rovatom talán kissé vadnak tűnhet, de valójában csak felhívom a figyelmet a kételkedés lehetőségére. Mindenesetre, nem ebben a században kell szórni az igét, hogy "Lagash végzete közel jár". Meg kell értenie, hogy az emberek már nem hisznek a Jelenések könyvében, mi több, nyugtalanítja őket, hogy a tudósok kifordították a köpönyegüket, és hirtelen igazat adtak a Kultusznak...

- Szó sincs ilyesmiről, fiatalember! - vágott közbe Aton. - Bár az adataink nagy részét valóban a Kultusz bocsátotta rendelkezésünkre, az eredményeinknek semmi köze a Kultusz misztériumaihoz. A tények mindig tények maradnak, és a Kultusz úgynevezett mitológiája mögött is rejlenek bizonyos tényszerűségek. Feltártuk őket, és letéptük róluk a misztérium köpönyegét. Biztosíthatom róla, hogy emiatt a Kultusz most jobban gyűlöl, mint maga.

- Én nem gyűlölöm. Csak próbálom elmondani, hogy a tömegeknek furcsa humoruk van. Most épp dühös.

Aton gúnyos grimaszt vágott.

- Legyen.

- Igen, de milyen lesz holnap?

- Nem lesz holnap!

- És ha mégis lesz? Tegyük fel, hogy lesz, csak hogy kitaláljuk, mi történne. Ez a düh igen komoly formát is ölthet. Ahogyan bizonyára ön is tudja, a gazdaság zuhanórepülésben volt az utóbbi két hónapban. A befektetők nem igazán hiszik, hogy vége lesz a világnak, ugyanakkor sokkal óvatosabban bánnak a pénzükkel, amíg ez az egész lezajlik. Köz Jani sem hisz magának, de az új bútor még várhat pár hónapig, csak biztonság esetére.

- Látja? Amint ennek az egésznek vége, az összes nagyobb gazdasági szereplő magát fogja okolni. Azt fogják mondani, pardon a kifejezésért, hogy ha mindenféle rögeszmés bolondok valami abszurd jövendöléssel kedvükre felforgathatják az ország jólétét, altkor az egész bolygó feladata megakadályozni őket ebben. Már izzik a parázs, uram, és a szikrákat messzire elviszi a szél!

Az igazgató nyugodtan pillantott a rovatvezetőre.

- És mit tudna ön ajánlani, ami kisegítene ebben a helyzetben?

- Nos - vigyorodott el Theremon felajánlhatom, hogy vezetem a közt. Tudom úgy formálni a helyzetet, hogy főként a nevetséges oldal domborodjon ki. Elismerem, hogy nehéz lesz kibírni, mivel az egész társaságot egy csapat makogó idiótának kell beállítanom. Viszont ha az emberek nevetnek magukon, akkor elfelejtenek haragudni. Cserébe a kiadó csak egy exkluzív sztorit kér.

- Szerintünk igaza van, uram! - tört ki Beenay-ből. - Az elmúlt két hónap során mindent átgondoltunk, kivéve azt, hogy millió az egyhez eséllyel lehet valamilyen hiba az elméletben vagy a számításainkban. Le kell fednünk ezt a lehetőséget is.

Az asztal köré gyűlt munkatársak felől egyetértő mormogás érkezett, mire Aton olyan képet vágott, mintha a szája hirtelen megtelt volna valami keserűvel, amitől nem tud megszabadulni.

- Akkor maradjon, ha úgy kívánja! Azonban illemtudóan tartózkodni fog attól, hogy bármilyen módon akadályozzon feladataink elvégzésében. Emellett emlékeztetem, hogy itt minden tevékenység felett az én kezemben összpontosul az ellenőrzés, és a rovatában kifejtett véleménye ellenére elvárom a teljes együttműködését és tiszteleté*:

Kezét még mindig a háta mögött tartotta, de beszéd közben határozottan előretolta ráncos arcát. Valószínűleg még a végtelenségig folytatta volna, ám új hang szakította félbe a tirádát:

- Helló, helló, helló! - szólt a magas tenor, és az újonnan érkező férfi szilvaképe elégedett mosolyra húzódott. - Mi ez a kriptahangulat? Remélem, senki sem veszítette el a hidegvérét!

Aton döbbenten bámult rá.

- Maga meg mi az ördögöt keres itt, Sheerin? - kérdezte rosszkedvűen. - Azt hittem, a Rejtekhelyen marad.

Sheerin nevetve dobta le zömök alakját egy karosszékbe.

- Tőlem akár fel is robbanhat a Rejtekhely! Dögunalmas ott! Itt akartam lenni, ahol a dolgok zajlanak. Nem gondolja, hogy bennem is megvan a kellő mértékű kíváncsiság? Látni akarom ezeket a Csillagokat, amelyekről a Kultusz hívei beszélnek mindig. - Összedörgölte a két kezét, és komolyabb hangvételben folytatta: - Lassan kezd fagyni odakint. Önmagában a szél is elég hideg, hogy jégcsapokat növesszen az ember orrára. Mintha a Béta egyáltalán nem adna hőt, bár amilyen messze van...

Az ősz hajú igazgató bőszen csikorgatta fogait,

- Mégis, miért kockáztat és művel őrültségeket, Sheerin? Miért jó nekünk, hogy maga is itt van?

- Miért jó, hogy itt vagyok? - Sheerin komikus beletörődéssel tárta szét a karját:

- Egy pszichológusnak semmi dolga a Rejtekhelyen. A tettek embereire van szükségük és erős, egészséges nőkre, akik képesek gyerekeket kihordani. Rám? Ötven kilóval nehezebb vagyok a tettek emberénél, és valószínűleg a gyerekszülés sem menne túl jól. Minek zaklassam őket még egy etetni való szájjal? Sokkal jobban érzem magam itt.

- Mi az a Rejtekhely, uram? - kérdezte Theremon fürgén.

Eddig Sheerin valószínűleg észre sem vette az újságírót. Meredten nézett rá, azután felfújta kerek képét.

- És egyébként ki a fene maga, vöröske?

Aton összeszorította ajkait, azután barátságtalanul válaszolt:

- Theremon 762, a sajtos fickó. Feltételezem, hogy ismerős a neve.

A fiatalember kezet nyújtott.

- És maga bizonyára Sheerin 501 a Saro Egyetemről. Már hallottam magáról.

- Megismételte kérdését: - Mi az a Rejtekhely, uram?

- Nos - felelte Sheerin sikerült meggyőznünk néhány embert a jóslataink igazáról. A világvégéről, hogy pontosak legyünk, és ez a néhány ember megtette a megfelelő óvintézkedéseket. Többségük az obszervatórium személyzetének családtagja, mások a Saro Egyetem fakultásairól jöttek, és van néhány külsős is. Összesen úgy háromszáz ember, de ennek a háromnegyede nő és gyerek.

- Értem! Tehát elrejtőztek, hogy a Sötétség és... izé... a Csillagok ne érjék el őket. Ott kitarthatnak, amíg a világ többi része bedilizik.

- Feltehetőleg. De nem lesz könnyű. Ha az egész emberiség megőrül és a nagyvárosokat lángok emésztik el, a környezet nem fogja növelni a túlélés esélyeit, de van élelmük, vizük, tető a fejük felett és fegyvereik...

•- Ennél többre vállalkoztak - szólt közbe Aton. - Náluk van az összes feljegyzésünk, kivéve, amit ma írunk meg. A következő ciklusban azok a felvételek és jegyzetek jelentenek majd mindent, tehát túl kell élniük. Tőlem a többi akár fel is akaszthatja magát.

Theremon hosszan-hosszan füttyentett, és néhány percig tűnődve ült. Az asztal körül összegyűltek kerítettek valahonnan egy multisakk-táblát, és hatfős partiba kezdtek. Gyorsan és csendben léptek, minden szempár heves összpontosítással tapadt a táblára. Theremon feszülten figyelte őket, azután felállt, és Atonhoz lépett, aki valamivel arrébb ült, és suttogva beszélgetett Sheerinnel.

- Kérem! - szólította meg őket. - Elvonulnánk valahova, ahol nem zavarjuk a többieket? Lenne néhány kérdésem.

A koros asztronómus savanyú ábrázattal nézett fel rá, de Sheerin megelőzte:

- Ó, természetesen! A beszéd jót tesz. Nekem mindig. Aton épp most mondta el a maga ötletét arról, hogyan reagálna a világ, ha az előrejelzések hamisnak bizonyulnának. Egyetértek önnel. Viszonylag rendszeresen olvasom a rovatát, egyébiránt, és általánosan elmondható, hogy kedvelem a nézeteit.

- Sheerin, kérem! - mordult fel Aton.

- Eh? Ja, persze! Menjünk át a szomszéd helyiségbe! Ott egyébként is puhábbak a székek.

A karosszékek valóban puhábbak voltak a szomszéd szobában. Az ablakokat vastag, vörös függöny fedte, a padlón gesztenyebarna szőnyeg hevert. A Béta tégla-szín fényében mintha rászáradt vér borított volna be mindent.

Theremon megborzongott.

- Mit nem adnék egy jó adag fehér fényért, még ha csak egy másodpercig tartana is! Bárcsak a Gamma vagy a Delta még fent lenne az égen!

- Mit szeretne kérdezni? - kérdezte Aton. - Kérem, tartsa szem előtt, hogy korlátozott mennyiségű idő áll rendelkezésünkre. Alig több, mint egy és egy negyed óra múlva felmegyünk, azután már nem lesz idő a beszélgetésre.

- Nos, akkor... - kezdte az újságíró a mellkasa előtt keresztbe tett karral. - Úgy tűnik, maguk mind olyan borzasztóan komolyan veszik ezt, hogy kezdek hinni maguknak. Elmagyaráznák, hogy miről szól ez az egész?

Aton majdnem felrobbant:

- Csak nem azt akarja mondani, hogy két hónapig bombázott minket és nevetség tárgyává tett, közben fogalma sem volt, hogy miről beszélünk?!

A rovatvezető bambán vigyorgott.

- Ennyire azért nem rossz a helyzet, uram. Úgy általában véve értem, miről van szó. Azt mondj ált, hogy néhány órán belül a világot elborítja a Sötétség, és az egész emberiség megőrül. Szeretném megismerni az állítások mögött rejlő tudományt.

- Ne akarja! - szólt gyorsan Sheerin. - De tényleg ne akarja! Ha Aton válaszol - tegyük fel, hogy épp olyan hangulatban van akkor többoldalnyi számot és többkötetnyi grafikont fog elővenni. Semmit sem fog kihámozni belőle. Persze, ha engem kérdezne, én válaszolhatnék a laikus nézőpontjából.

- Rendben, akkor magát kérdem.

- Altkor először is, szeretnék inni valamit. - Sheerin összedörzsölte a kezét, és Atonra nézett.

- Víz? - kérdezte az igazgató morogva.

- Ne bolondozzon!

- Maga ne bolondozzon! Ma nincs alkohol! Tűi könnyű lenne leitatni az embereimet. Nem engedhetem meg magamnak, hogy a legkisebb csábítás is érje őket.

A pszichológus szótlanul morgott magában. Theremonhoz fordult, majd felnyársalta tekintetével, ahogy belefogott a magyarázatba:

- Természetesen maga is tudja, hogy a Lagashon a civilizáció története egyfajta ciklikus karaktert mutat. Úgy értem, egészében véve ciklikus!

- Tudom - válaszolta a riporter óvatosan hogy jelenleg ez az aktuális archeológiái elmélet. Már tényként fogadják el?

- Csak mostanában. Az utóbbi évszázad során általános egyetértés övezte. Ez a ciklikus karakter az egyik legnagyobb rejtély. Vagy legalábbis az volt. Több különböző civilizációt azonosítottunk. Kilencet, hogy pontosak legyünk, és mellettük más civilizációkra utaló jeleket is találtunk, amelyek mindegyike a miénkhez hasonló magaslatokra jutott. Kivétel nélkül mindegyik tűzben veszett oda a kultúrája csúcsán.

- Senki sem tudja megmondani, hogy miért. A kultúra minden központja tűz martalékává vált, és semmi sem maradt, ami az okokra utalt volna.

- Nem volt még egy kőkorszak is? - Theremon még tudta követni az elhangzottakat.

- Talán, de gyakorlatilag semmit sem tudunk róla, kivéve, hogy a kor embere alig valamivel volt több intelligens majomnál. Akár el is felejthetjük.

- Értem. Folytassa, kérem!

- Születtek magyarázatok a visszatérő katasztrófákra, többé-kevésbé mind fantasztikus természetű. Egyesek szerint időnként tűzeső hull, mások szerint a Lagash olyankor áthalad az egyik napján, és megint mások még ennél is vadabb dolgokat mondanak. Azonban egy bizonyos elmélet meglehetősen különbözik az összes többitől, mégpedig abban, hogy évszázadok óta beszélnek róla.

- Tudom. Ezeknek a "Csillagoknak" a mítoszára gondol, amit a kultisták a Jelenések könyvéből szedtek.

- Pontosan - felelte Sheerin elégedetten. - A kultisták szerint kétezer-ötven évente a Lagash bekerül egy óriási barlangba, és minden napja eltűnik, minekutána teljes sötétség borítja el a világot! Azután állítólag Csillagoknak nevezett dolgok jelennek meg, amelyek elrabolják az emberek elméjét, és mindenkiből oktalan vadállat lesz, így elpusztítják a civilizációt, amelyet maguk építettek fel. Persze, az egészet összevegyítik egy rakás vallásos-misztikus megjegyzéssel, de a központi idea nagyjából ennyi. - A pszichológus rövid szünetet tartott, amíg mély lélegzetet vett. - És végül eljutunk az Univerzális Gravitáció Elméletéhez. - Úgy hangsúlyozta a szavakat, hogy szinte hallani lehetett a nagy kezdőbetűket.

Ezen a ponton Aton elfordult az ablaktól, hangosan felhorkantott, és tüntetőleg távozott.

A másik két férfi egymásra nézett.

- Mi baja van? - kérdezte Theremon.

- Semmi lényeges - válaszolta Sheerin. - Két emberének órákkal ezelőtt fel kellett volna bukkannia, de még nem mutatkoztak. Ráadásul kivételesen kevés segítsége van, mivel a személyzet legfontosabb tagjain kívül mindenki a Rejtekhelyre ment.

- Nem dezertálhattak, ugye?

- Kik? Faro és Yimot? Persze, hogy nem! Viszont, ha nem érkeznek meg egy órán belül, akkor kissé nehézkesebbé válnak itt a dolgok. - A kövérkés férfi hirtelen felállt, csillogott a tekintete. - Mindenesetre, amíg Aton nincs itt...

Szinte lábujj hegyen ment oda a legközelebbi ablakhoz, és az ablaktokból előhúzott egy üveget. Ahogy megrázta, a benne lévő vörös folyadék kívánatosán csobbant.

- Azt hittem, Aton nem tud erről - jegyezte meg, ahogy visszatotyogott az asztalhoz. - Csak egy poharunk van, úgyhogy mint vendégnek, gondolom, ez magának jár. Nekem jó üvegből is. - Hozzáértő gondoskodással töltötte tele az apró csészét.

Theremon felpattant, hogy ellenkezzen, de Sheerin hajthatatlannak tűnt:

- Mutasson tiszteletet az idősebb iránt, fiatalember!

Az újságíró aggódó tekintettel ült vissza.

- Akkor csak csinálja, maga vén gazember!

Az üveg fejre állt, és a pszichológus ádámcsutkája nagyokat ugrott, azután a férfi elégedett morgással és egy nagy csettintéssel ült le.

- Szóval, mit tud a gravitációról?

- Semmit azon kívül, hogy valami nagyon új fejlemény, nincs is túl jól megalapozva, és a matekja annyira nehéz, hogy csupán tizenkét ember érti egész Lagashon.

- Nonszensz! Süket duma! Egyetlen mondatban összefoglalom magának az egész matekot. Az Egyetemes Gravitáció Törvénye kimondja, hogy a világegyetem minden teste között felfedezhető egyfajta vonzóerő, és e vonzóerő mennyisége bármely két test között a tömegük és a köztük lévő távolság négyzetének a hányadosával arányos.

- Ennyi az egész?

- És ennyi elég is! Négyszáz évig tartott kitalálni!

- Miért olyan sokáig? Ahogy elmondta, elég egyszerűnek tűnt.

- Mert a nagy törvényszerűségeket nem valami pillanatnyi látomásban jövendölik meg, bármit is képzelt! Általában egy tudósokkal teli világ összeadott munkája kell hozzá, és évszázadokig is eltarthat. Az asztronómusok azóta dolgoznak ezen, amióta Genovi 41 felfedezte, hogy a Lagash forog az Alpha körül, és nem fordítva - ami ugyebár négyszáz éve volt. Feljegyezték a hat nap összetett mozgását, hogy különválasszák és kielemezzék. Egymás után fejlődtek ki az elméletek, ellenőrizték és visszaellenőrizték, módosították és elvetették őket, csalt hogy később újraélesszék és átalakítsák némelyiket egy újabb formába. Pokolian nagy munka volt.

Theremon elgondolkodva bólintott, és odanyújtotta poharát némi italért. Sheerin irigykedve megengedte, hogy néhány korty elhagyja az üveget.

- Húsz évvel ezelőtt - folytatta, miután újra megnedvesítette a torkát - végre sikerült leírni a hat nap mozgását a Gravitáció Egyetemes Törvényével. Hatalmas áttörés volt.

A pszichológus felállt, és ismét az ablakhoz lépett, még mindig az üveget szorongatta.

- Most jutottunk el a lényeghez. Az elmúlt évtizedben a gravitációs törvény segítségével kiszámították a Lagash mozgását az Alpha körül, és ez nem felelt meg a megfigyelt pályának. Még akkor sem, amikor számításba vették a többi nap hatását. Vagy a törvény érvénytelen, vagy létezik még ismeretlen tényező.

Theremon is az ablakhoz lépett, és kinézett az erdős lejtőkre, amelyeken túl Saro városának tornyai emelkedtek vérvörösen a magasba. Ahogy rövid pillantást vetett a Bétára, az újságíró érezte, amint a bizonytalanság feszültsége egyre inkább hatalmába keríti. A vörös törpe gonosz fénnyel izzott a láthatáron.

- Folytassa, uram! - kérte halkan.

Sheerin habozás nélkül válaszolt:

- Az asztronómusok évekig csak botladoztak, minden kiokoskodott elmélet tarthatatlanabbnak bizonyult az elődjeinél, míg végül egy hirtelen ötlettől vezérelve

Aton bevonta a Kultuszt. A Kultusz vezetője, Sor 5 hozzáféréssel rendelkezik bizonyos adatokhoz, amelyek jelentősen leegyszerűsítették a problémát. Aton munkája új irányban folytatódott.

- Mi van akkor, ha van odafent még egy fénytelen bolygótest, mint amilyen a Lagash? Ha van, akkor az ugyebár csak a visszavert fény által fog világítani, és ha javarészben ugyanolyan kékes kövekből áll, mint a Lagash, akkor a napok örök ragyogása a vörös égen láthatatlanná teszi, teljesen elfojtja a róla visszaverődő fényt.

- Micsoda eszement Ötlet! - suttogta Theremon.

- Eszementnek tartja? Akkor ide hallgasson! Tegyük fel, hogy ez a test a Lagash körül forog pont olyan távolságban, pont olyan pályán és pont akkora tömeggel, hogy magyarázatot ad a Lagash mozgásának a számítottaktól való eltéréseire! Tudja, mi történne?

A rovatvezető megrázta a fejét.

- Nos, néha ez a test egy nap elé kerülne - felelte meg Sheerin a saját kérdését, és egy húzásra kiitta, ami az üvegben maradt.

- Ahogy az meg is történik, gondolom - jegyezte meg Theremon savanyúan.

- Igen, azonban csupán egyetlen egy nap áll a forgássíkjában. - Odafordult a riporterhez, és a hüvelykujjával mutatott maga mögé: - A Béta! A számítások szerint csak akkor történhet fogyatkozás, ha a Béta egyedül áll az égen, és a köztünk lévő távolság a lehetséges maximális távolság, miközben ez a hold a lehető legközelebb kerül hozzánk. Az ilyenkor bekövetkező fogyatkozás azt jelenti, hogy a hold hétszer nagyobbnak látszik, mint a Béta, és teljesen elfedi annak fénye elől a Lagasht. Ráadásul ez az egész úgy fél napon át tart', ami azt jelenti, hogy a bolygónk egyetlen pontja sem marad ki a fogyatkozásból. Ilyen együttállás csupán minden kétezer-negyvenkilencedik évben lehetséges!

Theremon képe kifejezéstelen álarccá változott.

- És ez lenne az én sztorim?

A pszichológus bólintott.

- Ennyi az egész. Először a fogyatkozás, amely háromnegyed órán belül megkezdődik, azután jön az egyetemes Sötétség, és talán megjelennek azok a rejtélyes Csillagok is, meg az Őrület és a ciklus vége.

Elmerengett.

- Volt két hónapunk, de nem bizonyult elegendőnek, hogy meggyőzzük az emberiséget a veszélyről. Két évszázad sem lett volna elég. A feljegyzések ott vannak a Rejtekhelyen, és ma lefényképezzük a fogyatkozást. A következő ciklus már az igazsággal kezdődik, és amikor eljön a következő fogyatkozás, a világ felkészülten fogadhatja. Gondolkodjon el rajta! Ez is része a sztorinak.

Gyenge légmozgás lebbentette meg a függönyt, ahogy Theremon kinyitotta az ablakot, és előrehajolva kinézett. A szél hidegen túrt a hajába, ahogy a kezét nézte, melyet a Béta fénye bíborvörösre festett. Szemében lázadó csillogással fordult vissza a másik férfihoz:

- Mi van a Sötétségben, ami megőrjíthet?

Sheerin elmosolyodott, közben elgondolkodva forgatta kezében az italos üveget.

- Megtapasztalta már a Sötétséget, fiatalember?

Vállával az újságíró a falnak dőlt, úgy válaszolt:

- Nem. Nem mondhatnám. De tudom, milyen. Az csak... - tett egy tétova mozdulatot az egyik kezével. - Csak a fény hiánya. Mint egy barlangban.

- Járt már barlangban?

- Barlangban! Persze, hogy nem!

- Gondoltam. Én kipróbáltam a múlt héten, csak hogy megnézzem magamnak, de sietősen távoztam. Annyira bementem, hogy a barlang szája már csak távoli fény-foltnak látszott, és körülöttem minden elfeketedett. Sohasem hittem volna, hogy ennyi túlsúllyal is lehet ilyen gyorsan futni.

Theremon legörbítette ajkait.

- Ha már itt tartunk, felteszem, a maga helyében én nem futottam volna ki.

A pszichológus dühösen összevonta szemöldökét.

- Nagyotmondó! Nem meri behúzni a függönyöket.

A fiatalabbik férfi meglepetten nézett a másikra.

- Miért tenném? Ha fönt van négy-öt nap, akkor enyhítjük így a fényt a kényelem kedvéért, de most, amikor elhúzott függönyök mellett sincs elegendő fény...?

- Pont ez a lényeg. Csak húzza be a függönyöket, azután üljünk vissza a székünkre!

- Rendben! - Theremon bátran a rojtos zsinórért nyúlt, és meghúzta. A vörös függönyök halkan zárultak össze az ablakok előtt, a bronzkarikák sziszegve siklottak a rúdon. A helyiségen eluralkodott az alkonyat vörös félhomálya.

Theremon lépései üresnek hangzottak a csendben, ahogy elindult az asztal felé. Félúton megtorpant.

- Nem látom önt, uram... - suttogta.

- Próbálja megérezni az utat! - parancsolta a pszichológus feszülten.

- De hát nem látom, uram! - Az újságíró szaggatottan lélegzett. - Semmit sem látok!

- Mire számított? - jött a zord válasz. - Jöjjön ide, és üljön le!

Ismét felhangzottak a kongónak tűnő lépések, de csak bizonytalanul, lassan közeledtek. A zajok alapján a sajtos babrált valamit a karosszékkel, mielőtt az iméntinél kevesebb önbizalommal megszólalt:

- Itt vagyok. Úgy érzem... - talán nyelt egy nagyot - minden rendben.

- Kedveli a sötétet?

- Nem. Tényleg ijesztő. Mintha a falak... - Néhány másodpercig nem folytatta, azután: - mintha Összezáródnának körülöttem. Folyton meg akarom tartani őket, el akarom lökni őket magamtól. Viszont nem őrülök bele! Valójában a kellemetlen érzések egyre inkább elhalványodnak.

- Rendben. Akkor húzza el a függönyöket!

Óvatos lépések hallatszottak a sötétben, azután Theremon teste valószínűleg ne-kisúrlódott a függönynek, miközben a zsinórt kereste. A következő pillanatban felhangzott a fémen csusszanó fém zaja, és ismét vörös fény öntötte el a szobát. A riporter örömteli sóhajjal nézett ki a napra.

Sheerin a kézfejével letörölte az izzadságot a homlokáról, és reszketegen szólalt meg újra:

- És ez csak egy sötét szoba volt!

- Ki lehet bírni - vágta rá Theremon könnyedén.

- Igen, egy sötét szobát ki lehet. De maga ott volt a Jonglor Centenáriumi Expón két évvel ezelőtt?

- Nem, a közelébe se mentem. Hatezer mérföld kissé soknak tűnt, még ha a Jonglor Expóról van is szó.

- Nos, én ott voltam. Emlékezhet esetleg a Rejtélyek Alagútjára, ami minden rekordot megdöntött a vidámparki részlegben. Legalábbis az első hónapban.

- Igen, rémlik. Nem volt vele valami kavar ás?

- Egy kicsi. Felfújták. Tudja, a Rejtélyek Alagútja egy mérföld hosszú cső volt fény nélkül. Be kellett ülni egy kis, nyitott kocsiba, amely tizenöt perc alatt átvitt a Sötétségen. Nagyon népszerű volt, amíg tartott.

- Népszerű?

- Igen. Mindig élményszerű, ha megijesztenek, egészen addig, amíg ez része a játéknak. Egy csecsemő három ösztönös félelemmel születik: fél a hangos zajoktól, a zuhanástól és a fény hiányától. Ettől vicces, ha odaugrik valaki elé, és rákiált. Ezért szórakoztató a hullámvasút és emiatt növekedett olyan gyorsan a Rejtélyek Alagútjának népszerűsége. Az emberek reszketve, félelemtől félholtan jöttek ki, de továbbra is fizettek azért, hogy bemehessenek.

- Várjon csak, már emlékszem. Valaki meghalt benne, nem? Ilyesmi szóbeszédeket hallottam, miután bezárták.

- Bah! - horkant fel Sheerin. - Meghalt két vagy három ember. Semmiség! Kifizették az elhunytak családjait és meggyőzték Jonglor város tanácsát, hogy felejtse el az ügyet. Végül azt mondták, hogy ha gyenge szívű emberek akarnak bemenni az alagútba, azt csak a saját felelősségükre tehetik meg - egyébként sem történt meg újra. Beraktak egy orvost a bejárathoz, és mindenkinek át kellett esnie egy vizsgálaton, mielőtt beült a kocsiba. Valójában ez nemhogy csökkentette volna, de növelte a jegyeladásokat.

- Akkor?

- Volt valami más is. Az emberek egy része úgy jött ki, hogy többé nem akart bemenni az épületekbe. Egyetlen épületbe sem. Palotákba, kúriákba, lakótelepi lakásokba, kunyhókba, de még sátrakba sem.

Theremon döbbenten nézett a pszichológusra.

- Úgy érti, hogy nem akarták elhagyni a nyílt tereket? Hol aludtak?

- Kint, a szabadban.

- Kényszeríteni kellett volna őket, hogy bemenjenek.

- Ó, természetesen megpróbálták! Az emberek hisztérikussá és erőszakossá váltak, minden tőlük telhetőt megtettek, hogy pépesre verjék a saját agyukat a legközelebbi falon. Ha bevitték Őket, kényszerzubbony vagy altató nélkül nem lehetett őket bent tartani.

- Őrültek lehettek.

- Pontosan. Így jött ki minden tizedik ember, aki bement az alagútba. Összehívták a pszichológusokat, és az egyetlen lehetséges megoldáshoz folyamodtunk. Bezártuk a vásárt - tárta szét két karját a kövér férfi.

- Mi bajuk volt ezeknek az embereknek? - kérdezte Theremon.

- Alapvetően ugyanazt élhették át, amit maga is, amikor úgy érezte, hogy a sötétben magára dőlnek a falak. Van egy pszichológiai fogalom arra, amikor az ember ösztönösen fél a fény hiányától. Klausztrofóbiának nevezzük, mert a fény hiánya mindig kapcsolatban áll a zárt terekkel. Az egyiktől való félelem egyenlő a másiktól való félelemmel, érti?

- És azok az emberek az alagútban?

- Azok az emberek az alagútban olyan szerencsétlenek voltak, akiknek a tudata nem rendelkezett elegendő védelemmel a Sötétség miatt érzett klausztrofóbia ellen. Tizenöt perc fény nélkül hosszú idő, maga is csak két vagy három percig érezte ezt. Azt hiszem, így is érti, miről van szó.

- Azoknak az embereknek az alagútban klausztrofóbikus fixációja volt. Ez a sötétségtől és zárt helyektől való látens félelem kristályosodott ki és aktiválódott a tudatukban, amennyire meg tudom mondani, valószínűleg maradandóan. Ezt teheti az emberekkel tizenöt perc a sötétben.

Hosszú csend állt be. Theremon homloka lassan Összeráncolódott.

- Nem hiszem el, hogy ilyen rossz lenne a helyzet.

- Csak nem akarja elhinni! - csattant fel Sheerin. - Fél elhinni. Nézzen ki az ablakon!

Az újságíró így tett, és a pszichológus folytatta:

- Képzelje el a Sötétséget! Mindenhol. Képzelje el, hogy nincs fény, bárhová néz! Fekete minden ház, fa, mező, de még az ég is. És amennyire tudom, ebben jelennek meg a Csillagok - bármik is legyenek. Fel tudja fogni ezt?

- Fel! - jelentette ki Theremon hevesen.

A kövér férfi szenvedélyesen az asztalra csapott:

- Hazudik! Nem tudja elképzelni! Az agya ugyanúgy nem képes rá, ahogyan az örökkévalóságot és a végtelen távolságot sem lehet elképzelni. Képes beszélni róla, ez igaz. Azonban, ha a valóság egyetlen kis szilánkja is felizgatta, akkor ha teljes erővel lecsap, a tudata olyan jelenséggel találkozik, amely túl van a megértési képességeink határán. Megfog őrülni, teljes mértékben és visszafordíthatatlanul! Ez nem kérdéses! - Szomorúan tette hozzá: - Újabb pár ezer évnyi küszködés megy pocsékba. Holnap már nem áll város sértetlenül a Lagash felszínén.

Theremon részben visszanyerte mentális egyensúlyát.

- Ez nem logikus. Nem értem, miért őrülnék meg csak attól, hogy nincs nap az égen; de még ha így is lesz és mindenki megőrül, akkor is, hogyan rombolhatná ez le a városokat? Mindent felrobbantunk?

Sheerin már dühbe lovalta magát:

- Ha sötétben lenne, mit akarna a legjobban? Jobban, mint bármi mást? Miért kiáltana minden idegszála? Fényért, maga ostoba! Fényért!

- És?

- És honnan lesz fénye?

- Nem tudom - bökte ki Theremon kereken.

- Nap hiányában mi az egyetlen mód, hogy legyen fény?

- Honnan tudhatnám?

Már egymás előtt álltak, szinte összeéri az orruk.

- Eléget valamit, uram - mondta Sheerin. - Látott már valaha erdőtüzet? Volt már táborozni és főzött vagy sütött valamit a tábortűzön? Tudja, a lángoló fa nem csak hőt ad. Fényt is ad, és az emberek tudják ezt. Amikor besötétedik, fényt akarnak majd, és meg is szerzik azt.

- Tehát fát fognak égetni?

- Bármit elégetnek, ami a kezük ügyébe kerül. Fényt akarnak valahonnan. El kell égetniük valamit, és a fa nem feltétlenül lesz kéznél. Bármit elégetnek majd, amit találnak maguk kórul. Lesz végre fény, és a népesség központjai lángba borulnak!

A két tekintet úgy kapaszkodott egymásba, mintha az egész ügy személyes lett volna, amelyben ki kellett nyilvánítaniuk hatalmukat. Végül Theremon szótlanul elfordult. Szaggatottan, nehézkesen lélegzett, szinte észre sem vette a hirtelen kelt lármát a szomszéd szobából, a csukott ajtó mögül.

Sheerin próbált úgy beszélni, mintha tényeket közölne:

- Azt hiszem, Yimot hangját hallottam. Talán visszatértek Faróval. Menjünk be, hátha megtudjuk, mi tartotta fel őket!

- Úgy legyen! - mormolta az újságíró. Mély levegőt vett és mintha megrázta volna magát. A feszült légkör szertefoszlott.

A helyiséget betöltötte a lárma, ahogy a személyzet két fiatalember köré gyűlt, akik épp levették a kabátjukat, de máris kérdések kereszttüzébe kerültek.

Aton áttört a tolongókon, és dühösen állt az újonnan érkezettek elé.

- Tudnak róla, hogy fél óránk sem maradt a határidőig? Hol jártak maguk ketten?

Faro 24 leült, és a kezét dörzsölgette. Arca kivörösödött a kinti hidegtől.

- Yimot és én befejeztünk egy őrült kis kísérletet. Próbáltunk összeállítani egy berendezést, amely szimulálja a Sötétség és a Csillagok megjelenését, hogy előre tudjuk, mit várjunk.

Zavart mormolás futott végig a hallgatóságon, és Aton tekintetében érdeklődés vette át a harag helyét.

- Korábban ezt nem említették. Hogyan jutott eszükbe?

- Nos - kezdte Faro az ötlet már régebben jött, és a szabadidőnkben dolgoztunk rajta. Yimot tudott egy alacsony, földszintes épületet a városban, amelynek kupolásra építették a tetejét. Azt hiszem, valaha múzeumnak használták. Mindegy, megvettük...

- Honnan volt rá pénzük?

- A bankszámlánkról - morogta Yimot 70. - Kétezer kreditbe került. - Azután védekezve folytatta: - Egyébként is, mit számít? Holnap az a kétezer kredit már csak kétezer papírlap lesz. Ennyi.

- Igen - értett egyet Faro. - Megvettük a helyet, és tetőtől padlóig beborítottuk fekete bársonnyal, hogy olyan tökéletes Sötétséget kapjunk, amilyet csak lehet. Ezután apró lyukakat szúrtunk a mennyezetbe és a tetőbe, amelyeket ki fémsapkákkal zártunk le. Az összesei fel lehetett nyitni egyetlen kapcsolóval. Ezt nem mi készítettük el; egy ács és egy villanyszerelő is segített, meg még néhányan - a pénz nem számított. A lényeg, hogy a fény csak azokon az apró lyukakon süssön be a tetőn keresztül, így a csillagokéhoz hasonló hatást kapunk.

Rövid szünetet tartott, amely alatt senki sem vett levegőt. Aton mereven feddte meg a párost:

- Nem volt joguk magánkísérletet...

Faro egészen megszégyenültnek tűnt:

- Tudom, uram, de tényleg, Yimot és én úgy véltük, hogy a kísérlet veszélyes lehet. Félig-meddig arra számítottunk, hogy siker esetén beleőrülünk. Amit Sheerin mondott erről, annak alapján ez nagyon valószínűnek tűnt. Magunk akartuk vállalni a kockázatot. Természetesen a másik oldalon az állt, hogy ha úgy találjuk, hogy képesek vagyunk megőrizni a józanságunkat, akkor immunitást fejleszthetünk ki az igazi Sötétség ellen. Azonban a dolgok nem így alakultak...

- Miért? Mi történt?

Ezúttal Yimot válaszolt:

- Becsuktuk magunkat és hagytuk, hogy a szemünk hozzászokjon a sötéthez. Különösen nyugtalanító az érzés, hiszen a teljes Sötétség hatására úgy érzi az ember, mintha a faiak és a mennyezet rá akarnának omlani. De túltettük magunkat ezen, és meghúztuk a kapcsoló zsinórját. A fémsapkák félrehúzódtak, és a mennyezetet apró fénypontok borították be...

- És?

- És... semmi. Ez volt a legfurcsább. Semmi sem történt. Csak egy tető volt felettünk lyukakkal, és úgy is nézett ki. Újra meg újra megpróbáltuk - ezért késtünk olyan sokat -, de nem volt semmiféle hatása.

Döbbent csend követte a szavait, minden szem Sheerin felé fordult, aki mozdulatlanul, tátott szájjal ült.

Először Theremon szólalt meg:

- Ugye, tudja, Sheerin, mit jelent ez a maga egész teóriájára nézve? - Elégedetten vigyorgott hozzá.

Azonban a pszichológus felemelte a kezét.

- Várjunk csak! Hadd gondoljam át! - Azután csettintett az ujjaival, és amikor ismét a többiekre pillantott, már nem ült a tekintetében sem bizonytalanság, sem meglepetés. - Hát persze...!

Nem folytathatta, mert éles, csörgő hang hallatszott fentről, és Beenay talpra ugrott, majd "Mi a fene!" felkiáltással nekiiramodott a lépcsőknek.

A többiek követték.

Gyorsan zajlottak az események. Amikor felértek a kupolába, Beenay rémült tekintettel nézett az összetört fotólemezekre és a föléjük hajoló emberre; azután dühödten a betolakodóra vetette magát, és halálos szorításba fogta a torkát. Vad vergődésbe kezdtek, azután többen is csatlakoztak, és az idegen elveszett a haragos férfiak körében.

Utoljára Aton ért fel, levegő után kapkodott.

- Hagyják már!

A többiek vonakodva elhúzódtak, és talpra rángatták a ziháló, tépett rongyokat és egyre kékülő zúzódásokat viselő idegent. Állát rövid, sárgás szakáll díszítette, amelyet a kultisták által kedvelt stílusban göndörített be.

Beenay megragadta a férfi gallérját, és vadul megrázta a fickót.

- Jól van, patkány, miért csinálta? Ezek a lemezek...

- Nem azokat kerestem! - ellenkezett a kultista nyugodtan. - Baleset volt.

Beenay követte a férfi izzó tekintetét, és felkiáltott:

- Látom már! Magukat a kamerákat akarta tönkretenni! A lemezeket csak szerencsétlenségből törte össze. Ha megérintette Csapkodó Bertát vagy bármelyik másikat, akkor lassan fogom halálra kínozni! Addig is... - hátrahúzta szabad öklét.

Aton megragadta a vállát.

- Állj! Engedje el!

Az ifjú technikus megingott, vonakodva eresztette le a karját. Az igazgató félrelökte, és ő maga állt a kultista elé:

- Latimer, ugye?

Amaz mereven bólintott, és a csípőjén lévő jelre mutatott.

- Latimer 25 vagyok, őfensége Sor 5 harmad osztályú adjutánsa.

- Őfensége társaságában látogatott meg a múlt héten, ugye, jól emlékszem? - húzta fel Aton a szemöldökét.

Latimer kisebb meghajlással másodszor is bólintott.

- És most mondja el, mit akart!

- Semmi olyat, amit ön szabad akaratából odaadna.

- Feltételezem, Sor 5 küldte. Vagy talán a saját ötlete volt, hogy idejött?

- Erre a kérdésre nem válaszolok.

- Lesznek még látogatóink?

- Erre sem válaszolok.

Aton a zsebórájára pillantott, és haragosan összevonta szemöldökét.

- Mondja már meg, ember, hogy mit akar tőlem a gazdája? Teljesítettem az alku rám eső részét!

Latimer halványan elmosolyodott, de nem szólt egy szót sem.

- Olyan adatokat kértem tőle - folytatta Aton dühösen amelyeket csak a Kultusz bocsáthatott rendelkezésemre, és meg is kaptam ezeket. Ezért köszönet jár önnek. Cserébe megígértem, hogy bizonyítékot szolgáltatok a Kultusz alapvető krédójára.

- Szükségtelen volt bizonyítania - jött a büszke ellenkezés. - A Jelenések könyve bizonyítja.

- Igen, ama maroknyi ember számára, akik a Kultuszt alkotják. Ne tegyen úgy, mintha félreértene! Felajánlottam, hogy tudományos támogatást nyújtok a hitüknek. És meg is tettem!

A kultista résnyire összehúzta a szemét, és keserűen válaszolt:

- Igen, megtette... egy róka álnokságával. A maga által színlelt magyarázat megtámogatta a hitünket, ugyanakkor feleslegessé is tette. Természeti jelenséggé tette a Sötétséget és a Csillagokat, ezáltal elvette a valódi jelentőségüket. Ez szentségtörés.

- Ha valóban így van, akkor ez nem az én hibám. A tények nélkülem is léteznek. Én csupán annyit tettem, hogy kimondtam Őket.

- Azok a tények mind csalás és szélhámosság!

Aton dühösen toppantott.

- Honnan tudja?

A válaszban ott rejlett az abszolút hit tökéletes bizonyossága:

- Tudom!

Az igazgató arcszíne lilára váltott, és amikor Beenay valamit suttogott, csendre intette.

- Mit akar tőlünk Sor 5? Feltételezem, még mindig azt hiszi, hogy ha figyelmeztetjük a világot az őrület veszélyére, azzal számtalan lelket veszélyeztetünk. Nem sikerült, ha számít bármit is.

- Maga a próbálkozás is épp elég bajt okozott, és meg kell akadályoznunk abban, hogy információkat gyűjtsön az ördögi szerkezeteivel. Mi a Csillagok akaratának engedelmeskedünk, és csak azt sajnálom, hogy az ügyetlenségem miatt nem sikerült összetörnöm a pokoli eszközeit.

- Nem sokat ért volna - vágta rá Aton. - Minden adat, kivéve a közvetlen bizonyíték, amelyet itt és most szeretnénk begyűjteni, már biztonságba lett helyezve, messze attól, hogy maguk hozzáérhessenek. - Zordan elmosolyodott. - Ez azonban nincs hatással az ön jelenlegi helyzetére. Betört, és vandálsággal próbálkozott. - A mögötte állókhoz fordult: - Valaki hívja a sár ói rendőrséget!

Sheerin undorodva kiáltott fel:

- A francba, Aton, mi ütött magába? Erre már nincs idő! - Előrecsoszogott. - Hadd intézzem ezt el én!

Aton végigmérte a pszichológust.

- Ez most nem a tréfálkozás ideje, Sheerin. Hagyná, kérem, hogy a magam módján intézzem az ügyeimet? Jelen pillanatban maga teljes mértékben kívülállónak számít itt, és ezt ne felejtse el!

Sheerin szája sokatmondóan görbült le.

- Mégis, miért akarnánk magunknak olyan lehetetlen időtöltést, hogy kihívjuk a rendőrséget? Perceken belül elkezdődik a Béta fogyatkozása, és ez a fiatalember itt teljes mértékben hajlandó becsületszavát adni, hogy nyugton marad és nem okoz több bajt.

- Nem adom a szavam - válaszolta a kultista habozás nélkül. - Tegyenek, amit csak akarnak, de úgy igazságos, ha figyelmeztetem önöket, hogy amint lehetőségem adódik, befejezem, amiért idejöttem. Ha a becsületszavamra akarnak alapozni, akkor jobban teszik, ha kihívják a rendőrséget.

Sheerin barátságosan elmosolyodott.

- Maga nagyon elkötelezett, ugye? Nos, elmondanék valamit. Látja azt a fiatalembert ott, az ablaknál? Erős, szívós fickó, és jól bánik az öklével, ráadásul kívülálló is. Amint elkezdődik a fogyatkozás, semmi más dolga nem akad majd, mint hogy magán tartsa a szemét. Őmellette itt vagyok még én is, és bár kicsit talán testes lennék bilincsnek, de azért be tudok segíteni, ha kell.

- És akkor mi van? - kérdezte Latimer fagyosan.

- Csak hallgasson végig, és megtudja! Amint elkezdődik a fogyatkozás, Theremon és én fogjuk magát, bezárjuk egy apró helyiségbe, amelynek csak egy ajtaja van, azon is egy óriási lakat, és persze ablakot nem talál majd sehol. Ott maradhat a fogyatkozás teljes idejére.

- Azután pedig már nem lesz, aki kiengedjen - lehelte Latimer. - Én is ugyanolyan jól tudom, mint maguk, hogy mit jelent a Csillagok eljövetele. Még jobban is tudom, mint maguk. Ha mindenkinek elmegy az esze, már nem akarnak majd kiengedni. Megfulladok vagy lassan éhen halok, ugye? Mégis, mi mást várhatnék egy rakás tudóstól? Azonban így sem adom a szavam. Ez elvi kérdés, és nem tárgyalok róla tovább.

Aton nyugtalannak tűnt, homályos tekintetében zavarodottság ült.

- De tényleg, Sheerin, bezárni.,,

- Kérem! - A kövér férfi türelmetlenül intette csendre. - Egy pillanatig sem gondolom, hogy idáig fajulnának a dolgok. Latimer csupán egy okos kis blöffel próbálkozott, de nem azért lettem pszichológus, mert szeretem a szó hangzását a nevem mellett. - Rávigyorgott a kultistára. - Ugye, nem gondolta komolyan, hogy olyan kegyetlenséggel fenyegetjük, mint a lassú éhhalál? Kedves Latimer! Ha bezárjuk a vécébe, akkor nem fogja látni a Sötétséget, és nem fogja látni a Csillagokat sem. Nem kell túlságosan ismerni a Kultusz alapvető tanait ahhoz, hogy tudjuk, ha elrejtőzik a Csillagok elől, amikor azok megjelennek, akkor az magának a halhatatlan lelkébe fog kerülni. Nézze, én becsületes embernek hiszem önt. Elfogadom az adott szavát, ha megígéri, hogy nem tesz újabb erőfeszítéseket az itt folyó tevékenységek megszakítására.

Latimer halántékán lüktetni kezdett egy ér, és mintha összébb ment volna, mire sikerült kinyögnie:

- A szavamat adom! - Hirtelen jött haraggal tette hozzá: - Csak az a vigaszom, hogy maguk mind elkárhoznak a mai tetteikért! - Sarkon fordult, és odament a magas, háromlábú székhez az ajtó mellett.

Sheerin odabólintott az újságírónak:

- Üljön mellé, Theremon! Puszta formalitás. Hé, Theremon!

Azonban a riporter nem mozdult. Ajka pirosát kivéve minden szín kifutott az arcából.

- Oda nézzenek! - Reszketett a keze, ahogy kimutatott az égre, hangja szárazon, rekedten jött.

Mindenki döbbenten állt, és egy lélegzet-visszafojtva telt pillanatig a mutatott irányba meredt.

A Bétából hiányzott egy darab!

Alig körömhegynyi feketeség jelent meg, és kezdett lassan rámászni a vörös korongra, ám a rémült megfigyelők képzelete a halál szakadékévá nagyította.

Egyetlen hosszú pillanatig álltak mereven, azután robbanásszerűen mindenkibe visszatért az élet, és előbb úgy tűnt, mintha kitört volna a káosz, ám az obszervatórium személyzete a kijelölt feladatokat végezte. A kritikus pillanatokban nem maradt hely az érzelmeknek. Visszaváltoztak olyan tudósokká, akik az egész világ számára fontos feladatot kaptak. Aton is a dolga után nézett.

Sheerin prózai hangon jegyezte meg:

- Az első találkozás tizenöt perccel ezelőtt történt. Meglehetősen korán, de a számítások bizonytalanságát is figyelembe véve egészen jól becsültük meg az időpontokat. - Körülnézett, és odacsoszogott Theremonhoz, aki még mindig az ablak mellett állt és kifelé bámult. A pszichológus óvatosan félrehúzta. - Aton már megint dühös - suttogta. - Jobb, ha kicsit félreállunk. Latimer miatt elszalasztotta az első találkozást, és ha az útjába kerül, hát kidobja magát az ablakon.

A rovatvezető röviden bólintott, és leült. Sheerin meglepetten nézett rá.

- Mi az ördög! Maga reszket!

- He? - Theremon megnyalta száraz ajkát, és mosolyogni próbált. - Nem érzem teljesen jól magam, és ez is egy tény.

A pszichológus tekintete megkeményedett.

- Ugye, nem veszíti el a fejét?

- Dehogyis! - hessegette el a vádat a fiatalember hirtelen támadt büszkeségében.

- Adjon egy esélyt, rendben? Egészen az iménti pillanatig nem hittem el a hantázását, legalábbis nem az egészet. Maguk már legalább két hónapja készülnek erre.

- Ebben igaza van - ismerte el Sheerin elgondolkodva. - Ide hallgasson! Van magának családja? Szülei, felesége, gyerekei?

Az újságíró megrázta a fejét.

- A Rejtekhelyre gondol, ugye? Emiatt nem kell aggódnia. Van egy lánytestvérem, de ő innen kétezer mérföldre lakik. Még a pontos címét sem tudom.

- Nos, akkor mi van magával? Van még ideje odaérni, és egyébként is felszabadult egy hely. Végeredményben, itt nincs szükség magára, és átkozottul jó függelékkel szolgálhatna a jegyzetekhez...

Theremon fáradtan nézett rá.

- Azt hiszi, megijedtem, ugye? Akkor tegyük ezt egyenesbe, uram! Újságíró vagyok, és megbíztak, hogy írjak meg egy sztorit. Szándékomban áll megírni.

A kövér férfi halványan elmosolyodott.

- Értem. A szakma becsülete, erről van szó?

- Így is nevezheti. Ember, odaadnám az egyik karom még egy üveg olyan remek italért, még ha csak feleakkora lenne is a2 az üveg, mint amekkorát maga ölelgetett. Ha valaha valakinek tényleg szüksége volt egy italra, az most én vagyok!

Sheerin azonban már nem rá figyelt, mi több, erőszakosan oldalba bökte.

- Maga is hallja? Figyeljen!

Theremon is odapillantott, már ketten bámulták a kultistát, aki az ablak felé fordult, és nyilvánvaló lelkesedéssel a tekintetében úgy mormolt valamit, mintha egy gyerekdalt dúdolna magában.

- Mit mond? - kérdezte a rovatvezető suttogva.

- A Jelenések könyvé bői idéz. Az ötödik fejezetből. Maradjon csendben, és figyeljen!

A kultista hangja megemelkedett, ahogy a vallásos láz megerősítette;

- "S eljött az idő, amikor a Nap, a Béta önmagára maradt az égen, a körforgások által egyre hosszabban és hosszabban; egészen addig, míg végül már fél forgásidon át függött ott, hidegen és töpörödötten ragyogott le a Lagashra."

- ,.S emberek gyűltek össze köztereken és főutakon, hogy a látványt csodálják és vitatkozzanak róla, mert különös nyomás uralkodott el rajtuk. Gondolatuk és beszédük összezavarodott, mert az emberek lelke a Csillagok eljövetelét várta."

- "S délidőben Trigon városában előlépett Vendret 2, így szólt Trigon lakóihoz:

- íme, ti bűnösök! Bár gúny tárgyává tettétek az igazak útját, mégis eljött az elszámolás ideje. Most megjelenik a Barlang és elnyeli a Lagasht. titeket és mindent, mit hátán hordoz."

- "S beszéde közepette a Sötétség Barlangja máris beleharapott a Bétába, és elrejtette azt az egész Lagash elől. Hangosan kiáltoztak az emberek, ahogy a nap eltűnt, s lelkűket hatalmas félelem szállta meg."

- "A Barlang Sötétsége borult a Lagashra, s nem maradt fény annak teljes felszínén. Az emberek elvakultak, a mellettük állót sem látták, még ha erezték is annak leheletét az arcukon."

- "S a feketeségben megjelentek a Csillagok, számtalanul és olyan gyönyörűséges melódia kíséretében, hogy még a fák levelei is felkiáltottak csodálatukban."

- "S abban a pillanatban az emberek lelke távozott tőlük, és elhagyott testük a bestiákkal vált egyenlővé - a vadon állataival vált egyenlővé hogy vad üvöltésekkel kóboroltak a Lagash városainak megfeketedett utcáin."

- "A Csillagok közül alányúlt a Mennyei Láng, s ahol leért, ott a Lagash városait pusztító tűz borította el, hogy mi sem maradt az emberből és az ember keze munkájából."

- ..S még azután is..."

Latimer hangja észrevétlenül megváltozott. Tekintete nem mozdult, de valamiképpen tudatára ébredt a másik két férfi feszült figyelmének. Olyan könnyedén, hogy még lélegzetet sem vett hozzá, hangszínt váltott, és ettől kezdve szótagjai egybefolytak.

Theremon meglepetten nézett rá. A szavak ismerősnek tűntek. Megfoghatatlan változás állt be a hangsúlyokban, csupán valami apróság a magánhangzók terén, semmi több - Latimer beszéde mégis érthetetlenné vált.

Sheerin ravaszul elmosolyodott.

- Váltott egy régebbi ciklus nyelvezetére, talán az ő tradicionális második ciklusi nyelvezetükre. Tudja, eredetileg azon a nyelven írták a Jelenések könyvét.

- Nem számít, eleget hallottam - válaszolta az újságíró. Hátratolta a székét és tíz ujjal a hajába túrt, már nem remegett a keze. - Sokkal jobban érzem magam.

- Valóban? - kérdezte a pszichológus enyhe meglepetéssel a hangjában.

- Ezt mondtam. Az imént rám támadt egy feszültségroham. A maga gravitációs története és a fogyatkozás kezdetének látványa majdnem kikészített. Azonban ez...

- egyik hüvelykujjával lenézően intett a sárga szakállú kultista felé - ez pont olyasmi, mint amiket a dadám mesélt kiskoromban. Egész életemben nevettem az ilyesmin. Most sem hagyom, hogy megijesszen.

Nagy levegőt vett, és izgatott derűvel folytatta:

- Azonban szeretnék meg is maradni a jobbik énemnél, úgyhogy inkább elfordítom a székem az ablaktól.

- Jó, de jobban teszi, ha lehalkítja a hangját - figyelmeztette Sheerin. - Aton épp az imént emelte fel a fejét a dobozról, amibe majd belebújt eddig, és olyan pillantást vetett magára, mintha meg akarná ölni a tekintetével.

Theremon vágott egy grimaszt.

- Meg is feledkeztem az öregről... - Óvatosan elfordította székét az ablaktól, kelletlen arckifejezéssel hátrapillantott a válla felett, és így szólt:

- Nekem úgy tűnik, léteznie kell a Csillag-őrülettel szemben egyfajta komolyabb immunitásnak.

A pszichológus nem válaszolt azonnal. A Béta már kezdett a láthatár alá ereszkedni, és az ablak által a helyiségbe vetett, véres napfény-négyzet felmászott a kövér férfi ölébe. Sheerin elgondolkodva nézte a túlvilági színeket, azután előrehajolt, és kihunyorgott magára a napra is.

A szélén keletkezett hiány már ránövekedett a Béta egyharmadára. A férfi megrázta magát, de amikor felegyenesedett a székén, rózsás arca mintha kevesebb színt mutatott volna a szokásosnál.

Szinte bocsánatkérő mosollyal fordította el ő is a székét.

- Sár óban úgy kétmillió ember van, aki próbál egyszerre csatlakozni a Kultuszhoz. Mintha egyetlen nagy újjászületésben reménykednének. - Ironikusan tette hozzá: - A Kultusz példátlan gyarapodásnak néz elébe egyetlen órára. Bízom benne, hogy a lehető legtöbbet hozzák ki a dologból. Mit is akart mondani?

- Csak annyit, hogy ciklusról-ciklusra a kultistáknak sikerült megőrizniük a Jelenések könyvét, és egyébként is, hogy a fenébe írták meg egyáltalán? Kell lennie valamiféle immunitásnak, mert ha mindenki megőrült, akkor ki írta meg a könyvet?

Sheerin bánatosan nézett a kérdezőre.

- Nos, fiatalember, nincs szemtanú, aki válaszolhatna erre, de van néhány átkozottul jó elképzelésünk arra, hogy mi történhetett, Tudja, háromféle ember maradhat viszonylag érintetlenül az esemény által. Először is, azok a kevesek, akik egyáltalán nem látják a Csillagokat, tehát a súlyos értelmi fogyatékosok és azok, akik még a fogyatkozás elején ájultra isszák magukat. Kihagyhatjuk őket, mert nem számítanak szemtanúnak.

- Azután ott vannak a hat év alatti gyermekek, akiknek a világ úgy egészében véve még túlságosan új és idegen ahhoz, hogy igazán megrémüljenek a Sötétségtől és a Csillagoktól. Ezek csak újabb jelenségek egy amúgy is meglepetésekkel teli világban. Lehetséges, ugye?

A fiatalember kétkedő tekintettel bólintott.

- Feltételezem, igen.

- Végül pedig ott vannak mindazok, akiknek az elméje túlságosan durva ahhoz, hogy megbomoljon. Az érzéketlenek valószínűleg kevéssé kerülhetnek hatás alá, mint például az öreg, munkába beletört földművesek. Nos, a gyerekek emlékezete sokszor rövid, amit ha ötvözünk a szerencsétlen félőrültek zavarodott, összefüggéstelen motyogásával, akkor megkaphatjuk a Jelenések könyvének, alapjait.

- Természetesnek tűnik, hogy a könyvet elsősorban azoknak a vallomásaira alapozták, akiket a legkevésbé tekinthetünk történészeknek. A gyerekekről és a retardáltakról beszélek, akiknek a szavait ezután minden ciklusban újra meg újra átszerkesztették.

- Feltételezi - vágott közbe Theremon hogy úgy vitték át a könyvet egyik ciklusról a másikra, ahogyan önök tervezik továbbadni a gravitáció törvényét?

Sheerin vállat vont.

- Talán igen, de a módszer nem fontos. Valahogy átviszik. Oda akartam kilyukadni, hogy még ha tényekre alapozták is, a könyv nem lehet más, csak ferdítések és torzulások sokasága. Például jusson eszébe Faro és Yimot sikertelen kísérlete a lyukakkal a tetőn.

- Igen?

- Tudja, miért nem... - Hirtelen elhallgatott, és riadtan felállt, ahogy Aton jelent meg mellettük, arca maga a megrökönyödés maszkja. - Mi történt?

Az igazgató félrehúzta, s fájdalmasan belemarkolt Sheerin könyökébe.

- Ne olyan hangosan! - Aton halkan beszélt, elgyötörtnek hangzott. - Hírt kaptam a Rejtekhelyről a privát vonalon.

- Bajban vannak? - kérdezte a pszichológus nyugtalanul.

- Ők nem. - Aton jelentőségteljesen kihangsúlyozta a névmást. - Nemrég elzárták magukat a külvilágtól, és holnaputánig így is akarnak maradni. Biztonságban vannak. Azonban a város, Sheerin, teljesen felfordult! El sem tudja képzelni... - Látszott, hogy nem találja a szavakat.

- És? - csattant fel a másik türelmetlenül. - Mi van vele? Csak rosszabb lesz. Miért reszket? - Azután gyanakodva tette hozzá: - Hogy érzi magát?

Aton tekintete dühösen felszikrázott a nyilvánvaló sértés hallatán, azután visszasüppedt a nyugtalanságba.

- Nem érti. A kultisták támadásba lendültek. Felbiztatják az embereket, hogy ostromolják meg az obszervatóriumot. Azt ígérik nekik, hogy azonnal kegyelmet nyernek. Üdvözülést ígérnek nekik. Mindent megígérnek nekik. Mit tegyünk, Sheerin?

A kövér férfi lehajtotta a fejét, hosszan elgondolkodva a cipője orrát nézte. Egyik kezével végigsimított az állán, majd felpillantott, és rekedten szólalt meg:

- Tenni? Mit lehet még tenni? Semmit már. Az emberek tudják?

- Természetesen nem!

- Jó. Maradjon is így! Mennyi idő van még a teljes fogyatkozásig?

- Nem egészen egy óra.

- Nincs más lehetőség, kockáztatunk. Időbe kerül összeszervezni egy jelentősebb tömeget, és még több időbe kerül idehozni az embereket. Jó öt mérföldre vagyunk a várostól...

Kipillantott az ablakon, le a lejtőkön, amelyek alján a szántóföldek foltjai átadták a helyet a külváros fehér falú házainak: le egészen a homályba vesző metropolisig a láthatáron - a város már csupán sötét ködfoltnak tűnt a Béta egyre gyengülő ragyogásában.

Anélkül ismételte meg, hogy odafordult volna az igazgatóhoz:

- Időbe telik. Folytassák a munkát, és imádkozzunk, hogy a teljes fogyatkozás előbb érjen ide, mint a kultisták...

A Bétának már csak a fele látszott, az elválasztóvonal homorú alakzattá tette a nap ragyogó részét. Azt a képzetet keltette, mintha gigantikus, ferdén lecsukódó szemhéj zárná el a világtól a fényt.

A halk neszezéssel telt megfigyelőszoba félhomályba borult, a belopakodó sötétség ellopta a zajokat, és a pszichológus már csupán a kinti szántók vaskos csendjét érzékelte. Még a rovarok is megnémultak az ijedtségtől. Minden félhomályosnak tűnt

Majdnem ugrott egyet, amikor Theremon megszólalt mellette:

- Történt valami?

- Mi? Ja, nem... Üljön csak vissza a székére! - Azzal maga is visszament a sarokba, de egy ideig még nem szólalt meg. Meglazította a gallérját, csavargatta a fejét jobbra-balra, de a feszültség nem akarta elhagyni a csigolyáit. Hirtelen felpillantott:

- Magának nem lett nehezebb a légzése?

- Nem. Miért? - nézett rá az újságíró elkerekedett szemmel. Vett egy-két mély lélegzetet is, hogy biztos legyen a hirtelen adott válaszban.

- Azt hiszem, túl sokáig néztem ki az ablakon. A félhomály eluralkodott az érzékeimen. A légzési nehézség a klausztrofóbiás roham első tüneteinek egyike.

Theremon ismét mélyen beszívta a levegőt.

- Nos. engem még nem érintett meg. Nocsak, látogatónk van!

Beenay zömök alakja a fény és a sarokban ülő páros közé került. Sheerin nyugtalanul pillantott fel rá:

- Helló, Beenay!

Az asztronómus egyik lábáról a másikra állt, s halványan elmosolyodott.

- Nem bánják, ha ideülök egy kicsit és csatlakozom a beszélgetéshez? Beállítottam a kameráimat, így nincs dolgom a teljes fogyatkozásig. - A kultistát nézte, aki úgy negyed órával korábban elővett egy kis, bőrkötéses könyvet valamelyik zsebéből, és azóta le sem vette le a szemét a szövegről. - Ez a patkány nem csinál semmi bajt, ugye?

Sheerin megrázta a fejét. Hátrahúzta vállát, és homlokát ráncolva próbált erőt venni magán és kontrollálni a légzését.

- Magának nem esik nehezére a levegővétel, Beenay? - kérdezte.

A férfi a levegőbe szippantott.

- Nekem nem tűnik fülledtnek.

- Csak a klausztrofóbia árnya - magyarázta a pszichológus bocsánatkérő hangon.

-Ó! Nekem máshogy jött. Az a benyomásom támadt, hogy megcsal a szemem.

Elhomályosodtak a dolgok, és... nos, még mindig minden homályos egy kicsit. És fázom is valamennyire.

- Mert lehűlt a levegő. Ez nem illúzió - grimaszolt Theremon. - Olyan a lábujjam, mintha átszállították volna az országon egy hűtőkocsiban.

- Arra lenne szükségünk, hogy a tárgyhoz nem tartozó gondolatokkal foglaljuk le az elménk - vetette fel Sheerin. - Nemrég mondtam, hogy miért nem sikerült Faro kísérlete a lyukakkal a tetőn.

- Csak belekezdett - jegyezte meg az újságíró. Felhúzta egyik térdét, átölelte két karjával, és rátette az ál lát.

- Nos, azt kezdtem mondani, hogy félrevezette őket a Jelenések könyvének szó szerinti értelmezése. Nyilvánvalóan értelmetlen dolog fizikai jelentőséget tulajdoni-tani a Csillagoknak. Arról lehet szó, tudja, hogy a teljes Sötétség jelenlétében a tudat abszolút szükségesnek tartja, hogy fényt hozzon létre. Valószínűleg a fénynek ez az illúziója az a jelenség, amelyet Csillagoknak neveznek.

- Más szavakkal - próbálta értelmezni Theremon a Csillagokat az őrület termékének tartja, és nem az okának. Akkor mi haszna lesz Beenay fotóinak?

- A Csillagok illúzió voltát is bizonyíthatják. Talán. Vagy annak alapján, amit eddig megtudtunk, akár épp az ellenkezőjét. De mégis...

Beenay közelebb húzta a székét, tekintetében a lelkesedés tüze lobogott.

- Örülök, hogy szóba került ez a téma - mondta. Szemét összehúzva egy ujjal felmutatott: - Gondolkodtam ezeken a Csillagokon, és támadt egy aranyos elképzelésem. Persze, ez csak játék a gondolatokkal és nem akarom komolyan felterjeszteni, mindenesetre érdekes. Akarják hallani?

A kérdés bizonytalannak hangzott, de Sheerin hátradőlt a székén, és biztatni próbálta:

- Csak rajta! Hallgatom!

- Nos hát, tételezzük fel, hogy vannak más napok is az univerzumban. - Hirtelen hagyta abba, mintha szégyellné kimondani a gondolatot. - Úgy értem, napok, amelyek olyan távol vannak, hogy mi már nem láthatjuk a fényüket. Gondolom, úgy hangzik, mintha valami fantasztikus regényben olvastam volna.

- Nem feltétlenül. Azonban nem szünteti meg azt a lehetőséget, hogy a Gravitáció Törvénye szerint a vonzerejükkel ez esetben is jelen kellene lenniük?

- Nem, ha elég messze vannak - válaszolta Beenay. - Igazán távol. Négy fényévnyire vagy még messzebb, így egyáltalán nem érzékelnénk a vonzásukat, mert túl kicsi lenne. Mondjuk, lenne egy rakás nap ilyen nagyobb távolságban, egy vagy két tucat is talán...

Theremon halkan füttyentett.

- Milyen jó kis cikk lenne ebből a vasárnapi mellékletben! Két tucat nap egy nyolc fényévre lévő univerzumban. Váó! Ez jelentéktelenné törpítené a világunkat. Az olvasók zabáinak!

- Á, csak egy Ötlet volt! - vigyorgott Beenay. - De értik a lényeget. A fogyatkozás idején ez a tucatnyi nap láthatóvá válna, mert nincs igazi napfény, ami elhalványítaná a fényüket. Mivel olyan messze vannak, aprónak látszanak, mint sok kis üveggolyó. Persze, a kultisták Csillagok millióiról beszélnek, de ez biztosan túlzás. Milliónyi napnak egyszerűen nincs elég hely az univerzumban - egymáshoz érnének.

Sheerin egyre növekvő érdeklődéssel hallgatta.

- Valamire rátapintott, Beenay. Pontosan ez történt: túlzás. Ahogy azt talán maguk is tudják, az elménk képtelen közvetlenül megragadni az Ötnél nagyobb számokat; efölött a "sok" elképzelése uralkodik. Így akár egy tucatnyi is milliónyivá válhat. Milyen átkozottul jó elképzelés!

- Van egy másik aranyos kis ötletem is - mondta erre Beenay némiképp felbátorodva. - Gondoltak már arra, milyen egyszerű dolog lenne a gravitáció, ha egy elégségesen egyszerű rendszerről beszélünk? Feltételezzünk egy univerzumot, amelyben egyetlen bolygó van egyetlen nappal. A bolygó tökéletes ellipszisalakot írna le a nap körül, és a gravitációs erő pontos természete olyan evidens lenne, hogy axiómának[12] tekinthetnénk. Egy ilyen világon az asztronómusok eleve a gravitációval kezdenék, talán még azelőtt, hogy feltalálják a távcsövet. Puszta szemmel is elegendő megfigyelést tehetnének.

- Dinamikusan stabil lenne egy ilyen rendszer? - kérdezte Sheerin kételkedve.

- Hát persze. "Egy az egyben" esetnek nevezték. Kidolgozták matematikailag, azonban engem inkább az "egy az egyben" eset filozófiai oldala érdekel.

- Igen, tényleg érdekes elgondolkodni rajta - ismerte el a pszichológus. - Mint az elvont fogalmakon, mint amilyen a tökéletes gáz vagy az abszolút zéró.

- Természetesen - folytatta Beenay az élet lehetetlen lenne egy ilyen bolygón. Nem kapna elegendő hőt és fényt, és ha forogna, fél napra teljes Sötétségbe borulna. Az élet alapvető igénye a fény, és nem feltételezhetjük, hogy ilyen körülmények között is kialakul. Mégis...

Sheerin széke hátratolódott, ahogy a kövér férfi felpattant.

- Aton behozta a fényeket!

- Huh! - sóhajtott Beenay megkönnyebbülten, ahogy maga is odafordult, azután szélesen elvigyorodott.

Az igazgató fél tucat, harminc centi hosszú és ujjnyi széles rudat tartott a karjában, ezek fölött nézett a köréje gyűlő személyzetre.

- Mindenki menjen vissza dolgozni! - utasította őket Aton. - Sheerin! Segítsen ezekkel!

A pszichológus odament hozzá, és csendben a falra rögzített, hevenyészett fémtartókba állították a rudakat.

Sheerin olyan ábrázattal gyújtott meg egy nagy, esetlennek tűnő gyufaszálat, mintha egy rituálé legszentebb tárgyát tartaná a kezében. Átnyújtotta Atonnak, aki az egyik rúd végéhez emelte a tüzet.

Az habozott egy ideig, eljátszadozott a rúd hegyével, de végül ropogó lángot ébresztett, amely sárgás fényt vetett az igazgató keskeny arcára. Aton elvette onnan a gyufát, mire visszafogott ujjongás érkezett az ablak felől.

A rúd tetején hatujjnyi, ingatag láng lobogott! Aton módszeresen meggyújtotta a többi rudat is, míg végül hat tűz borította sárgás fénybe a helyiség hátsó részét.

Halvány fény volt ez, gyengébb a vörös törpe egyre fogyatkozó sugarainál. A lángok őrülten táncoltak, ittasan támolygó árnyakat szültek. A fáklyák ördögien füstöltek és olyan szagot árasztottak, mint egy konyha, amelyben minden odaégett aznap. Azonban fényt adtak.

Volt valami csodálatos ebben a sárga fényben, miután a Béta négy órán keresztül egyre csak komorodott és halványodott. Még Latimer is felemelte tekintetét a könyvéről, hogy megbámulja a lángokat,

Sheerin a kezét melengette a legközelebbi lángnál, annak ellenére is, hogy az finom, szürke pornak ható korommal vonta be az ujjait és a tenyerét. Eksztatikusán, szinte csak magának mondta:

- Milyen szép! Gyönyörű! Még soha nem gondoltam a sárgát ilyen csodálatos színnek!

Azonban Theremon gyanakodva méregette a fáklyákat:

- Miből vannak ezek?

- Fából - válaszolt a pszichológus röviden.

- Ó, nem, az nem lehet! Nem égnek. A végük megégett, és már semmi sem táplálja a lángot, az mégis ott lobog!

- Pont ez a dolog szépsége. Hatékony mesterséges fénykeltő mechanizmus. Készítettünk belőle pár százat, de természetesen a többségét a Rejtekhelyre vittük. Tudja - fordult oda, közben beletörölte megfeketedett kezét a zsebkendőjébe fogjuk a közönséges nád erős szárát, teljesen kiszárítjuk, azután állati zsiradékba mártjuk a rudakat. Ha meggyújtjuk, akkor a zsiradék lassan leég. Ezek a fáklyák közel fél óráig éghetnek folyamatosan. Zseniális, nemdebár? Egy fiatalember fejlesztette ki a Saro Egyetemen.

A rövid életű szenzáció elmúltával a kupola ismét elcsendesedett. Latimer közvetlenül az egyik fáklya alá húzta a székét, és olvasott tovább, ajkai némán recitálták a Csillagokhoz szóló könyörgéseket. Beenay ismét a kamerája körül sürgölődött, és Theremon megragadta az alkalmat, hogy jegyzeteket készítsen a cikkhez, amelyet a Saro City Chronicle hasábjaira szánt másnap - az elmúlt két órában ezzel foglalkozott tökéletes módszerességgel, tökéletes lelkiismeretességgel, és ahogy azt ő maga is tudta, teljességgel hiábavalóan.

Azonban, miképpen azt Sheerin ragyogóan megállapította, a jegyzetírás elterelte az újságíró gondolatait a tényről, hogy az ég egyre inkább rémisztő lilásvörösre váltott, mint egyetlen hatalmas, frissen hámozott cékla - a munka beváltotta a hozzá fűzött reményeket.

A levegő valahogy összesűrűsödött. Az alkony, mint egy kézzelfogható entitás, belépett a helyiségbe, és a fáklyák körüli sárga körök széle egyre élesebben különítette el a fényt a gyülekező szürkeségtől. A fáklyák füstszagot árasztottak és halkan sisteregtek, ehhez adódott hozzá a puha léptek zaja, ahogy az egyik asztronómus a munkaasztala körül járkált, vonakodva és lábujjhegyen. Néha valaki a szokásosnál hangosabban vett levegőt, vagy épp hosszabban fújta ki, ahogy mindenki megpróbálta megőrizni a nyugalmát az árnyékokba bújó világban.

Először Theremon hallotta meg az oda nem illő hangot. Csupán egy hang halovány benyomásának tűnt, amely észrevétlen maradt volna, ha a kupolát nem lengi be halotti csend.

Az újságíró felegyenesedett a székén, és becsukta jegyzetfüzetét. Visszatartott lélegzettel figyelt; azután vonakodva bár, de felállt, s a szolárszkóp és Beenay kamerája között az ablakhoz lépett.

Meglepett kiáltása szilánkokra törte a csendet:

- Sheerin!

A munka megállt, és a pszichológus azonnal ott termett mellette. Aton is csatlakozott. Yimot 70 a magas széken ült a szolárszkóp nézőkéjénél, de oldalra hajolt és lenézett rájuk.

Odakint a Bétából már csupán izzó szilánk maradi, mintha még egy utolsó, kétségbeesett pillantást akart volna vetni a Lagashra. A város felé a keleti horizontot már elborította a Sötétség, az obszervatóriumtól odavezető út csupán halványvörös csíknak látszott, kétoldalt a homálytól egybemosódott tömegnek tűnő fákkal, amelyek elveszítették minden egyéniségüket ebben a megvilágításban.

Azonban a figyelmet a főút vonta magára, azon is a baljós tömeg, amely egyre csak tört előre.

Aton reszketeg hangon kiáltott fel.

- Az őrültek a városból! Jönnek!

- Mennyi idő van még a teljes fogyatkozásig? - kérdezte gyorsan Sheerin.

- Tizenöt perc, de... öt perc alatt ideérnek!

- Ne törődjön velük! Dolgozzanak tovább! Feltartjuk őket. Ez a hely olyan, mint egy erőd. A biztonság kedvéért tartsa rajta a szemét az ifjú kultistán, Aton! Theremon! Maga velem jön!

A pszichológus máris elindult kifelé, és a fiatalember utána sietett. A lépcső szűk, körkörös vonalban haladt lefelé, beleolvadt a mélységes szürkeségbe.

Sietségükben gondolkodás nélkül lerohantak vagy tizenöt métert. Így a kupola ajtaján kiszűrődő, tompa és sárgás fény hamar eltűnt mögöttük. Fentről és lentről egyaránt rájuk omlottak az árnyak.

Sheerin megtorpant, kövér kezét a mellkasára tapasztotta. Szeme kidülledt, hangja szárazon recsegett:

- Nem... kapok... levegőt... Menjen tovább... Zárja be az ajtókat!

Theremon még lentebb ment néhány lépcsőfokot, azután megfordult.

- Várjon! Kibírja egy percig? - Ő maga is zihált. A levegő olyan sűrűnek hatott, mintha melaszt próbált volna beszívni és kifújni, agyában apró férgek sikoltottak fel a gondolattól, hogy egyedül kell lemennie a Sötétségbe.

Merthogy az újságíró, egyébiránt, igenis félt a sötétben.

- Maradjon itt! - mondta a pszichológusnak. - Egy pillanat, és visszajövök. - Felrohant, kettesével vette a fokokat, szíve a torkában dobogott - nem csupán a heves mozgástól ahogy berobbant a kupolaterembe, és kikapott egy fáklyát a tartójából. Bűzt árasztott és a füst majdnem teljesen elvakította, de úgy szorította a tárgyat, mintha örömében mindjárt megcsókolná. A láng hátrafelé lobogott, ahogy lerohant vele a lépcsőn.

Sheerin kinyitotta a szemét, és felnyögött, ahogy Theremon fölé hajolt. Az újságíró durván megrázta:

- Jól van, szedje össze magát! Hoztam fényt!

Magasra tartotta a fáklyát, és a tántorgó férfit támogatva ismét lefelé indult a védelmező körben.

A földszinti irodák még mindig őrizgették azt a kevés fényt, ami beszűrődött az ablakokon. A két férfi rémülete gyorsan enyhült.

- Tessék! - mondta Theremon rekedten, és odaadta a fáklyát társának. - Már hallani lehet őket!

Valóban. Érthetetlen kiáltások érkeztek a távolból.

A pszichológusnak azonban igaza volt: az obszervatórium leginkább egy erődre hasonlított. Még a múlt században emelték, amikor a Neo-Gavotti stílus dívott az építészetben, így inkább tervezték szilárdnak és teherbírónak, mintsem szépnek.

Az ablakokat vasrács védte ujjnyi vastag rudakból, amelyeket mélyen beültettek a kövek közé. A falakat egy földrengés sem rombolhatta volna le, és a főbejárat méretes tölgyfa tábláit is fémmel erősítették meg. Theremon bezárta, a vaskos fémreteszek tompa kondulással csúsztak a helyükre.

A folyosó másik végén Sheerin átkozódott elgyengülten. A hátsó ajtó zárjára mutatott, amelyet valószínűleg feszítővassal tettek hasznavehetetlenné.

- Latimer itt juthatott be - mondta fáradtan.

- Akkor ne csak álljon ott! - kiáltott rá az újságíró türelmetlenül. - Segítsen oda-húzni a bútorokat! És vegye el azt a fáklyát a szemem elől! Ez a füst megöl!

Találtak egy nehéz asztalt, és neki támasztották az ajtónak, azután két percen belül barikádot építettek mindenből, ami szépség és szimmetria hiányában megfelelően masszívnak tűnt.

Mintha messziről jönne, meghallották az első öklök puffanását a főbejárat ajtaján, a kinti sikoltozás és kiáltozás kezdett félig-meddig valóságosnak tűnni.

A Saróból indult csőcseléket két dolog vezérelte: a megváltás, melyet a kultisták ígértek az obszervatórium lerombolásáért - és az őrjítő félelem a Sötétségtől, amely sok mindent okozott, de nem bénította meg őket. Nem gondoltak már autókra, fegyverekre, irányításra vagy bármiféle szervezettségre. Gyalog érkeztek, és puszta kézzel támadtak az épületre.

Mire odaértek, már csupán a Béta utolsó felvillanásai, utolsó smaragdszín láng-cseppjei szikráztak egyre gyengébben az emberiség felett, hogy amikor kihunynak, csupán az egyetemes és mindenkit elborító félelem maradjon utánuk.

- Menjünk vissza a kupolaterembe! - mordult fel Theremon.

Odafent már csak Yimot maradt a helyén, a szolárszkóp ülésében. A többiek mind a kamerák körül gyűltek össze, és Beenay utasításokat osztogatott rekedt, feszült hangon:

- Vegyük át még egyszer! Lekapom a Bétát közvetlenül a teljes fogyatkozás előtt, és lemezt cserélek. Minden kamerához álljon egy ember! Mind tudjátok, hogy... az exponáláshoz kell egy kis idő...

Fojtott, de igenlő mormolás jött válaszképpen.

Beenay megtörölte a szemét.

- Égnek még azok a fáklyák? Mindegy, látom őket! - Erősen kapaszkodott egy szék háttámlájába. - Altkor jusson eszetekbe, hogy ne... ne próbáljatok meg jó beállítást keresni! Ne pocsékoljátok az időt arra, hogy egyszerre két csillagot is befogjatok! Egy is elég egy képre! És... és ha valaki úgy érzi, hogy baja van, tűnjön el a kamera közeléből!

Az ajtóban állva Sheerin odasúgta Theremonnak:

- Vigyen Atonhoz! Nem látom.

Az újságíró nem válaszolt azonnal. Az asztronómusok alakja elmosódott a homálytól, és a fáklyák sárgás fényfoltokká váltak a falakon.

- Sötét van - suttogta.

Sheerin kinyújtotta a kezét.

- Aton! - szólította az igazgatót, és előrebotladozott, - Aton!

Theremon utána lépett, és megfogta a karját.

- Várjon, vezetem! - Valahogy sikerült átvergődnie a helyiségen. Lehunyta a szemét, hogy kizárja a Sötétséget, és ezzel együtt a fejében dúló káoszt is.

Senki sem hallotta őket vagy szentelt nekik bármilyen apró figyelmet. Sheerin a falnak támaszkodott.

- Aton!

A pszichológus érezte, ahogy reszkető kéz érinti meg, azután visszahúzódik és egy hang szólítja mormolva:

- Maga az, Sheerin?

- Aton! - Küzdött, hogy rendesen tudjon lélegezni. - Ne aggódjon a csőcselék miatt! A falak kívül tartják!

Latimer. a kultista felállt, és arca kétségbeesett grimaszba torzult. Szavát adta, és ha megszegi, akkor a halandóság veszélyének teszi ki a lelkét. Ugyanakkor kikényszerítették belőle az ígéretet, és nem szabad akaratából tette. Hamarosan eljönnek a Csillagok! Nem maradhatott tétlen, nem hagyhatta, hogy... De a szavát adta!

Beenay arca enyhén elvörösödött, amikor felpillantott a Béta még megmaradt sugaraira. Latimer akkor jutott döntésre, amikor az asztronómus ismét a kamerájára hajolt. Körmei a tenyerébe vájtak, ahogy megfeszítette izmait.

Rohanni akart, de őrült tántorgással indult el. Csak árnyakat látott mindenhol; maga a padló is elveszítette a szilárdságát. Azután valaki elkapta, és padlóra került a torkát szorongató kezek gazdájával együtt.

Felrántotta a térdét, és érezte, hogy keményen eltalálta támadóját.

- Hagyjon felkelni vagy megölöm!

Theremon élesen felkiáltott, de a fájdalom vakító ködén át is sikerült hangot adnia érzelmeinek:

- Kétszínű patkány!

Az újságíró úgy érezte, mintha egyszerre lenne tudatában mindennek, ami körülötte történik. Hallotta Beenay brekegését:

- Megvan! Mindenki a kamerákhoz! - Azután valahogy tudta, pedig oda sem pillantott, hogy a Béta utolsó sugarai is kihunytak.

Egyszerre, egyazon pillanatban hallotta meg Beenay utolsó, fuldokló lélegzetvételét és Sheerin apró, elhaló kiáltását, egy köhögésbe torkolló, hisztérikus kuncogást - és a csendet, a rejtélyes, halotti csendet odakintről.

Latimer elernyedt lazuló szorításában. Theremon a kultista szemébe nézett, de csak feketeséget látott, amely visszatükrözte a fáklyák sápadt-sárga fényét. Megpillantotta a habot, amely az ajkak közül tört elő, és hallotta az állatias szűkölést, amely az elszorított torokból szökött ki.

A félelem lassú döbbenetével állt fel négykézlábra, és fordította tekintetét az ablak vérfagyasztó feketesége felé.

Az égen ott ragyogtak a Csillagok!

Nem is csak a Föld szabad szemmel is látható három ezerhatszáz Csillaga, de jóval több; a Lagash egy óriási csillagköd közepén helyezkedett el. Harmincezer hatalmas nap ragyogott le rá oly lélekperzselő nagyszerűséggel, hogy annak rémületes volta dermesztőbbnek tűnt a maga ismeretlenségében, mint a fagyos szél, amely egyre csak rohant és rohant körbe-körbe a Sötétségbe borult világon.

Theremon talpra kászálódott, torka annyira elszorult, hogy szinte nem kapott levegőt, s testének minden izma reszketett-vonaglott az elviselhetetlen félelemtől. Kezdett megőrülni, és ennek teljes mértékben tudatában is volt. Valahol az agya egy hátsó zugában a józanság utolsó szilánkjai felsikoltottak, reménytelenül küzdöttek a fekete terror áradatával. Borzalmas tudni, hogy menthetetlenül meg fogsz őrülni, tudni, hogy egyetlen apró perc múltán csupán csak testileg maradsz a világodban, miközben valódi lényed-lényeged meghal, belefullad a fekete őrületbe. Mert ezt hozta a Sötétség. A Sötétség, a Fagy és a Végzet. Az univerzum fényes falai összetörtek, s a szilánkok feketén hullottak alá, hogy felszabdalják és agyonnyomják.

Négykézláb mászva nekiütközött valakinek, de végül sikerült elbotladoznia mellette. Elkínzott torkát kezek keresgélték, ahogy az őrülettől eltorzult látóterét betöltő fáklyák felé kúszott.

- Fényt! - sikította.

Aton sírt fel valahol, úgy visított és nyüszített, mint egy rémült kisgyerek:

- Csillagok! Az összes Csillag! Nem tudtuk! Semmit sem tudtunk! Azt hittük, hat Csillag egy univerzumban már valami, amit a Csillagok észre sem vesznek, mert a

Sötétség örök és örök, és örök és összeomlik, és nem tudtuk, mert nem tudhattunk semmit...

Valaki az egyik fáklya felé kapott, amely lezuhant, és kialudt. A közönyös Csillagok borzasztó nagyszerűsége egyetlen pillanat alatt közelebb ugrott a kupolateremben kínlódó emberekhez.

Odakint, a keleti horizonton, amerre Saro városa sej lett, bíborszín ragyogás kelt és kezdett növekedni. Egyre csak erősödött a fénye, amely különbözött a napok izzásától.

Ismét leszállt a hosszú éj.

Zöld foltok

Felsurrant az űrhajóra! Tucatjával várakoztak az energiasorompón kívül, s már-már úgy látszott, a várakozás hiábavaló. És ekkor a sorompó két percre leállt {ami azt bizonyítja, hogy az egyesült szervezet felette áll az életrészecskéknek), s ő máris átbújt rajta.

A többiek közül senki sem mozdult meg elég gyorsan ahhoz, hogy kihasználhassa a sorompó leállását, de sebaj. Ő egyedül is megbirkózik a feladattal. A többiekre nincs szükség.

De gondolataiból egykettőre eltűnt az elégedettség, s helyébe a magányosság érzete lépett. Borzasztóan rossz és természetellenes dolog elszakadni az egész egyesült szervezettől, szörnyű, hogy ő maga is csak életrészecskévé vált. Hogyan bírják ki ezek az idegenek, hogy puszta részecskék?

Ez a gondolat fokozta az idegenek iránti rokonszenvét. Most, hogy ő maga is tapasztalta, mit jelent részecskének lenni, mintegy távolból érezte azt a rettenetes elszigeteltséget, amely az idegeneket olyan nagy félelemmel tölti el. Az elszigeteltségből eredő félelem diktálta tetteiket, mert mi más, mint az állapotuk miatti esztelen félelem késztethette őket arra, hogy leszállás előtt egy mérföld átmérőjű területet felrobbantsanak, tompa vörös hőségbe burkoljanak? A robbantással még tíz láb mélységben is elpusztították a szervezett életet.

Vételre kapcsolt, feszülten hallgatózott, hagyta, hogy az idegen gondolat átitassa. Élvezte, ahogy az élet a tudatát érinti. De ezt az élvezetet adagolnia kell. Nem szabad megfeledkeznie magáról.

Az azonban nem árthat, ha figyeli a gondolatokat. A hajón lévő életrészecskék közül egyik-másik egészen tisztán gondolkodott, ha figyelembe vesszük, milyen primitív, tökéletlen teremtmények. Gondolataik mint apró csengettyűk csilingelnek.

- Megfertőzöttnek érzem magamat - mondta Roger Oldenn. - Érted, mit akarok mondani? Állandóan mosom a kezemet, de ez sem segít.

Jerry Thorn nem szerette az efféle drámai kijelentéseket, s ezért fel sem pillantott. Még mindig a Saybrook-bolygó sztratoszférájában manővereztek, s így Thorn inkább a műszertáblát figyelte,

- Nincs rá ok, hogy megfertőzöttnek érezd magadat - mondta. - Semmi se történt.

- Remélem - felelte Oldenn. - A kint dolgozók a légkamrában levetették űrruhájukat, és alaposan fertőtlenítették őket. Mindenkinek, aki kívülről bejött, sugárfürdőt adtak. Remélem, hogy semmi se történt.

- Alikor miért idegeskedsz?

- Nem tudom. Bárcsak ne állt volna le a sorompó!

- Mindenki ugyanezt mondja. De hát véletlen baleset volt!

- Ki tudja? - tört ki Oldenn. - itt voltam, amikor történt. Az én turnusom volt. Semmi ok nem volt a vezeték túlterhelésére. Olyan készülékek is rá voltak kapcsolva, amelyekre nem lett volna szükség. Semmi az égvilágon.

- Elhiszem. Az emberek buták.

- De nem ennyire buták. Ott álldogáltam, amikor az Öreg kivizsgálta az ügyet. Egyikük sem tudott semmiféle elfogadható mentséget felhozni. A páncélmelegítő vezetékét, amelyen kétezer watt áramlik, rákapcsolták a sorompókábelre. Egy hét óta mindig a második segédáramkört használták. Most miért nem? Nem tudtak semmi magyarázatot adni.

- És te tudsz?

Oldenn elvörösödött.

- Nem. De épp azon törtem a fejemet, hogy tán... - kereste a megfelelő szót - hipnotizálták őket. Az odakintiek.

Thorn felpillantott, és a társa szemébe nézett.

- Én ezt a te helyedben senkinek el nem ismételném. A sorompó mindössze két percre állt le. Ha bármi történt volna, ha csak egyetlen fűszál bejutott volna ide, egy fél órán belül megmutatkozott volna a baktériumkultúrákban s néhány napon belül a muslicatenyészetekben. S még mielőtt hazaérünk, meg kellene mutatkoznia a hörcsögöknél, a nyulaknál s talán a kecskéknél is. Verd be már a fejedbe, Oldenn, hogy semmi se történt! Semmi!

Oldenn sarkon fordult, és kiment. Eközben kétlábnyira haladt el a szoba sarkában lévő lénytől. De semmit se vett észre.

Kikapcsolta a vevőközpontjait, és hagyta, hogy a gondolatok elsuhanjanak mellette anélkül, hogy felfogná őket. Ezek az életrészecskék amúgy sem fontosak, hisz nem alkalmasak az élet fenntartására. Még mint részecskék is tökéletlenek.

De a többi fajta részecskék - azok mások. Azokra vigyázni kell. A kísértés nagy, de semmi, a legcsekélyebb módon sem szabad előttük felfednie ittlétét, amíg le nem szállnak a honi bolygójukon.

A hajó más részeire összpontosította figyelmét, ámuldozott az élei változatosságán. Minden dolog, bármilyen kicsiny volt is, zárt egészet alkotott. Kényszerítette magát, hogy eltűnődjön ezen, mígnem e kellemetlen gondolat mardosni kezdte, vágyódva gondolt az otthoni normális életre.

A kisebb részecskéktől érkező gondolatok többnyire - amint ezt előre sejtette - bizonytalanok és futólagosak voltak. Nem sokat lehetett kivenni belőlük, de ez azt jelentette, hogy még nagyobb szükségük van a teljességre. És ez igen erős hatással volt rá.

Az egyik életrészecske a tomporán guggolt, és ujjaival az őt körülzáró dróthálón babrált. Gondolatai tiszták voltak, de korlátozottak. Főképp a körül a sárga gyümölcs körül forogtak, amelyet a részecsketársa evett. Nagyon sóvárgott a gyümölcsre. Csak a köztük levő drótháló akadályozta meg őt abban, hogy erőszakkal elvegye a másiktól. Egy pillanatra mélységes undor fogta el, és kikapcsolta a vételt. Ezek a részecskék versengenek egymással a táplálékért!

Megpróbálta messzire kinyúlva visszahozni az otthon békéjét és harmóniáját, de már roppant távolságra volt hazulról. Csak a semmibe tudott kinyúlni, amely elválasztotta őt a józanságtól.

Egy pillanatra vágyat érzett még a sorompó és az űrhajó közt húzódó holt talaj után is Előző este azon kúszott át. Nincs ugyan élet rajta, de az otthon földje; s a sorompó túlsó oldala még mindig felidézte a szervezett élet jóleső érzetét.

Emlékezett a pillanatra, amikor megtelepedett az űrhajó felületén, szívóival kétségbeesetten kapaszkodott, míg aztán a légkamra kinyílt. Akkor bement, óvatosan mozgott a kifelé haladó lábak közt. Volt egy belső kamra is, amelyen utóbb szintén áthaladt. Most pedig itt fekszik mozdulatlanul, észrevétlen - s maga is puszta életrészecske.

Óvatosan újból vételre kapcsolt a korábbi fókuszon. A guggoló életrészecske vadul rángatta a dróthálót. Még mindig sóvárgott a másik táplálékára, pedig kettőjük közül ő volt kevésbé éhes.

- Ne adj enni ennek a nyomorultnak! - mondta Larsen. - Nem éhes, csak azért dühöng, mert Tillie merészkedett enni, mielőtt ő még teljesen megtöltötte a bendőjét. Falánk majom! Bárcsak már otthon volnánk, s nem kellene örökké ezeknek az állatoknak a pofáját bámulnom!

Mogorván, homlokát ráncolva nézett az idősebbik nőstény csimpánzra, amely válaszként egyre fintorgott, karattyolt.

- Oké, oké! - mondta Rizzo. - Akkor minek lebzselünk itt? Az etetéssel végeztünk. Gyerünk innen!

Elhaladtak a kecskék, a nyulak és hörcsögök ketrecei előtt.

- Az ember önként jelentkezik egy expedícióra - mondta keserűen Larsen. - Hősnek kiáltják ki. Zengzetes beszédekkel bocsátják útra... és aztán állatgondozó lesz belőle.

- Dupla fizetést kapsz.

- Igen. Na és? Nem pusztán a pénzért jelentkeztem. Az első útbaigazítás alkalmával azt mondták, egyenlő esély van rá, hogy nem jövünk vissza, hogy ugyanúgy végezzük, mint Saybrook. Azért jelentkeztem, mert valami fontos munkát akartam végezni.

- Te hülye hős! - válaszolta Rizzo.

- Nem vagyok állatgondozó.

Rizzo megállt, kiemelt egy hörcsögöt a ketrecből, és megsimogatta.

- Nem gondoltál arra, hogy tán az egyik ilyen hörcsögnek ott bent, a hasában már növekszik a kicsinye?

- Ugyan, te főokos! Hisz naponta megvizsgálják őket!

- Persze, persze... - Megsimogatta a kis állatot, mire a hörcsög orra remegni kezdett. - De tegyük fel, hogy egy szép reggel lejövünk, és itt találjuk őket. Újszülött kishörcsögöket, amelyeknek a szemük helyén puha, zöld bundácskájuk van.

- Hallgass már, az isten szerelmére! - tört ki Larsen.

- Puha, zöld, fénylő bundácskák - mondta Rizzo, és hirtelen undorodva letette a hörcsögöt.

Újból vételre kapcsolt, és megváltoztatta a fókuszt. Nem volt odahaza olyan specializált életrészecske, amelynek itt, az űrhajón ne lehetett volna nagyjából megtalálni a párját.

Legkülönfélébb alakú, ide-oda mozgó futókat, úszókat és repülőket látott. A repülők közt akadtak egészen nagyok is, ezeknek felfogható gondolataik voltak. És akadtak kicsiny, fátyolszárnyú lények. Ezek az utóbbiak csak érzetmintázatokat sugároztak, s hozzá igen tökéletlen mintázatokat, amelyekhez a maguk erejéből semmi értelmeset nem fűztek.

Voltak aztán mozdulatlanok is, amelyek - mint az otthoni mozdulatlanok - zöld színben csillogtak, s a levegőből, a vízből és a talajból táplálkoztak. Ezeknek a teljesen értelem nélküli lényeknek csak a fényről, a nedvességről, a gravitációról volt valamilyen halvány, nagyon halvány tudatuk.

És mindegyik részecske a mozgó és a. mozdulatlan az életnek csak a látszatát keltette.

Még nem. Még nem...

Teljes erővel elfojtotta érzéseit. Ezek az életrészecskék egyszer már korábban is eljöttek hozzájuk, s a többiek odahaza megpróbáltak segíteni rajtuk - de túl korán. Nem sikerült. Most tehát várni kell türelmesen.

Csak meg ne találják ezek a részecskék!

Eddig nem találták meg. Nem vették észre, hogy ott fekszik a kormányfülke sarkában. Senki sem hajolt le, hogy felvegye és végezzen vele. De eddig még nem mozdulhatott meg. Mert megeshetett volna, hogy valaki megfordul és rábámul, erre a nem egészen hat hüvelyk hosszú, merev, féregszerű dologra. Előbb csak bámul rá, aztán felkiált, és akkor mindennek vége.

De most talán már eleget várt. Már jó ideje elindultak. A kormányszerkezetet leállították, a kormányfülke üres.

Hamarosan talált a burkolatban egy rést, amely ahhoz a bemélyedéshez vezetett, ahol a dróthálózat egy részét helyezték el. Ezekben a drótokban nem folyt áram.

Teste elöl reszelőben végződött, s ezzel most kettévágott egy pontosan megfelelő átmérőjű huzalt. Aztán hat hüvelykkel odébb megint kettévágta. A levágott huzaldarabot maga előtt tolva szépen, láthatatlanul elrejtette a bemélyedés egyik sarkában. A huzal külső burkolata barna, rugalmas anyagból volt, belseje pedig fényes, vöröses fém. A belsejét persze nem tudta utánozni, de erre nem is volt szükség. Az is megtette, hogy a testét borító hártyát már eleve gondosan a huzal külsejéhez hasonlóvá formálták.

Most aztán visszatért a dróthálózathoz, és a kivágott résznél elöl-hátul megfogta a drótot. Kicsiny szívó korongjai segítségével szorosan hozzásimult. Semmi rést nem lehetett látni.

Most már nem találhatják meg. Ha idenéznek, akkor is csak egy összefüggő huzaldarabot látnak.

Csak ha nagyon-nagyon alaposan megnézik, akkor vehetik észre, hogy ennek a huzaldarabkának egyik pontján két apró, puha, fényes, zöld bundácska van.

- Különös - mondta dr. Weiss -, hogy ezek a kis zöld szőrszálak ilyen képességekkel rendelkezzenek.

Loring kapitány óvatosan töltött a konyakból. Bizonyos értelemben véve ez ünnepélyes alkalom volt. Két órán belül készen állnak a hiperűrön való átugrásra, s aztán két nap múlva viszontláthatják a Földet.

- Tehát ön biztos abban, hogy ez a zöld bunda valamilyen érzékszerv? - kérdezte a kapitány.

Igen – válaszolta Weiss. A konyaktól vörös foltok ütöttek ki rajta, de tudta, nagyon jól tudta, hogy okuk van az ünneplésre. - Nehéz körülmények közt hajtottuk végre a kísérleteket, de igen jelentősek voltak.

A kapitány kényszeredetten mosolygott.

- "Nehéz körülmények közt", így is lehet mondani. Én sohasem vállaltam volna értük olyan kockázatot, mint ön.

- Ugyan! Mi itt, ezen a hajón mindannyian hősök vagyunk, önkéntesek, csupa nagy ember, síppal-dob bal, nádi hegedűvel. Ön is vállalt kockázatot azzal, hogy idejött.

- De elsőként ön ment ki a sorompón túlra.

- Ebben nem volt különösebb kockázat - mondta Weiss. - Menet közben felégetem a földet magam előtt, nem is szólva arról a hordozható sorompóról, amely körülvett. Ugyan, ugyan, kapitány! Csak fogadjuk el mindannyian a kitüntetést, ha hazaérünk! Fogadjuk el minden rangsorolás nélkül! Amellett én férfi vagyok.

- De egészen eddig tele van baktériumokkal! - A kapitány gyors, metsző mozdulatot tett három hüvelykkel a feje felett. - Ami ugyanolyan sebezhetővé teszi önt is, mint a nőket.

Egy ideig csendben iszogattak.

- Még egy pohárral? - kérdezte a kapitány.

- Nem, köszönöm. Már így is túlléptem a fejadagomat.

- No, akkor egy utolsó útravalónak! - Felemelte a poharát az immár nem látható Saybrook-bolygó felé, amelynek napja most csupán fényes csillagként tündökölt a videolemezen. - A kis zöld szőrszálakra, amelyek Saybrookot elindították a nyomon!

Weiss bólintott.

- Szerencsés dolog volt, A bolygót persze zárlat alá vesszük.

- Szerintem ez nem lesz elég - mondta a kapitány. - Valaki egy szép napon véletlenül leszáll rajta, s az nem lesz olyan éles elméjű és bátor, mint Saybrook. Mi történik, ha nem robbantja fel az űrhajót, ahogy azt Saybrook tette? Tegyük fel, hogy visszamegy valamilyen lakott területre.

A kapitány elkomorult.

- Gondolja, hogy saját erejükből kifejleszthetik a csillagközi hajózást?

- Nem hiszem. Persze, erre nincs bizonyítékunk. Csak hát teljesen más irányban fejlődnek. Az életrendszerük minden szerszámot feleslegessé tesz. Tudomásom szerint még kőbalta sem létezik a bolygón.

- Remélem, igaza van. Mondja, Weiss doktor úr, foglalkozna egy kicsit Drake-kel?

- Azzal a pasassal a Galaktika sajtótól?

- Igen. Mihelyt visszatérünk a Földre, közlik majd a nagyközönséggel, hogy mi is történt a Saybrook-bolygón, és szerintem nincs semmi értelme nagy felhajtást csinálni a dologból. Szóltam Drake-nek, hogy kérje ki az ön tanácsát a riportra vonatkozóan. Ön biológus, és tekintélye van nála. Megtenné, hogy beszél vele?

- Szívesen.

A kapitány lehunyta szemét, és a fejét csóválta.

- A feje fáj, kapitány úr?

- Nem, csak szegény Saybrookra gondoltam...

Elege volt már az űrhajóból. Röviddel ezelőtt egy pillanatra az a különös érzése támadt, mintha a belsejét kifordították volna. Ijesztő érzés volt, s hogy magyarázatot találjon rá, az éles eszűek elméjében kutatgatott. A hajó, úgy látszik, valamilyen roppant üres térségen vágott keresztül, amelyet hiperűrnek neveznek. Mit ki nem találnak ezek az éles eszűek!

De elege volt már az űrhajóból. Olyan hiábavaló dolog! Ezek az életrészecskék igen ügyes szerkezeteket agyainak ki, de mindez végeredményben csak boldogtalanságuk mércéjéül szolgál. Azon igyekeznek, hogy az élettelen tárgyak feletti uralomban megleljék azt, amit önmagukban nem tudnak megtalálni. A teljesség iránti öntudatlan sóvárgásuk arra készteti őket, hogy gépeket építsenek, a világűrben kóboroljanak, kutassanak, folyton kutassanak... Ezek a lények a dolgok természeténél fogva sohasem fogják megtalálni azt, amit keresnek. Legalábbis addig nem, amíg ő ajándékba nem adja nekik. Erre a gondolatra kissé megborzongott.

Teljesség!

Ezeknek a részecskéknek még szavuk sincs rá. "Teljesség" - ez igen gyatra kifejezés.

Tudatlanságuk arra indítja őket, hogy harcoljanak ellene. Már korábban is jött velük egy űrhajó. Az első űrhajón igen sok éles eszű részecske tartózkodott. Két fajtájuk volt: életteremtők és meddők. (Milyen más ez a második hajó! Itt az éles eszűek mind meddők, ezzel szemben a többi részecske - a zavarosan gondolkodók és a nem gondolkodók - mind életteremtők. Furcsa.)

Az egész bolygó kitörő örömmel fogadta az első űrhajót! Még emlékszik, mennyire megdöbbentek, amikor kiderült, hogy a látogatók csak részecskék, nem teljesek. A megdöbbenést aztán szánalom váltotta fel, s a szánalmat tettek. Nem voltak biztosak benne, vajon az idegenek hogyan tudnak majd beleilleszkedni a közösségbe, de azért Ők egy pillanatig sem haboztak. Minden élet szent, s valahogy majd csak helyet szorítanak nekik - mindannyiuknak, a nagy éles eszűektől kezdve egészen a sötétségben élő apró szaporodókig.

De elszámították magukat. Nem elemezték ki helyesen a részecskék gondolkodásmódját. Az éles eszűek rájöttek, hogy mit csinálnak, és ezt rossz néven vették tőlük. Megijedtek, nem értették a dolgot.

Előbb sorompót húztak fel, aztán meg elpusztították magukat, atomokra robbantották szét az űrhajójukat. Szegény, ostoba részecskék!

Most azonban másképp lesz. Most megmenti Őket, akár akarják, akár nem.

John Drake ugyan sohasem beszélt erről, de magában nagyon büszke volt rá, hogy milyen ügyes fotógépelő. Egy hatszor nyolcas útimodellt hozott magával, egy jellegtelen, sötét műanyag lapot, mindkét végén egy-egy henger alakú dudorral a vékony papírtekercs befogadására. Az egészet be lehetett tenni egy barna bőrtáskába. amelyet az ember egy övszerű szerkezettel szorosan a derekára és csípőjére csatolhatott. Összesen nem nyomott többet egy fontnál.

Drake mindkét kezével egyaránt működtetni tudta. Ujjai gyorsan, könnyedén fut-károztak ide-oda, lágyan érintették meg az üres felületen a megfelelő pontokat, mire a készülék hangtalanul leírta a szavakat.

Elgondolkozva nézte riportjának első sorait s aztán dr. Weissre pillantott.

- Mi a véleménye, doktor?

- Jól kezdődik.

Drake bólintott.

- Gondoltam, legjobb lesz, ha magával Saybrookkal kezdem. Odahaza még nem közöltek róla semmit. Bárcsak láthattam volna Saybrook eredeti jelentését! Mellesleg szólva, hogyan jutott el hozzánk?

- Amennyire én tudom, az utolsó éjszakát azzal töltötte, hogy a szubéteren elküldje nekünk. Amikor befejezte, lezárta a motorokat, és a másodperc egy milliomod részével később az egész hajó ritkás gőzfelhővé változott, a legénységgel és ővele együtt.

- Micsoda ember! Ön kezdettől fogva részt vett ebben az akcióban, doktor?

- Nem kezdettől fogva - helyesbítette szelíden Weiss. - Csak amióta megkaptuk Saybrook jelentését.

Akarva, nem akarva, emlékeznie kellett. Olvasta a jelentést, s már akkor is átérezte, hogy odaérkezve milyen csodálatosnak láthatta Saybrook kolonizáló expedíciója ezt a bolygót. Voltaképpen a Föld pontos mása volt, nyüzsgő növényi élettel és csakis növényvédő állatokkal.

Csak azok a kis zöld bundácskák (milyen gyakran használta ezt a kifejezést szóban és gondolatban!) tűntek furcsának. A bolygón egyetlen élőlénynek sem volt szeme. Ehelyett volt ez a bunda. Még a növényeken is, minden fűszálon, levélen vagy virágon két élénkebb zöld foltot láthattak.

És ekkor Saybrook megdöbbenve, megzavarodva észrevette, hogy e bolygón nem folyik harc a táplálékért. Minden növényen puha nyúlványok nőnek, s az állatok ezt eszik. A nyúlványok néhány órán belül újból kinőnek. A növények többi részéhez az állatok nem nyúlnak. Mintha ez volna a természet rendje: a növények táplálják az állatokat. És maguk a növények nem burjánzanak el. Mintha művelnék Őket, olyan szabályosan borítják el a rendelkezésre álló talajt.

"Mennyi ideje volt Saybrooknak - tűnődött Weiss hogy megfigyelje a bolygón uralkodó furcsa törvényt és rendet? Azt, hogy a rovarok nem szaporodnak el mértéktelenül, noha a madarak nem pusztítják őket; a rágcsálók sem árasztják el a bolygót, noha nem élnek rajta ragadozók, hogy kordában tartsák őket..."

És ekkor jött az a dolog a fehér patkányokkal.

Weiss felriadt gondolataiból.

- Csak egy apró helyesbítés, Drake! - jegyezte meg. - Nem a hörcsögök voltak az első érintett állatok. Hanem a fehér patkányok.

- Fehér patkányok - bólintott Drake, és kijavította a jegyzeteit.

- Minden kolonizáló űrhajó - folytatta Weiss - magával visz egy falka fehér patkányt az idegen élelem ellenőrzésének céljaira. A patkányok táplálkozási szempontból nagyon hasonlítanak az emberre. Természetesen csakis nőstény fehér patkányokat visznek magukkal.

Természetesen. Ha csak az egyik nemet viszik magukkal, akkor nem merül fel az a veszély, hogy az esetleg kedvező környezetben az állatok korlátlanul elszaporodnak. Gondoljunk a nyulakra Ausztráliában...

- Tulajdonképpen miért nem hímeket visznek magukkal? - kérdezte Drake.

- Mert a nőstények szívósabbak - válaszolta Weiss -, s ez volt a szerencsénk, mert ők vezettek nyomra minket. Hirtelen kiderült, hogy valamennyi patkány vemhes.

- Értem. Épp' ezen törtem a fejemet, s most megragadom az alkalmat, hogy tisztázzak egy-két dolgot. Árulja el nekem, doktor, honnan jött rá Saybrook, hogy a patkányok másállapotosak?

- Véletlenül. A táplálékvizsgálat során a patkányokat felboncolják, hogy nem szenvedtek-e belső ártalmakat. Így aztán az embereknek előbb-utóbb óhatatlanul rá kellett jönniük, hogy a patkányok vemhesek. Még néhányat felboncoltak, s ugyanezt tapasztalták. Egyébként, mindazok, amelyek életben maradtak, kicsinyeket szültek, anélkül hogy hím patkányok lettek volna a hajón!

- És a lényeg az, hogy valamennyi kispatkány a szeme helyén kis zöld bundácskával született.

- Így van. Saybrook ezt mondta, s mi most igazoltuk állítását. A patkányok után az egyik gyereknek a macskája esett teherbe. Amikor megkölykezett, a kismacskák nem csukott szemmel, hanem kis zöld bundácskával születtek. Pedig kandúr sem volt a hajón.

Végül aztán Saybrook a nőket is megvizsgáltatta. Nem mondta meg nekik, miért. Nem akarta megijeszteni Őket. Valamennyien a terhesség kezdeti állapotában voltak, kivéve azt az egyet-kettőt, aki már a behajózás idején is várandós volt. Saybrook természetesen nem várta meg, hogy a gyermekek megszülessenek. Tudta, hogy nem lesz szemük, csak fényes zöld bundájuk.

Még baktériumtenyészetet is készített {Saybrook igen alapos ember volt), és megállapította, hogy minden baciluson mikroszkopikus zöld pettyek láthatók.

Drake lázba jött.

- Ez jóval több annál, mint amiről minket vagy legalábbis engem tájékoztattak. De ha elfogadjuk, hogy a Saybrook-bolygón az élet szervezett egészet alkot, hogyan jön ez létre?

- Hogyan? Hát hogyan szerveződnek a mi sejtjeink egységes egésszé? Ha az ön testéből kivennénk például egy egyedi sejtet, akár egy agysejtet, mi volna az önmagában? Semmi. Egy csepp protoplazma, amelynek semmivel sincs több emberi képessége, mint egy amőbának. Sőt még kevesebb van, mert önmagában nem életképes-De ha a sejteket összeillesztjük, olyasmi keletkezik, ami képes egy űrhajói feltalálni vagy egy szimfóniát komponálni.

- Értem már - bólintott Drake.

- A Saybrook-bolygón - folytatta Weiss - minden élet egyetlen organizmus. Bizonyos értelemben véve a Földön is ez a helyzet, csak nálunk az élőlények harci függőségben vannak egymástól: a nagyobb hal megeszi a kisebb halat. A baktériumok nitrogént kötnek le, a növények szenet, az állatok megeszik a növényeket és egymást. A baktériumok okozta bomlás mindenkit elér. A kör így bezárul. Mindenki annyit markol, amennyit tud, de előbb-utóbb mindenkire sor kerül.

- A Saybrook-bolygón minden organizmusnak megvan a maga helye, ugyanúgy, mint az emberi testben az egyes sejteknek. A baktériumok és a növények élelmet hoznak létre, ennek fölöslegéből táplálkoznak az állatok, amelyek a maguk részéről szén-dioxiddal és nitrogénes ürülékkel szolgálnak. Semmiből sem termelnek se többet, se kevesebbet, mint amennyire szükség van. Az életrendszer ésszerűen a helyi körülményekhez igazodik. Egyetlen életforma sem szaporodik a szükségesnél nagyobb vagy kisebb mértékben, mint ahogy a mi testünkben is megszűnnek a sejtek szaporodni, ha egy bizonyos célra már elég van belőlük. Ha tovább szaporodnak. ezt nevezzük ráknak És valójában a Saybrook-bolygóéhoz hasonlítva ez a földi élet, a mi szerves organizációnk: nagy rákos daganat. Minden fajta, minden egyed minden tőle telhetőt elkövet, hogy boldoguljon - az összes többi fajta és egyed kárára.

- Ez úgy hangzik, mintha önnek, doktor, tetszene a Saybrook-bolygó.

- Bizonyos értelemben véve tetszik is. Értelmessé teszi az életet. Meg tudom érteni a velünk szembeni álláspontjukat. Tegyük fel, hogy az emberi testben az egyik sejt felismeri, hogy hozzá képest a test mennyivel tökéletesebb, s arra is rájön, hogy ez a sok-sok sejt magasabb egységgé való egyesülésének következménye. És látja, hogy léteznek önmagukban élő sejtek, amelyeknek csak puszta életük van, semmi más. S ekkor talán igen erős vágy ébredne benne arra, hogy ezeket a szegény sejteket szervezetbe tömörítse. Sajnálná őket, egyfajta küldetéses szellem venne erőt rajta. A Saybrook-bolygón lévő dolgok - vagy dolog, mert talán helyesebb az egyes szám - esetleg ugyanezt érzik.

- És ezért létrehozta a szeplőtelen fogantatást, mi, doktor? Ezzel óvatosan kell bánnom! Tekintetbe kell vennem a postai előírásokat.

- Nincs ebben semmi trágár, Drake. A tengeri sünök, méhek, békák, stb. petéit már évszázadok óta ki tudjuk keltetni a hím megtermékenyítés segítsége nélkül is. Néha elég, ha tűvel megérintjük őket, máskor pedig megfelelő sóoldatba mártjuk a petéket. A Saybrook-bolygón lévő dolog irányított sugárzási energia útján termékenyít meg. Ezért tudjuk energiasorompóval megállítani, interferencia vagy zavarás révén. Nemcsak arra képesek, hogy a meg nem termékenyített pete osztódását és fejlődését létrehozzák, hanem arra is, hogy a magfehérjékre rányomják a saját bélyegüket. Így aztán a kicsinyek zöld bundácskákkal születnek, amelyek náluk érzékszervként és érintkezési eszközként szolgálnak. Más szóval, a kicsinyek nem lesznek egyedek, a Saybrook-bolygón lévő dolog részeivé válnak. És ez a bolygón lévő valami - korántsem véletlenül - bármilyen fajtát: növényt, állatot, mikroszkopikus lényt meg tud termékenyíteni.

- Potens anyag - dünnyögte Drake.

- Totálisan - mondta nyomatékosan dr. Weiss. - Egyetemesen nemzőképes. És minden töredéke totálisan nemzőképes. Csak idő kérdése, és a Saybrook-bolygó egyetlen baktériuma az egész Földet egyetlen organizmussá változtatná! Erre kísérleti bizonyítékaink vannak.

- Azt hiszem - szólalt meg váratlanul Drake milliomos vagyok. Tud titkot tartani, doktor?

Weiss csodálkozva bólintott.

- Van egy emléktárgyam a Saybrook-bolygóról - folytatta vigyorogva Drake.

- Csak egy kavics, de ha figyelembe vesszük, milyen publicitást fog kapni ez a bolygó, s hogy mostantól fogva zárlat alatt lesz, akkor ez a kavics az egyetlen tárgy, amit emberi szem valaha is láthat onnan. Mit gondol, mennyiért tudom majd eladni?

Weiss rámeredt.

- Egy kavics? - Elkapta az eléje tartott tárgyat, egy kemény, szürke, tojásdad alakú valamit. - Ezt nem lett volna szabad. Ez szigorúan tilos!

- Tudom. Ezért kérdeztem meg, hogy tud-e titkot tartani. Ha adna nekem egy aláírt bizonylatot... Mi baj, doktor?

Válasz helyett Weiss csak motyogott és mutogatott. Drake odarohant, és a kavicsra bámult. Ugyanolyan volt, mint eddig...

Csakhogy a fény most más szögben hullt rá, s így a kavicson két kis zöld pötty vált láthatóvá. Ha az ember alaposabban megnézte: zöld szőrszálak voltak.

Nyugtalankodott. Az űrhajón a veszély határozott érzete terjengett. Úgy látszik, gyanították, hogy ő a hajón van. De hogyan lehetséges ez? Hisz még semmit sem tett. Lehet hogy még egy otthoni részecske is feljött a hajóra, és az nála kevésbé volt óvatos? Ha ez így volna, erről neki feltétlenül tudnia kellene, de bárhogy is vizsgálgatta a hajót, semmit sem talált. Aztán a gyanú alábbhagyott, de teljesen nem aludt el. Az egyik éles eszű még mindig töpreng, s nagyon közel jár az igazsághoz.

Mennyi idő van még hátra a leszállásig? Még szorosabban odatapadt az elvágott huzalhoz, amelyhez hasonlóvá formálták. Lehet-e, hogy az életrészecskék egy egész világa továbbra se részesüljön a teljességben? Félt, hogy felfedezik, s nem hajthatja végre altruista[13] küldetését.

Dr. Weiss a szobájába zárkózott. Már a Naprendszeren belül jártak, három óra múlva megkezdik a leszállást. Gondolkoznia kell. Három órája van a döntésre. Drake ördögi "kavicsa" persze része volt a Saybrook-bolygó szervezett életének, bár csupán halott része. Már akkor is halott volt, amikor ő meglátta, de ha történetesen akkor még nem lett volna, most már biztosan halott, miután betáplálták a hiperatommotorba, és puszta hővé alakították át. És a baktériumtenyészetek, amikor Weiss félelemmel eltelve megvizsgálta őket, változatlanul normálisnak bizonyultak.

Weisst nem ez nyugtalanította.

Drake a "kavicsot" a Saybrook-bolygón való tartózkodásuk utolsó óráiban vette fel - azután, hogy a sorompó leállt. Hátha a sorompó a bolygón lévő dolog lassú, kitartó szellemi nyomására állt le? Hátha egyes részei odakint várakoztak, hogy a sorompó leállásakor megrohanjanak minket? A "kavics" talán nem volt elég gyors, csak akkor mozdult meg, amikor a sorompót már helyreállítottuk, s így halt meg. Ott feküdt holtan, Drake meglátta, és felvette.

"Kavics" volt, s nem valamilyen természetes létforma. De vajon azt jelenti-e ez, hogy egyáltalán nem volt semmilyen létforma? Talán a bolygó egyetlen organizmusának szándékos terméke volt - olyan lény, amelyet szándékosan kaviccsá, ártalmatlannak látszó, gyanút elterelő dologgá formáltak. Más szóval álcázás volt - ravasz és félelmetesen sikeres álcázás.

Vajon sikerülte a sorompó helyreállítása előtt más álcázott lényeknek is átjutniuk rajta olyan alakban, amelyet a bolygó gondolatolvasó organizmusa a hajón lévő emberek agyából szűrt ki? Lehet-e hogy e lény egy ártalmatlan papírnyomó alakját öltötte magára? Vagy egy vörösréz fejű díszítőszögét a kapitány régimódi székén? Hogyan lehet akkor megtalálni? Végigkutassuk az egész hajót, le az egyes mikrobákig, hátha találunk valahol árulkodó zöld foltokat? De mire volt jó az álcázás? Talán azt akarta, hogy egy ideig ne fedezzük fel? De miért? Azért, hogy megvárhassa, amíg leszállunk a Földre?

Ha már leszálltunk, a fertőzést többé nem lehet orvosolni azzal, hogy felrobbantjuk a hajót. Legelőször a földi baktériumok, a penészgombák, élesztőgombák és protozoák[14] fertőződnének meg. És egy éven belül milliószám születnének a nem emberi lények.

Weiss lehunyta a szemét, s azt mondta magának, hogy ez tán nem is volna olyan rossz. Megszűnnének a betegségek, mivel a baktériumok nem szaporodnának a bacilusgazda kárára, megelégednének a maguk részével, azzal, ami rendelkezésükre áll. Nem lenne túlnépesedés, az emberiség lélekszáma a táplálék mértékének megfelelően csökkenne. Nem lennének többé háborúk, bűncselekmények, az emberből kiveszne a kapzsiság.

De megszűnne az egyéniség is.

Az ember biztonságot találna azáltal, hogy egy biológiai gépezet fogaskerekévé válna. Az ember testvére lenne minden mikrobának vagy májsejtnek.

Felállt. Beszélnie kell Loring kapitánnyal. Elküldik a jelentésüket, és aztán felrobbantják a hajót, ahogy azt Saybrook tette.

Majd megint leült. Saybrooknak bizonyítékai voltak, míg ezek csak egy megrettent agyvelő sejdítései, amelyeket egy kavicson látott két zöld pötty idézett fel. Öljön meg kétszáz embert egy ilyen bizonytalan gyanú alapján?

Gondolkoznia kell!

Türelmetlenkedett. Miért kell várnia? Bárcsak üdvözölhetné már azokat, akik most itt a hajón vannak. Haladéktalanul!

De egy higgadtabb, józanabb része azt mondta, ezt nem teheti. A sötétségben élő kis szaporodók tizenöt percen belül elárulnák megváltozott állapotukat, s az éles eszűek állandó megfigyelés alatt tartják őket. Még egy mérföldre a bolygójuk felszínétől is túl korán volna, mert még akkor is elpusztíthatnák magukat és hajójukat kint a világűrben.

Jobb, ha megvárja, amíg megnyitják a fő légkamrát, amíg milliószámra beözönlenek a Föld légterének kis szaporodói. Jobb, ha először azokat fogadja be az egyesült élet testvériségébe, és hagyja, hogy kiszállingózva elterjesszék a jó hírt.

Ezzel végrehajtaná feladatát. Még egy világ válna szervezetté, teljessé!

Várt. A motorok tompán dübörögtek, nagy erővel dolgoztak, hogy az űrhajó lassan leereszkedhessek. A Föld felszínére érve a hajó megremegett, aztán...

Hagyta, hogy az éles eszűek ujjongása betöltse vevőszervét, s ujjongásukra a maga ujjongásával válaszolt. Nemsokára azok is ugyanúgy tudják majd venni a gondolatokat, mint Ő. Talán nem épp ezek az életrészecskék, hanem azok, amelyek majd az élet fenntartására alkalmas részecskékből kisarjadnak.

Mindjárt kinyitják a fő légkamrát...

És ekkor gondolatai hirtelen megszűntek keringeni.

"A fene egye meg - gondolta Jerry Thorn -, itt valami baj van!"

- Sajnálom - szólt oda Loring kapitányhoz. - Nincs energiánk. A légkamrák nem nyílnak.

- Biztos benne, Thorn? Hisz a villany ég!

- Igen, uram. Már vizsgáljuk, mi történt.

Elrohant, csatlakozott Roger Oldennhez, aki a légkamra hálózatának fülkéjénél állt.

- Mi baj?

- Ne sürgess! - Oldenn gyorsan dolgozott. - Úristen - mondta aztán a húsz-amperes vezetéken egy hathüvelykes törés van!

- Micsoda? Az nem lehet!

Oldenn felemelte a törött huzalt. Két végén tiszta, éles reszelés nyoma látszott.

Dr. Weiss is odament hozzájuk. Nyúzottnak látszott, és lélegzetén a konyak szaga érződött.

- Mi baj? - kérdezte remegő hangon.

Megmondták neki. A fülke alján az egyik sarokban megpillantották a hiányzó drótrészt. Weiss lehajolt. A fülke padlóján egy fekete huzaldarabka feküdt. Megérintette ujjával, mire szétkenődött, kormos foltot hagyott az ujjhegyén. Szórakozottan letörölte.

Talán valami elfoglalta a hiányzó drótrész helyét. Ami élt, és csak látszatra volt drót, de ami - mihelyt a légkamrát szabályozó áramkör újból bezárult - a másodperc töredéke alatt felforrósodott, meghalt, elszenesedett.

- Mi van a baktériumokkal? - kérdezte Weiss.

Az egyik matróz odament, hogy ellenőrizze, aztán visszatérve jelentette:

- Minden rendben, doktor.

A huzalokat közben összeforrasztották, a légkamrák megnyíltak, és dr. Weiss kilépett a Föld anarchikus világába.

- Anarchia! - mondta kissé vadul nevetve. - És az is fog maradni...

Házigazda

Rose Smollett örült a dolognak, szinte diadalérzet töltötte el. Lehámozta kezéről a kesztyűt, félretette kalapját, és ragyogó tekintettel nézett férjére.

- Ide jöhet, Drake! - mondta.

Drake nyugtalanul pillantott fel a feleségére.

- Kihagytad a vacsorát. Azt hittem, hétre hazaérsz.

- Ó, nem számít! Ettem valamit hazafelé jövet. De érted, Drake? Ide jöhet!

- Ki jöhet ide? Miről beszélsz?

- A doktor, Hawkin bolygójáról! Nem is tudtad, hogy emiatt hívták össze a mai konferenciát? Egész nap erről tárgyaltunk. Ez a legizgalmasabb dolog, ami történhetett velünk!

Drake Smollett elhúzta a pipát az arca közeléből. Rábámult, azután ismét felnézett a feleségére.

- Hadd értsem meg, miről beszélsz! Amikor azt mondod, hogy a doktor, Hawkin bolygójáról, akkor azt úgy érted, hogy a hawkinita az Intézetből?

- Hát persze! Ki más?

- És megkérdezhetem, mi a fenét értesz az alatt, hogy idejöhet?

- Hát nem érted, Drake?

- Mit kellene megértenem? Az Intézetet bizonyára érdekli az az izé, de engem nem. Egyáltalán, mi közünk van hozzá? Ez az Intézet ügye, nem?

- De kedvesem! - szólt rá Rose türelmesen. - A hawkinita szívesebben lakna egy magánházban, ahol nem zaklatják hivatalos ceremóniákkal és ahol a saját kedve és módja szerint haladhat tovább a tevékenységével. Teljes mértékben meg tudom érteni.

- Miért pont a mi házunkban?

- Gondolom, mert a mi házunk tökéletesen megfelel a célnak. Megkérdezték, hogy megengedném-e, és tudod, mit? - Némi merevséggel válaszolt a saját kérdésére: - Kiváltságnak tekintem.

- Na, ide figyelj! - Ujjaival Drake belefésült a hajába, amivel sikerült összekócolnia a szálakat. - Valóban kellemes kis helyünk van itt, ezt elismerem. Nem a legelegánsabb hely a világon, de nekünk nagyon is megfelel. Viszont azt valahogy nem látom, hol lenne még helyünk földön kívüli látogatók számára.

Rose kezdett gondterheltnek tűnni. Levette a szemüvegét, és eltette a tokba.

- Ellakhat a vendégszobában. Tud gondoskodni magáról. Beszéltem vele, és nagyon kellemes a modora. Őszintén, csak egy kis alkalmazkodóképességet kellene mutatnunk.

- Persze, csak egy kis alkalmazkodóképesség! - vágta rá Drake. - A hawkiniták cianidot lélegeznek. Gondolom, ehhez is simán alkalmazkodunk!

- Magával hordja a cianidot egy kis hengerben. Észre sem fogod venni a dolgot.

- Van még valami, amit nem fogok észrevenni?

- Semmi. Teljes mértékben ártalmatlan. Te jó ég, Drake, ráadásul vegetáriánus!

- Ez most mit jelentsen? Vegyek neki ebédre egy bála szénát?

Rose alsó ajka megremegett.

- Drake! Szándékosan gyűlölködsz. Sok vegetáriánus van a Földön is, és egyik sem eszik szénát.

- Velünk mi van? Mi azért még ehetünk húst, vagy kannibálnak nézne miatta? Már most megmondom, hogy nem fogok salátán élni csak azért, mert neki így tetszik.

- Kezdesz nevetségessé válni...

Rose tehetetlennek érezte magát. Viszonylag későn ment férjhez. Megválasztotta a pályáját, s úgy tűnt, jól halad rajta. Ösztöndíjas kutatóként dolgozott a Jenkins Természettudományi Intézetben, és már húsznál is több publikációt tudott maga mögött. Röviden: kijelölte magának az ösvényt és már ledöntötte a fákat is. Karrierista vénlánynak indult, és harmincöt évesen még mindig elcsodálkozott, ha eszébe jutott, hogy egy évvel korábban menyasszonnyá vált.

Néha zavarba is esett ettől, mivel a leghalványabb elképzelése sem volt arról, hogyan kellene bánnia a férjével. Mit tegyen, amikor a család férfitagja csökönyössé válik? Ez kimaradt a tervekből. Független gondolkodású, karrierista nőként nem tudta rávenni magát, hogy hízelegjen.

Nyugodtan végignézett a férfin, és egyszerűen csak annyit mondott:

- Sokat jelentene.

- Miért?

- Azért, Drake, mert ha bármeddig is nálunk lakna, egészen közelről tanulmányozhatnám. Még nagyon keveset kutatták a hawkiniták vagy bármelyik másik földön kívüli intelligencia biológiáját és pszichológiáját. Vannak róluk történelmi és szociológiai ismereteink, de semmi több. Biztosan te is látod, hogy ez egy jó lehetőség. Itt lakik, látjuk a hétköznapokban, beszelünk vele és megfigyeljük a szokásait...

- Nem érdekelnek a szokásai.

- Ó, Drake! Nem értelek.

- Ugye, most azt fogod mondani, hogy általában nem ilyen vagyok.

- Így van.

Drake elcsendesedett egy időre. Úgy tűnt, elgondolkodott a hallottakon: magas arccsontja és széles álla tűnődő pozíciót vett fel.

Végül így szólt:

- Nézd, hallottam ezt-azt a hawkinitákról a saját munkám során. Azt mondod, kutatták a társadalmukat, de a biológiájukat nem. Így van. Mégpedig azért, mert a hawkiniták ugyanúgy nem szeretik, ha vizsgálgatják őket, mint mi. Beszélgettem olyan biztonsági csoportok vezetőivel, amelyek a Földön lévő hawkinita missziókat figyelték. A küldöttek mindig a szobáikban maradnak és csak a legfontosabb hivatalos ügyekben bújnak elő. Semmi közük a földlakókhoz. Egyértelmű, hogy ugyanolyan visszataszítónak tartanak minket, mint én őket.

- Tény, hogy nem értem, mitől lenne ez a hawkinita az intézetben más, mint a többiek. Ha nem különbözik, akkor viszont mindenképpen az ellen kell legyen, hogy személyesen idejöjjön, és az, hogy bármeddig is egy földlakó otthonában akar maradni, csupán hab a tortán.

Rose fáradtan válaszolt:

- Másról van szó. Csodálkozom, hogy nem vagy képes megérteni, Drake! Orvos. Orvosi kutatást végez, és garantálom, hogy egy fokkal sem fogja jobban élvezni a társaságodat, mint te az övét, mivel valószínűleg borzalmasnak látja az emberi lényeket. De akkor is maradnia kell! Gondolod, hogy az emberek orvosai élvezik a trópusi utakat? Vagy szerinted az a kedvenc elfoglaltságuk, hogy fertőzött moszkitók csípéseinek teszik ki magukat?

- Mi van a moszkitókkal? - csattant fel Drake. - Mi közük ehhez az egészhez?

- Semmi! - válaszolta a felesége meglepetten. - Csak eszembe jutott ez a hasonlat, ennyi az egész. Reed jutott eszembe és a sárgaláz-kísérlete.

A férfi vállat vont.

- Csinálj, amit akarsz...

Rose habozott egy pillanatig.

- De nem haragszol rám, ugye? - Úgy érezte, a kérdés kellemetlenül kislányosan hangzott.

- Nem.

A nő tudta, hogy férje csak azt mondta, amit hallani akart.

Rose kételkedve nézte magát az egész alakos tükörben. Sohasem tartotta magát szépnek, és rég megbékélt ezzel a ténnyel, annyira, hogy már nem is számított igazán. Legalábbis biztosan nem számított egy lénynek Hawkin bolygójáról. Azonban az valóban zavarta, hogy nem tudta, miképpen lehetne vendéglátóként egyszerre tapintatos egy földön kívüli lényhez és a férjéhez. Azon tűnődött, melyik lesz a nehezebb.

Aznap Drake későn jött haza, fél órán belül semmiképpen. Rose hajlott rá, hogy azt higgye, férje szándékosan rendezte így a dolgait, mert magára akarta hagyni a problémájával. Neheztelt rá és megbántva érezte magát.

Nem sokkal dél előtt felhívta az Intézetben, és beszélgetés közben váratlanul rákérdezett:

- Mikor fogod hazavinni?

A nő kurtán válaszolt:

- Három órán belül.

- Rendben. Hogy hívják? Mármint a hawkinita nevén?

- Miért akarod tudni? - Nem tudta elkendőzni a hangjába költöző hűvösséget.

- Nevezzük egy kis saját kutatásnak. Végül is, az a lény bejön a házamba.

- Az ég szerelmére, Drake! Ne hozd haza a munkád!

Férje hangja szinte kongott, és érezte benne a csepegő gúnyt:

- Miért ne? Te talán nem pont ezt csinálod?

Igaza volt, ezért Rose megadta neki az információt.

Először vitatkoztak össze valamin egész addigi házaséletükben, és az egész alakos tükör előtt ülve a nő azon tűnődött, hogy talán mégsem kellene megpróbálnia a férje oldaláról nézni a dolgot. Alapjában véve egy rendőrhöz ment feleségül. Természetesen, Drake nem egyszerűen csak egy rendőr, hanem a Világbiztonsági Tanács tagja volt.

Meglepte vele a barátait. Maga a házasság ténye lehetett a legnagyobb meglepetés, és ha már szóba került a házasság, többen is megkérdezték, hogy miért nem egy másik biológust választott? Vagy ha már kikacsintott a szakterületéről, akkor miért nem mondjuk egy antropológust - esetleg egy vegyészt, de hogy éppen egy rendőrt?

Természetesen, ezeket senki sem mondta ki, de a szavak ott lógtak a levegőben.

Azóta már megbánta. Egy férfi bárkit feleségül vehetett, akit csak akart. Azonban ha a filozófia doktora női változatban olyan férfit választ, aki soha nem jutott el a baccalaureus[15] fokozatig, akkor mindenki döbbenten néz rá. Hogy lehetséges ez? Mi közük van egymáshoz? Drake jóképűnek számított, még intelligensnek is a maga módján, és Rose időnként kifejezetten elégedett volt választottjával.

Vajon Ő mennyit vitt haza a munkahelyi környezete sznobizmusából? Talán ő maga nem érezte mindig úgy, hogy a saját biológiai kutatómunkája fontos, míg a férje tevékenységét érdemesebb ott tartani a régi ENSZ-épület négy fala között az East River partján?

Zaklatottan ugrott fel a székről, azután mélyet lélegezve elhessegette a negatív gondolatokat. Egyáltalán nem akart veszekedni a férjével. Még kevésbé akarta megakadályozni bármiben. Elhatározta, hogy vendégként fogadja a hawkinitát, de hagyja, hogy Drake a maga útját járja. A férfi már így is nagy engedményeket tett.

Amikor a nő lement a lépcsőn, Harg Tholan csendben állt a nappali közepén. Nem ült le, mert anatómiailag alkalmatlan volt az ülésre. Két pár, egymáshoz közel lévő lábon állt, míg egy harmadik pár, egészen más formájú végtag nagyjából ott türemkedett ki a testéből, ahol egy emberi lény mellkasának felső része lenne. Kemény bőre csillogott és gerinctaréj díszítette, míg arca halványan és idegen módon hasonlított a földi marhákéra. Szokatlan külseje ellenére nem tűnt teljesen visszataszítónak, és teste alsó részén ruhafélét viselt, hogy elfedje vendéglátói elől az illetlen látványt.

- Mrs. Smollett! - szólította meg a háziasszonyt. - Jobban értékelem vendégszeretetét, mint ahogy azt ki tudom fejezni az ön nyelvén. - Beszéd közben annyira előrehajolt, hogy mellső végtagjai megérintették a padlót egy pillanatra.

Rose tudta, hogy Hawkin bolygójának lakói ezzel a gesztussal fejezik ki köszönetüket. Örült neki, hogy az idegen ilyen jól beszélt angolul. Szájfelépítése és a metszőfogak hiánya fütyülő tónust kölcsönzött a sziszegő hangoknak. Ettől eltekintve annyira akcentus nélkül beszélt, hogy akár a Földön is születhetett volna.

-A férjem hamarosan hazaér, és akkor eszünk - jelentette be a nő.

- A férje? - Pillanatnyi szünetet tartott, mielőtt hozzátette: - Természetesen.

Rose szó nélkül hagyta a dolgot. Ha bármi is folyamatosan zavart okozott az ismert galaxis öt intelligens fajának kommunikációjában, akkor a szexuális élet és a szociális intézmények terén kialakult különbségek biztosan ide tartoztak. Például a férj és feleség koncepciója csak a Földön létezett. Intellektuálisan a többi faj is képes volt megérteni az alapelveket, de érzelmi szinten a közelébe sem kerültek.

- Konzultáltam az Intézettel az étrendje összeállításával kapcsolatban - mondta a háziasszony, - Reménykedem, hogy nem talál benne semmi kivetnivalót.

A hawkinita hevesen pislogott. Ezzel fejezte ki, hogy szórakoztatja a beszélgetés.

- A proteinek csak proteinek, kedves Mrs. Smollett. Hoztam magammal koncentrátumokat azokból a nyomelemekből, amelyekre szükségem van, de az önök ételei nem tartalmazzák őket.

A proteinek tényleg csak proteinek, ezt Rose is jól tudta. A lény étrendjével kapcsolatos aggodalma javarészben formális udvariasságból fakadt. Miközben felfedezték az életet a külső csillagok körül, az volt az egyik legérdekesebb felfedezés, hogy bár az élet nem csak protein és szén segítségével alakulhat ki, az intelligencia kifejlődéséhez proteinre volt szükség. Ez pedig azt jelentette, hogy az ismert galaxis öt fajának bármelyike képes volt hosszabban is fenntartani magát a másik négy ételeinek segítségével.

A nő hallotta, ahogy Drake kulcsa megcsörren a zárban, és ajka megfeszült az aggodalomtól.

El kellett Ismernie, hogy a férfi egészen jól vette a dolgot. Besétált, és habozás nélkül kezet nyújtott a hawkinitának:

- Jó estét, dr. Tholan!

A lény kinyújtotta nagy és meglehetősen ügyetlen mellső mancsát, és mondhatni, kezet ráztak. Rose már átesett a procedúrán, és ismerte a földön kívüli különös érzetet keltő érintését. Érdesnek, forrónak és száraznak tűnt. El tudta képzelni, hogy az idegen hűvösnek és csúszósnak érzi az emberek kezét.

A formális üdvözlés ideje alatt megragadta a lehetőséget, és megfigyelte a lény kezét. Az azonos célú evolúció tökéletes mintapéldája volt; morfológiailag teljes mértékben különbözött az emberi kéztől, azonban mutatott hozzávetőleges azonosságokat. Négy ujj, de hüvelykujj nélkül. Minden egyes ujj saját gömbcsuklóval fejlődött ki, a természet így ellensúlyozta a hüvelykujj hiánya miatt fellépő rugalmatlanságot

- és egyben némileg csápszerűvé is tette az ujjakat. A biológus számára érdekesebbnek tűnt a tény, hogy minden egyes ujj csökevényes patában végződött. A kis paták mérete és viszonylagos puhasága miatt a laikusnak talán máig nem tűnt fel, de alapvetően ugyanúgy futásra termettek, ahogyan az ember körmei a valaha mászásra használt kézen alakultak ki.

- Elégedett a körülményekkel, uram? - kérdezte Drake viszonylag barátságosan.

- Meglehetősen - válaszolta a hawkinita. - Az ön felesége a lehető legnagyobb odafigyeléssel gondoskodott a megfelelő körülményekről.

- Kér egy italt?

A földön kívüli nem válaszolt, csak Rose-ra a pillantott, de olyan grimaszfélével, amelyet a nő nem tudott értelmezni. Idegesen próbálta megmagyarázni:

- A Földön ez egy társasági szokás, hogy etil-alkohollal megerősített folyadékokat fogyasztunk. Ezek élénkítő hatással vannak ránk.

- Ó, igen! Akkor attól tartok, vissza kell utasítanom az ajánlatot. Az etilalkohol meglehetősen kellemetlen hatást gyakorol az anyagcserémre.

- Nos, a földi emberekére hasonlóképpen, dr. Tholan, de megértem - válaszolta Drake. - Zavarja, ha én azért iszom egy pohárral?

- Természetesen nem.

A férfi a kredenchez lépett, közben Rose mellett ment el és odaroppantott egyetlen szót:

- Atyám! - Bár csak suttogott, mégis sikerült tizenhét felkiáltójelet zsúfolnia a szó mögé.

A hawkinita az asztal mellett állt. Ujjai az ügyesség élő példáivá váltak, ahogy az evőeszközök köré fonta Őket. Rose próbálta nem megbámulni. Evés közben széles, ajaktalan szája szinte kettévágta az arcát, és a rágás az állkapocs nyugtalanító oldalmozgásával járt. Ez újabb bizonyítékot szolgáltatott a patás eredetre. A biológus eltűnődött rajta, hogy vajon később, a szobája magányában a földön kívüli visszaböfögi az ételt és újrarágja - azután aggódni kezdett, hogy ettől a gondolattól vezérelve Drake mindjárt undorodva feláll az asztal mellől. Azonban férje egészen nyugodtan vette az akadályokat.

- Jól gondolom, dr. Tholan, hogy az oldalán az a henger cianidot tartalmaz? - kérdezte.

Rose riadtan hallgatta. Ő maga észre sem vette az íves fémtárgyat, amely leginkább vizeskulacsra hasonlított, ahogy félig a ruhája alá rejtőzve a lény oldalára simult. Azonban Drake egy rendőr szemével nézett vendégükre.

Az idegen a legkevésbé sem zavartatta magát.

- Pontosan - mondta, és patás ujjaival megmutatta a vékony, rugalmas csövet, amely a hengertől indult el, és felfutott a testén a szája sarkáig, színe pedig egyezett a lény sárgás bőrszínével. Rose ugyanúgy zavarba ejtőnek érezte ezt a kitárulkozást, mintha a hawkinita az intim testrészeit mutogatta volna.

- Színtiszta cianidot tartalmaz? - kérdezte Drake.

A földön kívüli humorosnak szánt grimasszal kacsintott.

- Remélem, nem arra gondol, hogy veszélyt jelenthet a földitákra. Tudok róla, hogy a gáz súlyosan mérgező az önök számára, de biztosíthatom róla, hogy kevés is elegendő. A hengerben lévő gáz csupán öt százalékban tartalmaz hidrogén-cianidot, a többi oxigén. Nem szivárog, és csak akkor távozik belőle valamennyi, amikor megszívom a csövet. Ráadásul, erre is csak ritkán van szükség.

- Értem. És valóban szüksége van a gázra, hogy életben maradjon?

Rose enyhe rémülettel hallgatta a beszélgetést. Az ember nem kérdez ilyesmiket gondos felkészülés nélkül. Lehetetlen előre látni, hogy mikor érnek el az idegen pszichológiájának érzékenyebb pontjaihoz, és Drake elszántan, teljes tudatossággal haladt ebbe az irányba. Vajon tudta, hogy a feleségétől is megkaphatta volna a választ ezekre a kérdésekre? Vagy egyszerűen csak közvetlen forrásból akart informálódni?

A hawkinita látszólag egyáltalán nem sértődött meg.

- Ön nem biológus, Mr. Smollett?

- Nem, dr. Tholan.

- Közeli kapcsolatban áll Mrs. dr, Smollett-tel.

Drake halványan elmosolyodott.

- Igen, összeházasodtunk a doktornővel, azonban ettől még ugyanúgy csupán egy kisebb állam hivatalnok vagyok. A feleségem barátai - tette hozzá - egyszerűen csak rendőrnek tartanak.

Rose beharapta alsó ajkát. Ezúttal a hawkinita tapintott rá az idegen-pszichológia érzékeny pontjára. Hawkin bolygójának lakói szigorú kasztrendszerben éltek, erősen korlátozott átjárással a kasztok között. Ezt Drake valószínűleg nem tudta.

Az idegen őt kérdezte:

- Megengedi, Mrs. Smollett, hogy röviden elmagyarázzam a férjének a testem biokémiai működését? Az Ön számára ez nyilvánvalóan bután hangzik majd, hiszen biztos vagyok benne, hogy Ön már jól ismeri ezeket a tényeket.

- Ne zavartassa magát, dr. Tholan! - válaszolta.

- Tudja, Mr. Smollett - kezdte a földön kívüli elmagyarázták, hogy az ön légzőrendszerét és általában véve a Föld minden levegőt lélegző lényének a légzőrendszerét bizonyos fémtartalmú enzimek szabályozzák. Ez a fém általában a vas, néha a réz. A cianid mindkét esetben úgy lép reakcióba ezekkel a molekulákkal, hogy ezáltal megbénítja a földi élőlények légzőrendszerét. Megakadályozza az oxigénfelvételt, így halált okozhat, alig néhány percen belül.

- Az én bolygómon nem egészen így alakult ki az élet. A légzőszerveket irányító molekularendszerekben nem lelhető fel sem vas, sem réz - végeredményben semmilyen fém. Például ugyanezen okból színtelen a vérem. A mi szerveinkben többnyire organikus molekulacsoportok találhatóak, és ezek a csoportok csak kis mennyiségű cianid jelenlétében tarthatóak fenn érintetlenül. Kétségtelen, hogy ez a fajta protein évmilliók alatt alakult ki egy olyan világon, amelynek légköre néhány tized százalékban hidrogén-cianidot tartalmaz. Ennek a jelenlétét a biológiai ciklusok biztosítják. A bolygón őshonos mikroorganizmusok egész sora fejleszt ilyen gázt.

- Kivételesen érthető módon magyarázta el, dr. Tholan, és érdekesen is egyben - mondta Drake udvariasan. - Mi történik, ha nem jut hozzá a gázhoz? Gondolom, nem végzi be csak úgy... - A végén csettintett az ujjaival.

- Nem egészen. A folyamat nem azonos azzal, amikor cianid jelenik meg az önök szervezetében. Az én esetemben a cianid hiánya lassú fulladáshoz vezetne. Néha megtörténik a világomon, főként rosszul szellőző helyiségekben, hogy a folyamatosan fogyasztott cianid szintje a szükséges minimális koncentráció alá csökken. A következmények meglehetősen fájdalmasak és nehezen kezelhetőek.

Rose kénytelen volt hinni férjének; úgy tűnt, Drake őszintén érdeklődik a téma iránt. Hála istennek, az idegen sem bánta, hogy beszélnie kell erről.

A vacsora hátralévő része incidens nélkül telt, szinte kellemesen.

Drake egész este ugyanilyen maradt: érdeklődő. Vagy talán még ennél is több... elmélyült? Kivonta őt a beszélgetésből, de a nő hálás volt ezért. Végeredményben, az idegen valóban új színnek számított az életükben, és Rose munkája, képzettsége és szakterülete úgy általában véve arra irányult, hogy minél apróbb részekre bontsa, végül teljesen megszüntesse ezt a színt. Ahogy a férfiak beszélgetését hallgatta, azon tűnődött, miért is házasodtak össze egyáltalán?

Drake keresztbe tett lábbal ült, állát összekulcsolt ujjaira fektette, és érdeklődve nézett a földön kívülire. A hawkinita vele szemben állt, négy lábával pihenésszerű pózt vett fel.

- Nehezen tekintek önre úgy, mint orvosra - jegyezte meg egyszer Drake.

A másik nevetésszerűen pislogott.

- Értem, mire gondol. Én is nehezen tekintek önre úgy, mint rendőrre. Az én világomon a rendőrök magasan képzettek és távolságtartóak.

- Valóban? - kérdezte a férfi némileg szárazon, azután témát váltott: - Úgy tudom, nem épp vakációzni érkezett hozzánk.

- Nem, sokkal inkább üzleti úton járok. Ezt a különös bolygót tanulmányozom, amelyet önök Földnek neveznek. Korábban még senki sem tanulmányozta a népemből.

- Különösnek találja? - csapott le a szóra a férfi. - Milyen értelemben?

A hawkinita Rose-ra nézett:

- Tud ő a korai halálról?

A nő zavarban volt,

- A férjem fontos munkát végez - mondta. - Attól tartok, nem igazán marad ideje arra, hogy a munkám részleteiről beszélgessünk. - Tudta, hogy ez a válasz nem lehetett teljesen kielégítő, és ismét a földön kívüli egyik kiismerhetetlen érzelmi gesztusát vélte felfedezni a marhaszerű arcon.

Az idegen visszafordult a férfihoz.

- Mindig meglep, hogy a földiek milyen keveset tudnak a saját szokatlan jellegzetességeikről. A galaxisban öt intelligens faj él. Ezek mind egymástól függetlenül fejlődtek ki, mégis sikerült megközelítőleg hasonlóvá válniuk. Mégpedig azért, mert úgy tűnik, hogy hosszú távon az intelligencia továbbfejlődéséhez szükség van bizonyos testi jellegzetességekre. Ennek fejtegetését inkább a filozófusokra hagynám. Azonban a lényeget nem kell kihangsúlyoznom, mert bizonyára az ön számára is könnyen kikövetkeztethető.

- Ha jobban megvizsgáljuk az intelligenciák közti különbségeket, akkor újra meg újra azt fedezhetjük fel, hogy leginkább a földlakók tekinthetőek egyedinek. Például csak és kizárólag a földi légzőrendszer függ a fémtartalmú enzimektől. A hidrogén-cianid csak az önök népe számára mérgező. Az intelligens létformák közül egyedül önök esznek húst. Egyedül önök azok, akik nem palásokból fejlődtek ki. És ami a legérdekesebb: az intelligens létformák közül egyedül az önök esetében áll meg a növekedés a felnőttkor elérésekor.

Drake a vendégre vigyorgott. Rose úgy érezte, a szíve a torkában dobog. Ezt a vigyort szerette a legjobban a férfiban, ráadásul teljesen természetes gesztusként ült ki időnként az arcára. Sohasem kényszeredetten vagy gúnyosan húzta el a száját. Kezdett hozzászokni a lény jelenlétéhez az otthonukban. Kedvesnek mutatta magát

- és a nő teljes mértékben bizonyos volt abban, hogy az ő kedvéért tesz így. Jólesett a gondolat, ezért belekapaszkodott. A férje az ő kedvéért viselkedett kedvesen a hawkinitával.

- Maga nem tűnik túl nagydarabnak, dr. Tholan - mondta Drake vigyorogva. - Talán egy hüvelykkel lehet magasabb nálam, tehát úgy két méter magas lehet. Azért, mert még fiatal, vagy azért, mert az ön világán élők általában véve kis termetűek?

- Egyik sem - felelte a földön kívüli. - Az évek múlásával egyre csökkenő mértékben növekszünk, így az én koromban már tizenöt év kell egy újabb hüvelyknyi növekedéshez. Azonban, és ez a legfontosabb ebben a témában, nálunk a növekedés sohasem áll le teljesen. Ennek következtében soha nem is halunk meg teljesen.

Drake levegő után kapkodott, és Rose azon kapta magát, hogy ő is mereven felegyenesedve ül karosszékében. Erről még nem hallott. Amennyire ő tudta, a Hawkin bolygójára küldött kutatók sohasem hoztak vissza ilyen jellegű adatokat vagy információt. Majd szétrobbant az izgalomtól, de visszafogta a meglepett felkiáltást, és hagyta, hogy a férje beszéljen helyette.

- Nem halnak meg teljesen? - kérdezte a férfi. - Ugye, nem azt akarja mondani, uram, hogy Hawkin bolygójának lakói halhatatlanok?

- Nincs teljes mértékben halhatatlan élőlény. Ha más módon nem is, balesetekben bárki meghalhat, vagy ha ez sem igaz, akkor az unalom mindenképpen végzetes. Közülünk is csak kevesen élnek évszázadokat az önök időszámítása szerint. Mégis kellemetlen belegondolni, hogy a halál akaratlanul is eljöhet. Számunkra ez kivételesen borzalmas gondolat. Most is felzaklat, pedig csak megemlítettem, hogy saját szándékomtól eltérően és minden elővigyázatosság ellenére meghalhatok.

- Nos - jegyezte meg Drake zordan -, mi egészen hozzá vagyunk szokva.

- A földiták együtt élnek ezzel a gondolattal, de mi nem. Épp emiatt tekintjük szokatlannak és nyugtalanítónak, hogy az utóbbi időben egyre növekszik a korai halállal jellemezhető esetek száma.

- Nem mondta ugyan el - kezdte a férfi -, de hadd találjam ki! A korai halál a növekedés kóros megállását jelenti?

- Pontosan.

- A növekedés megállása után mennyi idő telik el a halál beálltáig?

- Legfeljebb egy év. Pusztító, tragikus és ez ideig gyógyíthatatlan betegségről van szó.

- Mi okozhatja?

A hawkinita hosszan tűnődött, mielőtt válaszolt, és még ekkor is feszült kelletlenség rejlett a hangjában:

- Semmit sem tudunk a betegség okáról, Mr. Smollett.

Drake elgondolkodva bólintott. Rose úgy követte a beszélgetést, mint egy teniszmeccs nézője a párviadalt.

Férje így szólt:

- És miért pont a Földön tanulmányozza ezt a betegséget?

- Mert, ismétlem, a földi emberek egyediek. Az egyetlen olyan intelligens létforma, amely immúnis a betegségre. A korai halál minden más fajra hatással van. Maguk, biológusok tudták ezt, Mrs. Smollett?

Váratlanul szólította meg, és a nő majdnem ugrott egyet ijedtében.

- Még nem - válaszolta.

- Nem lep meg. Ez az információ a legutóbbi kutatások eredménye. A korai halált könnyű félrediagnosztizálni, és a többi bolygón sokkal kisebb az esetszám. Valójában nagyon különös az egész, olyasmi, ami felett el lehet filozofálgatni, mivel az esetszám az én bolygómon a legmagasabb, amely a legközelebb van a Földhöz, és kisebb minden ennél távolabb lévő lakott bolygón - ily módon a Tempóra csillag világán a legalacsonyabb, amely a legtávolabb van a Földtől. Ugyanakkor, a Föld lakói immúnisak rá. Valahol a földiták biokémiájában ott kell lennie az immunitás titkának. Milyen csodálatos lenne megtalálni!

- Na, de nem állíthatja, hogy a Föld immúnis! Én inkább úgy látom, hogy az esetszám száz százalék. Minden földi ember megáll a növekedésben és mind meg is hal. Tehát nálunk mindenki megkapta a korai halált, mint betegséget.

- Egyáltalán nem. A földlakók még hetven évet is élhetnek a növekedés megállása után. Ez nem az a korai halál, amelyet mi ismerünk. Az önök ehhez hasonló betegsége inkább a korlátlan növekedés, amelyet rákként ismernek. De valószínűleg untatom...

Rose rögtön ellenkezni kezdett. Drake hasonlóképpen, és talán még nagyobb vehemenciával, azonban a hawkinita határozottan témát váltott. A nőben ekkor ébredt fel a gyanú, hogy férje szándékosan terelte a beszélgetést abba az irányba, amelybe az végül tartott, elszomorította az idegent, megszurkálta, és végül eljutottak oda, ahonnan Harg Tholan nem akart továbblépni. A férfi jól csinálta, kiváló érzékkel dolgozott, de Rose már eléggé ismerte ahhoz, hogy észrevegye a szándékosságot. Mintha csak a gondolataira reagált volna, a hawkinita felkapta a szót, amely épp a fejében keringett, mint amikor megakad a tű a hanglemezen:

- Nem azt mondta, hogy rendőrként dolgozik?

Drake kurtán válaszolt:

- De igen.

- Szeretnék kérni öntől valamit. Egész este bennem élt ez a vágy, mióta tudomásomra jutott a hivatása, mégis haboztam feltenni a kérdést. Nem szeretnék szükségtelen kellemetlenségeket okozni a vendéglátóimnak.

- Megtesszük, amit lehet.

- Mélységesen kíváncsi vagyok rá, hogyan élnek a földiták, olyan kíváncsiság ez, amelyben népem tagjai nagy általánosságban talán nem is osztoznak velem. Szóval, az iránt érdeklődöm, hogy végigvezetne-e a bolygójuk egyik rendőrőrsén?

_ Nem olyan értelemben dolgozom a rendőrségnél, ahogy azt ön gondolja - válaszolta Drake óvatosan. - Azonban a New York-i rendőrségen ismernek. Gond nélkül meg tudok szervezni egy látogatást. A holnapi nap megfelelne?

- A legtökéletesebb lenne. Az eltűnt személyek osztályát is meglátogathatom?

- Hogy mit?

A hawkinita közelebb húzta a lábait egymáshoz, amitől mintha feszengett volna.

- Ez afféle hobbi, egy kis sajátos érdeklődés, ami egyáltalán nem új keletű. Úgy tudom, önöknél a rendőrtisztek egy csoportjának egyedüli feladata az, hogy eltűnt férfiakat kutassanak fel.

- És nőket és gyermekeket is - tette hozzá Drake. - Miért érdekli ez Önt oly nagy mértékben?

- Mert ebből a szempontból önök ismételten csak egyediek. A mi bolygónkon nincs olyan, hogy eltűnt személy. Nem tudom elmagyarázni a mechanizmust, de a többi lakott bolygón mindig tudatában vagyunk egymás jelenlétének, főként erős, személyes kötelékek esetén. Mindig tudatában vagyunk egymás hollétének, függetlenül attól, hogy milyen messze vagyunk egymástól.

Rose ismét izgatottá vált. A Hawkin bolygóján tett tudományos körutak legnagyobb problémája mindig is az őslakosok belső érzelmi mechanizmusainak megfejtése volt, erre az egyikük nyíltan beszél erről! A biológus rögtön elfelejtette a férje céljai miatt érzett aggodalmat és nem bírta visszafogni magát, beleszólt a beszélgetésbe:

- Most is érzi ezt a tudatosságot? Itt, a Földön?

- Úgy érti, az űrön át? - kérdezett vissza a lény. - Attól tartok, nem. Azonban így is látják a dolog fontosságát. A Föld minden egyedi vonása kapcsolatban kell legyen egymással. Ha ennek az érzéknek a hiánya megmagyarázható, akkor talán a korai halálra való immunitás is magyarázatot nyerhet. Egyébiránt, meglehetősen kíváncsivá tesz, hogyan lehet bármiféle intelligens közösségi életet kialakítani e nélkül a közösségtudat nélkül? Például honnan tudja egy földita, hogy sikeresen kialakított egy azonos célokkal rendelkező alcsoportot, mint amilyen a család? Például önök ketten honnan tudják, hogy valós kapcsolat áll fenn önök között?

Rose akaratlanul is bólintott. Mennyire hiányzott neki egy effajta tudatosságérzet!

Azonban Drake csak elmosolyodott.

- Megvan a módja. Amit mi "szerelemnek" hívunk, azt ugyanolyan bonyolult elmagyarázni önnek, ahogyan ön is nehezen magyarázná el nekünk az önök közösségérzetét.

- Feltételezem, így van. Mondja meg nekem őszintén, Mr. Smollett: ha Mrs. Smollett elhagyná ezt a helyiséget, és elhelyezkedne egy másikban anélkül, hogy hallanánk vagy látnánk, hol van, Ön a tudatában lenne a hollétének?

- Egyáltalán nem.

- Lenyűgöző! - mondta a hawkinita őszintén. Tűnődni látszott, majd hozzátette:

- Kérem, ne sértődjenek meg attól, hogy ugyanakkor taszítónak is találom ezt: a hiányosságot.

Miután leoltották a villanyt a hálószobában, Rose háromszor is odament az ajtóhoz, hogy résnyire nyitva kikukucskáljon. Érezte, hogy férje őt figyeli. Bujkált egyfajta kelletlen csodálkozás a férfi hangjában, amikor végül rákérdezett:

- Mi a baj?

- Beszélni akarok veled - mondta a nő válasz helyett.

- Attól tartasz, hogy a barátunk meghallja?

Felesége suttogott. Visszafeküdt az ágyba, és fejét a párnára tette, hogy jobban tudjon suttogni:

- Miért beszéltél a korai halálról dr. Tholan-nel?

- Érdekel a munkád, Rose. Te is mindig azt akartad, hogy érdeklődjem iránta.

- Örülnék, ha nem gúnyolódnál! - válaszolta majdnem olyan hévvel, amilyennel csak lehet, ha suttog az ember lánya. - Tudom, hogy valamit akarsz ezzel... lehet, hogy valami rendőr dolgot. De mit?

- Majd holnap beszélgetünk - felelte a férfi.

- Nem! Most!

Drake a nő feje alá csúsztatta a kezét, és kicsit megemelte. Egy pillanatig Rose azt hitte, megcsókolja, ahogy a pillanatnyi benyomás hatására a férjek meg szokták csókolni a feleségüket, vagy legalábbis ő úgy képzelte, hogy meg szokták csókolni. Azonban a férfi soha és ezúttal sem tett semmi ilyesmit.

Csak közelebb húzta magához, és úgy súgta oda;

- Miért érdekel annyira?

A kéz olyan erősnek tűnt a tarkóján, hogy akaratlanul is megmerevedett. Próbált elhúzódni, már alig bírt suttogni:

- Hagyd abba!

- Ne kérdezz és ne avatkozz bele! - mondta a férfi. - Csak végezd a dolgod, és én is végzem az enyémet!

- Az én munkám természete ismert.

- Az én munkám természete viszont nem! - vágott vissza a férj. - Alapértelmezetten. Annyit elmondhatok, hogy hatlábú barátunk meghatározott okból van itt, a házunkban. Nem véletlenül téged választottak, mint biológust. Azt tudtad, hogy két nappal ezelőtt utánam kérdezősködött a Bizottságnál?

- Ezt most találtad ki!

- Hinned kellene nekem. Ennek az ügynek a szálai olyan mélyre nyúlnak, hogy azt el sem tudod képzelni. De ez már tényleg az én munkám része, és nem szeretném megbeszélni veled, megérted?

- Nem értem meg, de ha nem akarod, akkor nem kérdezek többet.

- Akkor ideje aludni.

Rose a hátán feküdt és teltek a percek, azután a negyedórák. Próbálta egymáshoz illeszteni a kirakós darabkáit. Még azzal együtt sem sikerült, amit Drake mondott el az imént. Eltűnődött rajta, mit szólna a férje, ha tudná, hogy szalagra vette a beszélgetésüket?

Egy kép tolakodott előre folyton, hogy gúnyosan lebegjen a szeme előtt. A hosszú este végén a hawkinita odafordult hozzá, és így szólt:

- Jó éjt, Mrs. Smollett! Ön elbűvölő házigazda!

Kétségbeesetten fel akart nevetni. Hogy nevezhette elbűvölő házigazdának? A földön kívüli számára ők borzalmasak lehettek, szörnyetegek, túl kevés végtaggal és túl keskeny arccal.

Ráadásul, amikor a hawkinita elmondta ezt a teljességgel jelentés nélküli bókot, Drake teljesen elsápadt! Egy pillanatra fellángolt valami a tekintetében, amit Rose csak rémületként tudott értelmezni.

Még sohasem látta, hogy a férje bármitől is megijedt volna, és a vegytiszta pánik e pillanata egészen addig lángolt a gondolatai előterében, míg végül az összes többi képpel együtt belesüppedt az álmok homályába.

Másnap a no csak délre került ismét az íróasztalához. Kivárta, amíg Drake és a hawkinita távozik, mert csak ekkor vehette elő a kis felvevőt, amelyet férje karosszéke mögé rejtett el az előző napon. Eredetileg nem akarta titokban tartani a férfi előtt, hogy felvételeket készít, csakhogy Drake későn ért haza és ő egy szót sem akart ejteni a dologról a földön kívüli előtt. Később pedig megváltoztak a dolgok...

Egyébiránt, a felvételkészítés rutinnak számított; a hawkinita kijelentéseit és hangsúlyait az Intézet különféle specialistái fogják kielemezni és mélyebben megvizsgálni. Elrejteni pedig azért kellett a szerkezetet, hogy a felvételkészítés tudata ne befolyásolja az idegen beszédmódját. Felmerült azonban a lehetőség, hogy egyáltalán nem viszi be a szalagot az Intézetbe, A hanganyag egészen más funkciót is kaphat. Egy meglehetősen kényes funkciót.

Kémkedni akart Drake után.

Végigsimított a kis doboz oldalán és azon tűnődött, a férje hogyan fog viselkedni aznap. A szociális jellegű találkozások nem számítottak hétköznapi eseményeknek az intelligens fajok között, még úgy sem, hogy a hawkinita jelenléte a város utcáin nem csődít köré bámészkodó tömeget. Viszont Drake biztosan megoldja majd valahogy. Drake mindig megoldja a problémákat.

Meghallgatta az előző este elhangzottakat, az érdekesebb perceket visszatekerte és megismételte. Kevésnek érezte azt, amennyit a férje elmondott neki. Miért érdekelnék pont ők ketten a földön kívülit? Drake nem hazudna. Legszívesebben egyenesen a Biztonsági Bizottsághoz ment volna, de tudta, hogy nem kapna kielégítő választ a kérdéseire. Ráadásul hűtlennek érezné magát; Drake semmiképpen sem hazudna neki.

Másrészről, miért ne informálta volna le őket Harg Tholan? Ugyanúgy utánakérdezhetett a vendéglátóként számba vehető többi biológus családjának is. Nem lenne több az egész, mint egy teljesen természetes próbálkozás arra, hogy kiválassza a számára lehető legjobbnak tűnő ideiglenes otthont, döntsön bármilyen standardok szerint.

És ha így tett - még ha csak a Smolletteket nyomozta is le hogyan változtatja ez Drake hozzáállását heves ellenségeskedésről heves érdeklődésre? Drake kétségtelenül megtudott valamit, amit nem mondott el. Csak az Ég tudja, mennyi mindent tarthatott meg magának.

A nő gondolatainak örvénye lassan haladt a csillagközi intrikák felé. A galaxist benépesítő öt faj részéről még nem tapasztaltak ellenséges érzületeket egymás iránt legalábbis ez ideig. A köztük lévő távolság egyelőre még lehetetlenné tette a viaskodást. Épp csak nem volt lehetetlen a kapcsolattartás, s így a politikai és gazdasági érdekek egyszerűen szóba sem kerülhettek konfliktusforrásként.

Azonban ezt csak ő gondolta így. és nem számított a Biztonsági Bizottság tagjának. Ha kialakult valamilyen konfliktus, ha szóba került a veszély, ha bármilyen okból feltételezni lehetett, hogy a. hawkinita nem békés szándékká’ érkezett a Földre, arról Drake is tudna.

Vajon elég magasan állt Drake a Biztonsági Bizottságban ahhoz, hogy legalább másodkézből ismerje azokat a veszélyeket, amelyek a hawkinita orvos látogatásához köthetőek? Mindig úgy képzelte, hogy férje csupán kisebb funkcionárius a szervezetnél, és a férfi soha nem is mutatta magát többnek. Mégis...

Lehet, hogy magasabb rangban áll?

Végül vállat vont a gondolatra. Az ötlet a huszadik századi kémregényekre és olyan kosztümös drámák történeteire hasonlított, amelyeknek készítése idején még létezett olyasmi, mint az atombomba titka.

A kosztümös drámák gondolata pedig döntésre vezette. Ő nem a rendőrségnek dolgozott és fogalma sem volt róla, hogy egy igazi rendőr miként kezelné ezt az egészet. Azt azonban tudta, hogy a régi drámák szereplői hogyan viselkedtek hasonló helyzetben.

Fogott egy papírlapot, és egyetlen függőleges vonallal két részre osztotta. Az egyik részre felírta az idegen orvos, a másikra pedig a férje nevét. Harg Tholanhez odaírta, hogy "tisztességes", majd elgondolkodva három kérdőjelet szúrt a szó mögé. Orvos volt egyáltalán, vagy valami olyasmi, amit csak csillagközi ügynökként lehetett leírni? Az Intézet sem kapott más bizonyítékot a szakmáját illetően, mint a saját állításait. Vajon Drake emiatt kérdezgette oly kérlelhetetlenül a korai halálról? Lehet, hogy megtudott valamit, és próbálta hibázáson kapni a hawkinitát?

A nő tétovázott egy ideig, azután talpra ugrott, összehajtotta a lapot, és bedugta kosztümkabátja zsebébe, majd kirontott az irodájából. Senkihez sem szólt, miközben kiment az Intézetből. A recepciósnak sem mondta meg, hová megy és mikor tér vissza.

Amint kiért, egy harmadszintű csőhöz sietett, és megvárta, hogy érkezzen egy üres fülke. A két perc elviselhetetlenül hosszúnak tűnt, mire helyet foglalhatott az ülésben és bemondhatta a felette lévő mikrofonba:

- New York-i Orvosi Akadémia!

Az apró kabin ajtaja becsukódott, és a fülke körül elsuhanó levegő sziszegése másodperceken belül halk füttyé változott.

A New York-i Orvosi Akadémiát mind széliében, mind hosszában megnövelték az elmúlt két évtized során. Csak a könyvtár elfoglalt egy egész szárnyat a harmadik emeleten. Kétségtelen, hogy ha az itt tárolt könyvek, magazinok és pamfletek mindegyike az eredeti, nyomtatott formájában kapott volna helyet a mikrofilmváltozat helyett, akkor talán az egész hatalmas épület sem lett volna elegendő a számukra. Pont emiatt tárgyaltak a nyomtatott művek csupán ötéves megőrzéséről a jelenlegi, tízéves időtartam helyett.

Mint akadémiai tag, Rose szabad bejárást kapott a könyvtárba. A bejárattól rögtön a földön kívüli gyógyászatnak szentelt fülkék felé sietett, és fellélegzett, amikor nem talált ott senkit.

Bölcsebb dolog lett volna egy könyvtáros segítségét kérni, de nem akarta. Minél keskenyebb és halványabb ösvényen jár, annál valószínűtlenebb, hogy Drake a nyomára bukkan.

Így vezető nélkül nézte végig a polcokat, ujjával nyugtalanul követte a címeket. A könyvek többsége angolul íródott, azonban némelyik németül vagy oroszul. Szerencsére és ironikus módon a földön kívüli jelrendszerrel készült művek közül egyetlenegyet sem helyeztek el ott. Valahol volt egy helyiség az ilyen eredetieknek, de azokhoz csak a hivatalos fordítók férhettek hozzá.

Címről címre ugró tekintete és ujja hirtelen megtorpant. Megtalálta, amit keresett.

Levett a polcról úgy fél tucat kötetet, és kiterítette őket egy kis, sötét színű asztalra. A lámpa kapcsolója után matatott, felkattintotta, és kinyitotta az első dobozt: Korai tanulmányok. Gyorsan átfutotta, és a szerzők listájához lapozott. Harg Tholan neve ott állt a többi között.

Egyesével utánanézett a megjelölt referenciáknak is, azután újra a polcokon kutatott, hátha talál fordításokat ezekből az eredeti munkákból.

Több mint két órát töltött az Akadémián. Mire befejezte a kutatást, ennyivel tudott többet: létezett egy hawkinita orvos Harg Tholan néven, a korai halál szakértője. Volt valami köze a hawkinita kutatási szervezethez, amellyel az Intézet is kapcsolatban állt. Persze, a Rose által ismert Harg Tholan kiadhatta magát ennek az orvosnak, hogy realisztikusabbá tegye a felvett szerepet, de miért lenne szüksége erre?

Kivette a papírt a zsebéből, és a "tisztességes" szó három kérdőjele alá odaírta, hogy "IGEN", csupa nagybetűvel. Visszament az Intézetbe, és délután négykor ismét az asztalánál ült. Szólt a diszpécsernek, hogy nem fogad hívásokat, és bezárta az irodája ajtaját.

Harg Tholan oszlopába kérdést írt: "Miért jött a Földre egyedül?" Kihagyott egy nagyobb helyet a válasznak, és felírta a másik kérdését is: "Miért érdeklődik az eltűnt személyek osztálya iránt?"

A korai halál betegsége tekintetében a hawkinita egyáltalán nem hazudott. Az Akadémián olvasottakból nyilvánvalóvá vált, hogy a Hawkin bolygóján jelentős orvosi erőket mozgósítanak a kérdések megválaszolása érdekében. Jobban rettegtek tőle, mint az emberek a ráktól. Ha tényleg úgy vélték, hogy a választ a Földön találhatják meg, akkor egy egész kutatócsoportot küldtek volna. Vajon a bizalmatlanság és gyanakvás miatt küldtek csak egy tudóst?

Mit is mondott Harg Tholan az előző este? A saját világán a legnagyobb az esetszám, és egyben ez áll legközelebb a Földhöz, illetve az esetszám a legtávolabbi lakott világon a legkisebb. Tegyük hozzá a tényt, amelyre a hawkinita is utalt, illetve ő is olvasott róla az Akadémián: az esetszám elképesztő mértékben megnövekedett, mióta létrejött a kapcsolat a Földdel...

Rose lassan és vonakodva jutott el az egyetlen lehetséges következtetésig: a Hawkin bolygójának lakói valahogy azt hihetik, hogy a földlakók felfedezték a korai halál okát, és szánt szándékkal terjesztik a betegséget a különböző idegen fajok között, talán azzal a céllal, hogy egyeduralkodóvá váljanak a galaxisban.

Pánikszerűen elutasította a következtetést. Lehetetlennek tűnt, mivel először is, a Föld nem tenne ilyet, másrészről nem is rendelkezik ilyen jellegű eszközökkel.

Tudományos fejlődés tekintetében a hawkiniták nem igazán különböztek az emberektől. A korai halál több évezredes probléma, és az orvosi kísérletek nem vezettek eredményre. Nyilvánvaló, hogy a csillagközi távolságokat felölelő földi kutatások sem juthattak el ilyen messzire ilyen gyorsan. Mi több, amennyire Ő tudta, a földi biológusok és orvosok nem is folytattak kutatásokat a hawkinita patológiával kapcsolatban.

Mégis minden bizonyíték arra mutatott, hogy Harg Tholan gyanakodva indult útnak és gyanakodva is fogadták. A "Miért jött a Földre egyedül?" kérdés alá odaírta: "A Hawkin bolygóján 2. földieket tartják a korai halál okozójának."

De akkor mi a helyzet az eltűnt személyek osztályával? Mint tudós, Rose szigorúan bánt a saját elméleteivel. Minden ténynek a helyére kellett kerülnie, nem elégedett meg néhány illeszkedő ponttal.

Eltűnt személyek osztálya! Ha ez egy hamis próba volt, hogy szándékosan félrevezesse Drake-et, akkor nagyon esetlenül sikerült kivitelezni. A földön kívüli egyszerre témaváltásként és jóval a korai halálról való beszélgetés után vetette fel.

Lehet, hogy módja volt Drake és a munkája tanulmányozására. Ha ez az oka, akkor miért van rá szükség? Lehet, hogy ez is az egyik fontosabb pont? A hawkinita utánakérdezett Drake-nek, mielőtt beköltözött hozzájuk. Talán éppen azért választotta őket, mert Rose férje rendőr és bejárást biztosíthat az eltűnt személyek osztályára?

De minek? Mi okból?

Feladta, és áttért a "Drake" feliratú oszlopra.

A kérdés szinte felírta magát, bár nem papírra tintával, hanem a gondolatok időnként sokkal láthatóbb betűivel: "Miért vett feleségül?" Lehunyt szeme elé tette kezét, hogy kizárja a világot és kételyeit.

Véletlenül találkoztak, valamivel több mint egy éve, amikor a férfi beköltözött ugyanabba az apartmanházba, amelyben ő is lakott. Az udvarias köszönésekből valahogy barátságos beszélgetések lettek, végül időnként közös vacsorává váltak a szomszédos étteremben. Az egész annyira barátinak és normálisnak hatott, hogy csupán később vált izgalmas, új tapasztalattá, és ezzel együtt szerelemmé.

Amikor Drake megkérdezte, hogy feleségül megy-e hozzá, Rose örült az ajánlatnak

- és egyben fel is zaklatta. Egy rakás magyarázat ugrott be egyszerre. A férfi talán az intelligenciáját és barátságosságát kedvelte meg? Végül is, mindig kedves volt vele. Jó feleség és nagyszerű társ lehet belőle.

Sorra vette a lehetőségeket, és félig-meddig mindegyikben tudott hinni. Azonban, mint mindig, ezúttal sem elégedett meg a félig-meddiggel.

Nem mintha lett volna bármiféle határozott hiba, amelyet felfedezni vélt férjében. Drake mindig gondoskodó, kedves és előzékeny volt vele. Házaséletük nem a szenvedélyről szólt, de megfelelt a harmincas éveiben járó nő gyenge érzelmi fellángolásainak. Már nem tizenkilenc volt. Mire számíthatott volna még?

Ennyi: már elmúlt tizenkilenc. Nem számított szépnek, bájosnak vagy varázslatosnak. Mire számíthatott volna? Mit várhatott volna Drake-től - aki jóképű volt és időnként egészen modortalan, meglehetősen kevés érdeklődéssel az intellektuális dolgok iránt, és aki a házasságuk hónapjai alatt sohasem kérdezett Rose munkájáról vagy mutatott hajlamot arra, hogy a sajátjáról beszéljen? Egyáltalán miért házasodtak össze?

Nem talált választ erre a kérdésre, de nem is volt köze az épp aktuális problémához. Nem tartozik a tárgyhoz, mondta magának dühösen; csak gyermeteg módon eltereli vele a figyelmét a saját magának adott feladatról. Úgy viselkedett, mint egy tizenkilenc éves kislány, és erre nem lelt kronológiai jellegű kifogást.

A ceruzája hegye valahogy kitört, ezért elővett egy másikat. Férje oszlopába egy kérdést írt a papírra: "Miért gyanakszik Harg Tholanre?" Ez alá egy nyilat húzott, amely a másik oszlopra mutatott.

Amit eddig a másik oszlopba írt, az elegendő magyarázatnak tűnt. Ha a Föld terjesztette a korai halált, vagy a Föld tudta, hogy ilyesmivel gyanúsítják, akkor nyilvánvaló, hogy az emberek felkészülnek az idegenek részéről jövő esetleges megtorlásra. Éppenséggel a kialakult helyzet akár a történelem első csillagközi háborújának előzménye is lehetett. Következetes, de rémisztő magyarázat.

Felmerült azonban egy másik kérdés, amelyre nem tudott választ adni. Lassan írta fel: "Miért reagált úgy Drake Tholan szavaira: ön elbűvölő házigazda?'’

Próbálta minél pontosabban felidézni a helyzetet. A hawkinita egészen ártalmatlanul bókolt, udvariasan és tényszerűen beszélt, de Drake szinte sóbálvánnyá vált a hallatán. Rose újra meg újra meghallgatta a felvétel kérdéses részét. Egy ember ugyanilyen következményektől mentes hangsúllyal mondta volna ugyanezt, amikor távozik egy rutinszerű koktélpartiról. A hangfelvételről hiányzott Drake arcának látványa, ez ügyben a nő csak az emlékeire hagyatkozhatott. A férfi tekintete félelemmel és gyűlölettel telt meg, és Drake pont az a fajta ember volt, aki semmitől sem szokott félni. Mi félelmetes lehetett abban a frázisban, hogy "Ön elbűvölő házigazda", és egyben mi dühítette fel annyira? Féltékenység? Abszurd ötlet! Talán úgy érezte, hogy Tholan gúnyolódott? Lehet, de valószínűtlen. A földön kívüli orvos őszintének tűnt.

Feladta, és egy nagy kérdőjelet írt a második kérdés alá. Összesen két megválaszolatlan kérdése maradt a négyből, az egyik a "Harg Tholan", a másik a "Drake" név alatt. Lehet bármi kapcsolat Tholan érdeklődése az eltűnt személyek osztálya iránt és Drake reakciója között? Rose egyáltalán nem látott kapcsolódási pontot.

Fejét a karjaira fektette az íróasztalán. Kezdett sötétedni az irodában és ő nagyon fáradtnak érezte magát. Egy ideig az álom és az ébrenlét között húzódó, különös világon kóborolhatott, mert a fejében kavargó szavak és mondatok elveszítették a tudat képezte kapcsolataikat, szeszélyes és szürrealisztikus hullámokban áramlottak ki a helyiségbe. Azonban, akárhogy ugráltak és táncoltak, végül mindig ugyanabba a frázisba rendeződtek: "Ön elbűvölő házigazda." Időnként hallotta mellé Harg Tholan kulturált, de élettelen hangját, máskor a szavak Drake vibráló tónusában szólaltak meg. Amikor a férje mondta ki a mondatot, az tele volt szerelemmel, olyan szerelemmel, amelyet sohasem hallott a férfi hangjában. Szívesen hallotta volna.

Hirtelen felriadt. Az irodában kezdett egészen besötétedni, ezért felkapcsolta az asztali lámpát. Kipislogta szeméből a káprázatot és összevonta szemöldökét. Amíg félálomban bóbiskolt, újabb gondolata támadt. Éppenséggel egy másik frázis is felzaklathatta Drake-et. Mi is volt az? Próbált visszaemlékezni, a mentális erőfeszítés ráncokat rajzolt a homlokára. Nem az előző este hangzott el. Nem szerepelt a felvett beszélgetésben, tehát valami korábbról. Nem emlékezett rá, és ez nyugtalanította.

Az órájára pillantva elállt a lélegzete. Már majdnem nyolcra járt az idő. Már mindketten otthon lehetnek és csak rá várnak.

Azonban Rose nem akart hazamenni. Nem akart a szemükbe nézni. Lassan kézbe vette a papírlapot, amelyre felírta gondolatait a délután folyamán, apró darabokra tépte, majd hagyta semmivé foszlani a kis atomvillanásos hamutartóban az asztalán. Aprócska lángcsóva hamvasztotta el a fecniket olyan magas hőfokon, hogy korom sem maradt utánuk.

Bár a rájuk vésett gondolatok is semmivé foszlottak volna velük együtt!

Hasztalan kívánta. Haza kellett mennie.

Egyáltalán nem várták. Épp kiszálltak egy girotaxiból, amikor Rose megérkezett csőkabinnal az utcaszintre. A girotaxis elkerekedett szemmel kérte a menetdíjat, azután fellebegett, és elhúzott. Kimondatlan egyetértésben, mindhárman szótlanul lifteztek fel a lakásba.

- Remélem, kellemesen alakult a napja, dr. Tholan - kezdte a nő formálisan, ám valódi érdeklődéstől mentesen.

- Meglehetősen. Úgy vélem, lenyűgöző és hasznos is volt egyben.

- Volt ideje enni valamit? - Bár ő maga sem evett, Rose egyáltalán nem érzett éhséget.

- Természetesen.

- Küldtek fel nekünk ebédet és vacsorát. Szendvicseket - válaszolt Drake is. Fáradtnak tűnt.

- Helló, Drake! - köszönt neki a nő. Eddig meg sem szólította.

Férje rá sem pillantott.

- Szia!

- A paradicsom figyelemre méltó zöldség - jegyezte meg a hawkinita. - A mi bolygónkon nincs semmi, ami íz tekintetében felvehetne vele a versenyt. Azt hiszem, megettem vagy kéttucatnyit, nem is szólva egy egész üveg paradicsomsűrítményről,

- Ketchup - magyarázta meg Drake röviden.

- Sikerült látogatást tenni az eltűnt személyek osztályán, dr. Tholan? - kérdezte a háziasszony. - Említette, hogy hasznosan telt a napja.

- Úgy vélem, helyes kifejezést használtam. Igen.

Rose hátat fordított, és elkezdte puhítani a dívány párnáit. A válla felett folytatta:

- Milyen értelemben?

- Meglehetősen érdekesnek találom, hogy az eltűnt személyek nagy többsége férfi. A feleségek gyakran bejelentik, ha eltűnt a férjük, míg fordítva ez gyakorlatilag sohasem fordul elő.

- Ó, ebben nincs semmi rejtélyes, dr. Tholan! - mondta a nő. - Egyszerűen csak nem vette figyelembe a földiek gazdasági berendezkedését. Tudja, ezen a bolygón általában a férfi az, aki gazdasági szempontból fenntartja a családot. Az ő munkájáért fizetnek a lokális váltóeszköz formájában. A feleség funkciója általában a gondoskodás az otthonról és a gyermekekről.

- Ez biztosan nem lehet egyetemesen elterjedt!

- Többé-kevésbé az - jegyezte meg Drake. - Ha a feleségemre gondol, ő a nők azon kisebbségére példa, akik képesek a saját útjaikat járni világunkban.

Rose odakapta a tekintetét. Vajon a férje gúnyolódott vele?

- Úgy érti, Mrs. Smollett, hogy a nők függenek férfitársaiktól gazdaságilag, és ezért találják kevésbé elviselhetőnek az eltűnést? - kérdezte a hawkinita.

- Nagyon szépen körülírta - felelte Rose de erről van szó.

- És ön megfelelő mintavételi alapnak nevezné az ilyen eseteket, tekintve a New York-i eltűnt személyek osztályát?

- Azt hiszem, igen. Miért?

A földön kívüli rendületlenül folytatta:

- És arra a tényre is lehet gazdasági magyarázat, hogy a csillagközi utazás kifejlesztése óta az eltűnt fiatal felnőttek százaléka hangsúlyosabb, mint előtte?

Ezúttal Drake válaszolt, némiképp felcsattanva:

- Te jó ég! Ez kevésbé rejtélyes, mint az előző felvetése. Aki elszökik otthonról, annak ma már az egész űr a rendelkezésére áll. Aki el akar tűnni a baj elől, csak felugrik az első űrszállítóra. Mindig keresnek embereket a legénységbe, nem kérdezősködnek, és ezután már szinte lehetetlen felkutatni a szökevényt, főként ha távol marad a frekventáltabb helyektől.

- És majdnem mindig fiatalemberekről van szó, akik a házasságuk első évében járnak.

Rose majdnem felnevetett.

- Miért ne? Ez az az időszak, amikor egy fiatal férfi gondjai a legnagyobbnak tűnnek. Ha az első évet túléli, általában már nincs rá szükség, hogy eltűnjön.

Férje láthatóan nem szórakozott ilyen jól. A nő ismét fáradtnak és kedvetlennek látta. Miért akarja egyedül viselni a terheit? Azután eszébe jutott, hogy a férfinak talán muszáj elhallgatnia ezt előle.

- Megbántanám vele önöket, ha egy időre leválasztanék? - kérdezte hirtelen a hawkinita.

- Dehogy! - felelte a háziasszony. - Remélem, nem volt túl kimerítő napja. Mivel olyan bolygóról érkezett, amelynek a gravitációja nagyobb, mint a földi gravitáció, könnyen feltételezzük, hogy teherbíróbb, mint az emberek.

- Ó, testi értelemben nem vagyok fáradt! - Az idegen lepillantott a lábaira, és sebes pislogásba kezdett, ami azt jelentette, hogy szórakoztatja valami. - Tudja, ha csak a lábkészletükre pillantok, akaratlanul is elképzelem, amint a földiták eldőlnek előre vagy hátra. Bocsássanak meg, ha ez a megjegyzés nem túl eredeti, de a kisebb gravitáció említése idézte elmémbe. Az én bolygómon a két láb egyszerűen nem elegendő. Azonban jelenleg mindez nem lényeges. Egyszerűen csak annyi az egész, hogy számos új és számomra szokatlan elképzeléssel találkoztam, ami miatt szükségét érzem egy kis leválasztásnak.

Magában Rose vállat vont. Már így is olyan közel kerültek egymáshoz, amennyire csak lehetséges ez két különböző faj számára. Amennyire a bolygójukon járt expedíciók meg tudták állapítani, a hawkiniták képesek voltak leválasztani tudatukat a testi funkciókról, ezáltal akár napokig tartó, zavartalan meditatív állapotba süppedhettek. Ezt a folyamatot meglehetősen kellemesnek, néha egyenesen szükségesnek találták, ámbár a földiek arra még nem jöttek rá, hogy mi célt szolgált.

Másrészről, a földlakók sohasem tudták elmagyarázni az alvás koncepcióját a hawkinitáknak vagy bármelyik másik földön kívülinek. Amit a földiek alvásnak vagy álmodásnak neveznek, azt egy hawkinita a mentális bomlás riasztó jelének tartaná.

"íme, a földiták egy újabb egyedi vonása" - gondolta Rose nyugtalanul.

Vendégük elvonult, menet közben ismét úgy meghajolt, hogy mellső végtagjai leértek a szőnyegig. Drake kurtán bólintva köszönt el tőle, mielőtt eltűnt a sarok mögött. Hallották, ahogy a szobája ajtaja kinyílik, becsukódik, azután csak a csend maradt.

Ez a csend percekig sűrűsödött körülöttük, csak a férfi széke reccsent meg egyszer-egyszer, ahogy nyugtalanul fészkelődött. Rose enyhe rémülettel fedezett fel néhány vércseppet férje ajkain. "Bajban van - gondolta. - Beszélnem kell vele. Nem hagyhatom szó nélkül!"

- Drake! - szólította meg.

A férfi mintha messziről, nagyon messziről nézett volna rá. Tekintete lassan fókuszált, mielőtt megszólalt:

- Igen? Talán neked is eleged van a mai napból?

- Nem. Készen állok. Ma holnap van. Akkor beszélgethetünk végre?

- Pardon?

- Tegnap éjjel azt mondtad, holnap beszélgetünk. Tessék, készen állok!

Drake rosszallóan nézett. Szeme mintha kissé visszahúzódott volna leeresztett szemöldöke alá, és Rose úgy érezte, mintha iménti határozottsága egyre inkább elpárologna.

- Azt hittem, megegyeztünk, hogy ez ügyben nem teszel fel kérdéseket a munkámmal kapcsolatban.

- Én pedig azt hiszem, már késő. Túl sokat tudok.

- Mit akarsz ezzel mondani? - kiáltott rá a férfi, és felpattant a karosszékből. Azután összeszedte magát, a feleségéhez lépett, vállára tette a kezét, és nyugodt hangon megismételte:

- Hogy érted ezt?

A nő a saját kezét nézte, amely ernyedten hevert az Ölében. Türelmesen viselte férje fájdalmas szorítását, és lassan válaszolt:

- Dr. Tholan azt hiszi, hogy a Föld szándékosan terjeszti a korai halált. Erről van szó, ugye?

Várt. A szorítás nehezen enyhült, de végül Drake csak állt előtte leeresztett kézzel, arcára szomorúság rajzolt kezdődő ráncokat.

- Miből következtettél erre?

- Igaz, ugye?

A férfi természetellenesen visszafojtott lélegzettel válaszolt:

- Szeretném pontosan tudni, hogy miért mondtad ezt. Valamiféle játékot játszol velem, Rose? Ez titok.

- Ha elmondom, válaszolsz egy kérdésemre?

- Miféle kérdésre?

- A Föld szándékosan terjeszti a betegséget, Drake?

Férje felemelte a kezét:

- O, az isten szerelmére!

Letérdelt Rose elé, megfogta a kezét, és a nő érezte, hogy reszket. Próbált összeszedett, megnyugtató hangot kierőszakolni magából:

- Rose, kedvesem, nézd, most valami olyasmibe nyúltál, ami könnyen megégethet, és azt hiszed, hogy ezzel vághatsz vissza nekem egy házastársi vitában. Nem kérek sokat. Csak mondd el, hogy pontosan hogyan következtettél ilyesmire! - Látszott, hogy nagyon komolyan beszél.

- Ma elmentem a New York-i Orvosi Akadémiára, Olvasgattam egy kicsit.

- De miért? Mi vett rá?

- Egyrészt feltűnt, hogy behatóan érdeklődsz a korai halál témája iránt. Másrészt dr. Tholan azt mondta, hogy a csillagközi utazások feltalálása óta az esetszám megnövekedett, ráadásul a Földhöz legközelebb eső bolygón a legmagasabb. - Itt elhallgatott.

- Olvasgattál? - kérdezte Drake. - Mit olvastál, Rose?

- Megalapozza az állításait - felelte a nő. - Csak gyorsan átfutottam a témában végzett kutatásokat az utóbbi évtizedekből. Ezek alapján nekem egyértelműnek tűnik, hogy legalább a hawkiniták egy része a Földet tartja a korai halál lehetséges forrásának.

- Le is írják valahol?

- Nem. Vagy ha igen, akkor nem láttam - nézett a férjére meglepetten. Ha tényleg olyan komoly az ügy, akkor a kormány minden bizonnyal átvizsgálta a hawkinita

Kutatások anyagait. Még mindig csodálkozva kérdezett rá: - Te nem is tudtál a kutatásokról? A kormány...

- Ne törődj ezzel! - terelte el a szavait Drake, és felállt. A tekintete csillogott, és úgy szólalt meg, mintha kivételes felfedezést tett volna:

- Végül is, ezen a szakterületen dolgozol!

Valóban? Talán a férje még csak most jött rá, hogy a segítségére lehet? Kitágult orrcimpával, laposan pillantva jegyezte meg:

- Igen. Biológus vagyok.

- Igen, tudom, de úgy értem, hogy a növekedés a szakterületed. Nem azt mondtad egyszer, hogy a növekedésről írtál dolgozatot?

- Így is mondhatjuk. A Rák Szövetség ösztöndíjából végzett kutatás közben nagyjából húsz publikációt írtam a nukleidsav finomstruktúrája és az embrionális fejlődés kapcsolatáról.

- Jó. Gondolhattam volna rá... - Férje szinte belefulladt új keletű izgatottságába. - Mondd, Rose... Nézd, bocsáss meg, hogy az imént elveszítettem a türelmem! Gondolom, bárkinél jobban megértheted, hogy milyen irányba tartanak a kutatásaik, ha olvashatsz róluk...

- Viszonylag avatott vagyok a témában.

- Akkor mondd el, kérlek, miért hiszik azt, hogy terjesztjük a betegséget? A részletekre gondolok.

- Ó, hát tudod, egy kicsit sokat kérsz! Alig két órát töltöttem az Akadémián. Jóval több időre lenne szükségem, hogy válaszoljak erre.

- Akkor legalább egy megfontolt találgatás? El sem tudod képzelni, milyen fontos ez!

Rose kételkedve pillantott férjére.

- A Korai tanulmányok egy nagyobb értekezés a területen. Valószínűleg összegzi az elérhető adatok nagy többségét.

- Igen? Mikori lehet?

- Időszakos kiadás. A legutóbbi kötet úgy egyéves lehet.

- Szerepel benne valami az ő munkájából is? - Hüvelykujjával Harg Tholan hálószobája felé bökött.

- Több, mint a többiekéből. Kiemelkedő szaktekintélynek számít ezen a területen. Eleve az ő cikkeit kerestem.

- Mi az elmélete a betegség eredetéről? Próbálj meg visszaemlékezni, Rose!

A nő megrázta a fejét.

- Meg mernék esküdni rá, hogy a Földet vádolja, de elismeri, hogy semmit sem tudunk a betegség terjedéséről. Erre is meg mernék esküdni.

Drake mereven állt egy ideig. Erős kezét ökölbe szorította maga mellett, és csupán mormolt, amikor megszólalt:

- Lehet, hogy csak totálisan túlbecsülték. Ki tudja? Most rögtön ki kell derítenem, Rose! Köszönöm a segítséget! - Azzal elviharzott.

Felesége utána rohant.

- Mire készülsz?

- Felteszek neki néhány kérdést — felelte, miközben az íróasztala fiókjában kutatott. Amikor abbahagyta, egy tűpisztollyal a kézben egyenesedett fel az asztal mellett.

- Drake, ne! - kiáltott fel Rose.

A férfi durván lerázta magáról, és a hawkinita szobája felé indult.

Drake kivágta az ajtót, és berontott. Rose a nyomában, még mindig próbálta megragadni a karját, de megtorpant, és Harg Tholanre nézett.

A földön kívüli mozdulatlanul és fókuszálatlan tekintettel állt, négy lábát széttárta négy különböző irányba, testéből állványt képezett. A nő betolakodónak érezte és szégyellte magát, mintha egy bensőséges rítust gyalázott volna meg. Azonban Drake-et láthatóan nem érintette meg a helyzet, és a lényhez lépett, alig egy méterre előtte állt meg. A tűpisztolyt teljes természetességgel tartotta, nagyjából az idegen testének közepére célzott vele.

- Maradj csendben! - szólt oda feleségének. - Fokozatosan ébred tudatára a jelenlétünknek.

- Honnan tudod?

- Tudom! - jött a határozott válasz. - Jobb, ha kimész.

Azonban a nő nem mozdult, és Drake túl elfoglalt volt ahhoz, hogy további figyelmet szenteljen neki.

A hawkinita arcán megremegett a bőr egy része. Rose egészen visszataszítónak találta, és inkább nem nézte.

- Ennyi elég lesz, dr. Tholan! - mondta hirtelen a férje. - Ne kapcsolódjon össze a végtagjaival! Az érzékszervei és a hangja éppen elegendő lesz.

Az idegen tompa hangon válaszolt:

- Miért törtek be a leválasztási helyiségembe? - Azután némileg erőre kapva; - És miért fegyverkezett fel?

Feje kissé megmozdult a még mindig mozdulatlanságra kárhoztatott testen. Érzékelhetően követte Drake utasítását a végtagokkal való tudati összekapcsolódást illetően. A nő eltűnődött, hogy férje honnan tudhatott a részleges összekapcsolódás lehetőségéről - Ő maga sem tudott róla.

Ismét a földön kívüli szólalt meg:

- Mit szeretnének?

- Választ bizonyos kérdésekre - felelte a földi férfi.

- Fegyverrel a kézben? Eleddig egyáltalán nem találtam humorosnak az udvariatlanságukat.

- Önnek sem javaslom a humorizálást! Ha elkerüli, megmentheti vele az életét.

- Jelen körülmények között ez a kérdés meglehetősen közömbös számomra. Sajnálom, Mr. Smollett, hogy a Földön ilyen rosszul értelmezik a vendég iránti kötelességeket.

- Nem a vendégem, dr. Tholan - mondta Drake. - Fondorlat útján lépett a házamba. Oka volt rá, valamilyen módon fel akart használni a céljai elérése érdekében. Nem érzek bűntudatot e folyamat megfordítása miatt.

- Jobban tenné, ha tüzelne. Időt takarítana meg vele.

- Meggyőződése, hogy nem válaszol a kérdéseimre? Ez már önmagában véve is gyanús. Azt jelenti, hogy bizonyos válaszokat fontosabbnak tart az életénél.

- Igen fontosnak tartom az udvariasság alapelveit. Ön, mint földlakó, ezt nem tudhatja.

- Talán igaza van, azonban, mint földlakó, egyvalamit nagyon is tudok. - Drake gyorsabban ugrott előre, mint ahogy Rose felkiálthatott volna vagy mint amilyen gyorsan a hawkinita tudata összekapcsolódhatott volna a végtagjaival. Amikor a következő pillanatban a férfi ismét eltávolodott, Harg Tholan cianidhengerének gumicsöve vonaglott a kezében. A földön kívüli széles szájának sarkában színtelen folyadékcsepp szivárgott ki a cső korábbi helyéről, a durva bőr egy apró sérüléséből. A csepp lassan megszilárdult, barnás és zselészerű gömböcskévé vált.

Drake megrántotta a csövet, és a henger elszakadt az idegen testétől. A férfi gyorsan helyére pattintotta a rántástól kiszabadult zárótűt, és az iménti halk sziszegés elhalt.

- Kétlem, hogy elegendő jutott volna a levegőbe - jegyezte meg Drake. - Azonban remélem, tudja, mi fog történni önnel, ha nem válaszol a kérdéseimre. És ha nem válaszol úgy, hogy azzal egyben meg is győzzön az igazáról.

- Adja vissza a hengert! - kérte a hawkinita lassan. - Ha nem adja vissza, akkor szükségessé válik, hogy megtámadjam önt, ami szükségessé teszi, hogy megöljön.

Drake hátrébb lépett

- Egyáltalán nem. Támadjon meg, és kilövöm maga alól a lábait! Mindet elveszítheti. Szükség esetén mind a négyet, de életben marad, csakhogy belép a borzalmak kapuján. Cianid hiányban hal meg, ami meglehetősen kellemetlen lesz. Csak egy földlakó vagyok, de fel tudom mérni, miféle borzalmakkal jár ez. Ön tisztában van a folyamattal is, ugyebár?

A lény szája kinyílt, valami sárgászöld remegett benne. Rose majdnem elhányta magát. Fel akart sikoltani, hogy "Add vissza a hengert, Drake!", de nem jött hang a torkán. Nem bírta mozdítani a tagjait, nemhogy kiáltani.

- Gondolom, úgy egy órája lehet - mondta a férfi mielőtt a hatás visszafordíthatatlanná válik. Beszéljen, dr. Tholan, és visszakapja a hengerét.

- És azután... - kezdte a földön kívüli.

Drake közbevágott:

- Mit számít az magának, hogy mi lesz azután? Ha megölöm, akkor az tiszta halál lesz, nem cianidhiány.

Mintha valami elveszett volna az idegen lényéből. A hangja reszelőssé vált, szavai kissé elmosódtak, mintha már nem maradt volna energiája arra, hogy tisztán ejtse ki az angol szavakat.

- Mit akar tudni? - kérdezte, közben tekintete folyamatosan az ellenfele kezében lévő hengert követte.

A földlakó gúnyosan meglengette az eszközt, és a földön kívüli tekintete követte.

- Mi az elmélete a korai halál betegségről? - kérdezte Drake. - Valójában miért jött a Földre? Miért érdeklődik az eltűnt személyek osztálya iránt?

Rose azon kapta magát, hogy lélegzet-visszafojtva és nyugtalanul várja a válaszokat. Ő is ezeket a kérdéseket tette volna fel. Talán nem így, de Drake munkájában a kedvesség és az emberség a szükségszerűség mögé került a listán.

Ezt több alkalommal is elismételte magának, hogy a segítségével legyűrje attól való félelmét, hogy mit fog tenni a férje a hawkinita orvossal.

Az idegen így felelt:

- A helyes válasz többet venne igénybe, mint a számomra hátralévő egy óra. Ön szégyenbe hozott azáltal, hogy fizikai kényszer alatt kell tárgyalnom. Az én bolygómon nem tette volna ezt meg semmilyen körülmények között. Ez is csak itt, ezen a felháborító bolygón lehetséges, hogy megfosztanak a cianidtól.

- Elvesztegeti az idejét, dr. Tholan!

- Idővel mindenképpen elmondtam volna, Mr. Smollett. Szükségem van a segítségére. Ezért jöttem ide.

- Még mindig nem a kérdésekre válaszol!

- Most válaszolok. A szokásos tudományos munkám mellett évekig tanulmányoztam a korai halálban szenvedő pácienseim sejtjeit. A legnagyobb titoktartásra kényszerültem és asszisztencia nélkül kellett dolgoznom, mivel népem rosszallóan fogadta volna, ha megismerik a betegek testének vizsgálatához alkalmazott módszereket. Példának okáért az önök társadalmában hasonló ellenérzést váltana ki az emberek élveboncolása. Ez okból nem mutathatom be eredményeimet orvostársaimnak, amíg nem igazoltam az elméleteimet itt, a Földön.

- Mi az elmélete? - kérdezte Drake. Tekintetébe visszatért az iménti tűz.

- Ahogy előrehaladtam tanulmányaimmal, egyre nyilvánvalóbbá vált számomra, hogy a korai halál témájában eddig végzett kutatás téves irányban haladt. A rejtélynek nincs fizikai megoldása. A korai halál teljes egészében az elme betegsége.

- Na de dr, Tholan! - vágott közbe Rose. - Nem lehet teljesen pszichoszomatikus!

A hawkinita tekintetére szürke, áttetsző fátyol ereszkedett. Már nem nézett rájuk,

úgy válaszolt:

- Nem, Mrs. Smollett, nem pszichoszomatikus. Igazi lelki betegség, mentális fertőzés. A betegeim két elmével rendelkeztek. Amellett és azon túl, amely nyilvánvalóan hozzájuk tartozott, kialakult egy másik tudat - egy idegen tudat. Dolgoztam a korai halál más fajokba tartozó áldozataival is, és ugyanezt fedeztem fel. Röviden és tömören: nem öt intelligens létforma él a galaxisban, hanem hat. Ez a hatodik parazitajellemzőket mutat.

- Ez őrület! Lehetetlen! - kiáltott fel a nő. - Bizonyára téved, dr. Tholan!

- Nem tévedek. Amíg el nem jöttem a Földre, magam is így vélekedtem. Azonban az Intézetben töltött idő és az eltűnt személyek osztályára tett látogatás meggyőzött róla, hogy igazam van. Mi olyan lehetetlen egy parazitaintelligencia koncepciójában? Egy ilyen intelligencia nem hagy maga után fosszilis nyomokat vagy tárgyaltat, főként ha az egyetlen tevékenysége az, hogy valamiképpen tápanyagokat nyerjen ki egy másik lény mentális tevékenységéből. El lehet képzelni egy ilyen parazitát, amely évmilliók alatt elveszítette lénye minden fizikai aspektusát, kivéve az alapvetően szükségeseket, akárcsak a galandféreg, ha földi példát keresünk, tehát elveszített minden olyan funkciót, amely nem a fajfenntartásra irányul. Egy parazitaintelligencia esetében minden testi aspektust kizárhatunk. Fejlődése során színtiszta elmévé vált, és olyan mentális életmódot folytat - mások tudatán élősködve - amelyet talán meg sem tudunk fogalmazni testiséghez szoktatott gondolatainkkal. Főként a földiek tudatán.

- Miért pont a földiekén? - kérdezte Rose,

Drake egyszerűen csak félreállt, feszülten figyelt és nem kérdezett többet. Látszólag hagyni akarta, hogy a hawkinita beszéljen.

- Nem is feltételezi, Mrs. Smollett, hogy ez a hatodik intelligencia is földi eredetű lehet? Az ember a kezdetektől fogva együtt élt vele, hozzászokott, és nincs tudatában a jelenlétének. Ezért van az, hogy a magasan fejlett földi létformák, köztük az ember, a felnőttkor elérése után nem növekednek tovább, és végül úgynevezett természetes halált halnak. Ez az eredménye ennek az egyetemes parazitafertőzésnek. Az önök faja azért alszik és álmodik, mert a parazitaelme ilyenkor táplálkozik, és talán ilyenkor önök is egy kicsivel jobban tudatában vannak a jelenlétének. Ezért van az is, hogy az ismert intelligens létformák közül egyedül a földi elme lehet instabil. Találtak bárhol máshol a galaxisban tudathasadásos vagy másképpen sérült elméjű személyeket? Merthogy esetenként a parazitaelme érzékelhető sérüléseket is okozhatott.

- Valahogyan ezek a parazitaelmék képesek utazni az űrben. Nincsenek testi korlátaik. Csillagközi távolságokon is átlebeghetnek afféle hibernált állapotban. Hogy az elsők miért tették ezt, nem tudom, és talán soha senki nem fogja megtudni. De amint ezek az elsők felfedezték az intelligencia jelenlétét a galaxis más bolygóin, kicsi, de folyamatos áramlásba kezdtek a lakott világok között. Mi a külső világokon ínyencfalatok lehettünk a számukra, máskülönben soha nem küzdöttek volna olyan keményen, hogy elérjenek minket. Úgy képzelem, sokuk odaveszett az út során, de ha sikerrel jártak, az valamiért megérte az erőfeszítést.

- Mi azonban, ezeken a külső világokon nem éltünk együtt évmilliókig a parazitákkal, ahogyan az ember és elődei tették. Nem tudtunk alkalmazkodni a jelenlétükhöz. Az érzékeny egyedek nem gyomlálódhattak ki nemzedékek százain keresztül, míg végül a legellenállóbbak maradtak. Amíg az ember évtizedekkel is túlélheti a fertőzést, miközben a szervezete csak minimális mértékben sérül, addig mi meghalunk egyetlen éven belül.

- Ez tehát az oka, hogy mióta megkezdődött a csillagközi utazás a Föld és más lakott bolygók között, azóta megnövekedett az esetszám?

- Igen. - Egy hosszú percen keresztül mind csendbe burkolóztak, azután a hawkinita újult erővel kérte a férfit:

- Adja vissza a hengert! Megkapta a válaszát!

Drake hűvösen tette fel a következő kérdését:

- És mi van az eltűnt személyek osztályával? - Ismét meglengette a kezében tartott hengert, de a földön kívüli tekintete már nem követte azt. A szeme elé húzódott szürke hártya mintha megvastagodott volna, és Rose azt találgatta; hogy ez a kimerültség jele vagy a cianidhiány tünete lehet?

- Mivel nem alkalmazkodtunk az embert megfertőző intelligenciához, az sem adaptálódhatott hozzánk megfelelően - válaszolt a lény. - Élősködhet rajtunk, mi több, látszólag szívesen teszi, azonban rajtunk nem reprodukálódhat úgy, mint léte forrásán. Ennek következtében a korai halál számunkra nem fertőző közvetlenül.

Rose egyre növekvő rémülettel hallgatta.

- Mire céloz, dr. Tholan?

- A parazita elsődleges hordozói a földiták maradnak. Egy földi ember megfertőzhet minket, ha hosszabban köztünk tartózkodik. Azonban a külső világi intelligenciában lakozó parazitáknak valahogy vissza kell térniük a földlakókba, ha szaporodni akarnak. A csillagközi utazást megelőzően ez csak az űrön át történő visszatéréssel volt lehetséges, így a fertőzöttek száma elenyészően kicsi maradt. Most azonban már sokkal többen megfertőződünk, ahogy a lakott bolygók között utazó földlakók elméjében, a parazita újra meg újra visszatérhet hozzánk.

A nő elsápadt.

- És az eltűntek...

- Ők a közbenső gazdatestek. Természetesen, nincs pontos ismeretem a folyamatok lezajlásának módjáról. Úgy tűnik, a földi férfiak elméje jobban megfelel e célra. Emlékezhet, hogy az Intézetben azt mondták nekem, a férfiak átlagos maximális életkora három évvel kevesebb, mint a nőké. Feltételezem, hogy a reprodukció lezajlása után a fertőzött férfi elhagyja a Földet egy űrhajóval. Eltűnik.

- Ez lehetetlen - ellenkezett Rose. - Azt állítja, hogy a parazitaelme képes irányítani a gazdatestet! Ez nem lehetséges, hiszen akkor már felfedeztük volna a jelenlétüket

- Az irányítás, Mrs. Smollett lehet igen rejtett, mi több, esetleg csupán az aktív reprodukció idején gyakorolják. Egyszerűen csak rámutatok az eltűnt személyek osztályára önöknél. Miért a fiatalemberek tűnnek el? Rendelkeznek gazdasági és pszichológiai magyarázatokkal, de ezek nem kielégítőek. Nagyon rosszul érzem magam, és már nem sokáig tudok beszélni. Ezt még megpróbálom elmondani. A mentális parazita képében a népeink közös ellenséggel rendelkeznek. A földlakóknak sem szükségszerű az akaratukon kívül elhalálozni, csak ha a hatodik intelligencia is jelen van. Arra gondoltam, ha a megszerzésükhöz használt unortodox metódusok miatt nem térhetek haza ezekkel az információkkal, akkor a földi hatóságok elé tárom őket, és az ő segítségüket kérem e fenyegetés elhárításához. Elképzelhetik, mennyire megörültem, amikor megtudtam, hogy az Intézet egyik biológusának férje a Föld egyik legfontosabb nyomozótestületének tagja. Természetes módon minden tőlem telhetőt megtettem azért, hogy e ház vendége lehessek, négyszemközt beszélhessek vele, meggyőzzem a szörnyű igazságról, és megkérjem, hogy pozíciója felhasználásával segítségemre legyen a paraziták elleni támadás megszervezésében.

- Ez most már, természetesen, lehetetlen. Nem vádolhatom mindenért önöket. Mint földlakóktól, nem is várhatom el önöktől, hogy megértsék népem pszichológiáját. Azonban azt meg kell érteniük, hogy nincs több dolgom önökkel. Képtelen lennék elviselni, ha továbbra is a Földön kellene maradnom.

- Ha jól értem, az egész hawkinita fajból egyedül ön ismeri ezt az elméletet? - kérdezte Drake.

- Egyedül én.

A férfi odanyújtotta a hengert:

- A cianidja, dr. Tholan!

Az idegen mohón kapott a tartály után. Hajlékony ujjaival óvatosan kezelte a csövet és a szelepet. Alig tíz másodpercen belül a helyükre kerültek, és a lény mély szippantásokkal lélegezte be az éltető gázt. A szürkés hártya gyorsan vékonyodott a szeme előtt.

Drake kivárt, amíg a földön kívüli légzése újra felvette az egészséges ritmust, azután bármiféle előjel nélkül felemelte a tűpisztolyt, és tüzet nyitott. Rose felsikoltott. A hawkinita állva maradt; négy alsó végtagja és állványszerű tartása képtelenné tette arra, hogy összerogyjon, de feje előrebukott és szája sarkából kicsúszott a cianidos cső. Drake ismét odalépett, elzárta a tűszelepet, azután félredobta a hengert, és komoran nézte a halott teremtményt. Nem látszott gyilkosságra utaló jel: a tűpisztoly töltete kisebb volt, mint a tű, amely nevet adott a fegyvernek, így zajtalanul és könnyedén hatolt a testbe, hogy csak odabent robbanjon fel, borzalmas pusztítást végezve a hasüregben.

A nő sikoltva ki akart törni a helyiségből, de férje utána lépett, és megragadta a karját. Rose hallotta a laposan csattanó hangokat, ám tudata nem regisztrálta a férfi tenyere által okozott fájdalmat. Sírása halk zokogássá csendesedett.

- Mondtam, hogy ne legyen közöd ehhez az egészhez! - jegyezte meg Drake. - Készülsz valamire?

- Hagyj! Csak ki akarok menni! El innen!

- Azért, mert végeztem a dolgom? Hallottad, mit mondott ez a lény! Azt hitted, hagyhatom, hogy visszatérjen a bolygójára, és terjeszteni kezdje a hazugságait? Elhitték volna neki. Szerinted mi történt volna? Van róla bármilyen elképzelésed, milyen lehet egy csillagközi háború? Könnyen arra a következtetésre juthatnak, hogy a betegséget csak az emberek elpusztításával lehet megállítani.

Rose nehezen erőltetett magára nyugalmat Keményen férje szemébe nézett, és így szólt:

- Dr. Tholan nem hazudott és nem tévedett!

- Ugyan már, csak hisztizel! Majd kialszod.

- Azért hiszem el, mert a Biztonsági Bizottság már tudott az elméletről, és igaznak tartotta.

- Honnan veszed ezt? Teljesen abszurd feltételezés.

- Onnan, hogy kétszer is kicsúszott a szádon.

- Ülj le! - utasította férje, és ő leült. A férfi előtte állt, kíváncsian nézett le rá. - Tehát már kétszer is elárultam magam, ugye? Fárasztó napod lehetett, drágám, ha ennyi mindent fedeztél fel. Igazán jól elrejtetted, hogy mennyi mindenre vagy képes! - Végül maga is leült, egyik lábát keresztbe tette a másikon.

"Igen, fárasztó napom volt" - gondolta Rose. Ahol ült, onnan látta az elektromos konyhai órát; már hajnal kettőre járt az idő. Dr. Tholan harmincöt órával ezelőtt lépett be először a házukba, és holtan állt a vendégszobában.

- Nos - kezdte Drake -, elmondod, mivel adtam ki magam kétszer is?

- Elsápadtál, amikor Harg Tholan elbűvölő házigazdának nevezett. Jól tudod, hogy ez kétféleképpen érthető; a gazda vonatkozhat gazdatestre is.

- Egyes számú hiba - bólintott Drake. - Mi volt a második?

- Ez még azelőtt volt, hogy Harg Tholan eljött hozzánk. Órákba telt, mire sikerült visszaemlékeznem rá. Te emlékszel, Drake? Arról beszéltél, hogy milyen kellemetlen a hawkinitáknak a földlakók társasága, mire én azt mondtam, hogy Harg Tholan orvos, ezért muszáj elviselnie. Megkérdeztem tőled, hogy szerinted az ember orvosok élvezik a trópusi kutatómunkákat és a fertőzött szúnyogok csípéseit? Emlékszel, hogy feldühítettelek vele?

Drake elnevette magát.

- Nem képzeltem volna, hogy ennyire átlátszó vagyok! Hát persze, a szúnyogok malária-és sárgalázfertőzést hordoznak. - Felsóhajtott. - Próbáltalak kihagyni ebből. Próbáltam távol tartani a hawkinitát. Még meg is fenyegettelek, de nem maradt más hátra, mint elmondani az igazságot. Muszáj, mert csak az igazság vagy a halál foghatja be a szád, és nem akarlak megölni.

A nő elkerekedett szemmel süppedt bele a karosszékbe.

- A Bizottság tudja - kezdte a férje de ez nincs hasznunkra. Egyetlen lehetőségként minden erőnkkel próbáljuk megakadályozni, hogy a többi világ is rájöjjön.

- Az igazságot nem lehet örökre elhallgatni! Harg Tholan is kitalálta. Őt megölted, de egy másik földön kívüli is fel fogja fedezni. Újra meg újra megtörténik. Nem Ölhetitek meg mindet.

- Ezt is tudjuk - értett egyet a férfi. - Esélytelenek vagyunk.

- Miért? - kiáltott fel Rose. - Harg Tholan megadta a megoldás kulcsát. Nem tett utalást háborúra és nem is fenyegetett vele. Azt javasolta, hogy közös erővel vegyük

fel a harcot a paraziták ellen. Megtehetnénk. Ha a többiekkel együtt minden erőnket a probléma megoldására fordítanánk...

- Úgy érted, bízzunk meg benne? Szerinted a kormánya vagy más fajok nevében beszélt?

- Megtehetjük, hogy nem kockáztatunk?

- Nem érted - válaszolta Drake. Odanyúlt, és kezébe vette a nő egyik hideg kezét. - Talán ostobaságnak tűnhet, ha bármi olyat mondok, ami a te szakterületedhez tartozik, de szeretném, ha meghallgatnál. Harg Tholan igazat mondott. Az ember az ősidők óta együtt él ezzel a parazitával, minden bizonnyal sokkal régebb óta, mint hogy egyáltalán homo sapiensnek nevezhetjük magunkat. Ez idő alatt nemcsak alkalmazkodtunk hozzá, de függeni is kezdtünk tőle. Már nem egyszerűen csak egy parazita. Az együttműködés kölcsönös. Ti, biológusok adtatok is valami nevet ennek.

Rose elhúzta a kezét.

- Miről beszélsz? Szimbiózisról?

- Pontosan. Nekünk is megvan a magunk betegsége, emlékszel? Pont az ő kórságuk ellentéte: a korlátlan növekedés. Említettük is. Szóval, mi a rák oka? Mióta dolgoznak rajta a biológusok, orvosok, biokémikusok, és még fene tudja, ki mindenki? Meddig jutottak el? Miért? Ezeket a kérdéseket nem tudod most megválaszolni, ugye?

- Nem - felelte a nő lassan. - De miről beszélsz?

- Kimondva nagyon jól hangzik, hogy a parazita eltávolításával mi is folyamatosan növekedhetünk, és addig élünk, amíg akarunk - vagy legalábbis, amíg bele nem fáradunk, hogy túl nagyok és túl öregek lettünk. De hány millió év telt el azóta, hogy az emberi testnek utoljára lehetősége adódott ilyen korlátoktól mentes növekedésre? Képes lenne még rá? A test kémiája alkalmas erre? Megvannak hozzá a megfelelő és szükséges mi a fenék?

- Enzimek - segítette ki a felesége suttogva.

- Igen, az enzimek. Szóval, lehetetlen. Ha bármi okból ez a parazitaintelligencia, ahogy Harg Tholan nevezte, elhagyná a testünket, vagy megszakadna a kapcsolata az emberi elmével, újra elkezdődne a növekedés, de nem a megszokott módon. Az ilyen növekedést ráknak nevezzük. Tessék, nincs rá mód, hogy megszabaduljunk a parazitától. Az örökkévalóságig együtt kell élnünk. Ahhoz, hogy a földön kívüliek megszabaduljanak a korai halál betegségétől, először ki kell irtaniuk minden gerinces életet a Földön. Nincs más megoldási lehetőség, ezért titokban kell tartanunk ezt a tudást. Most már érted?

Rose szája teljesen kiszáradt, nehezen szólalt meg:

- Értem, Drake... - Felfedezte, hogy férje homloka nedves, és izzadságcsíkok futnak le arca mindkét oldalán. - El kell tüntetned a testet a lakásunkból.

- Késő éjjel van, észrevétlenül kivihetem az épületből. Utána meg... - Egy pillanatra elgondolkodott. - Nem tudom, mikor érek vissza.

- Értem, Drake... - ismételte meg a nő.

Harg Tholan teste nehéznek bizonyult: a férfinak végig kellett vonszolnia az egész lakáson. Rose öklendezve fordult el, kezével eltakarta a szemét, és csak akkor nézett fel újra, amikor hallotta, hogy becsukódik az ajtó.

- Értem, Drake... - suttogta magának.

Hajnali háromra járt, egy óra telt el azóta, hogy a nő hallotta kattanni a Drake és terhe mögött becsukódó ajtó zárját. Nem tudta, férje hová ment és mit akart tenni...

Kábultan ült. Nem vágyott alvásra, nem vágyott arra sem, hogy egyáltalán megmozduljon. Gondolatai szűk körben jártak, próbálta távol tartani őket attól, amit az éjszaka során megtudott, és amit legszívesebben elfelejtett volna.

Parazitaelme! Véletlen egybeesés csupán, avagy valamiféle különös faji emlékezet, valamely bölcsesség vagy hagyomány kitartó lidérce tartotta fenn az ember eredetének sajátos mítoszát évezredeken keresztül? Kezdetben is már legalább két különböző intelligencia létezett a Földön. Az emberek az Édenkertben és a kígyó, amely "ravaszabb volt a föld minden állatánál"[16]. A kígyó megfertőzte az embert, minek eredményeképpen elveszítette végtagjait. Testi funkciói szükségtelenné váltak. A fertőzés miatt az embert kiűzték az Édenkertből, ahol örök életet élhetett volna. Megjelent a világon a halál.

Minden erőlködése ellenére Rose gondolatainak köre újra meg újra kitágult és visszatért férjéhez. Elhessegette, de egy bizonyos gondolat mindig visszatért. Számolt magában, felsorolta a látóterébe kerülő tárgyak nevét, és még fel is kiáltott:

- Ne! Ne! Ne! - De az a gondolat folyton újra felbukkant.

Drake hazudott neki. A sztorija elfogadhatónak hangzott. Szinte minden tekintetben igazoltnak, csakhogy Drake nem biológus. A rák nem lehetett, ahogy ő mondta, a normális növekedés elvesztett képességének kifejeződése. A rák megtámadott növekedésben lévő gyerekeket is - még az embrionális szövetet is megtámadhatta. Megtámadta a halakat is, amelyek a földön kívüliekhez hasonlóan nem álltak meg a növekedésben, és csak betegségtől vagy balesetben haláloztak el. Megtámadta a növényeket is, amelyeknek nincs tudatuk, így nem akaszkodhatott rájuk semmiféle elmeparazita. A ráknak semmi köze a normális növekedés jelenlétéhez vagy hiányához; általános betegség, amelyre egyetlen élő, többsejtű szervezet sem volt immúnis.

Nem kellett volna hazudnia. Nem kellett volna, hogy bármiféle érzelem visszafogja a kezét és szentimentálisán elhitesse magával, hogy nem kell megölnie a feleségét. Elmondhatja az Intézetben. Valahogyan biztosan le lehet győzni a parazitát. A hiánya nem okozhat rákot. De ki hinné el neki?

Szeme elé tette a kezét. Az eltűnt fiatalemberek többsége a házassága első évében járt. Bármi legyen is a parazitaintelligencia szaporodásának folyamata, szükséges hozzá a közeli kapcsolat egy másik parazitával - olyan közeli és folyamatos kapcsolat, amely csak akkor lehetséges, ha gazdatesteik ugyanolyan közeli kapcsolatban vannak egymással. Mint például a friss házasok esetében.

Rose úgy érezte, gondolatai lassan szétesnek. Eljönnek majd hozzá, és megkérdezik, hogy hol van Harg Tholan? Ő pedig azt mondja majd, hogy a férjével. Erre megkérdezik, hogy hol van a férje? Merthogy ő is el fog tűnni. Már nincs szüksége a feleségére. Nem fog visszajönni. Nem találhatnak rá, mert kint lesz az (írben. Akár rögtön fel is hívhatná az eltűnt személyek osztályát, hogy jelentse Drake Smollett és Harg Tholan eltűnését.

Sírni akart, de a könnyei nem bújtak elő. Szeme kiszáradt és sajgott.

Azután felkacagott, és nem bírta abbahagyni. Hirtelen viccesnek találta az egészet. Számos kérdésre keresett választ, és meg is találta a feleletet mindre. Még arra a kérdésre is megtalálta a választ, amelyről eredetileg azt hitte, hogy semmi köze a többihez.

Rájött, hogy Drake miért vette feleségül.

"Ó, él-e szív...?"

Mankiewicz rendőr őrmester telefonált, és láthatóan nem élvezte a beszélgetést. Leginkább egyoldalú tűzijátéknak hangzott.

- Így van! - mondta. - Bejött, és azt kérte, tartóztassam le, különben megöli magát.

- Erről nem tehetek. Igen, pontosan ezt mondta. Nekem is őrültségnek hangzik.

- Nézze, uram, a fickó megfelel a leírásnak. Információt kért, én megadom.

- Pontosan olyan sebhely van az arcán, jobboldalt, és azt mondta, hogy John Smith a neve. Azt nem mondta, hogy bármiféle doktor lenne.

- Lehet, hogy hamis. Senkit sem hívnak John Smith-nek. Legalábbis egy rendőrségen senkit.

- A fogdában.

- Igen, úgy értem.

- Ellenállás a letartóztatásnak, tettlegesség, szándékos károkozás. Ez a három számít.

- Nem érdekel, kicsoda.

- Rendben. Tartom.

Felpillantott Brown rendőrtisztre, és kezét a telefon mikrofonjára tette. Hatalmas tenyere elnyelte majdnem az egész telefonkagylót. Nyers vonásokkal jellemezhető arca egészen kivörösödött, és szinte gőzölgött halványsárga hajsörtéje alatt.

- Baj! - mondta. - A körzeti őrsön mindig csak a baj van mindenkivel. Szívesebben járőröznék egész nap.

- Kivel beszélsz? - kérdezte Brown. Az imént jött be, és valójában nem érdekelte a dolog. Ő is úgy vélte, hogy Mankiewicz jobban mutatna egy külvárosi kirendeltségen.

- Oak Ridge. Távolsági. Valami Grant nevű fickó. Az egyik valaminológiai osztály vezetője, és épp keres nekem valakit, percenként hetvenöt centért... Halló?

Mankiewicz kihúzta magát, ahogy újra a füléhez emelte a kagylót.

- Nézze! - kezdte. - Hadd mondjam el az elejétől! Hallgassa meg, és ha nem tetszik, még mindig ideküldhet valakit. A fickó nem akar ügyvédet. Azt mondja, hogy csak ott akar ülni a fogdában, és tudja, mit, tesó? Nekem is tökéletesen megfelel így!

- Nos, meghallgat? Tegnap bejött, egyenesen hozzám lépett, és azt mondta: "Rendőr úr! Szeretném, ha letartóztatna, mert meg akarom ölni magam". Erre én azt válaszoltam, hogy "Sajnálom, hogy meg akarja ölni magát, uram. Ne tegye, mert ha megteszi, egész hátralévő életében bánni fogja".

- Komolyan mondom. Csak azt mondtam, amit tegnap mondtam a fickónak. Nem poénnak szántam, de megvan a magam baja, ha érti, mire gondolok. Azt hiszi, csak annyi dolgom van itt, hogy meghallgatom a diliseket, akik csak úgy besétálnak és...

- Igazán adhatna egy lehetőséget, hogy elmondjam. Szóval, azt mondtam, hogy "Nem dughatom rács mögé azért, mert meg akarja ölni magát. Ettől nem lesz bűnöző". Erre azt mondta, hogy: "De hát nem akarok meghalni!" Erre én: "Nézze, öregem, jobban teszi, ha elhúz innen!" Úgy értem, ha egy fickó meg akarja ölni magát, hát jól van, és ha nem, akkor is jól van, de nincs rá szükségem, hogy az én vállamon sírja ki magát.

- Folytatnám! Szóval, erre azt mondta: "Ha elkövetek valamit, akkor letartóztat?" Erre én: "Ha elfogják, valaki feljelenti, és nincs alibije, akkor igen". Na, ezt hallgassa meg! A fickó felkapta a tintásüveget az íróasztalomról, és mielőtt bármit tehettem volna, ráborította az egészet a rendőrségi lajstromra.

- Így van. Mit gondol, mire mondtam, hogy szándékos károkozás? A tinta ráfolyt a nadrágomra is.

- Igen, tettlegességért is. Odaléptem, hogy kipenderítsem, erre sípcsonton rúgott és behúzott egyet.

- Nem csak kitalálom. Talán idejön, és megnézi a zúzódást a szemem körül?

- Nemsokára bíróság elé áll. Talán kedden.

- Minimum kilencven napot. Hacsak az agyturkászok nem mondanak mást. Szerintem is diliházba való.

- Hivatalosan John Smith. Más nevet nem hajlandó megadni.

- Nem, uram, a megfelelő jogi lépések nélkül nem engedem ki.

- Oké, haver, tegye, ha akarja! Én csak a munkámat végzem!

Lecsapta a telefont, rámeredt néhány pillanatig, azután ismét felkapta a kagylót, és tárcsázott.

- Gianetti? - szólt bele. A várt választ kaphatta, mert beszélni kezdett:

- Mi az az AEB? Most beszéltem valami Joe-val telefonon, és azt mondja...

- Nem hülyéskedek, tökfej! Ha hülyéskednék, kiraknám a megkülönböztető jelzést. Szóval, mi a franc ez a betűleves?

Meghallgatta a választ, azután annyit mondott:

- Koszi! - És letette a telefont.

Némileg veszített az arcszínéből.

- Az a második fickó az Atomenergia Bizottság fejese volt - mondta Brownnak.

- Washingtonba kapcsolhattak át Oak Ridge-ből.

Brown felpattant a székéről.

- Talán az FBI keresi ezt a John Smith nevű fickót. Lehet, hogy az egyik olyan tudós. - Hirtelen filozófiai magaslatokba emelkedett: - Atomtitkokat kellett elrejteniük a fickók elől. Minden okés volt, amíg Groves tábornok volt az egyetlen ember, aki tudott az atombombáról. Amikor ráállították ezeket a tudósokat...

- Pofa be! - szólt rá Mankiewicz.

Dr. Oswald Grant az autópályán húzódó választóvonalon tartotta a tekintetét, és úgy bánt az autójával, mint egy ellenféllel. Mindig így vezetett. Magas volt és csontos, arcára akár rá is bélyegezhették volna a zárkózottságot. A kormány súrolta a térdét, bütykei minden kanyarnál elfehéredtek.

Mellette Darrity nyomozó ült keresztbe tett lábbal, így bal talpát keményen nekinyomta a2 ajtónak. Amikor elveszi, homokos folt marad majd utána. Mogyoróbarna bicskát dobált egyik kezéből a másikba. Korábban kiugrasztotta a gonoszul csillogó pengét, és a körmét piszkálgatta vele, de egy rántás a kormányon majdnem az ujjába került, ezért inkább abbahagyta.

- Mit tud erről a Ralsonról? - kérdezte.

Dr. Grant egy pillanatra odafordult, azután vissza az úthoz. Kelletlenül válaszolt:

- Azóta ismerem, hogy letette a doktorit a Princetonon. Ragyogó elme.

- Igen? Ragyogó, mi? Miért van az, hogy maguk, tudósok mindig ezzel a szóval jellemzik egymást? Maguk között nincsenek középszerű emberek?

- Dehogynem. Én is közéjük tartozom. De Ralson nem. Kérdezzen meg bárkit! Kérdezze meg Oppenheimert! Vagy Bush-t. Ő volt a legfiatalabb hallgató Alamogordóban.

- Rendben, szóval ragyogó... Mi van a magánéletével?

- Honnan tudhatnám? - felelte Grant némi hallgatást követően.

- A Princeton óta ismeri. Hány éve is?

Két órája indultak Washingtonból, északnak tartottak az autópályán, és az imént elhangzottak előtt egy szót sem szóltak egymáshoz. Grant úgy érezte, a levegő összesűrűsödött körülötte és a törvény grabancon ragadta.

- Negyvenháromban diplomázott.

- Akkor már nyolc éve ismeri.

- Így van.

- És semmit sem tud a magánéletéről?

- Pont ezért nevezik magánéletnek, nyomozó. Nem is igazán társasági típus. A mi fajtánknál ez nem ritka. A tudósok nagy nyomás alatt dolgoznak, és amikor végre kiszabadulnak egy kicsit, nem szívesen foglalkoznak a laboros ismeretségekkel.

- Nem tud róla, hogy belépett bármiféle szervezetbe?

- Nem.

- Mondott bármit is, amiből arra lehetett következtetni, hogy esetleg hűtlen lett?

- kérdezte a nyomozó.

- Nem! - kiáltott fel Grant, és egy ideig csend telepedett rájuk.

Később ismét Darrity szólalt meg:

- Mennyire játszott fontos szerepet Ralson az atomkutatásban?

Grant a kormány fölé hajolt vezetés közben.

- Csak annyira, mint mindenki más. Senki sem pótolhatatlan, de Ralson mindig is másnak tűnt. Mérnöki mentalitással rendelkezik.

- Mire gondol?

- Nem nevezném matematikusnak, inkább úgy mondom, hogy össze tudja rakni azokat a dolgokat, amelyek életre keltik mások számításait. Ezen a téren senki sem ért a nyomába. Rendszeresen elakadtunk, nyomozó. Senkinek sem volt ötlete, mire ő bedobott egy gondolatot, hogy miért nem csináljuk így és így. Azután egyszerűen csak elment. Egyáltalán nem érdekelte, hogy mi lesz az ötleteiből, pedig azok működőképesek voltak. Mindig működtek! Előbb vagy utóbb mi is kitaláltuk volna ezeket, de némelyik akár hónapokig is eltarthatott volna. Nem tudom, hogyan csinálta. Hiába kérdeztük. Csak ránk nézett és annyit mondott, hogy neki ez nyilvánvalónak tűnt. És persze, miután megadta a megoldást, az tényleg mindig nyilvánvalónak tűnt.

A nyomozó hagyta, hogy végigmondja. Csak ezután kérdezett ismét:

- Úgy érti, hogy furcsa volt a gondolkodása? Mondjuk, kiszámíthatatlan?

- A zseniktől nem várjuk el, hogy normálisak legyenek, ugyebár...

- Talán. De mennyire abnormális ez a bizonyos zseni?

- Soha senkivel nem beszélgetett. És néha nem is dolgozott

- Otthon maradt vagy elment inkább horgászni?

- Nem. Rendesen bejött a laborba, de csak ült az asztalánál. Ez néha hetekig is így ment. Ha szóltunk hozzá, nem válaszolt, még csak fel sem nézett.

- Volt valaha is olyan, hogy nem ment be dolgozni?

- Úgy érti, ezelőtt? Soha.

- Mondott valaha is olyat, hogy öngyilkos akar lenni? Mondott olyat, hogy csak egy börtönben érezné magát biztonságban?

- Nem,

- Biztos benne, hogy ez a John Smith csak Ralson lehet?

- Majdnem teljesen. Van egy jellegzetes égési heg az arca jobboldalán.

- Oké. Ennyi. Akkor majd beszélek vele, és meglátjuk, mit mond.

Ezúttal végleg csend ereszkedett az autóra. Dr. Grant követte a kígyózó vonalat, és Darrity kis ívben dobálta a bicskát egyik kezéből a másikba.

A felügyelő a rádióját hallgatta, azután felpillantott a látogatókra:

- Idehozhatjuk magának, nyomozó...

- Ne! - rázta meg a fejét dr. Grant. - Menjünk be hozzá!

- Maga szerint ez normális Ralson esetében, dr. Grant? - kérdezte Darrity. - Megtámadna egy Őrt, aki ki akarja hozni a cellájából?

- Fogalmam sincs - felelte a tudós őszintén.

A felügyelő széttárta kérges tenyerét. Orrát oldalra húzva grimaszolt:

- Eddig semmit sem csináltunk vele a miatt a távirat miatt, amit Washingtonból küldtek. De tudják, nem ide való. Csak örülök, ha elviszik.

- Meglátogatjuk a cellájában - döntött végül Darrity is.

Beléptek a rácsokkal szegélyezett kőfolyosóra. Üres, érdektelen tekintetek fordultak feléjük.

Dr. Grant úgy érezte, mindenhol egyszerre kezd viszketni.

- Végig itt tartották?

A nyomozó nem válaszolt, a felügyelő is csak akkor szólalt meg, amikor megállt az egyik rács előtt:

- Ez az a cella.

- Szóval? - kérdezte Darrity. - Ő lenne dr. Ralson?

Dr. Grant nem válaszolt, a priccsen heverő alakot nézte. A férfi feküdt, amikor odaértek, de azután egyik könyökére támaszkodva felnézett, majd mintha bele akart volna olvadni a falba. Azonban vékony szálú, homoksárga haja és porcelánkék szeme lehetetlenné tette ezt, még ha vékony alakja és üres tekintete segített is volna. Jobb arcán kiemelkedő, rózsaszín folt éktelenkedett kis csíkkal alatta, mintha egy nagy ebihalat rajzoltak volna oda.

- Ez Ralson - válaszolt végül dr. Grant.

Az őr kinyitotta az ajtót, és belépett, de a nyomozó egy intéssel kiküldte. Ralson némán nézte őket. Mindkét lábát felhúzta a priccsre, és hátrébb tolta magát. Ádámcsutkája nagyot ugrott, amikor nyelt egyet.

- Dr. Elwood Ralson? - kérdezte Darrity.

- Mit akar? - Vékony alkatához képest meglepő bariton hangon szólalt meg.

- Velünk jönne, kérem? Fel szeretnénk tenni néhány kérdést.

- Nem! Hagyjanak békén!

- Dr. Ralson! - szólította meg Grant is. - Azért küldtek, hogy megkérjem, jöjjön vissza dolgozni!

Ralson a tudósra nézett, és egy pillanatra megvillant valami a tekintetében a félelem mellett.

- Helló, Grant! - köszönt, és felkelt a priccsről. - Próbáltam rávenni őket, hogy rakjanak egy párnázott cellába. Maga el tudná érni? Ismer engem, Grant, tudja, hogy nem kérném, ha nem tartanám szükségesnek. Segítsen! Nem bírom a kemény falakat. Ha csak rájuk nézek, rögtön... nekik akarok rohanni... - Tenyerével rácsapott a szürke betonra az ágy fölött.

A nyomozó elgondolkodva nézte. Elővette bicskáját, és előugrasztotta a csillogó pengét. Megpiszkálta vele az egyik körmét, közben így szólt:

- Hívjunk magának egy orvost?

Ám Ralson nem válaszolt. A fémen tükröződő fény villanásait figyelte, ajka szétvált és nedvesen csillogott, ahogy akaratlanul megnyalta. Légzése felgyorsult és szaggatottá vált.

- Tegye azt el! - mondta halkan.

Darrity értetlenül összevonta a szemöldökét:

- Tegyem azt el?

- A kést. Ne tartsa elém! Rá se bírok nézni!

- Miért nem? - kérdezte a nyomozó, és előrenyújtotta a bicskát. - Mi a baj vele?

Jó kis kés ez.,.

A fogoly előrelendült, de Darrity hátralépett, és baljával elkapta a másik férfi csuklóját, jobb kézzel pedig magasra tartotta a pengét.

- Mi a baja, Ralson? Mit akar?

Grant felkiáltott, de a nyomozó leintette, és ismét megkérdezte:

- Mit akar, Ralson?

Amaz megpróbált felnyúlni a szabad kezével, de a csuklóját szorító kéz a földre kényszerítette.

- Adja ide a kést! - zihálta.

- Miért, Ralson? Mit akar csinálni vele?

- Kérem! Muszáj... - Térdre ereszkedett, úgy nézett fel: - Meg kell halnom!

- Meg akar halni?

- Nem, de muszáj.

Darrity ellökte magától, a másik férfi nekiesett a priccsnek, és az nagyot nyikordult. A nyomozó behajtotta a pengét a nyélbe, és eltette a bicskát. Ralson a kezébe temette az arcát, válla reszketett, de egyébiránt nem mozdult.

Kiáltások hallatszottak a folyosóról, ahogy a Ralson cellájából jövő hangok felbolygatták a többi foglyot. Jött egy őr, és gumibottal odacsapott egyik-másik rácsra.

- Csend! - kiáltozta.

Amikor odaért hozzájuk, Darrity felpillantott rá:

- Minden rendben, felügyelő!

Elővett egy zsebkendőt, és megtörölgette vele a kezét, közben így folytatta:

- Azt hiszem, mégiscsak hoznunk kellene neki egy dokit...

Az alacsony és sötét képű dr. Gottfried Blaustein enyhe osztrák akcentussal beszélt. Csupán apró kecskeszakállra lett volna szüksége, hogy a pszichiáterek életre kelt, laikus karikatúrájává váljon. Azonban mindig gondosan simára borotválta az állát és nagy gonddal válogatta össze az öltözékét. Feszülten figyelt Grant mondandójára, felmérte a tudóst, megfigyelt és következtetett. Egy ideje már automatizálódott nála ez a folyamat.

- Röviden összefoglalom - mondta. - Tehát leírt nekem egy igen tehetséges férfit, talán egy zsenit. Azt mondta, mindig is kényelmetlenül érezte magát mások társaságában, sohasem tudott beilleszkedni a laboratóriumi környezetbe, még ha ott is érte el a legnagyobb sikereit. Van bármilyen más környezet, ahová megpróbált beilleszkedni?

- Nem értem.

- Nem mindenkinek adatott meg az a szerencse, hogy hasonló beállítottságú társaságot találjon a munkahelyén vagy a szakterületén. Sokan próbálják kompenzálni ezt azzal, hogy megtanulnak játszani egy hangszeren, túrázni járnak vagy belépnek valamilyen klubba. Más szavakkal: olyan társaságot találnak maguknak a munkahelyükön kívül, amelyben otthonosabban érzik magukat. Nem szükséges, hogy ennek az új társaságnak akár a legapróbb kapcsolata is legyen a munkakörnyezettel. Ez egyfajta menekülési irány, ami nem jelenti feltétlenül azt, hogy egészséges irány is egyben. - Elmosolyodott. - Jómagam bélyegeket gyűjtök. Az Amerikai Filatélia Társaság aktív tagja vagyok.

Grant megrázta a fejét,

- Fogalmam sincs, mivel foglalkozott a munkaóráin kívül. Kétlem, hogy bármi ilyesmit csinált volna.

- Ühüm... Hát ez szomorú... A pihenés és a szórakozás mindenkinek mást jelent, de mindenkinek kell pihennie és szórakoznia, nem?

- Beszélt már dr. Ralsonnal?

- A problémájáról? Még nem.

- És fog?

- Ó, természetesen! Azonban még csak egy hete van itt. Lehetőséget kell adnunk neki, hogy összeszedje magát. Nagyon zaklatottan érkezett hozzánk. Majdnem delíriumos állapotban. Hagyjuk pihenni és hozzászokni az új környezethez. Majd azután felteszem neki a kérdéseimet.

- Ráncba tudja szedni annyira, hogy visszajöjjön dolgozni?

Blaustein ismét elmosolyodott.

- Honnan tudhatnám? Egyelőre még azt sem tudom, mi a baja.

- Legalább megszabadulhatna a legrosszabb részétől, ettől az öngyilkosság-mániától. A többit már azután is gyógyítgathatná, hogy újra dolgozni kezd.

- Talán. Azonban mindenképpen szükségem van néhány beszélgetésre, hogy legalább véleményt formáljak.

- Ön szerint mennyi ideig tart ez?

- Ezekben az esetekben nem lehet megjósolni, dr. Grant.

A tudós hangosan összecsapta két tenyerét.

- Akkor tegyen, ahogy jónak látja! Ralson munkája fontosabb, mint gondolná.

- Talán. Azonban maga a segítségemre lehetne, dr. Grant.

- Hogyan?

- Meg tud szerezni nekem bizonyos információkat, melyeket tudtommal titkosnak nyilvánítottak?

- Miféle információkat?

- Az alomtudósok 1945 utáni öngyilkossági rátájáról lenne szó. És arról, hogy mennyien hagyták ott az állásukat másféle tudományos munka kedvéért, vagy hányan hagyták el teljesen a tudomány területeit.

- Kapcsolatba hozható ez Ralsonnal?

- Nem gondolja, hogy az ő borzasztó boldogtalansága akár foglalkozási ártalom is lehet?

- Nos, természetesen egész sokan felmondtak.

- Természetesen, dr. Grant?

- Tudja, hogy megy ez, dr. Blaustein... Mivel állami területről van szó, nagy nyomás nehezedik a modern atom kutatásra. A kormánnyal kell együtt dolgoznunk, és a katonasággal. Nem beszélhetünk a munkánkról, és mindig vigyáznunk kell, hogy kinek mit mondunk el. Csak természetes, hogy ha hozzájut az ember egy álláshoz egy egyetemen, ahol fix óraszámban saját munkát végezhet, és a zárt ajtók mögött írt dolgozatait nem kell benyújtania az AEB-nek, akkor azt gondolkodás nélkül elfogadja.

- És örökre elhagyja a szakterületét?

- Mindig vannak nem katonai alkalmazási lehetőségek. Persze, volt valaki, aki más okból ment el. Elmondta, hogy nem tudott aludni éjjelente. Amint leoltotta a lámpát, százezer hirosimai sikolyát hallotta. Úgy tudom, most pénztáros egy férfi-divatáru-boltban.

- És maga hallott már ilyen sikolyokat?

Grant bólintott.

- Nem kellemes abban a tudatban élni, hogy legalábbis kis részben felelős vagyok az atombombák által végzett pusztításért.

- Ralson hogyan érez ezzel kapcsolatban?

- Sohasem beszélt ilyesmiről.

- Más szavakkal, ha ő is így érez, akkor sohasem részesült abban a biztonsági szelep-effektusban, hogy kieresztheti a gőzt, tehát megoszthatja a gondot azokkal, akik hozzá hasonlóan éreznek.

- Valószínűleg így van.

- De a nukleáris kutatásoknak folytatódniuk kell, ugye?

- Mondhatni.

- Mit tenne, dr. Grant, ha úgy érezné, hogy meg kell tennie valamit, amit nem képes megtenni?

Grant vállat vont.

- Nem tudom.

- Néhányan öngyilkosok lesznek.

- Úgy érti, ez kínozza Ralsont is?

- Nem tudom. Nem tudom... Még ma este elbeszélgetek vele. Persze, nem ígérhetek semmit, de értesíteni fogom, hogy mire jutottunk.

Grant felállt a székből.

- Köszönöm, doktor! Megpróbálom megszerezni magának a kért információkat.

Elwood Ralson látszólag sokat javult a dr. Blaustein szanatóriumában töltött egy hét alatt. Arca már nem volt annyira beesett, és nyugtalansága is enyhült valamelyest. Nem kellett lekötözni, de a cipőjébe még nem kapott fűzőt.

- Hogy érzi magát, dr. Ralson? - kérdezte Blaustein.

- Kipihentnek.

- Jól bánnak magával?

- Nincs okom panaszra.

Blaustein keze a levélnyitó után matatott; az idők során szokásává vált, hogy az interjúk alatt ujjai eljátszottak az eszközzel. Azonban ezúttal nem találta meg - éltették, természetesen, akárcsak minden más hegyes és éles tárgyat, Csak papírok maradtak az íróasztalon.

- Üljön le, dr. Ralson! - kérte. - Változtak a tünetei?

- Úgy érti, megvan-e még az, amit öngyilkossági rohamnak nevez? Igen. Azt hiszem, az épp felmerülő gondolataimtól függően javul vagy romlik. De sohasem hagy el. Ezen maga sem tud segíteni.

- Talán igaza van. Gyakran találkozom olyasmivel, amin nem tudok segíteni. Ez esetben azonban szeretnék a lehető legtöbbet megtudni magáról. Ön fontos ember...

Ralson felhorkant.

- Ön talán másképp gondolja? - kérdezte Blaustein.

- Á! Ugyanúgy nincs fontos ember, mint ahogy egyetlen baktérium sem lehet önmagában véve fontos.

- Nem értem.

- Nem is várom el, hogy megértse.

- Mégis úgy érzem, hogy a kijelentése mögött mély gondolatiság rejlik. Minden bizonnyal érdekesnek találnám, ha beszélne erről a gondolatiságról.

Ralson ekkor mosolyodott el először. Mosolya nem tűnt kedvesnek vagy örömtelinek. Orrcimpái kifehéredtek.

- Szórakoztató figyelni önt, doktor - mondta. - Nagyon lelkiismeretesen végzi a dolgát. Meg kell hallgatnia, ugye, azonban az érdektelenségnek és behízelgő rokonszenvnek ezzel a hamis légkörével. Mondhatnám a legröhejesebb dolgokat is, akkor sem változna a tartása vagy az arckifejezése, ugye?

- Nem gondolja, hogy az érdeklődésem valós is lehet? Még ha mellette minden bizonnyal szakmai jellegű is egyben?

- Nem, nem gondolom.

- Miért nem?

- Nem érdekel a téma.

- Szívesebben térne vissza a szobájába?

- Ha nem bánja... Nem! - Hangját hirtelen düh itatta át, és talpra ugrott, azután szinte azonnal visszaült a székére. - Miért ne használhatnám magát? Nem szívesen beszélgetek az emberekkel. Hülyék. Nem értik a dolgokat. Órákig bámulnak maguk elé, és a nyilvánvaló dolgok semmit sem jelentenek nekik. Ha szólok hozzájuk, nem értik meg, türelmetlenek lesznek vagy kinevetnek. Ugyanakkor, magának meg kell hallgatnia. Ez a dolga. Nem szakíthat félbe és nem mondhatja, hogy megőrültem, még ha így gondolja is.

- Örömmel meghallgatom, bármit is szeretne mondani.

Ralson mély lélegzetet vett.

- Már egy éve, hogy megtudtam valamit, amit nagyon kevés ember tud. Rajtam kívül talán nincs is élő ember, aki tudja ezt. Tudja, hogy az emberek kulturális fejlődése kitörések formájában következik be? Hétköznapi körülmények között két generáció elég ahhoz, hogy egyetlen harmincezres szabad lélekszámú város megfelelő mennyiségű első osztályú irodalmárt és művészt termeljen ki egy többmilliós nemzet egy évszázados ellátásához. Periklész Athénjára utalok ezzel. De vannak más példák is. A Medicik Firenzéje, Erzsébet királynő Angliája, a kordovai emírek Spanyolországa. A Krisztus előtti hetedik és nyolcadik században az izraeliták között rohamokban jelentek meg a társadalom reformerei. Tudja, mire gondolok?

Blaustein bólintott.

- Úgy látom, érdekli a történelem.

- Miért ne? Gondolom, semmi sem kötelez arra, hogy csak atomhasadással és hullámmechanikával foglalkozzam.

- Semmi sem. Kérem, folytassa!

- Eleinte azt hittem, ha specialistákkal konzultálok, megtudhatok valamit a történelmi ciklusok e bensőséges titkából. Néhányszor elbeszélgettem egy történészprofesszorral. Időpocsékolás volt az egész!

- Hogy hívták a történészprofesszort?

- Számít valamit?

- Talán nem, ha bizalmasan kívánja kezelni a dolgot. Mit mondott önnek?

- Szerinte tévedek, és a történelem csak látszólag ilyen görcsös. Azt mondta, hogy a nagy civilizációk tanulmányozása alapján az olyan birodalmak, mint az egyiptomi és a sumer nem a semmiből növekedtek ki, hanem kisebb, a művészetek terén már kifinomult előcivilizációk hosszú fejlődése során épültek fel. Azt mondta, hogy Periklész Athénja a Periklész előtti Athén kisebb eredményeire épült, amelyek nélkül Periklész kora el sem jöhetett volna.

- Megkérdeztem, hogy a Periklész előtti Athénban miért nem értek el nagyobb eredményeket, mire azt mondta, hogy Athént tönkretette egy járvány és a Spárta ellen vívott hosszú háború. Rákérdeztem más kulturális fellángolásokra, és minden alkalommal egy háború vetett nekik véget. Néhány esetben eleve együtt jártak a hadakozással. Akkor jöttem rá, hogy ő is olyan, mint a többiek. Az igazság a lába előtt hever, és csak le kellene hajolnia érte, hogy felvegye, de nem teszi.

Ralson a padlót nézte, azután fáradt hangon folytatta:

- Néha odajöttek hozzám a laboratóriumban. Megkérdezték például, hogy ..Hogy az ördögbe szabaduljunk meg ettől és ettől a hatástól, amely akadályozza a méréseket?" Megmutatták a műszereket és a kapcsolási rajzokat, és csak azt tudtam rá mondani, hogy "Itt kukucskál a megoldás! Miért nem csináljátok így meg úgy? Ezt egy gyerek is megmondta volna!" Azután arrébb mentem, mert nem bírom elviselni a lassú rádöbbenést és a csodálkozást, ahogy kiíródik a hülye képükre. Később odajöttek, és mondták, hogy "Működött, Ralson! Honnan tudtad?" És én nem tudtam elmagyarázni nekik, doktor! Olyan ez, mintha azt kellene elmagyaráznom, hogy a víz nedves. A történésznek sem tudtam elmagyarázni, mire jutottam. Időpocsékolás volt az egész!

- Vissza szeretne menni a szobájába?

- Igen.

Miután Ralsont kivezették, Blaustein még percekig ült csendben töprengve a hallottakon. Ujjai automatikusan megtalálták az utat a legfelső fiókjához, és kiemelték belőle a papírvágó kést. Hosszan babrált vele.

Végül felemelte a telefonkagylót, és tárcsázta a kapott titkos számot.

- Blaustein vagyok - szólt bele. - Dr. Ralson valamikor konzultált egy történészprofesszorral, talán kicsivel több mint egy éve. Nem tudom a nevét. Azt sem tudom, hogy van-e valami kapcsolata az egyetemmel. Ha megtalálnák, beszélni szeretnék vele.

Thaddeus Milton, PhD. elgondolkodva pillogott Blausteinre, és ujjaival fémszürke hajába túrva így szólt:

- Megkérdeztek, és azt mondtam, hogy valóban találkoztam ezzel az emberrel. Azonban meglehetősen kevés kapcsolatom volt vele. Gyakorlatilag semennyi, egy-két szakmai jellegű beszélgetésen kívül.

- Hogyan találkoztak?

- írt egy levelet. Hogy miért pont nekem és nem másnak, azt nem tudhatom. Megjelent egy sor cikkem egy az adott korral foglalkozó, félnépszerű és féltudományos lapban. Talán ez keltette fel a figyelmét.

- Értem. Általában véve miről szóltak ezek a cikkek?

- A történelem ciklikus megközelítésének érvényességéről értekeztem bennük. Szóval arról, hogy egy adott civilizációnak ténylegesen a növekedés ugyanolyan törvényszerűségeit kell-e követnie, mint egy élőlény növekedésének.

- Olvastam Toynbee-t[17], dr. Milton.

- Akkor tudja, mire gondolok.

- Dr. Ralson is a történelem ciklikus megközelítéséről beszélt önnel? - kérdezte Blaustein.

- Ühüm, azt hiszem, igen... Persze, a fickó nem történész, és a kulturális trendekre vonatkozó megfigyeléseinek egy része meglehetősen drámai... hogy is mondjam... inkább bulvárszerű. Elnézést, doktor, de feltennék egy etikátlannak tűnő kérdést. Dr. Ralson a páciense?

- Dr. Ralson nem érzi jól magát, és én gondozom. Természetesen ez is bizalmas, ahogy minden más, ami itt elhangzik.

- Rendben. Értem. Azonban a válasza mindenképpen megmagyaráz valamit. Néhány ötlete szinte az ésszerűtlenség szélén egyensúlyozott. Nekem úgy tűnt, mintha egyfolytában amiatt aggódott volna, hogy felfedezett valamiféle kapcsolatot az általa kulturális kitöréseknek nevezett események és az ilyen-olyan sorscsapások között. Tudja, gyakran felfedeznek ilyen kapcsolatokat. Amikor egy nemzet az aranykorát éli, az magas fokú nemzeti bizonytalansággal párosul. Hollandia jó példa. A nagy holland művészek, államférfiak és felfedezők a korai tizenhetedik századhoz köthetőek, és Hollandia éppen ekkoriban került ellentétbe a korszak legnagyobb európai hatalmával, Spanyolországgal. Miközben otthon a pusztulás szélére került, sikerült birodalmat építenie a Távol-Keleten és megerősítette állásait Dél-Amerika partjain, Afrika déli csücskében és az észak-amerikai Hudson-völgyben. A flottái megállították Angliát. Azután, amikor politikailag sikerült bebiztosítania magát, rögtön hanyatlani is kezdett. És hát ez nem szokatlan. Az egyes emberekhez hasonlóan az embercsoportok is nagyra növekedhetnek, miközben válaszolnak a kihívásokra, és előfordul, hogy kihívások nélkül csak vegetálnak. Dr. Ralson ott tért le a józan ész ösvényéről, hogy zavaró mértékben ok-okozati viszonyba emelte ezt az elméletet. Kijelentette, hogy nem a háború és a veszély segítette elő a kulturális kitöréseket, hanem inkább fordítva történt. Azt állította, hogy amikor egy embercsoport túl nagy vitalitást és tehetséget mutat, szükségszerűen háború tör ki, mert ez kell ahhoz, hogy megállítsa a csoportot a fejlődésben.

- Értem - bólintott Blaustein.

- Attól tartok, kinevettem. Valószínűleg emiatt nem jött el a következő megbeszélt találkozónkra. Az utolsó beszélgetésünk vége felé megkérdezte, láthatóan nagyon izgatottan, hogy nem találom-e különösnek, hogy egy ilyen lehetetlen faj, mint az ember, képes volt uralkodóvá válni a Földön, amikor semmi más nem szól mellette, csupán az intelligenciája? Na, itt már hangosan felnevettem. Lehet, hogy nem kellett volna kinevetnem szegény szerencsétlent...

- Természetes reakciónak tűnik - jegyezte meg Blaustein. - Azonban nem szeretném tovább rabolni az idejét. Sokat segített.

Kezet ráztak, és Thaddeus Milton távozott.

- Tessék, a kimutatás a tudósok közti óngyilkosságokról az utóbbi időben - mondta Darrity. - Kikövetkeztetett valamit?

- Ezt nekem kellene kérdeznem magától - ütötte vissza a labdát Blaustein, - Az FBI már biztosan átvizsgálta ezeket.

- Akár az államadósságba is fogadhatna. Ezek mind öngyilkosságok. Tévedés kizárva. Egy másik osztályon ráállítottak néhány embert és mindet leellenőrizték. A ráta a normális négyszerese az életkort, a szociális és a gazdasági helyzetet egyformán figyelembe véve.

- És az angol tudósok?

- Ugyanaz.

- És a Szovjetunióban?

- Ki tudja? - A nyomozó előrehajolt. - Nem gondolja, doki, hogy a ruszkiknak lehet valami sugaruk, amitől az emberek öngyilkosok akarnak lenni? Ezek az adatok az atomkutatóknál eléggé gyanúsak.

- Valóban? Talán mégsem. Az atomfizikusok egészen sajátos nyomás alatt dolgoznak. Átfogó tanulmányok nélkül nem is bocsátkoznék találgatásokba.

- Komplexusaik lehetnek? - kérdezte Darrity óvatosan.

Tőle szokatlan módon Blaustein megengedett magának egy grimaszt.

- Kezd népszerűvé válni a szakmám. Mindenki komplexusokról és neurózisokról, meg pszichózisokról és kényszerekről beszél. Az egyik ember bűntudata a másik legszebb álma. Ha minden egyes öngyilkos tudóssal elbeszélgethetnék, talán megtudhatnék valamit.

- Ralsonnal már beszélget.

- Igen, Ralsonnal igen.

- Neki is bűntudata van?

- Nem igazán. A hátterét tekintve nem lep meg, hogy morbid gondolatokat táplál a halállal kapcsolatban. Tizenkét évesen látta meghalni az édesanyját egy automobil kerekei alatt. Az apja rákos lett, és lassan végezte be. Azonban nem egyértelmű, hogy ezek a tapasztalatok milyen hatást gyakorolnak a jelenlegi problémájára.

Darrity felvette a kalapját.

- Őszintén kívánom, hogy minél előbb előrejusson az ügyben, doki! Valami nagy durranásra készülnek, nagyobbra, mint a H-bombáé. Fogalmam sincs, mi lehet még annál is nagyobb, de azt rebesgetik, hogy ez nagyobb lesz.

Ralson állni akart.

- Rosszul aludtam az éjjel, doktor.

- Remélem, nem a beszélgetéseink miatt.

- Nos, lehet, hogy mégis. Utána mindig sokat gondolkodom, és ettől rosszabbul érzem magam. Maga szerint milyen lehet egy baktériumkultúra részének lenni?

- Ezen még sohasem gondolkodtam el. Egy baktérium számára nyilvánvalóan teljesen normális érzés lehet.

Ralson meg sem hallotta a válaszát. Lassan beszélt:

- Egy olyan kultúra részei vagyunk, amelyben vizsgálják az intelligenciát. Egy rakás dolgot vizsgálunk, feltéve, hogy kimutathatóak a genetikus kapcsolatok. Fogjuk a gyümölcslegyet, keresztezzük a vörös szeműeket a fehér szeműekkel. aztán várunk az eredményre. A vörös szeműek és a fehér szeműek egyáltalán nem számítanak, mégis megpróbálunk megtudni tőlük bizonyos alapvető genetikai elveket. Érti, mit akarok mondani?

- Minden bizonnyal.

- Még az emberekben is nyomon követhetőek a különféle testi jellegzetességek. Mint amilyen a Habsburg-száj vagy Viktória királynő hemofíliája, amely a leszármazottam keresztül megjelent az orosz és a spanyol uralkodói családokban is. Vagy nyomon követhetjük a gyengeelméjűséget a Juke és a Kallikak családokban. Ezt tanítják biológiából a középiskolákban. Az embereket mégsem lehet úgy tenyészteni, mint a gyümölcslegyeket. Az emberek túl sokáig élnek. Évszázadokig tartana, mire levonnánk valamilyen következtetést. Kár, hogy nincs egy olyan emberfajta, amely hetek alatt reprodukálódik, mi?

Várt a válaszra, de Blaustein csak elmosolyodott.

- Azonban egy évezredes élettartamú lénycsoport számára éppen ilyenek lennénk

- folytatta Ralson. - Az Ő nézőpontjukból mi elég gyorsan szaporodnánk ahhoz, hogy kísérletezzenek velünk. Rövid életű lények lennénk, akiken tanulmányozhatnák, hogy van-e valami köze a genetikához például a zenei érzéknek, a tudományos gondolkodásnak és így tovább. Nem mintha ezek a dolgok jobban érdekelnék őket, mint mondjuk minket a fehér szemű légy fehér szeme.

- Igen érdekes elképzelés! - jegyezte meg Blaustein.

- Nem csak egy elképzelés. Ez az igazság. Számomra ez teljesen nyilvánvaló, és nem érdekel, hogy maga mit gondol róla. Nézzen körül! Nézzen a bolygóra, a Földre! Miféle röhejes állatok vagyunk mi, hogy a dinoszauruszok bukása után a világunk urainak tartjuk magunkat? Intelligensek vagyunk, persze, de mi is az intelligencia valójában? Fontosnak tartjuk, csak mert rendelkezünk vele. Ha a lyrannosaurus megnevezhette volna, hogy szerinte mi biztosítja a túlélést és a felsőbbrendűséget, akkor az erőt és a méretet mondta volna. Ráadásul bizonyítani tudná a saját példájával. Hosszabban kitartott, mint ameddig mi fogunk.

- Önmagában véve az intelligencia nem túl sokat ér, ha a túléléshez szükséges tulajdonságokat nézzük. A verébbel összehasonlítva az elefánt elég gyengén teljesít. A kutya jól elvan az ember védelmében, de a házi légyre mindenki kezet emel, tehát sokkal jobb túlélő. Vagy vegyük a főemlősöket, mint csoportot! A kisebbek elrejtőznek az ellenségeik elől, míg a nagyobbak legfeljebb kitartottak valahogy, már ha sikerrel jártak egyáltalán. A páviánok csinálják a legjobban, de inkább a szemfogaik, mintsem az eszük miatt.

Ralson homlokát már vékony izzadságréteg borította.

- Mindebből látható, hogy az ember mesterséges lény, amelyet a tanulmányozók által gondosan meghatározott specifikációk szerint alkottak meg. Egy főemlős általában rövid életű. Természetes módon a nagyobbak tovább élnek, ez általános szabály az állatvilágban. Ugyanakkor az emberek élettartama kétszer olyan hosszú, mint más nagy majmoké; jóval hosszabb még a gorilláénál is, amely pedig nagyobb termetű. Később érünk. Olyan az egész, mintha gondosan kitenyésztettek volna, és ezért élünk hosszabban, így az élettartamunk jobban megfelel a kísérletezők céljainak.

Lépett egyet előre, az öklét rázta:

- Ezer év is csupán...

Blaustein gyorsan megnyomott egy gombot.

Ralson előbb még küzdött a besiető fehér ruhás ápolók ellen, azután hagyta, hogy elvezessék.

A pszichiáter a fejét rázva nézett utána, és kezébe vette a telefonkagylót.

Darrityt hívta.

- Nyomozó! Ez valószínűleg sokáig fog tartani...

Hallgatta a választ, azután ismét megrázta a fejét:

- Tudom. Megértettem, hogy sürgős.

A kagylóból kongva-recsegve jött a válasz:

- Márpedig nem úgy beszél, doktor! Odaküldöm Grantet. Ő majd elmagyarázza magának a helyzetet.

Dr. Grant megkérdezte, hogy van Ralson, azután némileg sóvárogva azt is megkérdezte, hogy találkozhat-e vele. Blaustein a fejét rázta.

- Utasítottak, hogy magyarázzam el magának az atomkutatás jelenlegi állását - mondta Grant.

- Úgy, hogy megértsem, nem?

- Reménykedem benne, hogy sikerül. Ez kétségbeesett lépésnek számít. Emlékeztetnem kell...

- Egy szót sem suttoghatok el belőle. Tudom. Ez a paranoia nagyon súlyos tünet maguknál. Biztosan tudják, hogy semmit sem lehet örökre elrejteni.

- Együtt lehet élni a titoktartással. Fertőző.

- Pontosan. Szóval, mi az épp aktuális titok?

- Van... pontosabban, lehetőség van egyfajta védekezési módra az atombomba ellen.

- És ez titok? Sokkal jobb lenne rögtön világgá kürtölni.

- Az isten szerelmére, nem! Hallgasson végig, dr. Blaustein! Még csak papíron létezik. Nagyjából az E egyenlő m-szer c-négyzettel fázisban jár a dolog. Lehet, hogy sohasem lesz gyakorlat belőle. Nem szabad reményt kelteni úgy, hogy utána csalódást okozunk. Másrészről, ha kitudódik, hogy majdnem megvan a védekezés módja, felmerülhet a szándék, hogy háborút Indítsanak ellenünk, és legyőzzenek, mielőtt ténylegesen kifejlesztenénk a védelmet.

- Ezt nem hinném. Azonban kétségtelenül eltértünk a tárgytól. Milyen természetű ez a védekezési mód? Vagy máris elmondott mindent, amit lehetett?

- Nem, addig megyek el, ameddig akarok. Azonban csak addig akarok elmenni, amíg meggyőzöm róla, hogy szükségünk van Ralsonra, és persze minél előbb.

- Akkor mondja hát, és én titokban tartom. Úgy érzem majd magam, mint valami kormánytag.

- Többet fog tudni, mint a kormánytagok többsége. Nézze, dr. Blaustein, megpróbálom elmagyarázni egyszerű szavakkal. Eddig a haditechnika fejlődése nagyjából egyforma volt mind a támadó, mind a védekező eszközök terén. Egyszer, a puskapor feltalálásakor úgy tűnt, a mérleg határozottan és örökre a támadás felé billen. Azonban a védelem felzárkózott. A középkori páncélos-lovas harcos tankká változott, ahogy a várból vasbeton bunker lett. Funkcionálisan minden ugyanolyan maradt, csak éppen a mértékek növekedtek meg.

- Idáig mindent értek. Az atombomba sokkal nagyobb ugrást jelent a mértékekben, nem? A védekezéshez túl kell lépni az acélon és a betonon.

- Így van. Nem építhetünk egyre vastagabb falakat. Kifogytunk azokból az anyagokból, amelyek elég erősek lehetnek. Ideje teljesen elhagyni az anyagokat. Az atom támadása ellen atommal kell védekezni. Magát az energiát kell használni. Erőteret kell létrehozni.

- És mi lenne az az erőtér? - kérdezte Blaustein óvatosan.

- Bárcsak el tudnám mondani! Jelenleg még csak egy egyenlet egy papírlapon. Energia, amit úgy irányítunk, hogy anyagtalan tehetetlenségi falat generáljon. Legalábbis elméletben. Azt még nem tudjuk, hogyan lehet ezt létrehozni a gyakorlatban.

- Tehát egy olyan falról van szó, amelyen nem lehet áthatolni? Még atommal sem?

- Még atombombával sem. Egyedül az határozza meg az erejét, hogy mennyi energiát tudunk biztosítani hozzá. Elméletileg lehetséges, hogy a sugárzás se hatoljon át rajta. A gammasugarak lepattannának róla. Egyfajta ernyőről álmodunk, amely állandóan védelmezné a városainkat; a minimumon gyakorlatilag nem is igényelne energiát a fenntartása. A milliszekundum töredéke alatt fel lehetne tolni az erejét maximumra, így már taszítaná a rövidhullámú sugárzást is. Legalábbis annyit, amennyi a bombákhoz használt plutóniummennyiségből kiáramlik. Elméletileg mindez lehetséges.

- És miért van szükségük Ralsonra?

- Mert ő az egyetlen, aki a lehető leggyorsabban képes lehet átültetni az elméletet a gyakorlatba, ha át lehet ültetni egyáltalán. Manapság már minden perc számít. Ismeri a nemzetközi helyzetet. Az atomvédelemnek meg kell előznie az atomháborút.

- Ennyire bízik Ralson képességeiben?

- Semmiben sem vagyok biztosabb, mint ebben. Az a fickó csodálatos, dr. Blaustein! Mindig igaza van. Senki sem tudja, hogy csinálja.

- Egyfajta megérzés, nem? - kérdezte a pszichiáter, de látszott rajta, hogy valami zavarja. - Olyasfajta érvelés, amely túlmutat az átlagember képességein. Erről van szó?

- Nem teszek úgy, mintha tudnám.

- Akkor hadd beszéljek vele még egyszer, és utána megmondom.

- Jó! - Grant már fel is állt, hogy távozzon, de habozott elindulni. Így szólt: - Meg kell mondjam, doktor, hogy ha nem csinál valamit, a Bizottság elveszi magától Ralsont.

- És mit csinálnak vele? Elviszik egy másik pszichiáterhez? Természetesen megtehetik, ha ezt akarják, félreállok az útból. Az a véleményem azonban, hogy egyetlen jó nevű orvos sem fog gyors gyógyulást ígérni.

- Nem tervezünk további mentális kezelést. Egyszerűen csak visszatér a munkahelyére.

- Ez ellen viszont fel kell lépnem, dr. Grant! Semmit sem fog kapni tőle. Bele fog halni.

- Most sem kapunk tőle semmit.

- De legalább van egy kis esély a gyógyulásra, nem?

- Remélem. Ha már itt tartunk, kérem, ne említse meg senkinek, hogy szóltam a Ralsont illető tervekről.

- Nem fogom, és köszönöm a figyelmeztetést! Viszlát, dr. Grant!

- Legutóbb bolondot csináltam magamból, ugye, doktor? - kérdezte Ralson szemöldökráncolva.

- Úgy érti, nem hisz abban, amit elmondott?

- De igen! - Ralson minden tagja beleremegett a heves kitörésbe.

Felállt, és az ablakhoz ment; Blaustein utána fordult a karosszékében. A rácsok miatt a férfi nem ugorhatott ki, és egyébiránt az üveg is törhetetlen volt.

Lassan besötétedett, az első csillagok már megjelentek az égen. Ralson lenyűgözve bámulta őket, azután visszafordult a pszichiáterhez, és kimutatott rájuk:

- Mindegyikük egy-egy inkubátor. A kívánt szinten tartják a hőmérsékletüket. A különböző kísérletek különböző hőmérsékletet igényelnek. A körülöttük keringő bolygók pedig nagy tenyészetek különféle életformákkal és tápanyagkeverékekkel. A kísérletezők gazdaságosak, bárkik vagy bármik legyenek is. Több különböző életformát tenyésztettek ki ebben a bizonyos lombikban is. A párás, trópusi időszakban a dinoszauruszokat, azután a gleccserek között minket. Ki-be kapcsolgatják a napot, mi meg megpróbáljuk kitalálni, hogy milyen fizika szerint történik, amit látunk. Fizika! - Megvető grimasszal felhorkantott.

- Biztos vagyok benne - jegyezte meg Blaustein -, hogy a napot nem lehet csali úgy ki-be kapcsolgatni.

- Miért ne? Ugyanúgy, mint a fűtőszálat a sütőben. Maga szerint a baktériumok tudják, mitől lesz meleg körülöttük? Ki tudja? Lehet, hogy ők is gyártanak elméleteket. Lehet, hogy nekik is megvan a maguk elképzelése a kozmikus katasztrófákra, amelyek során a kidurranó villanykörték darabjai petri-csészékbe potyognak. Lehet, hogy hisznek valamiféle jótékony teremtőben, aki fénnyel és táplálékkal látja el őket, miközben azt mondja: "Legyetek termékenyek és többszöröződjetek!"

- Mi is úgy szaporodunk, mint ők, és nem tudjuk, miért. Engedelmeskedünk a természet úgynevezett törvényeinek, amelyek nem mások, mint a mi saját magyarázataink a ránk erőltetett, számunkra érthetetlen erőkre.

- Mi több, most elvégezhetik a legnagyobb kísérletet. Már kétszáz éve zajlik. Úgy vélem, hogy a tizenhetedik századi Angliában kifejlesztettek egyfajta mechanikai érzéket. Ekkor tört ki az ipari forradalom. A gőzzel kezdődött, azután az elektromosságon keresztül eljutott az atomig. Érdekes kísérlet volt, de kockáztattak, és hagyták elterjedni. Emiatt kell drasztikusnak lenniük a befejezés tekintetében.

- És hogyan tervezik befejezni? - kérdezte Blaustein. - Van valami elképzelése?

- Engem kérdez a tervükről? Körülnéz a világban és még megkérdi, hogy valószínűleg mi fog véget vetni a technika korának? Az egész Föld az atomháborútól retteg és bármit megtenne, hogy elkerülje; mégis mindenki attól tart, hogy az atomháború elkerülhetetlen.

- Más szóval, a kísérletezők atomháborút fognak rendezni, akár akarjuk, akár nem, csak hogy véget vessenek a jelen technológiai korszaknak és újrakezdhessék. Erről van szó, nem?

- Igen. Logikus. Amikor sterilizálunk egy eszközt, tudják a baktériumok, honnan jön a hő? Vagy hogy mi okozza azt? Valamiképpen a kísérletezők hatni tudnak az érzelmeinkre, irányítanak minket, de a mód túllép a megértési képességeink határain.

- Mondja - kezdte Blaustein emiatt akar meghalni? Mert úgy véli, hogy a civilizáció pusztulása megállíthatatlanul közeleg?

- Nem akarok meghalni - felelte Ralson. - Csak arról van szó, hogy' muszáj. - Elkínzott tekintettel nézett a pszichiáterre. - Doktor! Ha lenne egy igen veszélyes baktériumkultúrája, amit tökéletesen ellenőrzés alatt kell tartania, nem az lenne egyértelmű. hogy mondjuk penicillinnel átitatott anyagot helyezne el a tenyészet középpontjától bizonyos távolságban? A középponttól túl messzire kerülő baktériumok elpusztulnak. Nem akart rosszat azoknak a baktériumoknak, amelyek így pusztultak el, esetleg nem is kell tudnia róla, hogy volt olyan baktérium, amelyik ilyen messzire jutott a tenyészet közepétől. Az egész rendszer tisztán automatikus lenne.

- Van egy ilyen penicillingyűrű az intellektusunk körül. Ha túl messzire kóborlunk, tehát ha megpillantjuk létünk igazi értelmét, akkor elérjük a penicillinkört, és meghalunk. A hatás lassan erősödik, de nehéz életben maradni. - Röviden és szomorúan elmosolyodott. - Visszamehetek a szobámba, doktor?

Másnap dél körül dr. Blaustein meglátogatta Ralsont a szobájában. A tudós kicsiny, jellegtelen szobát kapott, szürke bevonatú, párnás falakkal. Elérhetetlen magasságban két kis ablak szolgáltatott fényt. Az ágyként szolgáló matracot közvetlenül a szintén kipárnázott padlóra fektették. Fémet nem hagytak a helyiségben, és semmi más olyan eszközt, amely alkalmas lehetett arra, hogy kiragadják vele a testből az életet. Még Ralson körmeit is a lehető legrövidebbre vágták.

Az atomkutató felállt, amikor az orvos belépett.

- Helló!

- Helló, dr. Ralson! Beszélhetnék magával?

- Itt? Nem ajánlhatok fel széket.

- Igaz. Majd állok. Ülőmunkát végzek, nem baj, ha néha állok is egy kicsit. Egész éjjel azon gondolkodtam, amit tegnap és előtte mondott, dr. Ralson.

- És kitalálta már, milyen kezeléssel szabadít meg attól, amit maga valószínűleg hallucinációnak diagnosztizált?

- Nem. Csupán kérdéseket szeretnék feltenni, és talán sikerül rámutatnom a története néhány olyan következményére, amelyre - ha megbocsát, hogy ezt mondom

- valószínűleg nem gondolt.

-Ó?

Tudja, dr. Ralson, amióta elmondta az elméletét, gyakorlatilag én is tudom, amit maga. Mégsem érzek késztetést az öngyilkosságra.

- A hit nem intellektuális tényező, doktor. Teljes mértékben hinnie kell az elhangzottakban, de nem teszi.

- Nem gondolja, hogy inkább adaptációs jelenségről van szó?

- Hogy érti ezt?

- Ön nem biológus, dr. Ralson. Bár a fizika terén valóban zseniális, nem gondolt minden részletre, amikor a baktériumkultúrát hozta fel példaként. Valószínűleg maga is tudja, hogy vannak olyan baktériumok, amelyek ellenállnak a penicillinnek vagy bármely más baktériumméregnek.

- És?

- A kísérletezők, akiket említett, számos generáción keresztül dolgoztak az emberiséggel, nem? Ez az utolsó baktériumtörzs, amelyet kétszáz évvel ezelőtt tenyésztettek ki, nem mutatja jelét, hogy spontán ki fog pusztulni. Mi több, nemcsak életerős, de fertőző is. A régebbi magas kultúra standardjai egyre szűkebb körökben, már csak egyes városokban és kis területeken maradtak fenn. Mi több, legfeljebb két nemzedéket bírnak ki. Azonban a maga szerint problémás törzs az egész világon elterjedt. Nagyon is fertőző. Arra nem gondolt, hogy kifejleszthette magában az immunitást a penicillinre? Más szóval: az a módszer, amellyel a kísérletezők határokat szabtak a tenyészetnek, már nem működik többé, nem?

Ralson megrázta a fejét.

- Rajtam még működik.

- Talán maga nem rezisztens. Vagy csak nagyon magas koncentrációjú penicillinbe botlott. Gondoljon mindazokra az emberekre, akik próbálják elkerülni az atomháborút, és valamiféle világkormány létrehozásával küzdenek a békéért! Csupán az utóbbi években tettek ilyen irányú erőfeszítéseket, és eddig még nem voltak negatív következményei.

- Ez nem akadályozza meg az atomháború eljövetelét.

- Nem, de talán már csak egy kis plusz erőfeszítésre van szükség. A béke ügynökei nem ölik meg magukat. Egyre több ember immúnis a kísérletezőkre. Tudja, mivel foglalkoznak most a munkatársai?

- Nem akarom tudni.

- Pedig tudnia kell. Próbálnak kidolgozni egy erőteret, amely megállíthatja az atombombát. Ha kitenyésztek egy virulens és kóros baktériumkultúrát, dr. Ralson, akkor a leggondosabb előkészületek ellenére is megtörténhet, hogy útjára indítok egy járványt. Lehet, hogy számukra csupán baktériumok vagyunk, de egyben veszélyesek is vagyunk, máskülönben nem fordítottak volna olyan nagy gondot arra. hogy minden egyes kísérlet után elsöpörjék az újabb tenyészeteket.

- Nem túl gyorsak? Nekik ezer év csupán annyi lehet, mint nekünk egy nap, nem? Mire rájönnek, hogy sikerült túllépnünk a tenyészet előre megszabott határain, túl a penicillinen, addigra késő lesz. Elvittek minket az atomig, és ha képesek vagyunk megakadályozni magunkat abban, hogy saját magunk ellen fordítsuk, akkor akár még felül is kerekedhetünk a kísérletezőkön.

Ralson felkelt a matracról, amelyen eddig ült. Bár vékony termete miatt kicsinek látszott, másfél hüvelykkel Blaustein fölé magasodott.

- Tényleg egy erőtéren dolgoznak?

- Próbálkoznak vele, de szükségük lenne magára.

- Nem mehetek.

- Azért van szükségük magára, mert maga látja mindazt, ami magának egyértelmű, azonban nekik nem az. Gondolja végig! Vagy a maga segítsége, vagy a kísérletezők győzelme.

Ralson nyugtalanul járkálni kezdett, az üres falat bámulva mormolta maga elé:

- Nekik kell győzniük. Ha kidolgozzák az erőteret, akkor mind belehalnak, még mielőtt befejeznék.

- Köztük is lehet immúnis egyed. Akár mind immúnisak lehetnek. Ha nem, akkor viszont mindenképpen belehalnak. Legalább próbálkoznak, nem?

- Megpróbálok segíteni nekik - határozta el magát Ralson.

- Még mindig meg akarja ölni magát?

- Igen.

- De megpróbál ellenállni a késztetésnek, nem?

- Megpróbálok ellenállni, doktor. - A férfi ajka megremegett. - Vigyázniuk kell rám!

Blaustein megmászta a lépcsősort, és megmutatta engedélyét az előtérben álló Őrnek. A külső kapunál már ellenőrizték, ám ezúttal ismét alaposan végigmérték őt is, az igazolványát és az azon szereplő aláírást is. Egy hosszú perc elteltével az őr visszatért kis fülkéjébe, és telefonált. A válasz láthatóan kielégítette kíváncsiságát. Blaustein helyet foglalt, de alig fél perc múlva ismét felállt, és kezet rázott dr. Granttel.

- Az Egyesült Államok elnöke sem sétálhatna csak úgy be ide, nem?

A nyurga fizikus elmosolyodott.

- Így van. De csak ha bejelentés nélkül érkezik.

Beszálltak egy liftbe, és tizenkét emeletet utaztak vele. Az irodát, amelybe Grant bevezette a pszichiátert, három oldalról is ablakok szegélyezték. A hangszigetelt, légkondicionált helyiséget kiváló minőségű diófa bútorokkal rendezték be.

- Istenkém! - sóhajtott fel Blaustein. - Mintha egy igazgatótanács elnökének az irodájában lennék! A tudomány kezd üzletággá válni.

Grant zavarban volt.

- Igen, tudom, de az állami pénz könnyen folyik, és a kongresszusi tagokat csak úgy lehet meggyőzni a munkánk fontosságáról, ha némi fényűzést láthatnak, tapinthatnak és szagolhatnak.

Blaustein leült, és érezte, hogy a finom kárpittal borított karosszék lassan körbe-öleli.

- Dr. Elwood Ralson beleegyezett, hogy visszatér - tért rögtön a lényegre.

- Csodálatos! Reméltem, hogy ezért jött. Reménykedtem benne, hogy ezt fogja mondani. - Grant láthatóan fellelkesült a hírtől, és szivarral kínálta a pszichiátert, de ő visszautasította.

- Azonban - folytatta az orvos - továbbra is nagyon beteg. Nagy gonddal és belátással kell kezelni.

- Hát persze, természetesen!

- Nem olyan egyszerű a dolog, ahogy gondolja. El akarom mondani magának Ralson problémáját. Legalábbis részben, hogy maga is megértse, milyen kényes helyzetben vagyunk.

Folytatta, és Grant előbb aggódva, majd egyre növekvő csodálattal hallgatta.

- De hát ez az ember teljesen eszét vesztette, doktor! Megőrült. Nem vesszük hasznát.

Blaustein vállat vont.

- Attól függ, hogyan definiáljuk az "őrült" szót. Nem szép szó, ne is használjuk! Nyilvánvalóan különös képzetei vannak. Azt viszont nem tudhatjuk, hogy ez kihat-e a szintén különös tehetségére.

- De hát józan elme nem tudna...

- Kérem! Kérem! Lehetőleg ne bocsátkozzunk bele a pszichiátriai szakkifejezések hosszas értelmezésébe! Dr. Ralson téveszméket táplál, amelyeket általában véve el is utasítanék. Azonban megértettem, hogy ennek az embernek a kivételes problémamegoldó képessége pontosan ebben a fajta gondolkodásmódban rejlik. Ez belátható, nem?

- Igen. Ezt kénytelen vagyok elismerni.

- Akkor mégis hogyan ítélhetnénk mi meg, ön és én, a következtetéseinek egyikét? Hadd kérdezzem meg: önnek vannak mostanában öngyilkossággal kapcsolatos gondolatai?

- Nem igazán.

- És más tudósoknak itt?

- Nem, természetesen nincsenek.

- Ennek ellenére azt javaslom, hogy amíg zajlik a munka az erőtéren, addig tartsák megfigyelés alatt az ebben részt vevő tudósokat itt is, és otthon is. Akár még az is jó ötlet lehet, hogy ne is menjenek haza. Az itteni irodák egy részét biztosan át lehetne alakítani kis hálótermekké...

- Aludjanak a munkahelyükön? Ebbe sohasem fognak beleegyezni.

- Igen, valószínűleg. Ha nem mondja el nekik a valódi okot és biztonsági intézkedésnek nevezi, akkor beleegyeznek. A "biztonsági intézkedés" lenyűgöző erővel bíró fogalom manapság, nem? Leginkább Ralsont kell felügyelet alatt tartani.

- Persze.

- Azonban mindez a kisebbik gond. Csak azért kell, hogy aggódjak, ha Ralson elmélete esetleg mégis igaznak bizonyul. Nem hiszek benne, teljes mértékben téveszmékről van szó, de ha ezt leszögezzük, akkor felmerül a kérdés, hogy mi okozza ezeket a téveszméket? Mi van Ralson fejében, az életében vagy a múltjában, ami ennyire szükségessé teszi számára ezeket a képzeteket? Erre nem könnyű válaszolni. A válasz feltárásához akár egy év folyamatos pszichoanalízis is szükséges lehet. Márpedig, amíg nem tárjuk fel a választ, addig nem gyógyul meg.

- De addig is, ésszerű keretek között megpróbálkozhatunk a találgatással. Boldogtalan gyermekkora volt, amelynek során így vagy úgy. de igen kellemetlen módon kellett szembesülnie a halállal. Ráadásul, sohasem volt képes kapcsolatokat kialakítani más gyerekekkel, vagy ahogy idősödött, más felnőttekkel. Mindig is türelmetlen volt a lassabban működő logikával szemben. Bármi legyen is a különbség az elméje és mások tudata között, az egyben falat is emelt Ralson és a társadalom közé, olyan erős falat, mint amilyen ellenálló erőteret maguk akarnak létrehozni. Hasonló okból mindig is képtelen volt élvezni a hétköznapi nemi aktusokat. Nem házasodott meg. és nem is volt semmilyen érzelmi kapcsolata a másik nemmel.

- Könnyen belátható, hogy a legegyszerűbben úgy kompenzálhatta ezeket a szociális hiányosságokat, hogy a felsőbbrendűség gondolatkörébe menekült. Egyébiránt, amennyiben csali a mentális képességeket vesszük figyelembe, ez még akár igaz is lehet. Természetesen, az emberi személyiségnek sok-sok másik oldala is van, és ő nem mindegyikben nevezhető felsőbbrendűnek. Ahogy senki más sem. Bárki, aki másképp gondolkodik a felsőbbrendűségről, nem fogja elfogadni Ralson önmagát kiemelő álláspontját. Furcsának gondolják, ki is nevetik, ami még fontosabbá teszi számára, hogy bebizonyítsa, milyen szánalmasan alantas az emberi faj. Szinte adja magát a gondolat, hogy az emberiséget egy egyszerű baktériumkultúrához hasonlítsa, amellyel felsőbbrendű lények kísérleteznek. Öngyilkossági késztetése lehet pusztán egyfajta kontrollálatlan vágy arra, hogy teljesen és végleg elválassza magát önnön emberi valójától. Hogy ne kelljen azonosulnia azzal a szörnyen szánalmas fajjal, amelynek az embereket látja. Érti?

Grant bólintott.

- Szegény ördög!

- Igen, kár érte. Ha gyermekkorában rendesen foglalkoznak vele és gondozzák a tehetségét... Nos, dr. Ralson számára az lenne a legjobb, ha nem kerülne kapcsolatba a többiekkel. Túlságosan beteg ahhoz, hogy megbízzanak benne. Magának kell lennie az egyetlennek, akivel találkozik és beszél. Dr. Ralson már beleegyezett ebbe. Úgy tűnik, magát nem tartja annyira hülyének, mint a többieket.

Grant halványan elmosolyodott.

- Számomra is elfogadható megoldásnak tűnik.

- Természetesen, önnek is óvatosnak kell lennie. A helyében én semmi másról nem beszélnék vele, csak a munkáról. Ha önként beszélni kezdene az elméletéről, amit egyébiránt kétlek, szigetelje el magát, terelje el a gondolatait és távozzon! Emellett mindenképpen tartsák távol mindentől, ami éles vagy hegyes! Ne érje el az ablakokat se! Próbálja meg mindig szem előtt tartani a kezét! Szerintem érti, miről beszélek. A gondjaira bízom a páciensem, dr. Grant!

- Minden tőlem telhetőt megteszek, dr. Blaustein!

Ralson két hónapig Grant irodájának a sarkában lakott, és Grant is ugyanott rendezkedett be. Az ablakokra rácsot szereltek, a fabútorzatot kivitték, és behoztak két kárpitozott díványt. Ralson az ágyán gondolkodott, és egy párnára fektetett falapon számolt.

A "Tilos a bemenet!" felirat az ajtó maradandó díszévé vált. Az ételt a bejárat mellett hagyták, a szomszédos férfivécét kijelölték privát használatra, és levették az irodából odavezető ajtót. Grant elektromos borotvára váltott, és minden este megbizonyosodott róla, hogy Ralson beveszi az altatóját, azután megvárta, amíg a férfi elalszik, csak ezután tért maga is nyugovóra.

Egyfolytában jelentéseket hoztak Ralsonnak. Amíg elolvasta őket, Grant végig figyelte, és próbált úgy tenni, mintha nem így tenne.

Azután Ralson letette a papírokat, és a mennyezetet bámulta, majd egyik alkarjával elfedte a szemét.

- Bármi? - kérdezte Grant.

Ralson lassan ingatta a fejét.

- Nézze - kezdte Grant kiüríttetem az épületet a délutáni műszak alatt. Fontos lenne látnia a már felállított kísérleti berendezések egy részét.

Így tettek; kézen fogva, szellemekként járták be az elhagyatott, de kivilágított épületet. Mindig kézen fogva. Grant erősen szorította Ralson kezét, de a másik tudós minden ilyen túrát követően is csak lassú fejrázással válaszolt.

Nagyjából fél tucatszor írni kezdett, ám minden alkalommal csupán néhány vonásig jutott, mielőtt felrúgta a párnát.

Végül, amikor egyszer ismét írni kezdett, sebesen beborította az oldal felét. Grant akaratlanul közelebb lépett, mire Ralson felpillantott rá, és reszkető kézzel eltakarta a lapot.

- Hívja ide Blausteint!

- Tessék?

- Azt mondtam, hívja ide Blausteint - ismételte meg Ralson. - Hozza ide! Most!

Grant a telefonhoz lépett.

Ralson sebesen körmölt, csak azért állt meg egy-egy pillanatra, hogy keze fejével vadul megdörgölje nedves homlokát.

Amikor ismét felpillantott, rekedten kérdezte meg:

- Jön?

Grant gondterhelten nézett rá.

- Nincs az irodájában.

- Hívja fel otthon! Hívja fel, akárhol is van! Használja is azt a telefont, ne csak játszadozzon vele!

Grant használta, és Ralson egy újabb papírlapot húzott maga elé.

Öt perccel később Grant így szólt:

- Jön. Mi a baj? Rosszul néz ki...

Ralson hangja olyan fojtott volt, mintha sűrű szövet fedte volna a száját:

- Nincs időm... Nem tudok beszélni...

Még mindig írt, kapart, körmölt, vésett és reszketeg ábrákat rajzolt. Olyan nehézkesen, mintha erőszakkal kellett volna vezetnie a kezét.

- Diktáljon, leírom! - szólt oda Grant.

Ralson megrázta a fejét. Mondott valamit, de nem lehetett érteni. Másik kezével megfogta a csuklóját, és úgy írt tovább, míg végül összeomlott, és rádőlt a papírra.

Grant kirángatta alóla a lapokat a fatáblával együtt, és lefektette a férfit a díványra. Nyugtalanul és reménytelenül járkált körülötte, míg Blaustein megérkezett.

Az orvos csak odapillantott:

- Mi történt?

- Azt hiszem, még életben van - válaszolta Grant, de közben Blaustein maga is ellenőrizte ezt. A tudós elmondta, mi történt az elmúlt órában.

A pszichiáter beadott egy injekciót, és várt. Ralson kinyitotta a szemét, és üres tekintettel meredt a plafonra. Felnyögött.

Blaustein közelebb hajolt:

- Ralson!

A férfi keze kinyúlt, vakon tapogatózott, mielőtt megtalálta az orvos alkarját.

- Vigyen vissza, doki!

- Rendben. Most rögtön. Sikerült kidolgoznia az erőteret, nem?

- Ott van a papírokon, Grant... Leírtam.

Grant fogta a lapokat, és kételkedve futotta át őket. Közben Ralson gyengén folytatta:

- Nincs ott minden... Csak amennyit le tudtam írni... Ennyiből kell kitalálniuk... Vigyen vissza, doki!

- Várjanak! - szólt Grant. Sietősen súgta oda Blausteinnek: - Nem tudná itt hagyni, amíg leteszteljük ezt? A java részét egyáltalán nem értem. Az írás néhol teljesen kivehetetlen. Kérdezze meg, miért gondolja, hogy ez működni fog?

- Kérdezzem meg? Talán nem ő az, aki mindig jól tudja?

- Mindegy, kérdezzen csak meg! - szólt közbe Ralson, aki láthatólag mindent hallott. Már tágra nyitotta a szemét, tekintete lángolt.

Mindketten odafordultak,

- Nem akarnak erőteret! - erőszakolta ki magából a szavakat nyugtalanul Ralson. - A kísérletezők! Amíg nem sikerült mindent átlátnom, a dolgok ugyanolyanok voltak, mint korábban. De akkor még nem vittem tovább azt a gondolatot... azt a gondolatot, amelyik a papíron van! Alig harminc másodpercig követtem, és máris érezni kezdtem... éreztem... doktor...!

- Mi az? - kérdezte Blaustein.

A férfi ismét csak suttogni bírt:

- Egyre mélyebben járok a penicillinben. Érzem, ahogy süllyedek benne, miközben végigjárom azt az elképzelést. Még sohasem voltam... ennyire mélyen. Innen tudom, hogy igazam van. Vigyen vissza, kérem!

Blaustein kihúzta magát.

- El kell vinnem, Grant! Nincs más lehetőség. Ha ki tudja bogozni az írását, akkor ott van a megoldása. Ha nem, akkor sajnálom, többet nem segíthetek. Dr. Ralson nem dolgozhat többé ezen a területen anélkül, hogy belehalna. Érti, amit mondok?

- De hát valami képzeletbeli dologba hal bele? - kérdezte Grant hitetlenkedve.

- Így van. Mondhatni. De ha meghal, akkor mindegy, mitől, nem?

Ralson ismét elveszítette az eszméletét és már semmit sem hallott a beszélgetésből. Grant komoran nézte a mozdulatlan alakot.

- Akkor vigye!

Az Intézet tíz legfőbb embere komoran nézte a megvilágított képernyőt, ahogy azon egymást váltották a képkockák. Grant mereven, összevont szemöldökkel állt előttük.

- Úgy vélem, az ötlet elég egyszerű - mondta. - Önök matematikusok és mérnökök. Az írás talán csak értelmetlen macskakaparásnak látszik, de biztosíthatom önöket, hogy összefüggő és jelentéssel bíró szövegről van szó. Ezt a jelentést kell valahogy kinyernünk belőle. Az első oldal még egészen érthető, adhat egyfajta vezérfonalat. Mindegyikük nézzen meg minden oldalt, újra meg újra. írjanak le minden lehetséges változatot minden egyes oldalról! Dolgozzanak önállóan, nem akarom, hogy megbeszéljék.

- Honnan tudja, hogy van bármi értelme az egésznek? - kérdezte valaki.

- Onnan, hogy ezek Ralson jegyzetei.

- Ralson?! Azt hittem...

- Azt hitték, beteg! - vágott közbe Grant. Túl kellett kiabálnia a beszélgetés moraját. - Tudom! Igen, beteg! Ez egy haldokló ember írása! Többé nem kapunk semmit Ralsontól. Valahol ebben a kaparásban ott van a megoldás az erőtér problémájára. Ha nem találjuk meg, még tíz évet tölthetünk el azzal, hogy más forrásból kutatjuk ki.

Mindenkit meggyőzött, és dolgozni kezdtek. Eltelt az éjszaka, eltelt két éjszaka. Eltelt a harmadik éjszaka is...

Grant az eredményeket nézte. Megrázta a fejét.

- Elhiszem magának, hogy ez teljes mértékben következetes. Viszont azt nem mondhatom, hogy megértettem.

Lowe - akit Ralson távozása után gyakorlatilag kinevezhettek volna az Intézet legjobb nukleáris mérnökének - vállat vont:

- Nekem sem teljesen tiszta. Ha működik is, a szöveg nem magyarázta el, hogy hogyan.

- Nem volt rá ideje. Meg tudja építeni a generátort a leírás alapján?

- Megpróbálhatom.

- Megnézné a papírok többi változatát?

- A többi határozottan következetlen.

- Újraellenőrizte?

- Természetesen.

- El tudná kezdeni az összeállítását?

- Kialakítjuk a műhelyt, de meg kell mondjam, hogy pesszimista vagyok az üggyel kapcsolatban.

- Tudom. Én is.

A szerkezet egyre csak növekedett. A szerelők vezetője, Hal Ross irányította magát az összeállítást, és napok óta alig aludt. Éjjel-nappal és bármelyik órában meg lehetett találni a műhelyben, ahogy kopasz fejét vakargatja.

Csak egyszer tett fel kérdéseket:

- Mi lesz ez, dr. Lowe? Még sohasem láttam ilyet. Mit kellene csinálnia?

Lowe így válaszolt:

- Maga tudja a helyét, Ross. Azt is tudja, hogy itt nem szokás kérdezősködni. Maga se tegye!

Ross nem tette. Mindenki tudta, hogy nem tetszik neki a gépezet, amit épp építenek. Rondának és természetellenesnek nevezte. Azonban a legjobb képességei szerint végezte a dolgát.

Egy nap Blaustein telefonált.

- Hogy van Ralson? - kérdezte Grant.

- Nincs jól. Viszont szeretné megnézni az általa tervezett projektor tesztelését.

Grant habozott a válasszal:

- Talán megoldható. Végül is, az övé, nem?

- El kellene kísérnem.

A tudós egészen rosszkedvűnek látszott.

- Veszélyes lehet, tudja? Már az első óvatos indításkor is roppant mértékű energiákkal játszadozunk.

- Ránk sem veszélyesebb, mint magú líra - jegyezte meg Blaustein.

- Rendben. A megfigyelők listáját a Bizottság és az FBI is ellenőrzi, de fel tudom írni magukat.

Blaustein körülnézett. A tesztlaboratórium közepét az erőtér-projektor foglalta cl. de körülötte minden mást eltakarítottak. Nem volt látható kapcsolata azzal a plutóniumhalommal, amely energiaforrásként szolgált, de amennyit a pszichiáter elkapott a hozzáértők beszélgetéseiből - tudta, hogy Ralsont hiába kérdezné - az összeköttetést beépítették a padlóba.

A megfigyelők előbb körbeállták a gépezetet és összevissza beszéltek, de hamar kitessékelték őket. A galéria lassan megtelt. A látogatók között legalább három tábornoki egyenruhát lehetett felfedezni, és a katonaság alacsonyabb rangú tagjai is képviseltették magukat. Blaustein a korlát egy üres szakaszát választotta - leginkább Ralson kedvéért.

- Még mindig maradni szeretne? - kérdezte a tudóstól,

A laborban elég meleg volt, de Ralson magán hagyta kabátját és felhajtotta a gallérját. Nem sokat számított. A pszichiáter kételkedett benne, hogy korábbi munkatársai közül bárki is felismerné a férfit.

- Maradok - jött a válasz,

Blaustein örült ennek. Ő is látni akarta a tesztet. Váratlanul egy újabb hang szólalt meg mellettük:

- Helló, doktor!

A pszichiáter egy pillanatig nem tudta elhelyezni az emlékei között, de azután beugrott, ki az:

- Á, Darrity nyomozó! Mit csinál maga itt?

- Mit gondol? - intett a többi látogató felé. - Nem lehetett kigyomlálni őket, úgyhogy valakinek figyelnie kell rájuk. Egyszer ugyanúgy álltam Klaus Fuchs mellett, mint most maga mellett. - Beszéd közben elővette bicskáját, és becsukva, de ügyesen dobálta egy kézzel.

- Persze. Hogy is lehetne tökéletes a biztonság? Az ember még a saját tudatalattijában sem bízhat. És most itt fog állni mellettem?

- Meglehet - mosolygott Darrity. - Nagyon be akart jutni, ugye?

- Nem magam miatt, nyomozó. És eltenné azt a kést, kérem?

Darrity meglepetten fordult arra, amerre Blaustein mutatott egy apró mozdulattal. Eltette a zsebkést, és még egyszer a pszichiáter társára pillantott. Halkan füttyentett.

- Helló, dr. Ralson! - szólt oda.

- Helló! - recsegte Ralson.

Blausteint nem lepte meg a nyomozó reakciója. Páciense tíz kilót fogyott, mióta visszatért a szanatóriumba. Arca elsárgult és ráncos lett, olyan ember arcává vált, aki egyik napról a másikra lett hatvanéves.

- Mikor kezdődik a teszt? - kérdezte az orvos.

- Úgy tűnik, most - felelte Darrity.

Megfordult, és kihajolt a korláton. Blaustein megfogta Ralson karját, és el akarta vezetni, de a nyomozó rászólt:

- Maradjanak itt, doki! Nem szeretném, ha elkóborolnának.

A pszichiáter kinézett a laboratóriumba. Az emberek úgy állták körbe a gépet, mintha félig kővé váltak volna. Megismerte köztük Grant magas, vékony alakját, ahogy lassan elkezd rágyújtani, azután meggondolja magát, és visszateszi zsebébe a cigarettatárcát. Az irányítópultnál fiatalemberek vártak feszülten.

Azután halk zümmögés és enyhe ózonszag töltötte meg a levegőt.

- Nézze! - szólt oda Ralson rekedten.

Blaustein és Darrity egyszerre pillantott a mutatott irányba. A projektor körül hullámzani kezdett a levegő, mintha felhevült volna köztük és a gépezet között. Vasgolyó csapott le ingaként és hatolt be a halványan hullámzó területre.

- Lelassult, nem? - kérdezte az orvos izgatottan.

Ralson bólintott.

- Megmérik, hogy milyen magasra lendült fel a túloldalon, így kiszámíthatják a lendületvesztést. Bolondok! Megmondtam, hogy működni fog! - Érzékelhetően nehezére esett ilyen hosszan beszélni.

- Csak figyeljen, dr. Ralson! - nyugtatta Blaustein. - Én sem engedem meg magamnak, hogy szükségtelenül felizgasson az esemény.

Az inga megállt, és felhúzták. A projektor körül erősödött a levegő hullámzása, és a vasgolyó ismét lecsapott.

Újra és újra elvégezték a tesztet, miközben a golyó lendülete egyre láthatóbban tört meg, utóbb már hangot is adott, ahogy nekicsapódott a hullámzó jelenségnek. Végül lepattant róla! Előbb csak puhán, mintha valamilyen massza állította volna meg, azután hangos csendüléssel, mintha fémbe csapódott volna. A zaj betöltötte a termet.

Visszahúzták az ingagolyót, és nem használták többet. Maga a projektor már alig látszott az azt körülvevő, ködszerű légrétegen keresztül.

Grant utasítást adott az irányítóknak, és az ózonszag hirtelen sokkal átütőbbé vált. Az egybegyűlt megfigyelők felől kiáltások hallatszottak, és legalább tucatnyi ujj mutatott le.

Blaustein ugyanolyan izgatottan hajolt át a korláton, mint a többiek. A projektort méretes, félgömb alakú tükörfelület rejtette el. Tökéletesen és szépségesen tisztának tűnt. Az orvos látta magát a felületben, a kis emberalakot, aki a mindkét irányban ívesen meghajtó erkélyen áll és a korlát fölé hajol. Látta a fluoreszkáló fényeket is a mennyezeten, ahogy csodálatos élességgel tükröződtek vissza a felületről.

- Nézze, Ralson! - kiáltott fel. - Visszatükrözi az energiát! Úgy tükrözi a fényhullámokat, mint egy tükör! Ralson...?

Körülnézett.

- Ralson?! Nyomozó! Hol van Ralson?

- Mi van? - por dűlt meg Darrity is. - Nem láttam.

Vadul kutatta az erkélyen állók között.

- Mindegy, úgysem mehet el. Most senki sem mehet ki. Maga arra menjen! - Azután a csípőjéhez kapott, beletúrt a zsebébe: - Eltűnt a bicskám!

Blaustein találta meg egy kis irodában, amely Hal Ross nevét viselte és az erkélyről nyílt, de az aktuális körülmények között értelemszerűen üresen maradt. Maga Ross még csak megfigyelőként sem tartózkodott a közelben; a szerelők főnökének nem kellett megnéznie a művét. Üres irodája azonban tökéletesen megfelelt az öngyilkosság ellen vívott harc utolsó csatájához.

Egy hosszú, émelyítő percig a pszichiáter csak állt az ajtóban, mielőtt megfordult. Megpillantotta Darrityt, amint épp kilép egy másik üresen hagyott irodából úgy harminc méterrel arrébb. Biccentett, és a nyomozó odarohant.

Dr. Grant reszketett az izgatottságtól. Alig kettőt szívott bele egy-egy cigarettába, mielőtt ledobta és eltaposta. Néhány percen belül már a harmadik szál után matatott cigarettatárcájában.

- Jobban sikerült, mint reméltük - mondta, - Holnap leteszteljük tűzfegyverekkel. Már most biztos vagyok az eredményben, de haladjunk a tervek szerint. Átugorjuk a kisebb fegyvereket, és rögtön a rakétavetővel kezdjük. Vagy talán mégsem... A visszacsapódás miatt szükségünk lesz egy speciális tesztelő szerkezetre.

Eldobta a harmadik cigarettát is.

- Meg kell majd próbálkoznunk egy tényleges atombombázással is - jegyezte meg egy tábornok.

- Természetesen. Máris hozzáláttunk egy városutánzat felépítéséhez Eniwetokban. Építhetünk egy generátort a közepén, és ledobhatjuk a bombát. Állatok is lennének bent.

- És tényleg hisz benne, hogy egy maximális ellenállásra állított erőtér megállítja a bombát?

- Nem csak erről van szó, tábornok. Egészen a bomba ledobásáig nem is lenne érzékelhető energiamező. A plutónium sugárzásának közvetlenül a bomba felrobbanása előtt kell energizálnia az erőteret. Ugyanolyan gyorsan, ahogyan a teszt utolsó lépésében csináltuk. Ez a lényege az egésznek.

- Tudja - kezdte egy professzor a Princetonról -, látok néhány hátulütőt. Amikor a mező maximális ellenállású, visszatükrözi a napfényt is, ezért teljes sötétség van alatta. Emellett, az ellenség megteheti, hogy bizonyos gyakorisággal ártalmatlan, radioaktív lövedékeket dob le, amelyek beindítanák az erőteret. Nemcsak idegesítő lenne, de ráadásul kénytelenek lennénk jelentős mennyiségű energiát elhasználni a sugárzás kizárására.

- Az idegeskedést túl lehet élni - válaszolta Grant. - Biztos vagyok benne, hogy amint a főbb problémákat megoldjuk, sorban leküzdjük az adódó nehézségeket.

Az angol megfigyelő odatolakodott, és megrázta Grant kezét.

- Máris könnyebb szívvel gondolok Londonra. Nem tehetek róla, de kívánom, hogy bárcsak láthatnám a terveket! Kiváló és leleményes találmányt láttam ma! Most már nyilvánvalónak tűnik, persze, de hogy jutott ez eszébe bárkinek is?

Grant elmosolyodott.

- Ezt a kérdést már korábban is hallottam dr. Ralson gépezeteivel kapcsolatban...

Egy kéz érintését érezte a vállán, és odafordult.

- Dr. Blaustein! Majdnem elfeledkeztem magáról! Beszélhetnénk?

Félrehúzta a kis termetű pszichiátert, és a fülébe sziszegett:

- Nézze, be kellene mutatnom Ralsont ezeknek az embereknek! Meg tudja győzni? Itt a dicsőség pillanata!

- Ralson halott.

- Mit mond?

- Itt hagyhatja őket egy időre?

- Igen... persze... Ha megbocsátanak, uraim, egy pár percre kimenteném magam.

Ezután elsietett az orvossal.

A szövetségiek már birtokba vették a helyszínt, Feltűnés nélkül elzárták Ross irodájának bejáratát, miközben a közelben egybegyűltek épp a látottakról beszélgettek, és arról, hogy ez mennyiben megfelelő válasz az alamogordói eredményekre. Nem tudták, hogy aki a választ megadta, holtan fekszik tőlük alig néhány méterre. A detektívek beengedték az orvost és a tudóst, azután kordonjuk ismét összezáródott.

Grant felemelte a szemfedőnek használt lepedő sarkát, és bepillantott alá.

- Békésnek tűnik - jegyezte meg.

- Mondhatni, boldognak - tette hozzá Blaustein.

Darrity színtelen hangon összegezte a történteket:

- Az öngyilkossághoz használt fegyver a zsebkésem volt. A hanyagságom okozta a halálát.

- Nem, nem! - ellenkezett Blaustein. - Felesleges magára vennie az egészet! Az én páciensem volt, tehát én vagyok a felelős. Egyébiránt, már egy hétig sem élt volna. Amióta feltalálta a projektort, megállíthatatlanul fogyatkozott. Hosszan haldokolt.

- Mennyit kell ebből megemlíteni a szövetségi aktákban? - kérdezte Grant. - Nem felejthetnénk el az elmebaját?

- Attól tartok, nem, dr. Grant - válaszolta Darrity.

- Már elmondtam nekik az egészet - jegyezte meg Blaustein szomorúan.

Grant egyik férfiról a másikra nézett.

- Beszélek az igazgatóval. Elmegyek az elnökhöz is, ha kell. Nem látom értelmét, hogy bárhol is megemlítsük az Őrületet vagy az öngyilkosságot. A mezőprojektor feltalálójaként válik ismertté. Ez a legkevesebb, amit tehetünk érte! - Beszéd közben enyhén csikorgatta a fogait.

- Hagyott egy üzenetet - mondta a pszichiáter.

- Miféle üzenetet?

- Az öngyilkosok majdnem mindig hagynak - válaszolta Darrity, és odanyújtott egy papírlapot. - Arról szól, amiről a doktor is beszélt, hogy valójában mi ölte meg Ralsont.

Ralson az orvosának címezte, és ezt írta:

"A projektor működik. Tudtam, hogy működni fog. Teljesítettem az alku rám eső részét, nincs már szükségük rám. Elmegyek. Nem kell már aggódnia az emberi faj miatt, doki. Igaza volt. Túl sokáig tenyésztettek és túl sok kockázatot vállaltak. Kimásztunk a petri-csészéből, és már nem állíthatnak meg. Tudom. Csak ennyit mondhatok; tudom."

Gyorsan aláírta a nevét, és egyfajta utóiratként még odakörmölte:

"Feltéve, hogy elég ember vált ellenállóvá."

Grant össze akarta gyűrni, de a nyomozó kinyújtotta a kezét:

- El kell tárolnom az ügy aktájában.

A tudós odaadta a lapot.

- Szegény Ralson! Abba halt bele, hogy elhitte ezt az egész hülyeséget.

Blaustein bólintott.

- Így van. Nagyszerű temetést kap majd, gondolom, és a találmányát úgy hozzák nyilvánosságra, hogy elhallgatják az őrületet és az öngyilkosságot. Azonban a kormány emberei továbbra is érdeklődnek majd az őrült elmélete iránt. Lehet, hogy nem is annyira őrült az az elmélet, nem, Mr. Darrity?

- Ez nevetséges, doktor! - ellenkezett Grant felháborodottan. - Munka közben egyetlen tudós sem mutatta a legkisebb aggódást sem a projekttel kapcsolatban.

- Mondja el neki, Mr. Darrity! - kérte Blaustein.

- Történt egy másik öngyilkosság is - kezdte a nyomozó. - Nem, nem a tudósok között. Az illető még csak diplomát sem szerzett. Ma reggel történt, és azért néztünk utána, mert arra gondoltunk, hogy lehetett valami köze a mai teszthez. Nem találtunk semmiféle kapcsolatot, ezért nem is szóltunk róla, amíg vége nem lett a tesztelésnek. Most viszont feltűnt egyfajta kapcsolat.

- Hétköznapi fickó volt, feleséget és három gyereket hagyott hátra. Nem volt semmi oka az öngyilkosságra. Nem volt mentális betegsége, öröklött sem lehetett. Autó elé ugrott. Volt szemtanú is, szóval biztos, hogy szándékosan tette. Nem halt meg azonnal, még az orvos is odaért. Borzalmasan kicsavarodtak a tagjai, de az utolsó leheletével még annyit mondott: "Most már sokkal jobb." Azután mosolyogva halt meg.

- De ki volt az? - kérdezte Grant.

- Hal Ross. Az a fickó, aki a projektor összeállítását felügyelte. Akinek az irodájában állunk.

Blaustein az ablakhoz lépett. Az alkony lassan felfedte a csillagokat az égen.

- Az a fickó nem ismerte Ralson elméletét - mondta. - Mr. Darrity szerint soha nem beszélt Ralsonnal. A tudósok talán mind ellenállóak. Muszáj, máskülönben gyorsan kikerülnek a szakmából. Ralson kivételnek számított; érzékeny volt a méregre, mégis a maradást erőltette. Látták, mi történt vele. De mi van a többiekkel? Azokkal, akiknek az életpályáin nincs folyamatos gyomlálás? Vajon az emberiség mekkora része tekinthető eléggé ellenállónak?

- Maga hisz Ralsonnak? - kérdezte Grant elborzadva.

- Nem tudom, higgyek-e.

Blaustein a sorban előbújó csillagokat nézte.

Inkubátorok?

V-cső

Anthony Windham ezredes és a többi utas behúzódott egy kabinba, de még innen is nyomon tudták követni a csata lényegi lefolyását. Egy ideig csend szállt a hajóra és nem éreztek újabb rándulást, ami azt jelentette, hogy a harc csillagászati távolságban zajlik, erőtérpajzsok és nagy hatótávolságú energialövegek párbajoznak egymással.

A katona tudta, hogy a helyzetüknek nincs sok megoldása. Az ő földi hajójuk csupán egy felfegyverzett kereskedő volt, míg a klorók minimum könnyű cirkálóval jöttek - legalábbis a pillantás alapján, amit vethetett rájuk, mielőtt a személyzet leterelte Őket a fő fedélzetről.

Fél óra sem telt el, és megérkeztek az első kis rázkódások. Már várta Őket. A felkészületlen utasok ide-oda tántorogtak, ahogy a hajó rángatózni kezdett, mintha óceánjáróval kerültek volna viharba. Az űr azonban nyugodtan és csendesen terjengett körülöttük, mint mindig. A pilóta gázt adott újra meg újra kétségbeesetten, a jármű ettől kezdett döcögni, ámbár ez is azt jelentette, hogy megtörtént az elkerülhetetlen. A földi gépezet pajzsai kimerültek, aminek következtében egy közvetlen találat végzetes lehet. Windham ezredes az alumíniumbotjára támaszkodott. Arra gondolt, hogy ő mái' túl öreg ehhez az egészhez, hogy a katonaságnál töltötte az életét, de csatát még sohasem látott - és hogy mire igazi csatába került, már megöregedett, lebénult és elhízott, ráadásul senkinek sem parancsolhatott.

Hamarosan a fedélzetre lépnek azok a kloró szörnyetegek. Így szoktak harcolni. Az űrruháikban hátrányba kerülnek és nagy veszteséget szenvednek majd, de meg akarták szerezni a földi járművet. Windham eltűnődött az utasokon. Felmerült egy kétes gondolat: "Ha fel lehetne fegyverezni és vezethetném őket..."

Elhessegette. Porter egyértelműen beszari alak volt, és abból a fiatal srácból, Leblanc-ból sem nézett ki többet. A Poliorkétész testvérek - meg sem tudta különböztetni őket egymástól - behúzódtak egy sarokba, és csak egymáshoz szóltak. Mullen pedig... nos, ő más úgy volt. Egyenes háttal ült és nem mutatta félelem jelét, de más érzelem sem ült ki az arcvonásaira. Alig lehetett azonban magasabb másfél méternél és nyilvánvalóan sohasem fogott fegyvert a kezében. Így semmit sem ért a nyugalma.

Na meg, ott volt még Stuart, azzal a képére fagyott félmosollyal és éles szarkazmusával, ami minden mondandóját átitatta. Windham oldalvást rápillantott; Stuart a közelében ült és hullafehér kezével épp homoksárga haját igazgatta, Mindegy, azokkal a mesterséges végtagokkal ő is hasznavehetetlen.

Windham vibrálást érzett a talpa alatt, és a falak enyhe reszketése is két hajó összekapcsolódására utalt. Öt percen belül meghallották a csatazajt a folyosóról. A Poliorkétész testvérek egyike felsikoltott, és az ajtó felé rohant. A másik rákiáltott:

- Arisztidész! Várj! - Azzal utána sietett.

Gyorsan történi, Arisztidész kirontott a folyosóra, hajtotta az agyatlan pánik. Karbonizáló villant fel röviden, és a férfinak sikoltani sem maradt ideje. Az ajtóban álló Windham elborzadva nézte a megfeketedett torzót, ami az emberből maradt. Különös, hogy egyenruhában töltötte az életét, mégsem látott még erőszakos halált.

A többiek együttes ereje kellett, hogy az életben maradt testvért visszarángassák a kabinba. A csatazaj hamarosan elhalkult.

- Ennyi - jegyezte meg Stuart. - A hajón hagynak két főt a legénységből, a többieket meg elszállítják valamelyik bolygójukra. Hadifoglyok lettünk.

- Csak két kloró marad a fedélzeten? - kérdezte Windham meglepetten.

- Így szokták. Miért kérdi, ezredes? Netán hősies kitörést tervez, hogy visszafoglalja a hajót?

A katona elvörösödött.

- Csupán informálódom. - Azonban hiába próbált megütni tekintélyes és tiszteletreméltó hangot, nem járt sikerrel. Csak egy bicegő vénember volt.

Stuartnak igaza lehetett. Élt az idegenek között, ismerte a szokásaikat.

John Stuart kezdettől fogva azt állította, hogy a klorók udvariasan viselkedtek. Huszonnégy órája börtönözték be őket, és a férfi az ujjait csavargatva a műplazma gyűrődéseit nézegette, miközben ismét elmondta ugyanezt.

Élvezte a kelletlen reakciókat, amelyeket a szavai váltottak ki a körülötte lévőkből. Ezeket az embereket arra teremtették, hogy piszkálja őket; felfuvalkodott hólyagok mind. Ráadásul a kezük ugyanabból az anyagból van, mint a testük többi része.

Például itt ez az Anthony Windham. Windham ezredes, így nevezte magát, és Stuart hajlott rá, hogy higgyen neki. Lehetett nyugalmazott ezredes, akit negyven évvel ezelőtt őrszolgálatra rendeltek valamelyik hátvidéki mezőgazdász bolygóra, azután elfelejtették visszahívni. Még a Föld első csillagközi háborújában sem szóltak neki, hogy ideje fegyvert fogni.

- Nem szokás ilyet mondani az ellenségről, Stuart. Nem biztos, hogy tetszik a modora. - Windham fojtott hangon beszélt, mintha gondosan nyírt bajusza megszűrte volna a szavait. Borotválta a fejét, mintha az épp aktuális katonai divatot utánozta volna, de a középen terjengő, kopasz folt körül már kinőtt az ősz sörte. Ernyedt orcái megereszkedtek, ami az orrát behálózó piros vonalakkal együtt kialvatlan hatást keltett, mintha túl hirtelen és túl korán ébredt volna fel aznap reggel.

- Nonszensz! - vágta rá Stuart. - Csak fordítsuk meg a jelen helyzetet! Tegyük fel, hogy egy földi hadihajó elfoglal egy kloró járművet. Maga szerint mi történne a fedélzeten lévő kloró civilekkel?

- Biztos vagyok benne, hogy a földi flotta szem előtt tartaná a csillagközi háború szabályait - válaszolta Windham mereven.

- Csakhogy ilyesmi nem létezik. Ha elfoglalnánk egy hajót, és otthagynánk rajta néhány embert, maga szerint fenntartanánk a klórban dús atmoszférát csak a túlélők kedvéért? Megtarthatnák nem csempészett vagyontárgyaikat? Megengednénk nekik, hogy az egyik legkényelmesebb helyiségben maradjanak? Satöbbi, satöbbi, satöbbi.,,

- Ó, fogja már be, az istenit! - szólt közbe Ben Por tér. - Bele fogok őrülni, ha még egyszer meghallom a satöbbizését!

- Bocsi! - mondta Stuart, de valójában semmit sem bánt meg.

Portért nem érdekelte, milyen választ kap. Keskeny arca és csőrszerű orra vékony izzadságrétegtől csillogott, és addig harapdálta ajka belső részét, amíg egy grimasz meg nem állította. Nyelvét a fájó pontra nyomta, amitől még inkább bohócszerűnek látszott.

Stuart kezdett beleunni a többiek piszkálásába. Windham túl petyhüdt célpontnak bizonyult, és Porter folyton csak vonaglott. A többiek meg hallgattak. Demetriosz Poliorkétész a csendes gyász világában járt, valószínűleg nem is aludt az éjjel. Legalábbis, amikor forgolódás közben Stuart felriadt egy-egy pillanatra - ő maga sem pihent túl sokat mindig hallotta Poliorkétész halk mormolását a szomszéd matracról. Sok mindent mondott, de csak egy nyögés tért vissza folyton-folyvást:

- Testvérem!

Claude Leblanc meglehetősen sikertelenül próbált elolvasni egy levelet. Hátuk közül Ő volt a legfiatalabb, épp csak befejezte a főiskolát és a Földre tartott, hogy megházasodjon. Aznap reggel csendben sírt, hamvas rózsaszín arca teljesen kivörösödött és pattanásos lett, mint egy szíve szakadt kiskölyöké. Egyébiránt jóképűnek számított, majdnem lányosán szépnek a nagy kék szemével és telt ajkaival. Stuart elcsodálkozott rajta, hogy miféle nő ígérhette neki a kezét. Látta a fényképét. Valószínűleg mindenki látta a hajón. Jellegtelenül csinos kis pofija volt, az a fajta, ami megkülönböztethetetlenné teszi ezeket az átlagos menyasszonyképeket. Stuart úgy vélte, ha Leblanc lett volna a nő, némileg maszkulinabb párt választ magának, mint amilyen ő maga jelenleg.

Tehát; csak Randolph Mullen maradt. Stuartnak azonban a leghalványabb ötlete sem volt, hogy mit kezdhetne a fickóval. Hátuk közül egyedül Ő tartózkodott hosszabb ideig az arkturián világokon. Például maga Stuart is csak addig maradt ott, amíg tartott egy előadás-sorozatot az űrhajók meghajtásáról a tartományi műszaki egyetemen. Windham ezredes kajatúrát tartott, Porter idegen zöldségsűrítményeket akart vásárolni a földi konzervgyárának; a kél; Poliorkétész konyhakertészettel próbálkozott az Arkturuszon, de két idény után feladták, valahogy haszonnal számolták fel a vállalkozást, és elindultak hazafelé.

Randolph Mullen azonban tizenhét évet töltött az Arkturián-rendszerben. Furcsa, hogy máris megtudták ezt róla, holott a kis termetű férfi nem sokat beszélt. Mindig hibátlanul udvariasnak mutatkozott, félreállt, ha valaki szembejött a folyosón és előzékenyen elengedte az illetőt. Úgy tűnt, mintha a szótára csupán a "Köszönöm!" és az "Elnézést!" kifejezéseket tartalmazta volna. Mégis szárnyra kelt valahogy a szóbeszéd, miszerint az utóbbi tizenhét év során először utazott a Földre.

Irritálóan precíz fickónak mutatkozott. Reggel felkelt és megigazította az ágyneműt a matracán, azután megborotválkozott, megfürdött és felöltözött. Úgy tűnt, a többéves szokásokat egy pillanatra sem zavarta meg a tény, hogy a klorók foglyul ejtették. El kellett ismerni, igen diszkréten fogadta a többiek hanyagságát, mi több, jelét sem adta, hogy elítélné ezt. Csak ült, szinte sajnálkozva, túl konzervatív öltözékben és ölben összekulcsolt kézzel. Ajka felett a vékony szőrcsík messze állt attól, hogy bármiféle jellegzetességet kölcsönözzön az arcának, viszont kihangsúlyozta abszurd mértékű pedantériáját.

Leginkább egy könyvelő karikatúrájának látszott. Ráadásul az a legfurcsább az egészben, gondolta Stuart, hogy pontosan ez a foglalkozása. Látta az utaslistában; Randolph Fluellen Mullen, könyvelő a Prime Paper Box vállalatnál. Arkturusz II, Új-Varsó. Tóbiás Avenue 27.

- Mr. Stuart!

Leblanc szólította meg remegő alsó ajakkal. Stuart felpillantott rá, és megpróbált visszaemlékezni, hogyan kell kedvesnek lenni.

- Mi van, Leblanc? - kérdezte.

- Mondja, mikor engednek el?

- Honnan tudhatnám?

- Mindenki azt beszéli, hogy maga egy kloró bolygón élt, és épp az imént mondta, hogy mennyire udvariasak voltak.

- Valóban, csakhogy még az úriemberek is azért vívják a háborút, hogy megnyerjék azt. Lehet, hogy egészen a háború végéig fogva tartanak.

- De hát még évekig eltarthat! Margaret már vár. Azt fogja hinni, hogy meghaltam!

- Gondolom, küldhetünk majd üzenetet, ha elértünk a bolygójukra.

Porter rekedt hangja izgatottan harsant fel:

- Ide figyeljen! Ha olyan sokat tud ezekről az ördögökről, mondja meg, mit fognak csinálni velünk, amíg fogva tartanak? Mit adnak enni? Honnan szereznek elegendő oxigént? Meg fognak Ölni, én mondom! - Pillanatnyi szünetet tartott, azután hozzátette: - Rám is a feleségem vár otthon.

Néhány nappal a támadás előtt Stuart hallotta, ahogy a feleségéről beszélt. Nem nyűgözte le.

Porter lerágott körmű ujjakkal ragadta meg a másik férfi ingét, de Stuart lerázta magáról, és viszolyogva húzódott el. Ki nem állhatta azokat a ronda kezeket, Kétségbeejtően dühítette, hogy azok a szörnyű végtagok valódiak, míg az Ő fehér és tökéletes formájú testrészei csupán idegen latexből kitenyésztett, gúnyos utánzatok.

- Nem fognak megölni - válaszolta. - Ha ezt akarnák, már megtehették volna. Mi is fogtunk el klorókat, és józan ésszel belátható, hogy jól bánsz a foglyaiddal, ha azt akarod, hogy az ellenség is jól bánjon a te foglyul ejtett embereiddel, Megtesznek minden tőlük telhetőt. Az étel talán nem lesz túl jó, de jobb vegyészek, mint mi. Ebben a legjobbak. Pontosan tudják, hogy milyen táplálékfaktorokra és menynyi kalóriára van szükségünk. Életben maradunk, erre biztosan ügyelni fognak.

- Maga egyre inkább úgy beszél, mint egy elcseszett zöldi-szimpatizáns! - morgott Windham. - Felfordul a gyomrom, ha azt hallom, hogy egy földi ember csupa jókat mond a kis zöld haverjainkról. A francba, ember, hol a hazafisága?

- Ott, ahová való. Ugyanolyan őszinte és tiszteletteljes, mint a magáé, és mindegy, hogy milyen testben lakik a szív, amelyben megbújik a hazafiság, - Stuart odamutatta a két kezét: - Látja ezeket? A klorók csinálták. Hat hónapig laktam az egyik bolygójukon. A kezemet szétroncsolta a szállásom légkondicionálója. Úgy véltem, nem elégséges az oxigénellátásom - egyébként elég volt és megpróbáltam magam átállítani a szerkezetet. Az én hibám volt. Sohasem szabad megbízni a saját képességeinkben, ha egy másik kultúra gépeiről van szó. Mire egy kloró magára húzott egy atmoszféramaszkot és bejött hozzám, már nem lehetett megmenteni a kezem. Kitenyésztették nekem ezeket a műplazma végtagokat, és rám operálták őket. Tudja, mit jelent ez? Azt, hogy olyan eszközt és vegyi összetételt fejlesztettek ki, ami jól működik oxigéndús atmoszférában. Azt, hogy a sebészeiknek védőruhában kellett elvégezniük egy kényes operációt. Mégis csináltak nekem új kezet. - Nyersen felnevetett, és ujjait gyengén ökölbe zárta.

- És eladta értük, amit a Föld iránt érzett? - kérdezte Windham megvetően.

- Eladtam? Maga megőrült! Évekig tartott, mire leküzdöttem a klorók iránti gyűlöletem. Azelőtt a Trans-Galactic Spacelines egyik mesterpilótája voltam. Most legfeljebb a ceruzát vezethetem a papíron. íróasztal mellett ülök vagy néha előadásokat tartok. Sok időbe került, mire elfogadtam, hogy én voltam a hibás, és a klorók minden tőlük telhetőt megtettek, hogy megmentsenek. Nekik is megvan a maguk etikai kódexe. Ha nem hülyül meg náluk néhány alak és nálunk sem hülyülnek meg néhányan, akkor most nem lenne köztünk háború. Ha pedig végei ér...

Poliorkétész időközben felállt. Karommá görbített ujjakkal és sötét tekintettel dobta oda a szavakat:

- Hagyja ezt abba!

- Miért?

- Mert csupa jót mond ezekről az átkozott, zöld fattyakról. A klorók jól bántak magával, mi? Hát az én öcsémmel nem bántak jól! Megölték. Eszembe jutott, hogy én is megölhetném magát, maga istenverte zöldi spion!

Azzal támadásba lendült.

Stuart épp csak maga elé tudta kapni a kezét.

- Mi a...? - nyögte, és sikerült elkapnia egy csuklót, felrántott vállával pedig megakadályozta, hogy a kertész másik marka elérje a torkát.

A műplazma engedett, és Poliorkétész erőfeszítés nélkül kiszabadította a karját.

Windham összefüggéstelenül kiabált, és Leblanc csatlakozott hozzá gyenge hangjával:

- Hagyják abba! Hagyják abba! - Végül a kis Mullen fonta karját a farmer vastag nyaka köré, és húzta hátra a férfit minden erejével. Nem járt átütő sikerrel: nagydarab ellenfele mintha észre sem vette volna, hogy valaki rángatja hátulról. Mullen talpa elemelkedett a padlótól, ahogy Poliorkétész ide-oda rángatta, de a könyvelő kitartott, és legalább akadályozta a másik férfit. Stuart kiszabadult, és az idős katonához ugrott, elvette alumínium sétapálcáját.

- Hagyjon békén! - kiáltott rá a görögre.

Lihegett és tartott a következő rohamtól. Az üreges alumíniumhenger messze nem tűnt elég nehéznek a küzdelemhez, de a gyenge műkezeknél mindenképpen többel ért.

Mullen elvesztette a fogást, és eltávolodott a farmertől, zihálva figyelte a nagydarab alakot. Zakója egészen meggyűrődött.

Egy hosszú pillanatig Poliorkétész meg sem mozdult. Csak állt lehajtott fejjel, összekuszálódott hajjal. Végül megszólalt:

- Semmi haszna az egésznek. A klorókat akarom megölni, nem magát. Csali vigyázzon a szájára, Stuart! Ha túl sokat jár, a végén még baja lehet belőle.

Stuart megtörölte homlokát az egyik alkarjával, azután visszaadta a sétabotot az ezredesnek, aki ballal ragadta azt el hevesen, miközben jobbjában egy zsebkendővel a kopasz foltot törölgette a fején.

- El kell ezt kerülnünk, uraim - kezdte Windham. - Csökkenti a tekintélyünket. Észben kell tartanunk, hogy van egy közös ellenségünk. Földi emberek vagyunk és úgy is kell viselkednünk. Mint a galaxis uralkodó faja. Nem alacsonyíthatjuk le magunkat a kisebb fajok előtt.

- Igaza van, ezredes - mondta Stuart fáradtan. - Ennek a beszédnek a folytatását inkább holnap hallgatnám meg. - Azután Mullenhez fordult: - Meg szeretném köszönni...

Kényelmetlennek érezte a dolgot, de muszáj volt. A kis könyvelő teljesen meglepte.

De Mullen száraz hangon felelt, amely alig hallatszott többnek rekedtes suttogásnál: "Ne köszönje meg, Mr. Stuart! Amit tettem, logikus volt. Ha fogva tartanak, szükségünk lesz magára tolmácsként, mivel maga talán érti a klorók nyelvét és szokásait.

Stuart mereven nézte. A fickó túlságosan is könyvelő volt, az a túlzottan logikus, túl száraz fajta. Csali kockázatban és haszonban gondolkodott. A nyereség-tartozás mérleg őfelé billent az imént. Jobban esett volna, ha Mullen más okból kel a védelmére... de miért is? Puszta önzetlen illendőségből?

Stuart gondolatban kinevette saját magát. Kezdett mindenféle egyenes és énközpontú motiváció helyett idealizmust feltételezni az emberi lényekről.

Poliorkétész tompának érezte magát. Haragja és bánata savként rágta belülről, de nem tudta megfogalmazni, hogy legalább egyféleképpen kiadja valamelyiket. Ha ő lett volna Stuart, a nagyszájú és fehér kezű Stuart, akkor csak beszélne és beszélne, amíg jobban nem érzi magát. Enélkül azonban csak ült félholtan, a testvére, Arisztidész nélkül...

Túl gyorsan történt. Ha visszamehetne, vagy ha egyetlenegy másodperccel több ideje lett volna, akkor figyelmeztethette, megragadhatta és visszatarthatta volna öccsét. Megmenthette volna.

Leginkább a klór ókat gyűlölte. Két hónappal korábban még azt sem tudta, hogy léteznek egyáltalán, erre most úgy gyűlölte őket, hogy boldogan meg is halt volna, ha közben magával viheti némelyiket.

Fel sem nézett, úgy kérdezte meg a többiektől:

- Hogy kezdődött a háború?

Tartott tőle, hogy Stuart hangja válaszol majd. Gyűlölte Stuart hangját. Azonban a kopasz Windham szólalt meg előbb:

- A közvetlen kiváltó ok, uram, egy vita volt a Wyandotte-rendszer bányászati engedélyeivel kapcsolatban. A klorók kéretlenül léptek a földiek területére.

- Lett volna hely mindkettőnknek, ezredes.

Poliorkétész acsarogva pillantott fel. Tudhatta volna, hogy Stuart nem fog sokáig csendben maradni. Kloróimádó, okoska nyomorék!

- Emiatt máris hadat kell üzenni, ezredes? - folytatta Stuart. - Nem használhatjuk egymás bolygóit. Nem maradnánk életben a klórvilágokon, de ugyanígy Ők sem tudnak megélni a mi oxigénvilágainkon. A klór halálos számunkra, nekik meg az oxigén számít halálosnak. Lehetetlen hosszan fenntartani az ellenségeskedést. A fajaink egyszerűen nem ugyanazokon az ösvényeken járnak. Elegendő ok hadakozni egymással, csak mert mindketten ásványokat akarunk kitúrni egy levegőtlen kisbolygóról, amelyből még többmilliónyit találhatunk a galaxisban?

- Ez bolygóközi tisztelet kérdése... - ellenkezett Windham.

- Bolygóközi trágya! Hogy lehet ilyen okot megnevezni egy ilyen ostoba háborúnak?! A felek csak a helyőrségeken csaphatnak össze. Egy állóháború, ami a mai napig ugyanúgy megoldható lenne diplomáciával, ahogy az első pillanatban is megoldható lett volna. Sem a klorók, sem mi nem nyerünk vele semmit.

Poliorkétész kelletlenül ismerte el, hogy egyetért a nagyszájúval. Mit érdekelte az őt és Arisztidészt, hogy a Föld vagy a klorók szerzik meg a vasat?

Emiatt halt meg az öccse?

Berregést hallottak - figyelmeztető jelzés.

A görög felemelte fejét és lassan feltápászkodott, ajka szinte kifehéredett, ahogy összeszorította. Csak egyféle lény állhatott az ajtó előtt. Megfeszített izmokkal, ökölbe szorított kézzel várakozott. Stuart közelebb lépett hozzá. Poliorkétész látta, ahogy a nyomorék felé mozdul, és belül kinevette. Ha a kloró bejön, sem Ő, sem a többiek nem állíthatják meg.

,Várj csak, Arisztidész, még egy percet várj, és legalább részben kifizetem a számlát!"

Kinyílt, az ajtó, és egy alak lépett be formátlan, hullámzó űrruhában.

Különös, természetellenes, de nem teljesen kellemetlen hangon szólalt meg:

- Földiek! Társam és én némi nyugtalansággal...

Artikulálatlan üvöltés szakította félbe, ahogy a termetes farmer megrohamozta. Nem volt értelem a mozdulatban, pusztán nyers bikaerő. Sötét tekintettel nézett maga elé, előrenyújtotta vaskos karját, és kitárta szőrös hátú ujjait, hogy minél előbb megmarkolhassa az idegen torkot. Félre taszította Stuartot, mielőtt az közbeléphetett volna, és a fehér kezű felbukott az egyik matracban.

A kloró szükségtelen mozdulatok nélkül félreállhatott volna, hogy a forgószél el-száguldjon mellette, de nem ezt tette. Gyors mozdulattal előrántott egy kézifegyvert, és egy pillanatra rózsaszín fény csík kötötte össze a torkolatot a rohamozó földi mellkasával. Poliorkétész megtántorodott és előreesett, a földön fekve is az utolsó mozdulata pózában maradt - egyik lábát épp felemelve terült el a padlón, mintha belefagyott volna a pillanatba. Egyik oldalára dőlve csak feküdt ott, azonban a tekintetében nagyon is élő harag villogott.

- Nem történt maradandó sérülés - jelentette ki a kloró. Úgy tűnt, nem sértődött meg a próbálkozás miatt. Azután ismét belefogott mondandójába: - Földiek! Társam és én némi nyugtalansággal figyeltünk fel rá, hogy bizonyos jellegű zavar támadt ebben a helyiségben. A segítségükre lehetünk bármiben is?

Stuart dühösen dörzsölgette a térdét, amelyet bevert a padlóba.

- Nem, kloró, köszönjük!

- Hát, ide figyeljen! - puffogott Windham. - Ez az egész egy átkozott sértés! Követelem, hogy intézkedjenek a szabadon bocsátásunkkal kapcsolatban!

A kloró kicsi, rovarszerű feje a kövér öregember felé fordult. Aki nem szokott hozzá a külsejükhöz, az nem találhatta vonzónak a fajtáját. Nagyjából ugyanolyan magas lehetett, mint egy átlagos földi ember, de a nyaka leginkább vékony kocsányra hasonlított, amelyen duzzanathoz hasonló fej ült. Ezen helyezkedett el a tömpe, háromszög keresztmetszetű ormány, és kétoldalt egy-egy dülledt szem. Ennyi. Se koponya, se agy. Amit agyként használt, az valahol ott helyezkedett el, ahol az ember a gyomrát tartja, és a fej csupán érzékszerveket hordozott. A kloró űrruha nagyjából hűen követte a fej alakját, és a két szem körül két üveg félgömböt alakítottak ki. A ruhában fenntartott klóros levegőtől az idegen zöldes színűnek tűnt.

Az egyik szem egyenesen Windhamre meredt, aki megborzongott a rászegeződő tekintettől, de kitartott:

- Nincs joguk fogva tartani minket. Civilek vagyunk.

A kloró meglehetősen mesterséges hangja egy kis krómdobozból érkezett, amelyet az űrruha mellkasinak nevezhető részére rögzítettek fel. A hangdobozt sűrített levegővel működtette valamelyik kifinomult mozgású, villás csáp a sok közül, amelyek két körben emelkedtek ki a felsőtestből, de az űrruha alatt rejtőzködtek.

- Komolyan beszél, földi? Biztosan hallott már háborúról, a háború szabályairól és hadifoglyokról.

A lény körülnézett, szemének mozgását apró fej rántásokkal segítette, míg végül egy bizonyos dologra fókuszált előbb az egyik, utóbb mindkét dülledt érzékszervével. Stuart tudta, hogy mindkét szerv külön-külön küld jeleket a hasi agyba, amelynek mindkettőt irányítania kell a teljes információbevitelhez.

Windham kifogyott a szavakból és a többiek is hallgattak. Bár két pár fő végtagjával, két kézzel és két lábbal a kloró külseje nagyjából emberinek hatott az űrruhában, tartásából mégsem lehetett kiolvasni az érzelmeit.

Az emberi szempárok kereszttüzében megfordult, és kiment.

Porter köhintett, és fojtott hangon szólalt meg:

- Úristen, érezték a klórszagot? Ha nem csinálnak valamit, mind elrohadt tüdővel halunk meg!

- Fogja már be! - szólt rá Stuart. - Annyi klór sem került a levegőbe, amitől egy szúnyog tüsszögni kezdene. Két perc alatt kitisztul a helyiség. Egyébként, egy kis klór még jót is tesz magának. Elintézi a nátháját.

Windham is köhögött, mielőtt megszólalt:

- Úgy érzem, Stuart, mondhatott volna valamit a kloró barátjának a szabadulásunk érdekében. A francba is, amikor itt volt, nem nyitotta olyan nagyra a száját!

- Hallotta, mit mondott a lény! Hadifoglyok vagyunk, és a hadifoglyok cseréjéről diplomaták tárgyalnak. Csak várnunk kell.

Leblanc elfehéredett és szinte sóbálvánnyá vált, amikor a kloró megjelent az ajtóban. Ekkor felpattant, és kirohant a mellékhelyiségbe. A következő pillanatban hányás hangja hallatszott.

Kelletlen csend hullott a társaságra, még Stuart is elgondolkodott, mit mondhatna, csak hogy elfedje a kellemetlen zajt. Mullen megoldotta a problémát: épp egy kis dobozban kotorászott, amelyet a párnája alól vett elő.

- Lehet, hogy Mr. Leblanc-nak jól jönne néhány szem nyugtató, mielőtt lepihen - mondta. - Van is nálam, szívesen adok neki egyet. - Azután rögtön meg is magyarázta nagylelkűségét: - Máskülönben mindenkit ébren tart majd éjjel.

- Nagyon logikus - jegyezte meg Stuart szárazon. - Tartson meg egyet Sir Lancelotnak is! Vagy akár féltucatnyit! - A még mindig merev Poliorkétészhez lépett, és fél térdre ereszkedett mellette:

- Kényelmesen fekszel, bébi?

- Cseszettül rossz modorra vall így beszélni, Stuart! - szólt rá Windham.

- Hát, ha ennyire aggódik érte, akkor miért nem fogják meg Porterrel, és teszik fel a matracára?

ő maga is segített. Poliorkétész karjai most már rendszertelenül megremegtek. Amennyit Stuart tudott a kloró idegfegyverről, a fickó épp úgy érezhette, mintha ezer tűvel szurkálnák egyszerre.

Nem bírta megállni, és hozzátette:

- Ne finomkodjanak vele túlságosan! Ez a barom majdnem megöletett mindenkit! És miért is?

Arrébb tolta a még mindig béna férfit, és leült a matrac szélére, úgy beszélt hozzá:

- Hallasz, Poliorkétész?

A görög tekintete rávillant. Próbálta felemelni az egyik kezét, de egy apró mozdulatnál többre nem tellett az erejéből.

- Oké, nekem ennyi is elég! Na, akkor ide figyelj! Ne próbálkozz ilyesmivel, ha lehet! Legközelebb lehet, hogy nem csak téged puffant le és nem csak megbénít. Ha

mi lennénk a klorók és ő az ember, akkor mindenkit kinyírt volna ezért a próbálkozásért. Egyvalamit véss jól az eszedbe: sajnáljuk a testvéredet, és tényleg bocsánat, hogy ezt kell mondanom, de a saját hibájából halt meg!

Poliorkétész próbált felemelkedni fektéből, de Stuart visszanyomta.

- Ne! Csak hallgass meg! - mondta. - Lehet, hogy most az egyszer tudok hozzád úgy beszélni, hogy tényleg végig is hallgasd. Az öcsédnek nem volt joga elhagyni az utaskabint. Nem is lett volna hová mennie. Gyakorlatilag a saját embereink útjába került. Egyáltalán nem biztos, hogy egy kloró fegyvere ölte meg. Lehetett a saját emberünké is.

- Na de Stuart! - ellenkezett Windham.

A fehér kezű felpillantott rá.

- Van bizonyítéka? Látta a lövést? Meg tudja mondani a maradványokból, hogy kloró vagy földi energiasugár találta el?

Poliorkétész lassan rátalált a hangjára, bár egyelőre nyelve még csak lassan engedelmeskedett dühének:

- Átkozott, büdös, zöldi fattyú!

- Én? - kérdezte Stuart. - Tudom, mi jár a fejedben, Poliorkétész. Amikor a bénító hatás elmúlik, majd könnyítesz egy kicsit a szíveden azzal, hogy a falhoz csapkodsz. Nos, hajrá! De előre szólok, hogy akkor valószínűleg mindenkinek leeresztik majd a függönyt.

Felállt, arrébb lépett, és a fainak támasztotta hátát. Mindenkit meg kellett győznie az igazáról:

- Egyikük sem ismeri úgy a klorókat, mint én. A látható testi különbségek lényegtelenek, azonban a temperamentumunk különbözősége nagyon is számít. Példának okáért, képtelenek megérteni a nemi érintkezéshez való viszonyunkat. Számukra az aktus csupán egy biológiai reflex, mint például a lélegzetvétel. Nem tartják fontosnak. A társas érintkezést azonban annál fontosabbnak tekintik. Gondoljanak arra, hogy az evolúciós őseik mennyire hasonlíthattak a földi rovarokra. Alapvetően azt feltételezik, hogy minden egymás társaságában talált földi ember egyazon szociális egység tagja.

- Számukra ez a legfontosabb dolog a világon. Még én sem értem teljesen, hogy pontosan hogy van ez náluk. Egyetlen ember sem értheti meg ezt teljes egészében. Azonban ennek eredményeképpen soha nem szakítanak szét egy csoportot, ugyanúgy, ahogy lehetőség szerint mi sem szakítunk el egy csecsemőt az anyjától. Igencsak kesztyűs kézzel bánnak velünk, és ennek az lehet az egyik oka, hogy úgy képzelik, amikor egyikünk meghalt, mindannyian megtörtünk. Nagy valószínűség szerint bűntudatot éreznek emiatt.

- Valóban fontos, hogy ezt megértsék. Együtt ejtettek foglyul, és együtt is fognak tartani, amíg náluk időzünk. Nyugi, nekem sem tetszik az Ötlet! Egyiküket sem választanám a szobatársamnak egy kollégiumban, és egészen biztos vagyok benne, hogy ez fordítva is igaz. Így alakult. A klorók sohasem értenék meg, hogy csali véletlenül kerültünk ugyanarra a hajóra.

- Tehát valahogyan ki kell egyeznünk egymással. Nem akarok példabeszédet tartani a fiókákról a fészekben, akik a végén egyetértenek. Maguk szerint mi történi volna, ha a kloró előbb jön be, és meglátja, hogy Poliorkétész épp megpróbál kinyírni? Nem tudják, mi? Képzeljék el, hogy rajtakapnak egy anyát, amint épp próbálja megölni a gyerekeit!

- Erről van szó. Simán lelövöldöztek volna mindenkit, mivel klorószemmel nézve szociális perverzeknek és szörnyetegeknek látszottunk volna. Értik már? Te is érted, Poliorkétész? Tényleg megértetted? Szóval, akár gúnyolódhatunk is egymással, de tartsuk magunk mellett a kezünket! És most, ha nem bánják, visszamasszírozom a kezem az eredeti formájába - ugyanis ezek szintetikus kezek, amiket a klór óktól kaptam, és amiket a saját fajtám megpróbált lecsavarni rólam.

Claude Leblanc már túl volt a legrosszabbon. Elég betegnek érezte magát, sok dologtól émelygett, de a leginkább az önsajnálattól lett rosszul, hogy valaha is elhagyta a Földet. Jó ötletnek, különleges élménynek tűnt a szülőbolygójától távol járni főiskolára. Egy kaland, ami ráadásul elviszi az anyja közeléből. Az első hónapban még rémülten próbált alkalmazkodni az új körülményekhez, de titokban már akkor is nagyon örült, hogy elszökhetett otthonról.

Azután a nyári szünetben őt már nem Claude-nak, a szégyenlős diáknak, hanem Leblanc-nak, az űrutazónak látták. Hencegett is, amennyit csak lehetett. Sokkal felnőttebbnek érezte magát attól, hogy a csillagokról és más világok szokásairól, másféle környezetről, térugrásokról beszélt - és Margarettel is magabiztosabb lett. A nő azért szerette meg, mert veszélybe került...

Otthon persze senki sem tudta, hogy minden eddigi utazás után valójában először került veszélybe, és messze nem teljesített jól. Tisztában volt ezzel, szégyellte magát, és azt kívánta, bárcsak ő lenne Stuart.

Az étkezést találta megfelelő alkalomnak, hogy megközelítse a férfit:

- Mr. Stuart!

Amaz felpillantott, és röviden csak annyit kérdezett:

- Hogy vagy?

Leblanc érezte, hogy elvörösödik. Mindig könnyen kivörösödött, és csak rontotta a helyzetet, ha megpróbálta elfojtani az ezzel együtt járó érzéseket.

- Köszönöm, már sokkal jobban - válaszolta. - Evésidő van, és arra gondoltam, hogy idehozom az adagját.

Stuart elvette a felkínált bádogdobozt. Standard űreledelt kaptak: szintetikus, koncentrált, tápláló, de íz vagy mennyiség tekintetében valahogy sohasem kielégítő. Nyitáskor a doboz automatikusan felmelegítette, de szükség esetén hidegen is meg lehetett enni. Tettek mellé egy kombinált kanál-villa evőeszközt is, de az űrételt olyan állagban gyártották, hogy az ujjak használata praktikusabbnak bizonyult, még csak össze sem maszatolta magát az ember.

- Hallottad a kis beszédem? - kérdezte Stuart.

- Igen, uram, és szeretném, ha tudná, hogy számíthat rám.

- Hát.,, jó. Akkor egyél!

- Ehetek itt?

- Csalt tessék!

Egy percig csendben táplálkoztak, azután Leblanc-ból kitört a szó:

- Maga annyira magabiztos, Mr. Stuart! Biztosan nagyon jó lehet ennyire magabiztosnak lenni!

- Magabiztosnak látszom? Koszi, de ő sokkal biztosabb magában!

Leblanc tekintete követte a biccentés irányát, és meglepetten látta, kiről beszél bálványa.

- Mr. Mullen? Az a kis ember? Nehogy már!

- Nem gondolod, hogy magabiztos lenne?

Leblanc megrázta a fejét. Összevont szemöldökkel pillantott Stuartra, hátha felfedezi arckifejezésében a humort.

- Egyszerűen csak közönyös. Nincsenek érzelmei. Olyan, mint egy gép. Ellenszenves. De maga más, Mr. Stuart. Magában ott van minden, csak jól rejtegeti. Ilyen akarok lenni.

Mintha a gondolat odavonzaná tárgyát, Mullen csatlakozott hozzájuk. Még alig nyúlt hozzá a fejadagjához; az étel gőzölgött a kezében, amikor a könyvelő leült melléjük.

Hangjában olyan zönge rejlett, amely az aljnövényzet titokzatos surrogására emlékeztetett;

- Mr. Stuart! Ön szerint milyen hosszú lesz az utazás?

- Nem tudom megmondani, Mullen. Bizonyára elkerülik a szokásos kereskedelmi útvonalakat, és a szokásosnál több hipertérugrással rázzák le az esetleges üldözőket. Nem lepne meg, ha egy hétig is eltartana. Miért kérdi? Felteszem, meglehetősen logikus és praktikus oka van rá.

- Nos, persze, minden bizonnyal... -- Úgy tűnt, behúzódott a szarkazmus páncéljába. - Ha már logikáról beszélünk, úgy vélem, érdemes lenne beosztani a fejadagokat.

- Egy hónapra elegendő élelem és víz áll a rendelkezésünkre. Ez volt az első dolog, amit leellenőriztem.

- Értem. Ez esetben elfogyasztom az adagomat. - Így tett, az evőeszközt használta, közben egy zsebkendővel időnként megtörölte maszattalan ajkát.

Poliorkétész nagyjából két órával később tápászkodott fel. Kicsit megingott, mielőtt sikerült volna szilárdan megállnia, akár a másnaposság megtestesült szelleme. Nem ment közelebb Stuarthoz, a matraca mellett állva szólt oda;

- Vigyázz magadra, te büdös zöldi spion!

- Hallottad, amit korábban mondtam!

- Ja. De azt is hallottam, amit Arisztidészről mondtál. Nem érdekelsz, mert csak egy túl hangos szellentés vagy! Meglásd, egy nap túl sokat fújsz majd valaki képébe, és kiverik belőled a maradékot!

- Majd meglátom - válaszolta Stuart.

Windham odabicegett, nehézkesen a botjára támaszkodott.

- Ugyan már! - szólt rájuk olyan erőltetett kedélyességgel, hogy az csupán kihangsúlyozni tudta izzadt nyugtalanságát. - Emberek vagyunk, a fenébe is! Ez járjon a fejükben és vezesse magukat ragyogó jelzőfényként! Ne hagyják, hogy azok a francos klorók a kedvüket szegjék! Felejtsük el a személyes viszályokat, és gondoljunk arra. hogy emberekként együtt kell kiállnunk az idegen fenyegetéssel szemben!

Stuart nyomdafestéket nem tűrő megjegyzést tett.

Porter ott állt Windham mögött; már egy órája a borotvált fejű ezredessel beszélgetett, és felháborodva válaszolt a fehér kezűnek:

- Nem kell ám okoskodni, Stuart! Hallgassák meg az ezredest! Az imént átbeszéltük a helyzetünket.

Korábban lemosott valamennyi zsírt a képéről, bevizezte és hátranyalta a haját. Természetesen mindez kevés volt, hogy eltüntesse az enyhe tikkelést a szája jobb sarkából vagy vonzóbbá tegye a körömszálkáit.

- Jól van, ezredes, miről lenne szó? - kérdezte Stuart.

Windham még nem kezdett bele:

- Jobb szeretném, ha mindenki meghallgatna.

- Oké, akkor trombitáljuk össze őket!

Leblanc szólt Mullennek, aki megfontoltan lépett oda a többiekhez.

- Azt a fickót is akarja? - kérdezte Stuart a görög felé legyintve.

- Persze, természetesen. Csatlakozna hozzánk, Mr. Poliorkétész?

- Hagyjanak békén!

- Oké, ezredes, mondja csak! - biztatta Stuart. - Tőlem békén hagyhatjuk, nekem úgysem kell, hogy a közelemben legyen.

- Nem - felelte Windham határozottan. - Ez minden emberre vonatkozik, Mr. Poliorkétész, ezért szeretném, ha közelebb jönne.

A görög visszaült a matraca szélére.

- Itt is elég közel vagyok. Hallom, amit mond.

- Maga szerint - szólította meg a katona Stuartot - a klorók bedrótozhatták ezt a helyiséget?

- Nem - jött a válasz. - Miért tették volna?

- Biztos benne?

- Persze, hogy biztos vagyok benne, Nem tudták, mi történt, amikor Poliorkétész nekem ugrott. Csak a döngéseket hallották, amikor a görög nekiment a falnak.

- Lehet, csak el akarták hitetni velünk, hogy nem kamerázták be a helyiséget.

- Tudja, ezredes, még sohasem találkoztam jól hazudó kloróval...

Poliorkétész szokatlanul nyugodtan szólt közbe:

- Ez a szellentés szerelmes a klorókba!

Windham sietősen rövidre zárta a dolgot:

- Ne kezdjük el újra! Nézze, Stuart, Porterrel átbeszéltünk ezt-azt, és arra jutottunk, hogy maga eleget tud a klorókról, és együtt pedig kitalálhatunk valamit, hogy hogyan jussunk vissza a Földre.

- Tévedtek. Nem jut eszembe semmi, ami a segítségünkre lehetne ebben.

- Talán lenne rá mód, hogy visszafoglaljuk a hajót azoktól a francos, zöld fickóktól - javasolta Windham. - Csak van valami gyengéjük! A francba is, tudja maga, miről beszélek!

- Mit akar, ezredes? A bőrét vagy a Földet mentené meg inkább?

- Rosszul esik a kérdése. Tudatom, hogy bár ugyanúgy aggódom a magam életéért, mint mindenki más, elsősorban a Föld érdekeit tartom szem előtt. Úgy vélem, ez mindannyiunkra igaz.

- Így van! - erősítette meg Porter. Leblanc nyugtalannak tűnt, Poliorkétész még mindig neheztelő képet vágott, és Mullen egyáltalán nem mutatta ki, mit érez.

- Jó - mondta Stuart. - Természetesen nem gondolom, hogy visszafoglalhatnánk a hajót. Fegyvereik vannak, nekünk egy sincs. Azonban van valami, amire építhetünk. Mindenki tudja, miért hagyták érintetlenül a hajót. A kloróknak hajók kellenek. Lehet, hogy nekik vannak a legjobb vegyészeik a világegyetemben, de az embereknek sokkal jobbak az űrmérnökeik. Nagyobb és jobb hajóink vannak, ráadásul többet is építettünk, mint ők. Valójában, ha a legénység jobban tisztelte volna a katonai alaptételeket, akkor rögtön felrobbantották volna az egész hajót, amint az első klorók a fedélzetre tették a lábukat.

- Megölték volna az utasokat?! - nézett rá Leblanc rémülten.

- Miért ne? Hallottad, mit mondott a jó ezredes. Mindegyikünk a Föld érdekei elé helyezi a saját tetves kis életét. Mi hasznára vagyunk most a Földnek? Jelen pillanatban az égvilágon semmit sem érünk. És mennyi kárt okozhat ez a hajó kloró kezekben? Valószínűleg nagyon sokat.

- Alikor miért nem robbantották fel a hajót? - kérdezte Mullen. - Jó okuk lett volna rá.

- Így van. A földi milícia egyik legszilárdabb hagyománya szerint nincs olyan, hogy kedvezőtlen arányú járulékos veszteség. Ha felrobbantották volna a hajót, akkor húsz kiképzett és hét civil veszett volna oda az ellenfél nulla veszteségével szemben. Ezzel szemben mi történt? Hagytuk őket átszállni, megöltek huszonnyolc embert, és biztos vagyok benne, hogy ők is veszítettek ennyit, végül elfoglalták a hajót.

- Nagyon fúj az a szél - jegyezte meg Poliorkétész.

- Van ám még tovább is! - folytatta Stuart zavartalanul. - Nem tudjuk visszavenni a hajót a kloróktól. Lerohanhatjuk őket, persze, és lefoglalhatjuk Őket, amíg egyikünk rövidre zárja a hajtóműveket.

- Mit beszél?! - kiáltott fel Porter, de Windham leintette.

- Rövidre zárja a hajtóműveket - ismételte meg a fehér kezű. - Persze, ez elpusztítja a hajót, de hát mind ezt akarjuk, ugyebár?

Leblanc holtsápadttá vált:

- Nem hiszem, hogy menne.

- Nem tudjuk, amíg meg nem próbáltuk. De mit veszíthetünk?

- Az életünket, a fenébe is! - válaszolt Porter dühösen. - Maga egy mániákus, dilinyós őrült!

- Ha egyszerre vagyok mániákus és dilinyós, akkor egyértelműen őrült is vagyok - jegyezte meg Stuart. - Csali jusson eszükbe, hogy ha életünket veszítjük, ami egyébiránt egészen valószínű, akkor semmi olyat nem veszítünk el, ami értékes lenne a Föld számára; ugyanakkor, ha elpusztítjuk a hajót, amire nagyon kicsi az esélyünk, akkor sok jót teszünk a Földdel. Melyik hazafi habozna? Van itt valaki, aki előbbre helyezi saját magát a szülőbolygójánál? - Körülnézett a beállt csendben. - Maga biztosan nem, Windham ezredes.

A katona köhögőrohamot kapott.

- Ez nem kérdés, drága fiam, de kell lennie valami módnak, hogy megmentsük a hajót és közben ne veszítsük el az életünket!

- Igen? Van valami ötlete?

- Gondolkodjunk! Csali két kloró van a hajón. Ha valaki odalopakodna, és...

- Hogyan? A hajót elárasztották klórgázzal. Aki innen kimegy, annak űrruhát kell viselnie. Ráadásul, amerre járnak, ott a gravitációt is átállították az ö szintjükre. Bárki is próbálkozna ilyesmivel, az lassan és nehézkesen végigkongatná a folyosót a fémtalpú űrcsizmával. Nagyjából annyira tudna mögéjük lopakodni, mint egy borz hátszélben.

- Akkor ezt hagyjuk! - Porter hangja remegett. - Figyeljen rám, Windham! Senki sem fogja felrobbantani a hajót. Nekem elég sokat jelent az életem, és ha valamelyikük ilyesmivel próbálkozik, akkor személyesen hívom a klorókat. Komolyan mondom!

- Íme, az első hősünk... — jegyezte meg Stuart.

- Vissza akarok menni a Földre - mondta reszketegen Leblanc de...

Mullen szólt közbe:

- Nem hinném, hogy jó esélyünk lenne felrobbantani a hajót, hacsak nem...

- Kettes és hármas számú hőseinket hallották! Mi van veled, Poliorkétész? Itt a lehetőség, hogy kinyírj két klorót.

- Puszta kézzel akarom összetörni őket! - morogta a kertész, ujjait súlyos ökölbe zárta. - Tucatnyit ölök majd meg a bolygójukon!

- Egyelőre ez is elég, hogy biztonságban érezzem magam. Maga mit gondol, ezredes? Nem akar velem a halálba masírozni?

- A modora meglehetősen illetlen és cinikus, Stuart! Egyértelmű, hogy ha nem áll mindenki maga mellé, akkor a terve eleve bukásra ítéltetett.

- Hacsak nem én magam csinálom, ugye?

- De nem fogja, megértette? - vágta rá Porter azonnal.

- Persze, hogy nem fogom! - értett egyet Stuart vigyorogva. - Sohasem mondtam, hogy ennyire hősies lennék. Csak egy átlagos hazafi vagyok, aki szívesen elmegy bármelyik bolygóra, ahol végigücsörögheti a háború hátralévő részét.

- Lenne mód meglepni a klorókat - tűnődött Mullen.

A kijelentés nyom nélkül felszívódott volna a helyiség levegőjében, ha Poliorkétész nem figyel fel rá. Egyik gyászkeretes körmű mutatóujjával a kis könyvelő felé bökött, és harsányan felnevetett.

- Könyvelő úr! A Könyvelő uraság is akkora nagy dumás, mint a zöldi spion! Jól van, Könyvelő úr, gyerünk, tartsa meg a nagy beszédét! Guruljanak a szavak, mint az üres hordó!

- Üres hordó! - ismételte meg Stuart felé fordulva. - Nyomorék kezű, üres hordó! Nem is jó másra, csak hogy hallassa a hangját!

Poliorkétész kitörése előtt Mullen halk hangja nem is hallatszott volna, ám ekkor már mindenki Őrá figyelt. Stuarthoz beszélt:

- Kívülről elérhetjük őket. Biztosan itt is van valahol egy V-cső.

- Mi az a V-cső? - kérdezte Leblanc.

- Nos... - kezdte Mullen, de rögtön el is hallgatott. Látszott, hogy nem találja a szavakat.

Stuart kisegítette, enyhe gúny rejlett a hangjában:

- Eufemizmus, fiacskám! A teljes nevén veszteségcső, vagy a becenevén temetőcső. Nem szokás beszélni róla, de minden hajó minden főbb helyiségében van belőle egy. Kis légzsilipre hasonlít, egy tetem simán elfér benne. Űrbe temetés. Sok érzelem és lehajtott fej, a kapitány olyasfajta hosszú beszédet mond, amit Poliorkétész valószínűleg nem viselne el.

Leblanc arca grimaszba torzult.

- Azon keresztül hagyjuk el a hajót?

- Miért ne? Babonás vagy? Mondja csak tovább, Mullen!

Az alacsony férfi türelmesen várt a sorára.

- Amint valaki kijut, újra bejöhet a hajóba a gőzcsövek egyikén keresztül. Meg lehet csinálni... némi szerencsével. Máris váratlan vendég lehet az illető az irányítóteremben.

Stuart őszinte kíváncsisággal bámult rá.

- Hogy találta ki mindezt? Egyáltalán, mit tud maga a gőzcsövekről?

Mullen köhintett egyet.

- Azért kérdi, mert a papírdoboz-üzletben dolgozom? Nos... - Egy pillanatra elvörösödött, azután ismét elővette közönyös arckifejezését és hangszínét, hogy újrakezdje egy másik oldalról:

- A cégem díszes papírdobozokat és divatos tárolóeszközöket gyárt. Néhány évvel ezelőtt piacra dobtunk egy sorozat űrhajó alakú cukorkás dobozt gyerekeknek. Ezek a dobozok úgy lettek megtervezve, hogy egy zsinór meghúzásakor kis sűrített levegős tartályok segítségével átlebegtek a szobán, és cukorkákat szórtak szét maguk körül. A sűrített levegő a gőzcsövek utánzatain jött ki. Az volt a fő marketinges ötlet, hogy a kölykök egyszerre röptetik a papírdobozt és szedegetik a cukorkát.

- Végül a termék veszteséges lett. A hajó levert dolgokat az asztalról, törtek a tányérok, és egyszer egy gyerek szemébe is belerepült az egyik. Ráadásul a kölykök nemcsak felszedegették az édességet, de össze is verekedtek érte. Ezreket veszítettünk, ez volt az egyik legnagyobb bukásunk.

- Miközben megterveztük a dobozokat, az egész iroda egyfolytában pörgött. Olyan volt, mint egy játék, ami meglehetősen rosszat tett a munkamorálnak és a hatékonyságnak. Egy időre mindenkiből gőzcső-szakértő lett. Magam is elolvastam néhány könyvet a hajók szerkezeti felépítéséről. Persze, nem munkaidőben.

Stuart nagy érdeklődéssel hallgatta. Végül így szólt:

- Tudja, az ötlet eléggé légből kapott, de működhet, ha van egy hősünk, aki belevág. Van?

- Lehetne maga is! - szólt rá Porter felháborodottan. - Gúnyolódik rajtunk, de nem vettem észre, hogy bármire is önként jelentkezett volna.

- Azért, mert én nem vagyok hős - felelte a fehér kezű. - De én legalább beismerem, Porter! Az a célom, hogy életben maradjak, és a gőzcsőben csúszkálás ezt nem igazán segíti elő. Viszont itt mindenki más nemes hazafi. Legalábbis az ezredes ezt mondja. Tényleg, maga is mehetne, ezredes! Úgyis maga itt a rangidős hős.

- A francba is, ha fiatalabb lennék, és ha magának meglenne a keze, hát most szívesen kihasználnám az alkalmat és rendesen ellátnám a baját! - jegyezte meg Windham.

- Nem kétlem, de ez nem válasz a kérdésemre.

- Tudja azt maga nagyon jól, hogy az én koromban és az én lábammal... - egyik tenyerével megpaskolta merev térdét - nem vagyok abban a helyzetben, hogy bármi ilyesmit műveljek, akármennyire is szeretném.

- Hát igen! - vágta rá Stuart. - Én pedig ugyancsak nyomorék vagyok - mutatta fel két műplazma kezét ahogy Poliorkétész bölcsen rá is mutatott erre. Ez kivon minket a dologból, de a többiek vajon miféle szerencsétlen deformitásokkal küzdhetnek?

- Ide hallgasson! - Porter már megint kiabált. - Tudni akarom, mit akar ezzel az egésszel! Hogy mehet végig bárki is egy gőzcsövön? Mi van. ha a klorók pont akkor használják, amikor valaki bent van?

- Nos, kedves Porter, ez is része a sportnak. Ez a dolog izgalmas része.

- De hát akkor, aki bent van, az megfő, mint egy rák!

- Jó hasonlat, de merőben pontatlan. A gőz nagyon rövid idő alatt áramlik végig a csövön, egy vagy két másodperc alatt, és ez még bőven belül van az űrruha szigetelőképességén. Azonban a gőz percenkénti több száz kilométeres sebességgel száguld, tehát simán kifújja az embert a hajóból, mielőtt egyáltalán felmelegítené. Így teljesen biztonságban lehet lenni a kloróktól. Persze, visszajönni esélytelen...

Porter egészen beleizzadt a gondolatba.

- Nem ijesztett meg, Stuart!

- Nem? Ez azt jelenti, hogy maga akar menni? Biztosan végiggondolta, mit jelent kint lógni az űrben? Egyedül lesz. Ténylegesen és visszavonhatatlanul egyedül. A gőzcsóva miatt valószínűleg nagy sebességgel pörögve száguldana egyre távolabb a hajótól. Persze, nem érezné, önmaga számára szinte mozdulatlannak tűnne. Viszont a csillagok úgy járnák körbe, hogy szinte fénycsíkokká változnának. Sohasem állnának meg. Idővel az űrruha fűtőegysége kimerülne, az oxigén elfogyna, és maga nagyon lassan halna meg. Sok ideje maradna eltűnődni a dolgokon. Vagy ha siet, akkor egyszerűbb kinyitni az űrruhát. Persze, az sem lenne kellemes. Láttam olyan emberek arcát, akiknek véletlenül kiszakadt a védőöltözéke, és borzalmas volt. Viszont tény, hogy sokkal gyorsabb halál lenne...

Porter elfordult, és nyugtalanul a helyiség egy távolabbi falához ment.

- Újabb jelentkező esett ki - jegyezte meg a fehér kezű könnyeden. - Senki többet harmadszor a hősi tettért? Egyelőre nullánál tartunk, és az összeg szabadon emelhető.

- Beszélj csak, Nagyszájú uraság! - vágta oda Poliorkétész nyers, rekedtes hangon. - Még mindig üres hordót döngetsz. Hamarosan kirugdossuk a fogaidat. Van egy srác, aki már most szívesen megtenné, mi, Porter?

A kérdezett csupán a tekintetével igazolta a feltevést.

- Akkor mi van veled, Poliorkétész? - kérdezte Stuart. - Te vagy az, aki puszta kézzel veti magát a fegyveres ellenségre! Segítsek felvenni az űrruhát?

- Majd megkérlek, ha segítség kell!

- És te, Leblanc?

A társaság legfiatalabb tagja próbálta annyira összehúzni magát, hogy lehetőleg el is tűnjön a többiek szeme elől.

- Még azért sem, hogy visszamehess Margarethez?

A fiú csak megrázta a fejét.

- Mullen?

- Nos... megpróbálom.

- Tessék?

- Azt mondtam: igen, megpróbálom. Végül is, az én ötletem.

Stuart egészen megütközött a válaszon.

- Komolyan beszél? Hogy...?

Mullen lebiggyesztette mindig kimérten összeszorított ajkát.

- Mert más úgysem fogja elvállalni.

- Ez nem elegendő ok. Magának semmiképpen.

Mullen megvonta a vállát.

Stuart mögött sétabot gumitalpas vége koppant a padlón.

- Tényleg menni akar? - kérdezte Windham.

- Igen, ezredes.

- A francba is! Ez esetben hadd rázzam meg a kezét! Maga igazán nagyszerű ember. Igazi... földi ember, az istenre mondom! Csinálja meg! Győzze le az ellenséget vagy bukjon el, én itt leszek, hogy elmondjam, milyen nagyszerűen döntött!

Mullen tétován húzta ki a kezét a másik férfi őszinte és tisztelettel telt szorításából.

Stuart csak állt és nézett. Igen kellemetlen helyzetbe került - olyan helyzetbe, amelyben a lehető legritkábban találta magát.

Nem találta a szavakat.

A feszültség maradt, a jellege megváltozott. A frusztráció okozta szomorúság enyhült, a terv és a jelentkezés okozta izgalom vette át a helyét. Még Poliorkétész is átnézte a rendelkezésükre álló űrruhákat, hogy rövid megjegyzésekkel tudassa, melyiket tartja a legbiztonságosabbnak.

Mullennek némi gondot okozott az űrruha, ernyedten lógott rajta még úgy is, hogy majdnem teljesen behúzták az állítható illesztéseket. Már csak a sisakot kellett felvennie. Zavartan tekergette a nyakát.

Stuartnak némi erőfeszítésbe tellett odavinni a sisakot. Műplazma kezével nem bírta rendesen szorítani a nehéz eszközt.

- Jobban teszi, ha még most megvakarja az orrát - jegyezte meg. - Egy ideig nem lesz rá lehetősége. - Nem tette hozzá, de odagondolta, hogy "Talán soha többé nem lesz rá lehetősége."

- Azt hiszem, szükségem lesz egy tartalék oxigénhengerre - mondta Mullen színtelen hangon.

- Jó ötlet.

- Redukálószeleppel.

Stuart bólintott.

- Értem, mire gondol. Ha a gőz kifújja a hajóból, akkor visszanavigálhatja magát a hengerrel, mint egy akció-reakció motorral.

Felcsatolták a sisakot, és felrögzítették a tartalék oxigénhengert is Mullen derekára. Poliorkétész és Leblanc közös erővel emelte be a könyvelőt a V-cső ásító szájába. Odabent baljós sötétség honolt: a cső fémbélését gyászfeketére festették. Stuart egy pillanatra dohos kriptaszagot is érzett, de tudta, hogy csupán a képzelete játszik vele.

Amikor Mullen már félig bent volt, Stuart megpaskolta a sisakot:

- Hall engem odabent?

Bólintás volt a válasz.

- Működik a lélegeztető? Utolsó ellenőrzés?

Mullen feltartott hüvelykujjal jelezte, hogy minden rendben van.

- Ne használja a rádiót! A klorók elfoghatják a leadott jeleket.

Stuart habozott, mielőtt ellépett a V-cső nyílása mellől. Poliorkétész széles keze leeresztette Mull ént, és hallották, ahogy a ruha acéltalpa a külső zsilipajtónak koppan. Ijesztő véglegességgel zárták le a belső ajtót, a szilikontömítés hangosat sóhajtott a beállt csendben. Mindent a helyére illesztettek.

Stuart a külső zsilipajtót lezáró karnál állt. Egy határozott mozdulattal meghúzta, és a V-csőben nullára esett a légnyomás. Apró, vörös fénypont jelezte, hogy a külső ajtó kinyílt - azután a fény kihunyt, a zsilipajtó becsukódott, és a légnyomásmérő mutatója lassan visszaállt a normális tartományba.

Kinyitották a belső ajtót, és a V-cső üresen ásított rájuk.

Először Poliorkétész talált rá a hangjára:

- Az a kis gazember tényleg kiment! - Csodálkozva nézett a többiekre. - A kis fickónak van vér a pucájában!

- Jobb, ha felkészülünk - jegyezte meg Stuart. - Van rá esély, hogy a klorók észrevették a zsilip kinyitását. Idejöhetnek körülnézni, és akkor fedeznünk kell Mullent.

- De hogyan? - kérdezte Windham.

- Észreveszik, hogy Mullen nincs itt. Majd azt mondjuk, hogy kiment a dolgát végezni. A klorók ismerik ezt a számukra különleges rigolyát, hogy a földiek irtóznak tőle, ha megzavarják őket a magányos ürítésben, ezért biztosan nem ellenőrzik. Ha elég sokáig feltartjuk őket...

- Mi van, ha meg akarják várni vagy ellenőrzik az űrruhákat? - vetette fel Porter.

Stuart vállat vont.

- Reméljük, hogy nem teszik. És légy szíves, Poliorkétész, ne kavarogj, ha valamelyik bejön!

- Úgy, hogy a kis fickó odakint van? - mordult fel a görög. - Mit képzelsz rólam, Nagyszájú? - Ellenségesen nézett a másikra, azután ujjaival megdörzsölte a fejbőrét göndör fürtjei alatt. - Kinevettem. Asz’ittem, olyan, mint egy vénasszony. Szégyellem magam.

Stuart megköszörülte a torkát.

- Nézzék, én is mondtam olyasmit, ami talán nem mindenkinek volt vicces. Csak elnézést szeretnék kérni, ha még lehet.

Morózusan elfordult, és a matracához ment. Lépéseket hallott maga mögött és érintést érzett a vállán. Leblanc követte.

- Folyton az jut eszembe, hogy milyen idős lehet Mr. Mullen? - mondta az ifjú.

- Hát, nem gyerek már, az biztos. Szerintem negyvenöt vagy ötven körül lehet.

- Nem gondolja, Mr. Stuart, hogy inkább nekem kellett volna mennem? Én vagyok itt a legfiatalabb. Nem esik jól, hogy hagytam egy idős embert menni magam helyett. Gonosznak érzem magam tőle.

- Tudom. Ha belehal, akkor még rosszabb lesz.

- De hát Ő jelentkezett! Nem mi vettük rá, ugye?

- Ne próbálj kitérni a felelősség elől, Leblanc! Nem fogod tőle jobban érezni magad. Egyikünknek sincs jobb oka kockáztatni az életét, mint neki. - Azzal Stuart leült a matracára, és a gondolataiba merült.

Mullen érezte, ahogy a talpa alól eltűnik az akadály, és a falak gyorsan, túl gyorsan tovacsusszannak. A zsilipből elszökő levegő őt is kirántotta volna az űrbe, ezért kezét és lábát ijedten a falnak támasztva fékezni próbálta magát. A tetemeket így szinte kilőtték, de ő még nem halt meg - egyelőre.

Lába kiszabadult, és kapálózni kezdett vele. Azután meghallotta a halk koccanást, amint az egyik mágneses talp elérte a hajó külső burkolatát, és a következő pillanatban hangos szisszenéssel a teste is kikerült a Vcsőből, mint pezsgős dugó az üvegből. A lyuk szélén veszélyesen megtántorodott - megzavarta a nézőpont megváltozása, ahogy a V-cső nyílása hirtelen ismét lentre került. Visszanyerte egyensúlyát és hátrébb lépett, közben a zsilip külső ajtaja zajtalanul becsukódott.

Hirtelen valótlannak érezte az egész helyzetet. Lehetetlennek tűnt, hogy ő, Randolph F. Mullen kint áll egy űrhajó külsejére ragadva. Ezt még azok közül is kevesen tették meg, akik folyamatosan az űrben utaztak.

A fájdalomnak csak fokozatosan ébredt tudatára. Ahogy kikerült a lyukból, és egyik talpa a burkolatra tapadt, teste majdnem kettétört a különböző erőhatásoktól. Próbált arrébb menni, de mozdulatait rendezetlennek, irányíthatatlannak érezte. Úgy vélte, nem tört csontja, de a bal oldalát komolyan meghúzta.

Összeszedte magát, és végignézve az űrruhán felfedezte, hogy a csuklójára helyezett lámpák bekapcsoltak; ezeknek a fényénél nézte az imént a V-cső becsukódó ajtaját. Nyugtalanul jutott eszébe, hogy a klorók megláthatják a mozgó fénypontokat odabentről. Megkereste a kapcsolót, és eloltotta a csuklólámpákat.

Mullen sohasem képzelte volna, hogy egy hajó külsején állva nem láthatja magát a burkolatot. Odalent ugyanolyan sötét volt, mint fent. A csillagok, mint kiterjedés nélküli, megfagyott fénypontok függeszkedtek a sötétségben. Nem biztosítottak elegendő fényt, nem világították meg az űrhajót. Még a saját lábát sem látta!

Megszédült, ezért inkább ismét felfelé nézett, a csillagokra. Mintha lassan elmozdultak volna - vagy inkább a hajó forgott lassan a tengelye körül? Nem tudta eldönteni. Az ő nézőpontjából a csillagok mozogtak. Tekintetével követte őket, amíg egy részük el nem tűnt a hajó mögött. Közben újabbak bukkantak fel az ellenkező oldalon. Maga a jármű csupán fekete foltnak Játszott ott, ahol nincsenek csillagok.

"Még hogy nincsenek! De hát itt van egy a lábam előtt!" Majdnem lehajolt érte, de azután rájött, hogy csak a fém tükrözött vissza elszórtan egy-egy csillagot.

Óránként több ezer mérföldes sebességgel haladtak. A csillagok is. A hajó is. Ő maga is. Nem számított. Csak a csendet és a sötétséget érzékelte. A világ lassú forgását. Tekintetével ismét követni kezdte őket...

Sisakja halk, harangszerű kondulással koppant a hajótesten.

Pánik közeli állapotban tapogatta meg a sisakját vastag szilikátkesztyűjével. Talpa még mindig szilárdan a felszínre tapadt, de térdben hátrahajolva majdnem lefeküdt a hajóburkolatra, teste kissé el is csavarodott jobbra. A hajón kívül nem volt gravitáció. Ha hátrahajolt, semmi sem húzta lefelé a testét, ezáltal az ízületeit sem terhelte. Egyszerűen nem érezte, hogy behajlott a térde, a teste pedig úgy maradt, ahogy beállította.

Vadul ellökte magát a felszíntől és felegyenesedett, azonban teste nem állt meg. Meggörnyedve előreesett.

Másodszor már lassabban próbálta, óvatosan a burkolatra tette a kezét és megtámasztotta magát, csak ezután egyenesedett fel. Lassan, nagyon lassan. Két karjával egyensúlyozott, bár gravitáció nélkül inkább csak irányokat tartott önmagához képest, mintsem ténylegesen megsegítette volna az egyensúlyérzékét.

Amikor végre ismét egyenesen és biztosan állt a lábán, rájött, mennyire émelyeg és szédül.

Körülnézett* "Istenem, merre lehetnek a gőzcsövek?" Mindenhol csak feketét látott fekete alapon, néhány visszatükröződő csillagponttal.

Visszakapcsolta a csuklólámpákat. Nem látott sugarakat, csak az elliptikus fényköröket a kék acélon. A méretes szegecsek késpenge élességű árnyékot vetettek, ugyanolyan feketéi, mint az űr körülöttük. Nem volt átmenet fény és sötétség között, csak a legélesebb határ.

Megmozdította egyik karját, és teste enyhén elmozdult az ellenkező irányba. Akció-reakció. Megpillantotta egy gőzcső sima, hengeres oldalát.

Próbált elindulni. Lába a burkolathoz tapadt, de viszonylag könnyen elszakította tőle, mintha könnyen engedő futóhomokból húzta volna ki. Felemelte öt centire, és majdnem elszabadult. Tartott tőle, hogy tíz centinél már el is szállhat.

Előbbre tolta, és letette; mintha visszadugta volna a futóhomokba. Amikor a talpa megközelítette a burkolatot, a mágnes hirtelen lerántotta. A felszínre érve a fémtalp kondult egyet - az űrruha levezette a rezgést, de a hangokat eljuttatta a füléig.

Rettegve torpant meg. Az űrruha belső párásodásától védő dehidrátorok nem tudtak mit kezdeni a hirtelen izzadságrohammal, amely eláztatta a homlokát és a hónalját.

Várt, azután ismét felemelte a lábát - csupán néhány centire, megtartotta, végül előremozdította. A vízszintes, tehát a mágneses erőt nem befolyásoló mozgás nem igényelt erőfeszítést, azonban tartania kellett a lábát, nehogy lecsapódjon.

Lassan tette le és zihált az erőlködéstől. Minden lépés maga volt a megtestesült kín. Mindkét térde recsegett és bal oldalába késforgató fájdalom hasított.

Megállt, hogy ne izzadjon annyira. A sisak arclemeze kezdett bepárásodni. Amíg várta, hogy letisztuljon, körülnézett a csuklólámpákkal; a gőzcső közvetlenül előtte ágaskodott.

A hajót négy ilyen csővel szerelték fel, kilencven fokban egymáshoz képest és ferdén a hajó tengelyére. A gőzcsövekkel "finomhangolták" az irányítást - az elöl és hátul elhelyezett főhajtóművek csupán a sebesség és a fő haladási irány meghatározására készültek, illetve a hiperatomi meghajtás felelt az ugrásokért.

Időnként azonban igazítani kellett egy kicsit az irányon, és ilyenkor munkába állították a gőzcsöveket. Egyesével csupán négy különböző irányba tudták elmozdítani a hajót, ha azonban egyszerre többet használtak és megfelelő módon beállították a gőz tolóerejét, akkor bármilyen kívánt irányt felvehettek a segítségükkel.

Az eszközt évszázadok óta nem fejlesztették tovább, egyszerűsége szükségtelenné tette a továbbgondolást. Az atommáglya pillanatok alatt felmelegítette a vizet, és a forró gőz egy másodperc törtrésze alatt elindult a megfelelő vetőcső felé. Állítólag a vizet olyan magas hőmérsékletre hevítették, hogy a gőze előbb szétesett hidrogénre és oxigénre, végül már csak elektronokat és ionokat lövellt ki a csövön. Valójában ezt soha senki nem mérte be - jól működött a dolog, így nem volt rá szükség.

A kritikus ponton a tűszelepek kioldottak, és a gőz rövid, de annál elképesztőbb erejű csóvában lövellt ki az űrbe. Az akció-reakció elvének engedelmeskedő hajó elkerülhetetlenül és megállíthatatlanul elindult az ellenkező irányba, elmozdult saját gravitációs középpontja körül. A megfelelő irányú és erejű löketek segítségével hamar felvették és rögzítették a kívánt irányt, azután a jármű már erre haladt tovább, változatlan sebességgel.

Mullen felhúzta magát a henger széléhez. Elképzelte magát kívülről: maszatfolt egy tojásdad szerkezet burkolatán, amely óránként több tízezer mérföldes sebességgel vág át az űrön.

Azonban semmiféle légáramlat nem söpörhette le a fémfelületről, és mágneses talpa erősebben fogta vissza az űr semmijétől, mint ahogy kedvére való lett volna.

Bekapcsolt csuklólámpákkal hajolt le, hogy belenézzen a cső sötétjébe, és a hajó rögtön arrébb mozdult, ahogy megváltozott az irányérzékelése. Próbálta a kezével megtartani magát, de valójában nem zuhant semerre. Emlékeztetnie kellett magát, hogy az űrben nincs fel vagy le, csak gravitációhoz szokott tudata próbál ilyen iránymeghatározásokkal élni.

A hengert épp elég nagyra formálták ahhoz, hogy szükség esetén egy ember bebújhasson szerelni. Lámpájával Mullen hamar megtalálta a létrafokokat. Megkönnyebbülten felsóhajtott: nem minden hajón látják el létrával a gőzcsöveket.

Bemászott. Úgy érezte, mintha mozgásával arrébb lökné a hajót. Egyik karjával felnyúlt a csőben, és kitapogatta a létrát, majd egyik lábát felemelte, és behúzta magát.

Amikor az egészbe belefogott, kemény csomó formálódott a gyomrában, amely kínzó fájdalmakat okozó kődarabbá változott. Ha úgy döntenek, hogy irányt változtatnak, vagy csak igazítanak rajta egy kicsit, akkor kicsap egy gőzlöket, és...

Nem hallaná, észre sem venné. Az egyik pillanatban még fél kézzel a létrába kapaszkodva a következő fokot keresné tapogatózva, a következőben már egyedül lebegne valahol az űr mélyén. A hajó fekete pontként veszne el a csillagok közti sötétségben. Egy pillanatra talán kavargó jégkristályokat is láthatna maga körül, ahogy megcsillannak csuklólámpájának fényében. Keringenének körülötte, mint pöttömke bolygók egy abszurd és lassan kihunyó nap körül.

Ismét rettegésroham tört rá, és megizzadt. Ezúttal szomjúság fokozta kínjait, de mindent kivert a fejéből. Amíg nem száll ki az űrruhából, addig biztosan nem juthatott innivalóhoz - ha lesz még erre lehetősége.

Még egy létrafok. Még egy és még egy. Mennyi lehet még hátra? Keze megcsúszott, és Mullen megtorpant mászás közben. Lámpája fényében meglepetten bámult a csillogó felületre.

Jég?

Végül is, miért ne? Bármilyen forró is volt a gőz, abszolút zéró közeli hőmérsékletű fémcsőben lövellt ki. Az érintkezés időtartama nem lehetett elegendő ahhoz, hogy az acél a víz fagyáspontja fölé melegedjen. A jégréteg lassan szublimálódott a vákuumban. Végeredményben, egyedül a csóva sebessége akadályozta meg, hogy a szelepek befagyjanak, és a kinti hideg eljusson a víztartályokig.

Tapogatózó keze hamarosan elérte a létra végét. Ismét bekapcsolta a csuklólámpát, és szíve mélyéről feltörő rémülettel nézte a fél hüvelyk átmérőjű fúvókát a fénykörben. Halottnak, ártalmatlannak tűnt. Azonban bármikor kinyílhatott, alig egy mikroszekundummal azelőtt, hogy...

A fúvóka körül a szeleptömítés csuklós fedélen kapott helyet, amely befelé nyílt. Rugós szerkezete lehetővé tette, hogy engedjen a gőznyomás első vad lökésének, még mielőtt az kimozdítja tehetetlenségéből a hajó hatalmas tömegét. Ezután a gőz visszaszivárgott a belső tartályba, így megtörte a löket erejét, de az összenergiát változatlanul hagyta, csupán időben elnyújtotta a folyamatot, hogy megvédje a hajótestet a visszacsapástól.

Mullen erőt vett magán, belekapaszkodott az utolsó létrafokba, és nekifeszült a külső zárnak. Az engedett egy kicsit, és bár merev volt, nem kellett sok, hogy bepattanjon a horonyba, és megnyíljon.

A férfi ismét nekifeszült, és elfordította a szerkezetet, közben érezte, ahogy teste elcsavarodik az ellenkező irányba. Óvatosan benyúlt, és kiakasztotta az apró kapcsolót, amely kiszabadította a rugókat, hogy a fedél nyitva maradjon a szereléshez. A könyvelő elégedetten nyugtázta, hogy még jól emlékszik az elolvasott könyvekre.

Behúzta magát a szerkezetbe, amely épp elég nagy volt, hogy - ismételten - lehetővé tegye az esetleges javítást. Visszaigazította maga felett a külső fedelet; ha gőz csap ki, már csak odáig fújhatta el, A nyomás azonnal péppé zúzná, de legalább olyan gyorsan bevégezné, hogy nem lenne ideje bármit is érezni belőle.

Lassan leakasztotta övéről a tartalék oxigéntartályt. Már csak a belső zsilipzár képezett akadályt közte és az irányítóterem között. Ez a fedél kifelé nyílt, így a gőznyomás csak szorosabbra zárhatta, mintsem kinyitotta volna. Ráadásul tökéletesen zárt és a felülete teljesen simának tűnt. Kívülről nem lehetett kinyitni.

A zár fölé húzta magát, begörbített hátát nekivetette a befelé nyíló felső fedélnek. Ebben a pózban nehezen lélegzett, és a tartalék tartály is majdnem kicsúszott a kezéből. Fogta a hengerre rögzített, fémhálós csövet, és kiegyenesítette, azután nekinyomta a belső fedélnek. Hogy koppanjon. Újra meg újra.

A zajnak fel kellett keltenie a klór ók figyelmét. Biztosan odamennek, hogy megnézzék, mi kopog.

Csak ki kellett várnia, hogy észrevegyék. Alapesetben előbb levegőt engednek a zsilipek közé, hogy zárva tartsák a külső fedelet. Azonban csak a rugók felét akasztotta vissza, a külső fedél részben nyitva maradt, így a kinti vákuum kiszippantaná az összes levegőt az űrbe.

Mullen kitartóan kopogtatott. Ha a klorók ránéznek a légnyomásmérőre, láthatják, hogy alig mozdul el a mutató. Vagy feltételezhetik, hogy biztosan minden jól működik?

- Már másfél órája elment - jegyezte meg Porter.

- Tudom - mondta Stuart.

Mind nyugtalanul, ingerlékenyen várakoztak, ám a korábban köztük lévő feszültség már semmivé foszlott. Úgy tűnt, minden hevesebb érzelmet kivetítettek a hajó burkolatára.

Porter zaklatottan járkált. Mindig is egyszerű életfilozófiát követett: vigyázz magadra, mert csak a te kedvedért senki sem fog vigyázni rád. Feldühítette, hogy ez az egyszerű alaptétel is megrendült.

- Ugye, nem gondolják, hogy elkapták? - kérdezte a többiektől.

- Már hallottunk volna róla - válaszolta Stuart röviden.

Porter szánalmasan sajgó szívvel vette tudomásul, hogy senkinek nem áll szándékában beszélgetni vele. Megértette: nem igazán vívta ki a tiszteletüket. Egy pillanatra önigazolások sorozata futott át az agyán. A többiek is megijedtek. Az embernek elidegeníthetetlen joga aggódni és félni. Senki sem hal meg szívesen. Ő legalább nem tört meg, mint Arisztidész Poliorkétész. És nem is bőgött, mint Leblanc. Ő legalább...

Azonban végül mégis Mullen ment ki, nem ő.

- Maguk szerint miért csinálta? - kérdezte, mire mindenki ránézett, de a tekintetükben értetlenség ült. Portért nem érdekelte; a kérdés annyira nyugtalanította, hogy ki kellett mondania. - Csak tudni szeretném, miért kockáztatja az életét?

- Az a férfi egy igazi hazafi - válaszolta Windham.

- Egy francokat! - Porter már a hisztéria szélén járt. - A kis fickónak nincsenek érzelmei! Mindenre van valami oka, és én tudni akarom, mi oka volt erre, mert...

Nem fejezte be a mondatot. Majdnem kimondta, hogy ha a középkorú kis könyvelőnek elég jó oka volt a cselekvésre, akkor az neki is elég jó ok lett volna.

- Átkozottul bátor kis fickó, az már biztos - jegyezte meg Poliorkétész.

- Na, ide figyeljenek! - kezdte megint Porter. - Lehet, hogy megakadt odakint. Bármit is csinál, lehet, hogy nem tudja egyedül véghezvinni. Én... én önként jelentkezem, hogy utána megyek!

Reszketett, de kimondta, és belül mélyen rettegett a szarkasztikus ostorozástól, amit Stuart jogosan zúdíthatott volna rá. Azonban a fehér kezű csak nézett rá, talán meglepetten, és Porter nem mert a szemébe nézni, hogy megbizonyosodjon a dologról.

- Adjunk neki még egy fél órát... - javasolta Stuart halkan.

Ezúttal Porteren volt a meglepetés sora. Felpillantott, és nyomát sem lelte gúnynak a fickó tekintetében - sőt kifejezetten barátságosan nézett rá. Mind barátságosan méregették.

- Jó - mondta félénken azután...

- Azután a jelentkezők sorsot húznak gyufaszálakkal vagy bármi hasonlóan demokratikus módon. Ki jelentkezik még?

Mind felemelték a kezüket. Még Stuart is.

Azonban Porter boldog volt, hogy ő jelentkezett először. Ugyan a nyugtalanságát nem csökkentette a beígért fél óra, de legalább átalakította másféle aggodalommá.

A lény meglepte Mullent. A belső zsilipfedél benyílt, és hosszú, vékony, kígyószerű, szinte fej nélküli nyak kúszott be rajta. A kloró képtelen volt védekezni a kiszökő belső légkör szívóhatása ellen.

A kinyíló ajtó félrecsapta a tartalék tartályt, az majdnem kirepült a könyvelő kezéből. A férfi egy pillanatra megdermedt a félelemtől, de a légáramlattal küzdve újra erős fogást talált a hengeren. Kivárt, amíg csak mert, hogy az irányítóban egyre csökkenő légnyomás hatására gyengüljön a légáramlat ereje is, azután két marokra fogva a tartályt lecsapott.

Az inas nyakat találta el, majdnem el is törte. Hátát a külső zsilipfedél csukott felének vetette, így a légáramlat egyáltalán nem érte, és akadálytalanul mozgathatta a kezét. Újra lecsapott, ezúttal az apró fejre, és folyékonyra zúzta az egyik dülledt szemet. A vákuum zöld vért szippantott ki a maradványokból.

Mullen nem merte elhányni magát, pedig nagyon jó lett volna.

Lehunyt szemmel nyúlt hátra, kitapogatta a külső zsilipfedél nyitott felét, és a helyére csavarta azt. Eltartott néhány másodpercig, mire a jól szigetelt fémlap becsukódott, és a rögzítés újra belekapaszkodott a rugókba. A levegőpumpák dolgozni kezdtek az irányítóterem légkörének helyreállításán.

A kloró teteme mellett Mullen bemászott a helyiségbe. Üresen találta.

Épp csak regisztrálta a tényt, amikor hirtelen térdre esett. Nehézkesen állt fel. A gravitáció váratlanul érte, ráadásul a hajónak ezen a részén klorián gravitációt tartottak fenn, ami azt jelentette, hogy földi viszonyokhoz szokott izomzata ötven százalék túlterhelést kapott. "Legalább a talpam nem ragad le" - gondolta. A hajó belső szerkezetét alumíniumötvözetből készítették, a padlót pedig műanyag réteg borította.

Lassan körbenézett. A kloró teste ernyedten omlott össze, már csak néhány rándulás mutatta, hogy nemrég még élt. Mullen leküzdötte undorát és átlépett felette, becsukta a gőzcső belső zsilipfedelét.

Az egész helyiség epebajos színben játszott a sárgászölden világító lámpáktól. A kloró atmoszféra betegessé tette a fényt.

Mullen váratlanul támadt tisztelettel nézett körbe Az idegenek valamiképpen lekezelték a környezetüket, hogy a klór maró hatása ne kezdje ki a tárgyakat. Még a Föld fényes, műanyag réteges falitérképe is teljesen érintetlennek tűnt. A kontinensek jól ismert körvonalai egy időre magukhoz vonzották a férfi tekintetét...

Mozgást vett észre a szeme sarkából. Odafordult, már amennyire gyorsan a nehéz űr ruha engedte, és a látványtól felsikoltott. A halottnak hitt kloró épp felállt.

Nyaka ernyedten lógott, a végén nedvedző húsmassza hasznavehetetlenné vált, de karjai vakon kinyúltak, és a mellkasa körüli kis csápok izgatott kígyó nyelvekként kapkodtak mindenfelé.

A lény megvakult; nyaka és feje összezúzása megfosztotta az érzékszerveitől és fuldoklott is, amitől a mozgása meglehetősen rendezetlen lett. Agya azonban sértetlen maradt a hasában. Nem halt bele a sérüléseibe.

Mullen elhátrált. Meg akarta kerülni ellenfelét, és esetlenül próbált lopakodni, bár sejtette, hogy a kloró meg is süketült. A torzó botladozva lépett, nekiment a falnak, és tapogatózva haladt mellette.

A férfi kétségbeesetten nézett körül valami fegyvert keresve, de semmit sem talált. Csak az ellenfele derekán látott fegyvertokot, de nem mert odanyúlni. Rögtön le is hülyézte magát, amiért nem vette el a pisztolyt az első adandó alkalommal.

Kinyílt az ajtó, szinte zajtalanul; Mullen is csupán látta, ezért vette észre. Reszketve kapta oda a tekintetét.

Belépett a másik idegen, természetesen teljesen sértetlenül. Egy pillanatra megállt az ajtóban, mellkasi csápjai megmerevedtek a döbbenettől. Nyakkocsányát lassan előrenyújtotta, borzalmas szemével először a földire, azután megcsonkított társára pillantott.

Azután keze az oldalához kapott.

Mullen gondolkodás nélkül, pusztán az életösztön reflexéből mozdult. Előrenyújtotta a még mindig a kezében tartott, tartalék oxigénpalack csövét, és eltekerte a szelepet. Eszébe sem jutott, hogy foglalkozzon a nyomásbeállítással, csak hagyta kiáramlani a gázt és próbált megállni a lábán.

Látta az oxigént. Sápadt csóvaként csapott ki a csőből, áttörte a klóros zöldet. Akkor érte el a klorót, amikor az kicsatolta a fegyvertokot.

A lény hátratántorodott, és kitárta két karját. Csőrszerű szája riadtan, de hangtalanul kinyílt fej dudorán. Az idegen még egyet lépett hátra, de megbotlott, és elesett. Vonaglott egy hosszú percig, azután mozdulatlanná dermedt. Mullen közelebb lépett, és végigfújta a testet oxigénnel, mintha lángokat oltana el egy poroltóval, A biztonság kedvéért a végén még megemelte fémtalpát, és rálépett a kocsányszerű nyak középső részére.

Az első áldozata felé fordult. Addigra már az is összeesett, és mozdulatlanná dermedt.

A helyiség levegőjének beteges zöldje halványabb lett az oxigéntől. Ennyi is elég lett volna, hogy kinyírjon egy légiónyi klorót. A tartalék tartály kifogyott.

A könyvelő átlépett a halott lényen, kiment a vezérlőből, és a foglyok szobája felé indult a főfolyosón.

Beindult az adrenalinakció reakciója. Összefüggéstelenül, rémülten nyöszörgött.

Stuart fáradtan ácsorgott. Megint az irányítópultnál állt. Két földi könnyűcirkáló tartott feléjük. Több mint huszonnégy órája többé-kevésbé egyedül kezelte a műszereket. Kiszűrte a klórt és kidobta az atmoszféra-átalakítót, hogy visszaállítsa az eredeti légkört. Lokalizálta a hajó elhelyezkedését az űrben, próbált megtervezni valamiféle útvonalat, és gondosan lekódolt jeleket küldött. Végül választ is kaptak.

Így, amikor az irányítóterem ajtaja kinyílt, kissé idegesen fordult oda. Túl fáradt volt bármilyen szófocihoz. Mullen lépett be.

- Az istenit, Mullen! Feküdjön vissza, és pihenjen még! - mondta Stuart.

- Elegem van a pihenésből - válaszolta Mullen. - Bár nemrég még álmomban sem hittem volna, hogy egyszer ezt mondom.

- Hogy érzi magát?

- Mindenem merev és fáj. Főleg az oldalam... - Vágott egy kelletlen grimaszt, és akaratlanul is körbepillantott.

- Már ne keresse a klorókat! Kidobtuk a szerencsétleneket - jegyezte meg Stuart, miközben visszafordult a műszerekhez. Megrázta a fejét:

- Sajnálom őket. Az ő nézőpontjukból Ők az emberi lények, és mi vagyunk az idegenek. Nem mintha örültem volna, ha megölik magát, de érti, ugye?

- Értem, persze.

Stuart oldalvást a kis termetű könyvelőre pillantott, aki épp a Föld falitérképét nézegette.

- Tudja, tartozom magának egy személyes bocsánatkéréssel - folytatta a fehér kezű. - Nem sokat néztem ki magából.

- Joga volt hozzá - jött a válasz száraz hangon, érzelemmentesen.

- Nem igaz. Senkinek sincs joga lenézni másokat. Ez a jog csak kemény élettapasztalat útján szerezhető meg.

- Sokáig tartott, mire kitalálta ezt a bókot?

- Egész nap csak ez járt a fejemben. Talán el tudom magyarázni. A kezemről van szó. - Odamutatta a műplazma végtagokat. - Nehéz azzal a tudattal élni, hogy körülöttem mindenkinek megvannak a saját kezei. Mindenkit gyűlöltem emiatt. Minden tőlem telhetőt meg kellett tennem, hogy kitapasztaljam és becsméreljem a motivációikat, rámutassak a hiányosságaikra, nyilvánosság elé tárjam a hülyeségeiket.

- Nem kell megmagyaráznia - mondta Mullen, miközben nyugtalanul járkálni kezdett.

- De igen - ellenkezett Stuart halkan. Gondolatai belülről feszegették a koponyáját, követelték, hogy fogalmazza meg őket: - Már évekkel ezelőtt feladtam, hogy bármi jót lássak az emberekben. Azután jött maga, és bemászott a V-csőbe.

- Jobb, ha tudja - válaszolta a könyvelő hogy meglehetősen gyakorlatias és önös okokból vágtam bele az egészbe. Nem azért, hogy bárki is hősnek tartson.

- Én sem erre akarok kilyukadni. Tudom, hogy semmit sem tesz ok nélkül. A lényeg az, amit ezzel a cselekedettel mondott nekünk, többieknek. Egyetlen perc alatt decens társasággá változtatott egy rakás nyavalygó hülyét. Pedig nem volt nagy varázslat; már eleve ilyenek voltunk mind, amilyenné maga tett minket. Csak kapaszkodókat kerestünk, és maga mutatott egyet. Ez rám is igaz. Maga megmutatta az emberi értékeket, és remélhetőleg megjegyzem őket egész hátralévő életemre.

Mullen kényelmetlenül elfordult. Kinyújtotta egyik karját, és ujjaival megérintette a térképet.

- A virginiai Richmondban születtem. Valahol itt van. Leszállás után oda megyek először. Maga hol született?

- Torontóban - felelte Stuart.

- Az itt van - mutatott egy másik pontra. - A térképen viszonylag közel vannak egymáshoz, nem gondolja?

- Kérdezhetek valamit? - kérdezte a fehér kezű.

- Ha akar...

- Miért ment ki?

Mullen amúgy sem széles ajka még inkább elvékonyodott. A szokásos, száraz hangján kérdezett vissza:

- Nem fogja a meglehetősen prózai indok csökkenteni a lelkesítő hatást?

- Nevezzük intellektuális kíváncsiságnak. Mindenkinek nyilvánvaló oka lett volna megcsinálni, amit maga meg is tett. Porter halálra rémült a gondolattól, hogy fogva tartják, Leblanc minél előbb haza akart menni a szerelméhez, Poliorkétész meg akarta ölni a klorókat, és Windham köztünk a legnagyobb hazafi, legalábbis a saját elmondása szerint. Ami engem illet, attól tartok, nemes idealistának hittem magam. Ugyanakkor egyikünkben sem volt elég erős a motiváció, hogy felvegyük az űrruhát és beugorjunk a V-csőbe. Azt viszont sehogy sem értem, hogy pont magát mi vette rá erre?

- Mire fel a kifejezés, hogy "pont engem"?

- Ne sértődjön meg, de mintha nem nagyon lennének érzelmei...

- Valóban? - Mullen hangja nem változott. Kimért és halk maradt, ám valahogy mégis beleköltözött némi feszültség. - Csak gyakorlás és önuralom kérdése, Mr. Stuart, semmi köze a természetemhez. Egy kis termetű embernek nem lehetnek tiszteletre méltó érzelmei. Látott már röhejesebb dolgot, mint egy dühében pattogó kis alakot? Alig százhatvanöt magas és nem egészen ötven kiló vagyok, ha érdeklik a pontos számok. Kihangsúlyoznám az "alig" és a "nem egészen" kifejezéseket.

- Lehetek én tiszteletet parancsoló vagy büszke? Kihúzhatom magam a teljes magasságomban anélkül, hogy ne ingerelnék valakit nevetésre? Hol találok olyan nőt, aki nem fordul el rögtön kuncogva? Az csak természetes, hogy megtanultam visszafogni az érzelmeim külső kifejeződéseit.

- Maga deformitásról beszél. Ha maga nem emlegetné olyan buzgón az első adandó alkalommal, senki sem venné észre, hogy mesterséges keze van. Maga szerint én el tudom dugni azt a tíz centit, ami hiányzik a magasságomból? Ez nem az első és nem is az egyetlen dolog, amit az emberek észrevesznek rajtam.

Stuart elszégyellte magát. Olyan magánügyet feszegetett, amit nem kellett volna.

- Bocsásson meg! - nyögte.

- Miért is?

- Nem kellett volna kényszerítenem, hogy beszéljen erről. Látnom kellett volna, hogy maga... hogy maga...

- Hogy én mi? Hogy én próbálok bizonyítani? Hogy próbálom megmutatni, micsoda szív rejlik ebben a túl kicsi testben?

- Nem akartam gúnyolódni ezen.

- Miért ne? Ostobaság az egész, és semmi köze ahhoz, amiért elintéztem a klorókat. Mit értem volna vele, ha ez jár a fejemben? Elvisznek a Földre, és kamerákat dugnak a képembe? Persze, rövidebbre kell majd venniük az állványokat, hogy megmutassák az arcom, vagy székre állok, amíg feltűzik a medálokat.

- Valószínűleg ilyesmi várható.

- És az nekem miért lenne jó? Azt mondogatják majd: "Jézusom, milyen apró fickó!" És azután? Majd minden szembejövőnek elmondom, hogy én vagyok az a figura, akit a múlt hónapban kidekoráltak a bátorságáért. Mr. Stuart! Maga szerint mennyi medál kellene, hogy tíz centivel magasabbnak és huszonöt kilóval nehezebbnek tűnjek tőlük?

- Ha így fogalmazza meg, akkor nagyon is érthető a nézőpontja.

Mullen a szokásosnál valamivel gyorsabban beszélt; szavait visszafogott lobogás fűtötte, épp csak annyira, hogy elérjék a langyos szobahőmérsékletet.

- Volt olyan idő, amikor még azt gondoltam, hogy majd én megmutatom nekik. Tudja, ez pont az a rejtélyes "nekik", ami az egész világot jelenti. El akartam menni a Földről, hogy egész bolygókat faragjak ki magamnak a galaxisból. Új és a réginél is kisebb Napóleon akartam lenni. Ezért hagytam ott a Földet és mentem el az Arkturuszra. És mit csinálhattam az Arkturuszon, amit a Földön nem? Semmit. Könyveltem. Mérlegeket készítettem. Elmúlt már a hiúság, Mr. Stuart. Inkább próbálok lábujjhegyre állni.

- Akkor mégis, miért csinálta?

- Huszonnyolc évesen utaztam el a Földről az Arkturián-rendszerbe. Azóta ott éltem. Mindez idő alatt ez az utazás az első nyaralásom, az első látogatásom a Földön, Hat hónapig akartam a Földön maradni. Ehelyett elkaptak a klorók, és beláthatatlan ideig fogva tartottak volna. Nem hagyhattam, hogy megakadályozzanak a Föld elérésében. Nem számított, milyen kockázattal jár, meg kellett állítanom őket. Nem egy nő miatt, nem félelemből, gyűlöletből vagy bármiféle idea miatt. Sokkal jobb okom volt rá.

Ismét a falitérkép felé fordult, és odanyúlt; finoman érintette meg a papírt, mintha csak simogatná.

Hangjából eltűnt minden tűz, halkan kérdezte meg:

- Volt már valaha honvágya, Mr. Stuart?

"Jó célt nem lehet..."

Áll egy szobor a Galaxis Egyesült Világainak szívét jelentő ötven zsúfolt négyzetmérföld egymás fölé tornyosuló épületei közötti, egyetlen békés kis foltban, a Hősök Parkjában.

Olyan helyen áll, ahonnan láthatja a csillagokat éjjelente. Egyéb szobrok is szegélyezik a parkot, de ez magányosan álldogál középen.

Nem a legjobb szobor. Vonásai túl nemesek és ridegek, hiányzik belőlük az élet. A szemöldök túl magas, az orr túl szimmetrikus, az öltözék túl rendezett. Úgymond, túl szenteskedő az egész megjelenítés. Az ember így gondolhatja, hogy akit ábrázol, az sokat ráncolta a homlokát az élete során, vagy sokat csuklott, de maga a szobor nem ad helyet ilyesfajta tökéletlenségnek.

Persze, mindez csak érthető túlkompenzálás, végeredményben művészi túlzás. Amíg élt, nem emeltek szobrot ennek a férfinak, és a visszatekintés lehetőségével megáldott utókor bűntudatot érzett emiatt.

Az alapzaton a "Richard Sayama Altmayer" név áll, alatta egy rövid frázis és függőlegesen elhelyezve három dátum. A mondat így szól: "Jó célt nem lehet elbukni." Emellett áll a három időpont: 2755. június 17., 2788. szeptember 5. és 2800. december 21. - új időszámítás szerint, amelyet az első, az ősi korban ezerkilencszáz-negyvenötödikként számon tartott évben bekövetkezett atomrobbanástól kezdtek.

E dátumok egyike sem a férfi születésének vagy halálának napját jelöli. Nem is a házassága vagy valamiféle nagy tett időpontját mutatják, sőt még csak nem is olyasmit, amire az Egyesült Világok lakói örömmel és büszkén emlékezhetnének. Ezek is a bűntudat kifejezéséhez tartoznak.

A lehető legegyszerűbb módon ezek azok a napok, amelyeken Richard Sayama Altmayer börtönbe került a véleményéért.

1. - 2755. június 17.

Huszonkét éves korában Dick Altmayer teljes mértékben képes volt haragot érezni. Sötétbarna haját rövidre vágatta és még nem növesztette meg bajuszát, amely a későbbi éveiben karakteresebbé tette az arcát. Orra természetesen már akkor is keskeny és magas volt, de arcvonásait még a fiatal kor jellemezte. Jellegzetes soványsága csak később alakult ki és tette meg az orrot annak a viszonyítási pontnak, amely ma a több trillió iskolásgyerek fejében él.

Geoffrey Stock megállt az ajtóban, és végignézett barátja dühének eredményén. Kerek arcában tekintete mindig hűvös nyugalommal ült, holott már magára kellett öltenie a katonai egyenruhát, amely a második bőre marad egész hátralévő életében.

- Jóságos Galaxis! - mondta.

Altmayer felpillantott.

- Helló, Jeff!

- Mi történt? Azt hittem, az elveid tiltanak mindenféle pusztítást. Erre itt egy elektronikus könyvolvasó, meglehetősen elpusztulva... - Közelebb lépett, és két ujja közé csippentve egy épen maradt sarkot felemelte a kis szerkezetet.

- Épp olvastam, amikor megszólalt a hullámvevőm - válaszolta Altmayer. - Hivatalos üzenet. Te is tudod, melyik.

- Tudom. En is megkaptam. Hol van?

- A padlón. Amikor rám böfögött, letéptem a hengerről. Várj, kidobom az atomizálóba!

- Ne csináld, hé! Nem szabad...

- Miért ne?

- Mert semmit sem érsz vele. Mindenképpen jelentkezned kell.

- Miért is?

- Ne légy seggfej, Dick!

- Ez elvi kérdés, azt az űrférgit neki!

- Hülyeség! Nem harcolhatsz egy egész bolygó ellen!

- Nem is akarok az egész bolygó ellen harcolni. Csak azok ellen, akik háborút indítanak.

Stock vállat vont.

- Az az egész bolygót jelenti. Az csak süket duma, hogy a vezetők küldik harcolni a szegény, ártatlan népet. Gondolod, ha szavazás lenne, a nép túlnyomó többsége nem támogatná a háborút?

- Az semmit sem jelent. A kormány számlálja a szavazatokat...

- És irányítja a propagandát. Tudom. Már épp elégszer hallottam tőled. De miért ne jelentkeznél?

Altmayer elfordult.

Stock folytatta:

- Kezdjük ott, hogy a testi felmérésen sem mennél át.

- Átmennék. Már voltam az űrben.

- Az nem jelent semmit. Ha az orvosok felengedtek egy személyszállítóra, akkor nincs szívzörejed vagy aneurizmád. A katonai hajókon ennél sokkal többre van szükséged. Honnan tudod, hogy megfelelnél?

- Mellékes, Jeff, és sértő is! Nem arról van szó, hogy félnék a harctól.

- Gondolod, hogy így megállíthatod a háborút?

- Bár tehetném! - Altmayer hangja érezhetően reszketett beszéd közben. - Arról az elképzelésemről van szó, hogy az emberiségnek egységesnek kellene lennie. Nem kellene háborúzni vagy egész űrflottákat építeni csak a pusztítás érdekében. A galaxis készen áll, hogy megnyíljon az emberi faj együttes erőfeszítése előtt. Ehelyett klikkekre szakadva öljük egymást már közel kétezer éve, közben félredobjuk az egész galaxist!

Stock felnevetett.

- Ahhoz képest egész jól megy! Több mint nyolcvan független bolygórendszert laktunk be.

- És egyedüli intelligens lények vagyunk a galaxisban?

- Ó, persze, majd elfeledkeztem az ördögeidről! - Stock a homlokához tette két öklét, és felfelé nyújtott mutatóujjakkal integetett.

- A te ördögeid is. Meg mindenkié. A diaboli egyetlen, egységes kormány alatt több bolygót hódított meg, mint amennyit a mi nyolcvan független rendszerünkben találunk.

- Persze, és a legközelebbi bolygójuk alig ezerötszáz fényévre van a Főidtől. De nem baj, mert oxigéndús atmoszférában amúgy sem életképesek. - Stock barátságos hangulata elpárolgott. Kurtán vetette oda: - Nézd, azért jöttem, hogy elmondjam, a jövő héten jelentkezem vizsgálatra. Jössz velem?

- Nem.

- Te aztán tényleg elhatároztad magad!

- Tényleg elhatároztam magam.

- Tudod, hogy ezzel semmit sem érsz el? Nem fognak máglyákat gyújtani a Földön a kedvedért. Nem lesznek fiatalok milliói, akiket háborúellenes sztrájkba hajszol a példád. Egyszerűen csak börtönbe dugnak.

- Akkor legyen a börtön.

S valóban börtönbe zárták. Az atomkor 2755. évében, június 17. napján Richard Sayama Altmayer elutasított mindenféle védelmet, és rövid pert követően börtön-büntetést szabtak ki rá, három évre vagy a háború időtartamára, amelyik hosszabb. Kicsivel több mint négy évig és két hónapig ült, amikor a háború véget ért a határozott, de nem túl borzasztó santanniai vereséggel. A Föld megkapott bizonyos vitatott helyzetű aszteroidákat és különféle kereskedelmi előnyöket. Emellett korlátozásokat vezettek be a santanniai űrhadseregre.

Az emberi faj összes vesztesége több mint kétezer hajót számlált, természetesen a legénységük nagy részével együtt, amihez több millió élet elvesztése járult a bolygóbombázások következtében. A két vitázó hatalom flottái elég erősek voltak ahhoz, hogy a bombázókat ne engedjék beljebb a bolygórendszereik szélénél, így a Föld és a Santanni gyakorlatilag érintetlen maradt.

A háború eredményeképpen azonban az emberi birodalmak közül a Föld rendelkezett a legerősebb katonai erővel.

Geoffrey Stack végigharcolta a háborút, és többször is megjárta a csatatereket. Ennek ellenére ép és sértetlen maradt, a háború végére az őrnagyságig vitte. Helyet kapott az első diplomataküldöttségben, amelyet a Föld indított a diaboli világokra, első politikai és katonai lépésként a további terjeszkedés felé.

2. - 2788. szeptember 5.

Megérkeztek a Földre az első diabolik. A plakátvetítők és a Szövetség Pártjának híradásai meglehetősen egyértelművé tették ezt mindazoknak, akik esetleg nem tudták volna. Újra meg újra felsorolták az eseményeket, természetesen időrendben.

Az emberek felfedezői először a század elején találkoztak a diaboli fajjal. Az intelligens lények valamivel előbb fedezték fel a csillagközi utazás módját, mint az emberek; galaktikus birodalmuk is nagyobbnak bizonyult, mint amekkora teret az emberiség kifaragott magának az űrből.

A nagyobb emberi bolygórendszerek és az idegenek közötti rendszeres diplomáciai kapcsolat úgy húsz éve alakult ki, közvetlenül a Föld és a Santanni között dúló háborút követően. Akkoriban a diaboli helyőrségek már húsz fényéven belül voltak az emberek peremvidéki központjaitól. A küldöttségek kereskedelmi egyezményeket írtak alá és lakatlan égitestek tulajdonjogairól döntöttek.

Végül egy küldöttség eljutott a Földre is. A galaxis legnagyobb emberi központjának lakói egyenlőkként fogadták az idegeneket, talán még egyenlőbbként is. A Szövetség Pártja hangosan kürtölte szét a galaxisban a legkülönösebb statisztikát: bár a diaboli faj lélekszáma kisebb volt, mint az embereké, mégis az emberiség csupán öt új bolygót kolonizált az utóbbi ötven év során, míg a diaboli esetében ez a szám ötszáz közelében járt.

- Százat eggyel szemben! - kiáltottak fel a szövetségpártiak. - Csak azért, mert egyetlen politikai szerv irányítja őket, míg minket száz. - Azonban a Földön viszonylag kevesen, és a galaxis többi ember lakta bolygóján még kevesebben figyeltek oda a szövetségpártiak felkiáltásaira és a Galaktikus Unió létrehozására irányuló próbálkozásokra.

A diaboli küldöttség öt tagja mindennap ugyanazon az útvonalon haladt végig a különleges létfeltételekhez igazított hotelszobából a Védelmi Minisztérium épületéhez, és az utat szegélyező tömeg a legkevésbé sem mutatkozott ellenségesnek. A többség csupán kíváncsiskodott, alig néhányan lázadoztak.

Holott az idegenek nem nyújtottak kellemes látványt. Nagyobbak, jóval testesebbek voltak az embereknél, négy zömök lábuk közel állt egymáshoz, és fent két mozgékony kar egészítette ki őket. Ráncos bőrüket nem fedték el ruházattal, és széles, pikkelyes arcuk nem mutatott földi ember számára értelmezhető kifejezést. Legmegdöbbentőbb vonásaik egyike a nagy pupillájú szemek feletti lapos részből kitüremkedő, rövid szarvpár volt. A lények ezekről kapták a nevüket: először egyszerűen csak ördögöknek hívták Őket, amit később enyhítettek a némileg udvariasabbnak ható latin változattal.

Mindegyikük két hengert vitt a hátán - ezekből rugalmas csövek vezettek az arcukhoz, ahol szoros orr-maszk rögzítette őket a légzőnyílásokhoz. A tartályokban tartott nátronmész szűrte ki a szén-dioxidot a levegőből, hogy az ne legyen mérgező számukra. Anyagcseréjük a kén kivonásán alapult, és a tömegben elöl állók időnként megérezhették a diabolik által kilélegzett kénhidrogén szagát.

A szövetségpártiak vezetője is ott állt a tömegben, valahol hátul, ahol nem vonta magára a rendőrség figyelmét. A hatóságok kordonnal választották el a sokaságot az út közepétől, és figyelmesen keresték az utcai drogdíler kölyköket, akik könnyedén eltűntek a sűrű tömegben. A szövetségpárt vezetőjének nyurga alkata, sovány arcából kiemelkedő orrnyerge és őszülő haja egyáltalán nem rítt ki az átlagemberek közül.

Elfordult az úttól.

- Rájuk sem bírok nézni!

Társa filozofikusabb alkat lehetett:

- Lélekben nem rondábbak, mint némelyik jóképű politikusunk. Ezek a lények legalább őszintén megmutatják, milyenek belül.

- Kár, hogy igazad van. Készen állunk?

- Teljes mértékben. Egyikük sem fog visszatérni a világára.

- Jó. Innen fogok jelet adni.

A diabolik is beszélgettek, bár ez egyetlen embernek sem tűnt volna fel, lehetett bármilyen közel hozzájuk. Természetesen, számunkra hétköznapinak számító hangok kiadásával is tudtak kommunikálni, ám ezúttal más módot választottak. Bizonyos, az emberek számára ismeretlen izmok működésének hatására a szarvaik közti bőrfelület sebes vibrálásba kezdett. Frekvenciájuk miatt az így kiadott hanghullámok nem csupán a2 emberi fül, de a legkifinomultabb műszerek kivételével az emberi szerkezetek egyike számára sem voltak érzékelhetőek. Emiatt akkoriban a földlakók még egyáltalán nem tudtak a diaboli kommunikáció e formájáról.

Az egyik rezgés így szólt:

- Tudtátok, hogy ez a kétlábúak eredeti szülőbolygója?

- Nem - válaszolták a többiek majdnem egyszerre. Azután egyikük megkérdezte:

- Ezt a kétlábúak kommunikációjából szűrted le, amit oly sokat tanulmányozol, ó, különös barátom?

- Különösnek találsz, mert tanulmányozom a kommunikációt? Többen is foglalkozhatnának ezzel ahelyett, hogy a kétlábúak kultúrájának teljes értéktelenségét hangoztatják. Például sokkal jobb pozícióba kerülünk velük szemben, ha megtudunk róluk ezt-azt A történelmük érdekes, de egyfajta ijesztő módon az. Végeredményben örülök, hogy rászántam magam és megnéztem a tekercseiket.

- Mégis - jött egy másik rezgés -, a kétlábúakkal kialakított korábbi kapcsolatunkból arra következtethettünk, hogy egyáltalán nem tudják, melyik a szülőbolygójuk. Minden bizonnyal nem tisztelik ezt a bolygót, a Földet, és nem is emlékeznek meg róla rituálisan. Biztos vagy benne, hogy helyes az információd?

- Teljes mértékben. A kétlábúak történelmének ismeretében tökéletesen érthető a rituálé hiánya és az a tény, hogy a bolygó egyáltalán nem számít kegyhelynek. A többi világon lakó kétlábúak nehezen ismerik el a Föld tiszteletét. Ez valahogy kisebbítené a saját világaik független méltóságát.

- Ezt nem egészen értem.

- Én sem értem teljesen, de többnapi olvasás után azt hiszem, már sejtek valamit belőle. Úgy tűnik, hogy eredetileg, még amikor kifejlesztették a csillagközi utazást, a kétlábúak még egyetlen politikai egység alatt éltek.

- Ez csak természetes.

- A kétlábúaknak nem az. Ez szokatlan időszak volt a történelmükben, és nem sokáig tartott. Miután a különböző világokon kialakultak az újabb települések, illetve idővel elértek egyfajta fejlettséget és önállóságot, elsősorban el kívántak szakadni az anyabolygótól. Ekkor kezdődött a kétlábúak történelmének első csillagközi háborúja.

- Borzalmas! Mint a kannibálok!

- Ugye? Napokra tönkrement az emésztésem. Még mindig savanyú, amit felkérődzöm. Mindenesetre, a különféle kolóniák elnyerték a függetlenségüket, így alakult ki az a helyzet, amelyet már mind ismerünk. A kétlábúak minden királysága, köztársasága, oligarchiája és miegyéb csupán maroknyi bolygó összessége egy-egy domináns világgal és néhány alárendelt planétával, amelyek ugyancsak keresik a saját függetlenségüket, vagy a domináns bolygók cserélgetik őket különféle egyezmények alapján. A Föld a legerősebb, mégis kevesebb mint tucatnyi bolygó kötött vele szövetséget.

- Hihetetlen, hogy ezek a lények mennyire vakok a saját érdekeikre. Hát nem rendelkeznek az egységes kormányzat hagyományával abból az időből, amikor még csak egyetlen bolygón laktak?

- Ahogy mondtam, az szokatlan időszak volt számukra. Az egységes kormányzat alig néhány évtizedig maradt fenn. Azelőtt magát ezt a bolygót is számos politikai egységre szabdalták fel.

- Még soha nem hallottam ilyesmiről. - A diabolik mondatai egy ideig összekeveredtek, ahogy egymás szavába vágva adtak (szuperszonikus) hangot felháborodásuknak.

- Pedig ez tény. Egyszerűen ilyen ennek az állatnak a természete.

Ekkor elértek a Védelmi Minisztérium épületéhez.

Az öt diaboli sorban állt az asztal mellett. Testfelépítésük alkalmatlanná tette őket mindenféle "ülésre". Az asztal másik oldalán az öt ember szintén állt. Számukra, érthető módon, megszokottabb lett volna leülni, de nem kívánták még jobban kihangsúlyozni a termetbeli különbségeket. Az asztal a lehető legszélesebb alkalmatosság volt, amit be tudtak szerezni - az emberi orrok érdekében, amelyek akaratlanul is grimaszba torzultak, ha megérezték a diabolik felől érkező kénhidrogénszagot. Ilyen nehézség korábban nem merült fel a diplomáciai tárgyalások során.

A találkozó rendszerint nem tartott tovább fél óránál, és a végén az idegenek minden ceremóniától mentesen fejezték be a beszélgetést, majd távoztak. Azonban ezúttal feltartóztatták őket: egy férfi lépett be, és az öt ember-diplomata utat adott neki. Az újonnan érkezett magas volt, magasabb a többi földlakónál, és úgy viselte az egyenruhát, mint aki már rég hozzászokott az öltözékhez. Kerek arcában nyugodt és hűvös tekintet ült, gyérülő fekete haját még nem érintette meg a dér. Állkapcsától tépett szélű forradás futott le a magas, bőrbarna gallér alá. Kézi energiafegyver hagyhatta ott a nyomát, amelyet egy rég elfeledett ellenfél fogott rá az utóbbi öt háború valamelyike során.

- Uraim! - szólította meg a vendégeket a földlakó, aki eddig a tárgyalásokat vezette. - Bemutatom a nemzetvédelmi minisztert!

A diabolik megdöbbentek, ámbár arckifejezésük nyugodt és kiismerhetetlen maradt - csak a hanglemez vibrált a homlokukon. Az esemény megzavarta szigorú elképzeléseiket a hierarchiáról. A miniszter csak egy kétlábú volt, mégis, a kétlábúak standardjai szerint magasabb rangú, mint Ők. Vele nem folytathatták le megfelelően a hivatalos tárgyalásokat.

A miniszter tudta, hogyan éreznek az idegenek, de nem volt választása. Legalább tíz percig vissza kellett tartania Őket, amire hétköznapi közbelépés nem lett volna elegendő.

- Uraim! - kezdte. - Elnézésüket kell kérnem, amiért ezúttal hosszabban kell itt maradniuk!

A középső diaboli olyan közel került az angol nyelv elsajátításához, amennyire csak a fajtája képes lehetett erre. Állítólag két szájjal rendelkeztek: az egyik az állkapocs külső szélén helyezkedett el és evésre használták, ami miatt ember szinte sohasem látta mozdulni, mivel a lények csupán a fajtársaik társaságában ettek. Egy kisebb, nagyjából ötcentis szájnyílással beszéltek, amelyben nem rejlettek metszőfogak, és amely beszéd közben végig nyitva maradt. A mássalhangzókhoz szükséges gátakat szájpadláshoz nyomott nyelvháttal képezték. Az eredmény kissé elmosott és rekedtes, de érthető volt.

- Megbocsátanak, de máris szenvedünk - mondta. Közben homloklemezével a földlakók számára hallhatatlanul így szólt: - Meg akarnak fojtani minket a gonosz levegőjükkel. Nagyobb méregsemlegesítő hengereket kell kérnünk.

- Rokonszenvezek az érzelmeikkel - válaszolta a védelmi miniszter ám ez lehet az egyetlen lehetőségem, hogy szót váltsak önökkel. Esetleg megtisztelnének azzal, hogy velünk étkeznek?

A miniszter mellett álló földlakó nem bírta megállni, és bár csupán egy múló pillanatig. de rosszallóan összevonta szemöldökét. Valamit lefirkantott egy papírlapra, és átnyújtotta azt a miniszternek, aki rápillantott.

"Ne! Kénnel kezelt szénát esznek. Elviselhetetlen a szaga!" - állt rajta. A miniszter összegyűrte a papírt, és leejtette maga mellé.

- Miénk a megtiszteltetés - felelte a diaboli. - Ha fizikailag képesek lennénk ilyen hosszan elviselni az önök atmoszféráját, akkor köszönettel elfogadnánk a meghívást.

Közben homloklemezén keresztül így szólt társaihoz:

- Csak nem várják el tőlünk, hogy velük együnk és nézzük, ahogy halott állatok tetemeit falják fel! Többé sohasem lenne édes, amit felkérődzöm.

- Érthető ok - bólintott a miniszter, - Akkor rögtön a tárgyra térek. Az eddigi tárgyalások során nem sikerült önökön, a képviselőkön keresztül tiszta képet kapnunk a kormányuk elképzeléseiről azt illetően, hogy mekkora is valójában az önök által elfoglalt tér. Több különböző kérést is előterjesztettünk ez ügyben.

- Amennyire a Föld területeit érinti, megadtuk a meghatározást, miniszter úr.

- Azonban bizonyára önök is belátják, hogy ez mennyire nem kielégítő. A Föld és az önök területei nem érintkeznek, és mind ez ideig semmi mást nem tettek, mint kijelentették ezt a közismert tényt. Igaz volta ellenére a puszta kijelentés nem kielégítő.

- Nem teljesen értjük. Szeretné, ha tárgyalnánk a határokról köztünk és az olyan független emberkirályságok között, mint amilyen a Vega?

- Természetesen.

- Lehetetlen, uram. Bizonyára ön is megérti, hogy a köztünk és az olyan Önálló birodalmak között, mint a Vega, nincs olyan kapcsolat, amely a Földre tartozna. Az ilyesmit csupán a Vegával tárgyalhatjuk meg.

- Akkor százszor szándékoznak tárgyalni a száz emberi birodalommal?

- Ez szükségszerű. Ugyanakkor rámutatnék, hogy a szükségszerűség nem tőlünk ered, hanem az önök emberi szerveződésének természetéből.

- Akkor ez drasztikus mértékben leszűkíti a tárgyalásaink hatókörét - mondta a védelmi miniszter, de mintha közben máshová figyelt volna. Mintha valamely távoli hangot hallgatott volna.

Felfordulás zaja jött alig hallhatóan a Minisztérium épületén kívülről. Távoli kiáltások, energiafegyverek élénk roppanásai vesztek a messzeségbe, közben felhangzottak a rendőrségi helikopterek sietős klakkogásai.

A diabolik nem mutatták ki, hogy hallják-e mindezt, de nem azért, mert udvariasan megtartóztatták magukat, A magas frekvenciák kifinomult érzékelése mellett a hétköznapi zajokra vonatkozó hallásuk meglehetősen tompának számított.

- Hadd fejezzük ki meglepetésünket! Úgy véltük, hogy önök tudatában vannak mindezeknek - jegyezte meg a vezetőjük.

Rendőrruhás férfi jelent meg az ajtóban. A miniszter odapillantott, biccentett, és a rendőrtiszt távozott.

- Valóban - válaszolta röviden a megjegyzésre. - Csupán biztos akartam lenni benne, hogy így áll a helyzet. Bízom benne, hogy holnap készen állnak majd a tárgyalások folytatására.

- Természetesen, uram.

Egyesével és lassan, az univerzum örököseihez illő méltósággal kisorjáztak a helyiségből.

- Örülök, hogy nem akartak velünk ebédelni - jegyezte meg az egyik földlakó.

- Tudtam, hogy nem fogadják el a meghívást - válaszolta a miniszter elgondolkodva. - Vegetáriánusok. Már a húsevés gondolatától is émelyegnek. Tudja, láttam őket táplálkozni. Ezt nem sok ember mondhatja el magáról. Ezen a téren a lábas-jószágainkra hasonlítanak. Benyelik az ételt, azután hosszan ácsorognak, elmélyedve rágcsálják a visszakérődzött növényeket. Lehet, hogy közben kommunikálnak is valamely számunkra ismeretlen módon. Közben a nagy alsó állkapcsukkal vízszintesen köröznek, ahogy lassan megőrlik...

A rendőr ismét megjelent az ajtóban.

- Mind megvannak? - fordult oda a miniszter.

- Igen, uram.

- Altmayer is?

- Igen, uram.

- Akkor jó.

Mire az öt diaboli kilépett a Minisztérium épületéből, a tömeg ismét összegyűlt. Az idegenek szigorú menetrendet követtek: mindennap pontban délután háromkor hagyták el a hotelszobát, hogy öt perc gyaloglással a Minisztériumba menjenek, ahonnan harminc perc elteltével léptek ki és tértek vissza szállásukra ugyanazon az úton, amelyet ez idő alatt tisztán tartott a rendőrség. Határozottan, szinte mechanikusan gyalogoltak a széles sugárúton.

Félúton jártak, amikor kiáltások hangzottak fel. A tömeg többnyire nem értette tisztán a szavakat, de az energiafegyverek ropogása sokat elmondott, ahogy a fluoreszkáló, halványkék energiavillanások is, amelyek átszelték a levegőt az emberek feje felett. A rendőrségi járművek azonnal begurultak a helyszínre, a kommandósok kivont, energiafegyverekkel vizslatták a sokaságot. Hopperek ugrottak az emberek feje fölé, azután leérkezve újra a magasba lendültek. Az emberek szétszóródtak, kiáltásaik belevegyültek az egyre nőve levő zajba.

Mindezek közepette a diabolik - gyenge hallásuk vagy határtalan méltóságuk okán - ugyanolyan gépiesen folytatták vonulásukat, ahogy elkezdték.

Az egybegyűlt embersereg másik szélén, homlokegyenest átellenben, Richard Sayama Altmayer elégedetten masszírozta az orrnyergét. Az idegenek szigorú menetrendje másodpercre pontos tervezést tett lehetővé. Az első zavargások csupán arra szolgáltak, hogy eltereljék a rendőrség figyelmét. Eljött a pillanat...

Ártalmatlan zajgolyócskát lőtt fel maga fölé.

Azonnali válaszképpen robbanó lövedékek szelték át a levegőt négy különböző irányból: az épületek tetejéről mesterlövészek tüzeltek célpontjaikra.

A töltények becsapódtak, befúrták magukat a diabolik testébe. A lények megrázkódtak a fájdalomtól, azután a kis robbanások véres masszává változtatták a mellkasukat, és az idegenek összerogytak.

A rendőrök a semmiből bukkantak fel és léptek Altmayerhez. A férfi enyhén meglepve nézett rájuk.

Az elmúlt húsz évben csillapodott haragja és megtanulta nyűgöd tan kezelni a helyzeteket, így szelíden mondta:

- Gyorsak voltak, de így is elkéstek - intett a diabolik tetemei felé.

A tömeg ekkor már pánikba esett. Az újabb rendőrségi egységek rekord idő alatt megérkeztek, de nem tehettek mást, mint hogy megpróbálták ártalmatlan irányokba terelni az embereket.

Az egyik rendőr szorosan megragadta Altmayer karját, és kivette a kezéből a hangpisztolyt. Egyéb fegyverek után kutatva gyorsan, megmotozta. Kapitányi rangban állt.

- Hiba csúszott a számításaiba, Mr. Altmayer - mondta mereven. - Egyáltalán nem ontott vért - tette hozzá, és ő is intett a mozdulatlan diabolik felé.

Altmayer döbbenten nézett a mutatott irányba. A lények az oldalukra dőlve feküdtek, némelyikük darabokban, felhasadt bőrrel vagy akár kikandikáló vázzal. Azonban a rendőrkapitánynak igaza volt: sem hús, sem vér nem látszott sehol. A lázadó elsápadt, ajkai hangtalanul mozogtak.

A tiszt egészen jól megértette az akaratlan mozdulatot:

- Úgy van. Robotok.

A Védelmi Minisztérium épületéből ekkor léptek ki az igazi diabolik. A rendőrök gumibottal tisztították meg előttük az utat. arra azonban gondosan figyeltek, hogy a vendégeknek ne kelljen elmenniük a szétzúzott műanyag és alumíniumtetemek mellett, amelyek három percig az ő szerepüket játszották.

- Megkérem, hogy ne ellenkezzen, Mr. Altmayer! - mondta a kapitány. - A nemzetvédelmi miniszter beszélni akar magával.

- Mehetünk, uram... - nyögte az ősz férfi. Az iménti meglepetés és döbbenet helyét átvette a csalódással együtt járó kábulat.

Közel negyed század telt el, mióta Geoffrey Stock és Richard Altmayer utoljára találkozott. Ismét egymással szemben ültek, ezúttal a Védelmi Minisztérium magánirodájában. A meglehetősen puritán berendezés egy íróasztalból, egy karosszékből és két másik székből állt, mind sötétbarna. A székek barna kárpitú habszivacs párnát kaptak, amelyek elegendő kényelmet nyújtottak, ám messze álltak bármiféle luxustól. Az asztalon mikrofilmnéző állt és kis tartó számos filmtekerccsel. Az asztallal szemben a jó öreg Elszánt háromdimenziós képe kapott helyet - a miniszter ezen az űrhajón kezdte katonai pályafutását.

- Furcsa így találkozni veled ennyi év után - mondta Stock. - Sajnálom.

Altmayer mosolyogni próbált.

- Mit sajnálsz, Jeff? Én semmit sem sajnálok, csak azt, hogy átvertél azokkal a robotokkal.

- Nem volt nehéz, ráadásul kiváló lehetőséget adtál a pártod megtörésére. Biztos vagyok benne, hogy jelentősen veszített a hiteléből. A pacifista háborút akart kirobbantani. A szelíd javaslatok apostola orgyilkosságra vetemedett.

- Ezt a háborút az igazi ellenséggel szemben vívtuk volna - válaszolta Altmayer szomorúan. - De igazad van. A kétségbeesés nyilvánvaló jele, hogy ilyesmire kényszerültem. - Azután, néhány másodperc hallgatást követően: - Mégis, honnan tudtad, hogy mit tervezünk?

- Még mindig túlbecsülöd az embereket, Dick. Minden összeesküvés leggyengébb láncszemei a benne részt vevő emberek. Huszonöt társad volt. Eszedbe sem jutott, hogy legalább az egyikük informátor is lehet, vagy mondjuk az én alkalmazottam?

Altmayer arcát elfutotta a vér.

- Melyik volt az? - kérdezte hűvösen.

- Bocs, de lehet, hogy még használnunk kell az illetőt!

A lázadó fáradtan dőlt hátra a székén.

- Mit nyertél ezzel?

- Te mit nyertél ezzel? Ugyanúgy mellőzöl minden gyakorlatiasságot, mint annak idején, amikor utoljára láttalak. Azon a napon, amikor inkább börtönbe vonultál, mintsem szolgálatra jelentkezz. Semmit sem változtál.

Altmayer a fejét rázta.

- Az igazság sem változott.

Stock türelmetlenül csattant fel:

- Ha az igazság melletted áll, miért buksz el újra? A börtönben töltött idővel semmit sem értél el. Lezajlott a háború, és egyetlen életet sem mentettél meg. Azután kijöttél, és pártot alapítottál, de minden elbukott, amit támogattál. Végül az összeesküvésed sem sikerült. Ötven közelében jársz, Dick, és mit értél el? Semmit.

- Te pedig elmentél háborúzni, hajóparancsnok lettél, azután kaptál egy széket a kabinetben - jegyezte meg Richard. - A szóbeszédek szerint te lehetsz a következő Koordinátor. Sokat elértél, ez igaz, de nem csak siker és bukás létezik a világon. Sikeres vagy, de miben? Az emberiség tönkretételében? És én mibe buktam bele? A megmentésébe? Nem cserélnék veled. Jusson eszedbe, Jeff, hogy jó célt nem lehet elbukni! Legfeljebb késlelteted a sikert.

- Még ha ki is végeznek a ma történtek miatt?

- Még ha ki is végeznek. Majd valaki más folytatja, és az ő sikere az én sikerem is lesz egyben.

- Hogyan képzeled ezt a sikert? Tényleg úgy látod, hogy a bolygórendszerek egyszer még egyesülhetnek egy nagy, Galaktikus Szövetségben? Azt akarod, hogy a Santanni vegye át az irányítást? Tényleg szeretnéd, ha egy vegai mondaná meg, mit tegyél és mit ne? Akarod, hogy a Föld rendelkezzen a saját sorsával, vagy inkább különféle hatalmak véletlenszerű egyvelegének kegyeire bíznád?

- Csak annyira lennénk a kegyeikre bízva, amennyire ők a miénkre.

- Azzal a kivétellel, hogy még mindig mi vagyunk a leggazdagabbak. Mindent kitermelnének a Szinusz-szektor elnyomott bolygói kedvéért.

- És a kitermelés kifizetődne mindabból, amit nem használnánk el a többé nem létező háborúkra.

- Mindenre van valami válaszod, Dick?

- Már minden kérdést hallottam az elmúlt húsz év során.

- Akkor erre válaszolj: hogyan kényszeríted rá az uniódat egy olyan emberiségre, amely egyáltalán nem akarja ezt?

- Pontosan ezért akartam megölni a diabolikat. - Altmayer egészen izgatottnak tűnt. Először azóta, hogy bevezették az irodába. - Akkor háborúba kezdtünk volna ellenük, és az egész emberiségnek egyesülnie kellett volna a közös ellenséggel szemben. A saját politikai és ideológiai különbözőségeink elhalványodtak volna.

- Te tényleg hiszel ebben? Még ha a diabolik soha nem is ártottak nekünk? Élet-képtelenek a világainkon. A saját bolygóikon kell maradniuk, ahol a levegő tele van kénnel, és maguk a tengerek is nátrium-szulfát-oldatok.

- Az emberiség bebizonyítja majd, hogy igazam van. Atomrobbanáshoz hasonlóan terjednek a galaxisban. Megakadályozzák az űrutazást az olyan naprendszerekbe, ahol oxigéndús atmoszférájú bolygót találnak. Tudják, hogy ezek jók lennének nekünk. Már a jövőt tervezik: helyet csinálnak a saját számlálatlan utódnemzedékeiknek. miközben minket visszaszorítanak a galaxis egy kisebb sarkába, hogy ott halálra háborúzzuk magunkat. Ezer éven belül a rabszolgáik leszünk. Ők a közös ellenség, és az emberiség érzi ezt. Meglehet, hamarabb találsz majd bizonyítékot az igazamra, mint gondolnád.

- A pártod tagjai sokat beszélnek az ókori Görögországról - jegyezte meg a miniszter. - Azt mondják, hogy a görögök népe csodálatos volt, kulturálisan a legfejlettebb a maga idejében, sőt talán korszakokon keresztül az aranykoruk előtt és után. A görögök terelték az emberiséget olyan útra, amelyről azóta sem tértünk le túlságosan. Csupán egyetlen dologban hibáztak: nem egyesítették erőiket. Elbuktak a hódítók előtt, és végül kihaltak. Az ő nyomukban járunk, mi?

- Jól megtanultad a leckét.

- És te, Dick?

- Mire célzol?

- Volt a görögöknek közös ellenségük, amellyel szemben egyesülniük kellett volna?

Altmayer hallgatott.

Stock folytatta:

- A görögök harcoltak Perzsia ellen. Perzsia lehetett volna a nagy, közös ellenség. De nem ismert tény talán, hogy a görög államok jó része a perzsáit oldalán harcolt?

- Igen - felelte Altmayer. - Mert úgy hitték, hogy a perzsa győzelem elkerülhetetlen, és a győztes oldalon akartak állni.

- Az emberek nem igazán változtak meg azóta. Miért gondolod, hogy a diabolik ellenünk törnek? Miről is beszélünk?

- Nem vagyok a kormányzat tagja.

- Te nem! - csattant fel Stock hevesen, azután higgadtabban folytatta: - De én igen. A Vega Liga már szövetséget kötött a diabolikkal.

- Nem hiszek neked. Ez lehetetlen.

- Lehetséges, és meg is történt. A diabolik ötszáz hajót ígértek a Vegának támogatásképpen, ha bármikor háborúba kezdenek a Föld ellen. Cserébe a Vega lemondott követeléséről a Nigellián-csillagrajt illetően. Ha sikerül megöletned a küldöttséget, akkor kitör a háború, de az emberiség fele a "közös ellenségünk" oldalán harcolt volna. Éppen ezt próbáljuk megakadályozni.

Altmayer habozott, mielőtt ismét megszólalt:

- Készen állok a tárgyalásra. Vagy per nélkül végeztek ki?

- Még mindig hülyeségeket beszélsz. Ha lelövünk, mártírt csinálunk belőled. Ha életben maradsz és csak az embereidet végezzük ki, akkor köpönyegforgatónak fognak tartani. Feltételezett árulóként meglehetősen ártalmatlan leszel.

Így történt, hogy 2788. szeptember 5-én Richard Sayama Altmayert öt év börtönre ítélték minden idők egyik legrövidebb zárt tárgyalásán. Letöltötte a kiszabott időt, és Geoffrey Stockot a szabadulása évében választották meg a Föld Koordinátorává.

3. - 2800. december 21.

Simon Devoire nem bírt megnyugodni. Az alacsony termetű, homokszőke férfi szeplős arca vörösebbnek tűnt a szokásosnál.

- Már sajnálom, hogy eljöttem, Altmayer - mondta. - Ettől neked nem lesz jobb, nekem meg sokat árthat.

- Öreg vagyok már - válaszolta a megszólított nem nagyon árthatok neked.

- Valóban nagyon idősnek tűnt. A századfordulóra már megélte egy évszázad kétharmadát, de belül még öregebb volt, mint amennyinek kívül látszott. Ruhái túl nagynak tűntek, ahogy az évek során teste összébb ment bennük. Csak az orrán nem fogott az idő: ugyanolyan vékonyan és arisztokratikusan meredt a világba, ahogy ifjúkora végére kialakult.

Devoire legyintett.

- Attól tartok, nem rólad van szó, Altmayer.

- Miért nem? Akár el is hihetted, hogy 88-ban elárultam az embereimet.

- Nem, persze, hogy nem. Egyetlen értelmes ember sem hiszi ezt rólad. Viszont a szövetségpártiak ideje lejárt.

Altmayer mosolyogni próbált. Enyhe éhséget érzett; aznap még nem evett, nem maradt rá ideje. Valóban lejárt volna a szövetségpártiak ideje? Az emberek többségének így tűnhet. A mozgalom nevetségessé vált. Az elbukott összeesküvés, a veszett ügy gyakran kap romantikus felhangot. Azonban emlékeznek rá, és nemzedékeken keresztül vonzza a híveket. Feltéve, hogy a bukás elég fennkölt. Azonban ők robotot lőttek, könnyedén túljártak az eszükön, és nevetségessé tették őket - ez halálosnak bizonyult. Halálosabbnak, mint az árulás, az alkalmatlanság és a bűn együttvéve. Nem sokan hitték el, hogy Altmayer feláldozta társait a saját életéért, de a Szövetség Pártja nevetség tárgyává vált, és ez hatásosnak bizonyult.

A vezető azonban mindvégig ugyanaz a makacs alak maradt, aki a bukás előtt volt.

- A szövetségpártiak ideje sohasem fog lejárni - mondta. - Addig nem, amíg az emberi faj létezik.

- Ezek csak szavak - legyintett Devoire türelmetlenül. - Fiatal koromban még többet jelentettek. Mostanára elfáradtam.

- Hozzáférés kell a szubéteri rendszerhez.

A férfi vonásai megkeményedtek.

- És rögtön rám gondoltál. Bocs, Altmayer, de nem engedhetem meg, hogy a saját céljaidra használd a rádiómat!

- Valaha szövetségpárti voltál!

- Arra ne építs! - jegyezte meg Devoire. - Az már a múlt. Most devoirista vagyok. Legalábbis azt hiszem. Egy ideig még szeretnék élni.

- Akár a diabolik talpa alatt is? Addig akarsz élni, amíg hagyják, és akkor halsz meg, amikor ők úgy döntenek?

- Ezek is csak szavak.

- Helyesled az összgalaktikus konferenciát?

Devoire egészen elvörösödött; hirtelen olyan ember benyomását keltette, akinek túl sok vér telíti meg az ereit. Dühösen válaszolt:

- Miért ne? Mit számít, hogyan érjük el az emberiség szövetségét? Ha még mindig szövetségpárti vagy, akkor mi ellenvetésed lehet az emberiség egységével szemben?

- Egység a diabolik irányítása alatt?

- Mi a különbség? Az emberiség nem képes összefogni saját magát. Hadd vezessenek bele minket a szövetségbe, hiszen úgyis az egység a lényeg! Hánynom kell az egésztől, Altmayer, hánynom kell a hülye történelmünktől! Belefáradtam az idealizmusba úgy, hogy nincs mit idealizálni. Az emberek mindig is emberek maradnak, és ez az egyetlen akadálya mindennek. Lehet, hogy minket valóban korbáccsal kell a megfelelő irányba terelni. Ha így van, akkor nekem teljes mértékben megfelel, ha épp a diabolik emelik fel a korbácsot.

- Ostoba vagy, Devoire - mondta Altmayer szelíden. - Te is tudod, hogy ez nem lesz igazi egység. A diabolik azért hívták össze a konferenciát, hogy döntőbírót játsszanak minden aktuális emberi vitában, és közben a saját malmukra hajtsák a vizet. Azután persze továbbra is megtartják a legfelsőbb bíróság szerepét. Te is tudod, hogy nem áll szándékukban kialakítani egy igazi, központosított emberi kormányzást. Inkább afféle egymásba kapcsolódó igazgatóságok sorozatára számíthatunk. Minden emberi kormány ugyanúgy intézi majd az ügyeit, mint azelőtt, és ugyanúgy járja majd a saját útját, mint azelőtt. Egyszerűen csak hozzászokunk majd, hogy a diabolikhoz fordulunk minden apró-cseprő bajunkkal.

- Honnan tudod, hogy így lesz?

- Komolyan azt hiszed, hogy van bármi más lehetőség?

Devoire az alsó ajkát rágta.

- Talán!

- Akkor próbáld meg kívülről nézni az egészet, Simon! Még azt a függetlenségünket is elveszítjük, amellyel most rendelkezünk.

- Mintha olyan sok jót hozott volna nekünk ez a függetlenség! Mire használnánk? Ezt most nem akadályozhatjuk meg. Stock Koordinátor legalább ugyanúgy aggódik a konferencia miatt, mint te, Altmayer, de ő is tehetetlen. Ha a Föld nem vesz részt a tanácskozáson, akkor nélkülünk alakítanak uniót, és a diabolik mellett az emberiség java részével is szembekerülünk.

- Mi lenne, ha minden kormány kihátrálna?

- Hallottál már olyasmiről, hogy minden emberi kormányzat egyszerre tegye ugyanazt? Te semmiből sem tanulsz, Altmayer?

- Újabb tények kerültek elő.

- Mint például? Tudom, hogy hülye vagyok, ha megkérdezem, de csak hajrá!

- Húsz éven keresztül a galaxis nagy részét elzárták az emberek űrhajói elől - válaszolta az idősebb férfi. - Ezt te is tudod. Senki sem tudta, mi mehet a diabolik területén. Ugyanakkor, épült néhány emberi telep is a határaikon belül.

- És?

- És esetenként emberek szöknek át a galaxisnak abba a kisebb részébe, amely még az embereké és szabad maradt. A Föld kormányzata olyan jelentéseket kap, amelyeket nem mer nyilvánosságra hozni. Azonban a kormányban sem mindenki bírja elviselni ezt a gyávaságot. Egy darabig még tűrik, azután cselekednek. Az egyikük meglátogatott. Természetesen, nem mondhatom meg, hogy melyikük jött el hozzám, de a lényeg egyébként is az, hogy kaptam bizonyos dokumentumokat. Hivatalos, megbízható és valódi dokumentumokat, Devoire!

A rádiós vállat vont.

- Miről szólnak? - Egészen feltűnően fordította maga felé az íróasztalra tett órát, így Altmayer is láthatta a csillogó fémfelületen izzó, vörös számokat: 22:31, és az egyes pont akkor váltott kettesre, amikor rápillantott.

- Az egyik bolygót Csu Hszinek nevezték el a telepesei. Nincs nagy népessége, talán kétmilliós lehet. Tizenöt évvel ezelőtt a diabolik leszálltak körülötte néhány másik bolygón; ebben az utóbbi tizenöt évben emberi hajó nem közelítette meg a Csu Hszit. A múlt évben a diabolik odalátogattak. Vittek magukkal egy nagy szállítóhajót is, tele nátrium-szulfáttal és olyan baktériumkultúrákkal, amelyek az ő világaikon honosak.

- Ezt nem veszem be...

- Azért megpróbálhatnád - jegyezte meg Altmayer ironikusan. - Nem olyan nehéz. A nátrium-szulfát feloldódik bármelyik világ óceánjaiban. A kénes vízben a baktériumaik növekedni és többszöröződni kezdenek, hatalmas mennyiségben termelik a kénhidrogént, amely előbb-utóbb megtölti a tengereket és az atmoszférát. Ezután bevihetik a növényeiket és állataikat is, végül odaköltözhetnek. Újabb bolygó lesz alkalmas arra, hogy diabolik éljenek rajta. Az emberek számára viszont élhetetlenné válik. Időbe kerül, de nekik van rá idejük. Ők már egyesültek, és...

- Na, ide figyelj! - vágott közbe Devoire undorodva. - Ez így lehetetlen! A diaboliknak már most is több bolygójuk van, mint amennyit használni tudnak.

- Ha a jelenlegi céljaikat nézzük, akkor igazad van. Azonban ezek olyan lények, akik főként a jövőjüket tartják szem előtt. Magas születési arány és alacsony halálozási ráta. Előbb-utóbb megtölthetik a galaxist. Mennyivel lenne jobb nekik, ha az egyedüli értelmes életet jelentenék a galaxisban?

- De hát pusztán fizikai alapon is lehetetlen! Tudod te, hány millió tonna nátrium-szulfát kell egy bolygó óceánjainak a megtöltéséhez?

- Értelemszerűen egy bolygónyi készlet.

- És gondolod, hogy kivonják az egyik bolygójukról, csak hogy létrehozzanak egy másikat? Mit nyernek vele?

- Ugyan már, Simon, gondolkodj! Több millió olyan planéta van a galaxisban, amely a légköre, a hőmérséklete vagy a gravitációja miatt lakhatatlan. Nem csak nekünk, nekik is hasznavehetetlenek. Ezek közül egészen sok világon találhatnak elegendő ként a terv kivitelezéséhez.

Devoire elgondolkodott a hallottakon.

- Mi lesz a bolygón lakó emberekkel?

- A Csu Hszin? Eutanázia. Kivéve azt a keveset, aki időben elmenekül. Fájdalommentesen, gondolom. A diabolik nem kegyetlenek, csak hatékonyak.

Altmayer kivárt. A másik férfi keze ökölbe szorult, azután elernyedt.

- Tedd hírré! - javasolta az idős lázadó. - Terjeszd el a csillagközi szubéteri hálózaton! Küldd el a dokumentumokat a világaink fogadóállomásainak! Ha megcsinálod, mindenki le fogja mondani az összgalaktikus konferenciát.

Devoire széke megnyikordult, ahogy a férfi felállt.

- Tudod bizonyítani?

- Megcsinálod?

- Látni akarom a bizonyítékokat!

Altmayer elmosolyodott.

- Gyere velem!

Már várták, amikor visszaért a lakásának nevezhető, bútorozott szobába. Először észre sem vette őket. Nem figyelt fel a kis járműre sem, amely lassan követte tisztes távolságból. Lehajtott fejjel ballagott, azt számolgatta, mennyi ideig tart a rádiósnak eljuttatni az információt az űr különböző pontjaira. Meddig tart, mire a Vega, a Santanni és a Centaurus fogadóállomásai közzéteszik a híreket? Meddig tart szerteküldeni a dokumentumokat az emberlakta galaxis minden szegletébe? Ily módon, gondolataiba merülve haladt el a két civil ruhás nyomozó között, akik az albérletének helyet adó épület bejáratánál álltak.

Csak akkor fordult meg és indult volna rögtön kifelé, amikor kinyitotta a szobája ajtaját, ám addigra a két civil ruhás már mögötte állt. Meg sem próbálkozott erőszakos szökéssel, ehelyett bement a szobájába, és leült a padlóra. Nagyon öregnek érezte magát. "Csak egy órára és még talán tíz percre kell feltartóztatnom őket" - gondolta, lázasan keresve a módot, amellyel kivitelezheti ezt.

A sötétben ülő férfi felnyúlt, és felkattintotta a fali világítás kapcsolóját. A fal lágy izzásában meglepően jól láthatóan kirajzolódott a fickó kerek arca és kopaszodó, ősz hajjal keretezett feje.

- Megtisztelő, hogy maga a Koordinátor látogat meg! - jegyezte meg Altmayer.

Mire Stock:

- Régóta barátok vagyunk, Dick. Rendszeresen találkozgatunk.

A lázadó nem válaszolt.

- A birtokodba kerültek bizonyos kormányzati iratok - kezdte Stock.

- Valóban? - kérdezte Richard. - Ha tényleg így van, akkor meg kellene találnod őket, nem, Jeff?

A Koordinátor fáradtan felállt.

- Ne hősködj, Dick! Hadd mondjam el, mi áll azokban az iratokban! Környezet-tanulmány a Csu Hszi bolygó kénesítéséről. Igaz?

Altmayer az órára pillantott.

- Ha késleltetni akarsz vagy félre akarsz vezetni, altkor csalódni fogsz - jegyezte meg Stock. - Tudjuk, hol voltál. Tudjuk, hogy odaadtad a papírokat Devoire-nak. Azt is tudjuk, mit akar tenni velük.

A lázadó mereven ült, arcán megremegett a papírvékony bőr.

- Mióta tudjátok?

- Amióta te, Dick! Nagyon kiszámítható vagy! Éppen ezért használtunk fel téged. Szerinted az a vizsgálóbiztos a tudtunkon kívül keresett meg?

- Nem értem.

- Dick! A Föld kormányzata nem aggódik az összgalaktikus konferencia miatt. Nem vagyunk szövetségpártiak, tudjuk jól, hogy milyen az emberiség. Szerinted mi történne, ha a galaxis többi része is rájönne, hogy a diabolik kénezik az oxigéndús világokat?

- Nem, ne is válaszolj! Te Dick Altmayer vagy, biztosan felháborodottan mondanád, hogy lemondják a konferenciát, azután szerető, testvéries egységbe kovácsolódnak, nekimennek a diaboliknak, és legyőzik őket.

Stock elhallgatott. Olyan hosszú szünetet tartott, mintha nem is akarná folytatni mondandóját, azután mégis így szólt suttogva:

- Ostobaság... A többiek azt mondanák, hogy saját céljai érdekében a földkormány át akarja verni őket, ezért hamis dokumentumokkal próbálja megakadályozni a konferencia összehívását. A diabolik mindent letagadnának, és mindenki találna rá okot, hogy higgyen nekik. Elővennék a Földdel kapcsolatos régi sérelmeiket és megfeledkeznének a diaboliktól elszenvedett sérelmekről. Beláthatod, hogy nem támogatunk ilyesfajta beszámolót.

Altmayer feleslegesnek és kimerültnek érezte magát.

- Megállítjátok Devoire-t Mindig már azelőtt biztos vagy a bukásomban, mielőtt megtörténne. Túl keveset hiszel embertársaidról...

- Várj! Nem mondtam, hogy megállítjuk a rádiós barátodat. Csak annyit közöltem, hogy a kormány nem támogatja az ilyesfajta kitárulkozást, és tartom is magam ehhez. Ettől a beszámoló még megtörténik, csakhogy utána Devoire-ral együtt letartóztatunk, és ugyanolyan vehemensen tagadunk mindent, ahogy a diabolik is teszik majd. Így megváltozik az egész helyzet. A Föld kormánya eltávolodik az iratokban található állításoktól. Emiatt a többi emberi kormánynak úgy tűnik majd, hogy a saját önző érdekeink miatt rejtegetni próbáljuk a diabolik bűneit, mert esetlég külön megegyeztünk velük. Tartani fognak ettől a titkos egyezménytől, és egyesítik erőiket ellenünk. Csakhogy, ha ellenünk szövetkeznek, akkor a diabolik ellen is szövetkeznek. Csak azért is el akarják hinni a dokumentumok állításait, és lemondják a konferenciát.

- Megint hadat üzentek - foglalta össze Altmayer reménytelenül. - És megint nem az igazi ellenségnek. Emberek harcolnak majd egymás ellen, és amikor a háború véget ér, megint a diabolik nyerik a legtöbbet.

- Nem lesz háború - folytatta a Koordinátor. - Egyetlen bolygórendszer sem meri úgy megtámadni a Földet, hogy a diabolik a mi oldalunkon állnak. Csak elhatárolódnak tőlünk, és diaboliellenes propagandába kezdenek. Később, ha háború törne ki köztünk és a diabolik között, a többi kormány minimum semleges maradna.

Stock is nagyon öregnek tűnt. "Mindketten megöregedtünk - gondolta Altmayer. - Mindketten haldoklunk...". Így szólt:

- Miért gondolod, hogy a diabolik támogatni fogják a Földet? Átverheted a többi kormányt azzal, hogy hamisnak tünteted fel a Csu Hszi kénezéséről szóló iratokat, de így nem vered át a diabolikat. Egy pillanatig sem hiszik majd, hogy a földi kormány őszintén hamisítványnak tartja azokat a papírokat.

- Ó, dehogynem! - mosolyodott el Geoffrey Stock. - Tudod, azok az iratok tényleg hamisak. Lehet, hogy a diabolik tényleg tervezik az emberlakta bolygók kénezését a jövőben, de nincs tudomásunk róla, hogy máris megpróbálkoztak volna vele.

2800. december 21-én Richard Sayama Altmayer harmadszor és utoljára vonult börtönbe. Nem perelték be, nem ítélték el a szó szoros értelmében. Erősen korlátozták a mozgásterét és csupán néhány államhivatalnok beszélhetett vele, egyébiránt gondoskodtak a kényelméről. Természetesen sohasem ismerhette meg az aktuális híreket, így nem tudhatta, hogy fogsága második esztendejében a Föld egyik hadosztálya meglepetésszerű támadást indított a diaboli flotta néhány hajója ellen a Szíriusz közelében, és ezzel kezdetét vette a háború.

2802-ben Geoffrey Stock meglátogatta fogságban lévő barátját. Altmayer meglepetten állt fel, hogy üdvözölje.

- Jól nézel ki, Dick! - mondta Stock köszönés helyett.

Őrá magára ez nem volt igaz. Valahogy az egész lénye megszürkült. Még mindig a haditengerészet kapitányi egyenruháját viselte, de már nem feszült rajta úgy, mint régen. Meggörnyedt, és bár ennek nem volt tudatában, egy éve sem maradt. Igazából az sem zavarta volna, ha tudja. "Már éltem annyit, amennyit kellett" - mondogatta magának néha, ha eszébe jutott a halál lehetősége.

Altmayer nézett ki idősebbnek, mégis élt még több mint kilenc évig.

- Micsoda váratlan öröm! És mivel már börtönben vagyok, ezúttal nem jöhettél azért, hogy rács mögé dugj...

- Azért jöttem, hogy kiengedjelek. Ha te is akarod.

- Miért, Jeff? Biztos van rá valami jó okod. Ismét fel akarsz használni?

Stock mosolya csupán egy pillanatra villant fel.

- Felhasználni? Persze! Csakhogy ezúttal te is beleegyezel majd... Háborúban állunk.

- Kivel? - kérdezte Altmayer döbbenten.

- A diabolikkal. Már hat hónapja tart.

A szövetségpárti összetette a kezét, vékony ujjai idegesen találkoztak,

- Semmit sem hallottam erről.

- Tudom. - A Koordinátor összekulcsolta kezét a háta mögött, és meglepve vette észre, hogy belül megremegett. - Hosszú utat tettünk meg együtt, Dick. Ugyanazért a célért küzdöttünk... - Ne, hadd mondjam végig! Gyakran el akartam magyarázni neked a nézőpontomat, de úgysem értetted volna meg. Nem az a fajta ember vagy, aki könnyen megért másokat, amíg nem látod az eredményeket. Tudod, huszonöt évesen jártam először diabolik lakta világon. Már akkor tudtam, hogy csak két lehetőség maradt: vagy ők, vagy mi.

- Én is ezt mondtam... - Altmayer csak suttogott. - Már kezdettől fogva.

- Nem volt elég mondogatni. Rá akartad kényszeríteni az emberek kormányait, hogy egyesüljenek ellenük, de ez politikailag lehetetlen volt. Senki sem akarta. Az emberek nem diabolik. A diabolik között az egyéniségtudat igen alacsony, szinte nem is létezik. Nálunk viszont ez a személyiség legmeghatározóbb vonása. Náluk nincs is olyasmi, hogy politika, nálunk viszont nincs semmi más. Képtelenek arra, hogy ne értsenek egyet, ezért van az egész fajnak egyetlenegy kormányszerve. Mi soha nem értünk egyet. Ha egyetlen kis szigeten kellene együtt élnünk, azt is legalább három részre osztanánk.

- Azonban a mi erőnk pont az egyet nem értésben rejlik! Valaha a szövetségpártiak nagyon sokat beszéltek az ókori Görögországról. Emlékszel, ugye? Az embereid pont a lényeget nem látták. Arról beszéltek, hogy Görögország sohasem egyesült, és ezért hódították meg. Előbb azonban még legyőzte a gigantikus Perzsa Birodalmat, így, szétaprózódva. Mégis, szerinted hogyan?

- Rá kell mutatnom, hogy a görög városállamok évszázadokig harcoltak egymás ellen. Rákényszerültek, hogy jelentősen felfejlődjenek a harcászat terén, így tudásuk jóval felülmúlta a perzsákét. Ezt még maguk a perzsák is felismerték, és birodalmuk utolsó évszázadában nagy becsben tartották a hadaikban szolgáló görög zsoldoscsapatokat. Ugyanez elmondható az atomkor előtti Európa kis nemzetállamairól, amelyek évszázadokig egymással viszálykodva annyira felfejlődtek, hogy kétszáz évig visszatartották Ázsia hozzájuk képest gigantikus birodalmait.

- Végül pedig, ez a helyzet velünk is. Roppant galaktikus kiterjedése ellenére a diaboli birodalom sohasem háborúzott. Katonai gépezete masszív ugyan, de soha nem kellett bizonyítania. Az utóbbi ötven évben csak annyit fejlődtek, amennyit le tudtak másolni a különféle emberi haditengerészetek technológiájából. Ugyanakkor az emberiség különböző szegmensei egymással vetélkedve fejlődtek. A hadiipar terén minden bolygórendszer próbált a szomszédai elé kerülni. Rákényszerültek. Mindenkinek részt kellett vennie a túlélési versenyben. A végére azonban majdnem minden bolygórendszerünk Önmagában is méltó ellenfél lett az egész diaboli birodalom számára. Feltéve, hogy egyikünk sem áll az ellenség oldalára.

- Ennek megakadályozása érdekében állítottuk célkeresztbe a földi kormányzatot. Amíg nem volt biztos, hogy egy a Föld és a diaboli birodalom közti háborúban a többi emberlakta bolygórendszer legalább semleges marad, addig nem lehetett támadást indítani. Sőt addig az unió is lehetetlen volt. A harcászati tökéletesség felé tartó versenynek is folytatódnia kellett. Amint azonban biztosak lehettünk a semlegességben, rögtön hadat üzentünk. Mindehhez a két évvel ezelőtti átverés segített hozzá.

Altmayer sokáig ült mozdulatlanul, a gondolataiba mélyedve. Végül így szólt:

- Mi lesz, ha mégis a diabolik győznek?

- Nem fognak - felelte Stock. - Két héttel ezelőtt az egyesített flották közös hadműveletet indítottak, és gyakorlatilag veszteség nélkül megsemmisítették a diabolik fő haderejét, pedig ők hatalmas túlerőben voltak. Akár fegyvertelen hajókat is küldhették volna. Erősebb lövegekkel rendelkezünk, amelyeknek nagyobb a hatótávolsága, és jóval pontosabbak is, mint az övéké. Háromszor gyorsabbak vagyunk náluk, mivel kifejlesztettük az antiakszelerátort, ők pedig valószínűleg még nem is hallottak róla. A csata óta tucatnyi emberlakta rendszer csatlakozott a győztes oldalhoz és üzent hadat a diaboliknak. Tegnap az ellenség fegyverszünetet kért és tárgyalást kezdeményezett. A háború gyakorlatilag véget ért, és a diabolik visszaszorultak a korábbi területükre. Ezentúl csak olyan mértékben terjeszkedhetnek, amennyire mi hagyjuk nekik.

Altmayer mormolt valamit maga elé.

- Azonban kialakult az igény az unióra - folytatta a Koordinátor. - A görög városállamok azért dőltek romba Perzsia legyőzése után, mert tovább hadakoztak egymással. Így előbb Macedónia, azután Róma is meghódította őket. Miután Európa kolonizálta az amerikai kontinenst, szeleteket vágott ki Afrikából és meghódította Ázsiát, a tovább folytatódó európai háborúk romba döntötték a kontinenst.

- Széthúzás a győzelemig, azután egység. Most már könnyebb létrehozni az uniót. Az egyik alegység egyedül is sikerrel járt, és a többi egymást lökdösve próbál részesülni a sikerből. Toynbee, az író mutatott rá először, hogy ez a különbség a domináns kisebbség és a kreatív kisebbség között.

- Mi vagyunk a kreatív kisebbség. Különböző emberi kormányzatok szinte spontán módon vetették fel egy közös szervezet, az Egyesült Világok gondolatát. Több mint hetven bolygórendszer vesz részt az első gyűlésen, hogy megalkossák a szövetség alapító okiratát. Biztos vagyok benne, hogy idővel a többiek is csatlakozni fognak. Szeretnénk, ha te is tagja lennél a földi delegációnak.

Altmayer azon kapta magát, hogy könnybe lábadt a szeme.

- Nem... nem értem, mit akarsz ezzel. Igazat beszélsz?

- Minden úgy történt, ahogy elmondtam. Te voltál a kiáltás a vadonban, Dick, és szövetségért kiáltottál. A te szavad sokat számít majd, ha megkezdődnek a tárgyalások. Hogy is mondtad? Jó célt nem lehet elbukni?

- Nem! - kiáltotta Altmayer hirtelen jött energiával. - És úgy látszik, a te célod is a jó cél volt.

Geoffrey Stock kiismerhetetlen arccal állt az ajtó mellett.

- Ugyan már, Dick! Mindig is félreértetted az emberi természetet. Amikor az Egyesült Világok elképzelése megvalósul, és töretlen békében felnövekedett nemzedékek múlva az emberek visszatekintenek erre a legutóbbi háborúra, nem fogják megérteni a módszereimet. Nekik én csak a halál és a pusztítás utolsó nagykövete leszek. Azonban a te kiáltásaidra, a te ideáidra örökké emlékezni fognak.

Elfordult, és kifelé indult, így Altmayer épp csak hallotta az utolsó mondatot:

- Ha majd eszükbe jut szobrokat állítani, én nem kapok egyet sem...

Áll egy szobor a Galaxis Egyesült Világainak szívét jelentő ötven zsúfolt négyzetmérföld egymás fölé tornyosuló épületei közötti egyetlen békés kis foltban, a Hősök Parkjában...

Mi lett volna, ha...

Norman és Olivia késésben volt, természetesen, hiszen elkapni egy vonatot mindig az utolsó percek kérdése. Már csak egy hely maradt üresen a kocsiban, az elején, ahol már semmi más nincs előtte, csak a hátrafelé néző legeslegelső ülések. Miközben Norman feltolta a bőröndöt a csomagtartóra, Liwy enyhe felháborodottságot érzett.

Ha velük szemben egy másik pár ült volna, öntudatosan bámultak volna egymás képébe órákon keresztül, míg a járat végül beér New Yorkba - vagy ami egy fokkal jobbnak tűnt: mesterséges falakat emeltek volna maguk közé újságokból. Mindegy, felesleges lett volna kockáztatni és másik páros ülést keresni a teli szerelvényen.

Úgy tűnt, Norman nem bánja a dolgot, és Liwy némileg csalódottan vette ezt tudomásul. Általában egyezett a hangulatuk és a véleményük. Norman szerint emiatt biztos, hogy a megfelelő nőt vette feleségül.

Úgy szokta mondani, hogy:

- Illünk egymáshoz, és ez a legfontosabb. Ez olyan, mint amikor kirakózol, és megtalálod a keresett darabot. Nincs más lehetőség, ahogy természetesen én sem találhattam volna másik párt magamnak.

Erre a nő általában elnevette magát, és így válaszolt:

- Ha aznap nem buszozol, talán soha nem találkozunk. Alikor mi lett volna veled?

- Agglegény maradok, természetesen. Egyébként később is összefutottunk, amikor Georgette-tel voltál.

- Á, biztosan máshogy alakult volna!

- Szerintem nem.

- De igen. Merthogy Georgette soha nem mutatott volna be. Ő is hajtott rád, és okosabb annál, hogy lehetséges riválisokat termeljen.

- Ugyan!

Erre Liwy feltette a kedvenc kérdését:

- Mi lett volna, ha egy perccel később érsz az állomásra, és csak a következő járatot éred el? Szerinted mi történt volna?

- És mi lett volna, ha a halak szárnyakat növesztenek az evolúció során, hogy felépülhessenek a hegyek csúcsáig? Akkor most mit ennénk péntekenként?

Merthogy mégiscsak ugyanazon a buszon utaztak, és a halak mégsem növesztettek szárnyat, így végül egymásra találtak, és házasságuk ötödik évfordulóját egyhetes New York-i vakációval akarták megünnepelni.

Erről a nőnek eszébe jutott az aktuális probléma:

- Bárcsak találtunk volna egy másik helyet!

- Az jó lett volna - válaszolta Norman. - Még senki sem ült elénk, úgyhogy legalább Providence-ig csak mi ülünk itt.

Liwy nem vigasztalódott meg, mi több, igazolódni látta aggodalmát, amikor egy kis fickót pillantott meg az ülések között sétálni. Honnan jött ez az alak? A vonat félúton járhatott Boston és Providence között, és ha már volt helye, akkor miért nem maradt ott? Liwy elővette a sminkes dobozkáját a kézitáskájából, és nézegetni kezdte a saját tükörképét. Elmélete szerint, ha ignorálja az alacsony idegent, akkor az továbbmegy, ezért aztán elbabrált világosbarna frizurájával, mivel a nagy sietségben kissé összekócolódott a haja. De kék szeme feledtette a rakoncátlan tincseket, ahogy apró szája is, amelyről Norman azt mondta, hogy az ajkak formája miatt mindig csókra áll.

"Nem is nézek ki rosszul" - gondolta.

Azután felpillantott; a kis fickó ott ült, pont szemben vele. Elkapta a no tekintetét és szélesen elvigyorodott, szája sarkában vonalak sorozata jelent meg. Sietősen levette a kalapját, és letette maga mellé az üres ülésre, rá a kis fekete dobozra, amelyet magával hozott. A fejfedő alól fehérre őszült hajkör ugrott elő; a fejtető fennsík méretű, kopasz foltját keretezte.

Nem tehetett róla, Liwy visszamosolygott, de azután a fekete dobozra pillantott, és a mosolya azonnal elhalványult. Megrángatta férje könyökét.

Norman felpillantott az újságjából. Eleve határozott benyomást keltő, meglepően sötétbarna szemöldöke épp csak nem szaladt össze a homlokán. Ennek ellenére szintén barna tekintete a szokásos kedvességgel és talán némi csodálattal állapodott meg a nő arcán.

- Mi a helyzet? - kérdezte. Nem nézett a szemben ülő, köpcös kis emberkére.

Diszkrét kéz-és fejmozdulatával Liwy minden tőle telhetőt megtett, hogy észrevétlenül megmutassa, mit látott. Azonban az alacsony férfi még mindig őt nézte, amitől ő ostobának érezte magát. Főként mert Norman csak bámult rá értetlenül.

Végül a no inkább közelebb hajolt, és a fülébe súgta:

- Láttad, mi van a dobozra írva?

Miközben kimondta, ismét odapillantott, és megbizonyosodott róla, hogy nem tévedett. A matt felirat nem volt feltűnő, de a ferdén ráeső fényben meglehetősen elkülönült a háttér fényes feketéjétől: "Mi lett volna, ha..."

A kis fickó ismét elmosolyodott. Hevesen bólogatni kezdett, és többször is a feliratra, azután saját magára mutatott.

- Biztos ez a neve - jegyezte meg Norman mintegy mellékesen.

- Hogy lehetne ez bárkinek is a neve? - kérdezte Liwy türelmetlenül.

Férje félretette az újságját.

- Megmutatom - mondta, és kissé előrehajolva megszólította a szemben ülő férfit:

- Mr. Ha?

A kis fickó kérdőn nézett rá.

- Tudja, mennyi lehet az idő, Mr. Ha?

A köpcös elővett egy órát a mellényzsebéből, és odamutatta.

- Köszönöm, Mr. Ha! - mondta Norman, és visszasúgott feleségének: - Látod?

Máris visszatért volna az olvasáshoz, de az alacsony alak a dobozért nyúlt, közben újra meg újra felemelt mutatóujjal vonta magára a pár figyelmét. Egy tábla tejüveget vett elő az alkalmatosságból - nagyjából tizenötször huszonkét centi lehetett, talán egyhüvelykes vastagsággal. Az éleket ferdén lecsiszolták, a sarkait lekerekítették, de egyébiránt teljesen jellegtelen volt. Azután a férfi elővett egy kis drótállványt, amelyre tökéletesen ráillett a tejüveg tábla - az egész összeállítást a térdén nyugtatva, büszkén pillantott fel a párocskára.

- Te jó ég, Norman! - kiáltott fel Liwy izgatottan. - Ez valami kép!

Férje közelebb hajolt, azután felpillantott a köpcösre.

- Mi ez? Valami újfajta televízió?

Amaz megrázta a fejét, közben a nő lenyűgözve bámulta az üveglapot. Hirtelen férje felkarjába kapaszkodott.

- Norman! Mi vagyunk benne!

- Mi van?

- Nem látod? Ez a busz, amelyiken találkoztunk! Ott ülsz hátul abban a régi szövetkalapban, amit három éve dobtam ki. Épp felszállók Georgette-tel. Az a kövér nő kilépett a kocsi elé. Ott! Hát nem látod?!

- Ez valamiféle bűvész trükk - mormolta a férfi.

- De látod te is, nem? Hát ezért áll a dobozon, hogy "Mi lett volna, ha..."! Megmutatja, hogy mi lett volna, ha a busz nem farol ki...

Biztos volt benne, hogy jól látja. Nagyon izgatott lett az egésztől, de biztos volt benne, hogy azt látja, mi lett volna, ha...? Ahogy a tejüvegben megjelent képet nézte, a késő délutáni napsütés valamiképpen kifakult, és az utasok beszélgetéséből kiolvasztott mormolás is mintha halkulna.

Már mindenre emlékezett, ami azon a napon történt. Norman és Georgette ismerte egymást, és a fiú át akarta adni a helyét, amikor a busz kifarolt, ő visszaesett az ülésre, és Liwy az ölébe zuhant. Az egész egyszerre volt vicces és zavarba ejtő, de végül kiderült, hogy ezzel kezdődött a kapcsolatuk. Norman előbb próbálta lovagiasan kezelni a helyzetet, és Liwy annyira zavarban volt, hogy már nem is emlékezett, hogyan kezdtek el beszélgetni. Nem kellett, hogy Georgette bemutassa. Mire leszálltak a járműről, a férfi már azt is tudta, hogy hol dolgozik.

Eszébe jutott Georgette haragosan izzó tekintete, de közben próbált mosolyt erőltetni az arcára, és így szólt:

- Úgy tűnik, megtetszettél neki.

- Ne hülyéskedj már! - válaszolta ő. - Csak udvarias volt. De azért jóképű fickó, nem gondolod?

Alig hat hónap elteltével össze is házasodtak.

Erre megint itt ez a busz, benne Norman, Georgette és ő. Ahogy erre gondolt, a vonatkerekek sebes zakatolása és az utasok mormolása teljesen elhalt körülötte.

A busz rázkódása miatt meg kellett kapaszkodnia. Az előző megállónál szállt fel Georgette-tel.

Egyik lábáról a másikra helyezte egyensúlyát, hogy a negyven másik utassal együtt ő is felvegye a jármű monoton ritmusát.

- Valaki neked integet - mondta barátnőjének. - Ismered?

- Nekem? - Georgette szándékosan nem fordult meg, csak odapillantott a válla felett. Mesterségesen meghosszabbított szempillái megrebbentek. - Tényleg találkoztunk már valahol. Szerinted mit akarhat?

- Majd kiderítjük - válaszolta Liwy, és kissé gonoszkodónak érezte magát, ami kellemesnek bizonyult.

Georgette-ről köztudott volt, hogy szerette halmozni a fiúismerősöket, épp ezért mindig lehetett piszkálni ilyesmivel. Ez a srác egyébként is... érdekesnek tűnt.

Liwy eloldalazott az álló utasok vonala mellett, és barátnője minden lelkesedéstől mentesen követte. Épp amikor a fiú székéhez ért, a busz csúnyán bedőlt egy kanyarban. A lány kétségbeesetten kapott a kapaszkodók felé, és épp csak elérte az egyiket az ujjai hegyével. Megtartotta magát, de egy ideig még fújtatott az ijedtségtől. Valamiért az imént még úgy tűnt, mintha egyetlen kapaszkodó sem lett volna elég közel. Egy megmagyarázhatatlan érzés azt mondta, hogy a természet minden törvényszerűsége szerint el kellett volna esnie.

A fiatalember rá sem nézett. Georgette-re mosolyogva felállt az ülésről. Lenyűgözően férfias szemöldöke egyszerre kölcsönzött neki intelligens és magabiztos külsőt. Liwy egy pillanat alatt eldöntötte, hogy határozottan tetszik neki a srác.

- Ó, hagyd csak! - mondta neki Georgette. - Két megálló, és leszállunk.

Így tettek. Liwy csak a járdán kérdezett rá:

- Azt hittem, Sachhoz megyünk.

- Oda megyünk, csak el kell itt intéznem valamit. Nyugi, csak egy perc az egész!

- Következő állomás: Providence! - kiabálta a hangosbemondó. A vonat lassítani kezdett, és a múlt világa összehúzódott. A kis fickó még mindig mosolyogva nézte a párt.

A nő a férjéhez fordult, s kissé ijedten kérdezte:

- Te is ott voltál?

- Mi történt az idővel? - kérdezett vissza Norman. - Még nem érhetünk Providence-be! - Lepillantott a karórájára. - Azt hiszem, mégis... Nem is estél el! - fordult a feleségéhez.

- Akkor hát te is láttad? - Liwy összeráncolta a szemöldökét. - Hát, ez rá vall! Biztos vagyok benne, hogy Georgette-nek semmi dolga nem volt annál a megállónál azon kívül, hogy minket akadályozzon. Mióta ismerted Georgette-et?

- Nem régóta. Épp csak annyira ismertem, hogy megismertem, ha láttam, és felajánlottam a helyem.

Liwy ajkai legörbültek egy grimaszban.

Férje elvigyorodott.

- Nem lehetsz féltékeny egy majdnemre! Egyébként, mit számít? Épp eléggé felkeltetted az érdeklődésem, hogy kitaláljam, hogyan találkozhatnánk ismét.

- Még csak rám sem néztél!

- Nem nagyon volt rá lehetőségem.

- Akkor hogyan találkoztunk?

- Valahogy. Nem tudom, Azt viszont biztosan tudom, hogy ez egy elég buta vita.

Elhagyták Providence-t. Liwy gondolatai összevissza kavarogtak. A kis fickó mintha kihallgatta volna elsuttogott beszélgetésüket, és mosolyával mutatta, hogy érti, miről van szó.

- Többet is tud mutatni? - kérdezte tőle a nő.

- Várj! - szólt rá a férje. - Mit akarsz csinálni, Liwy?

- Látni akarom az esküvőnk napját. Mi lett volna, ha tényleg elkapom azt a kapaszkodót?

Norman láthatóan egyre nyugtalanabbá vált.

- Ez így nem fair! Nyilván nem ugyanazon a napon házasodtunk volna össze.

Azonban a felesége leintette.

- Meg tudja mutatni, Mr. Ha? - A kis fickó bólintott.

Az üvegtábla ismét életre kelt, halványan felizzott, majd újabb kép jelent meg benne, ahogy a fény egybegyűlt és színes alakokká sűrűsödött. Liwy halk orgonaszót hallott, pedig a forrását nem lelte volna meg a vonaton.

- Hát, ott vagyok... - mondta Norman némileg megkönnyebbülve. - Ez az esküvőnk. Elégedett vagy?

A vonat hangjai ismét elhalkultak, és Liwy utoljára a saját hangját hallotta a szerelvény belsejéből:

- Igen... De hol vagyok én?

Liwy hátul ült a padok egyikén. Egy ideig egyáltalán nem akart eljönni az esküvőre; az utóbbi hónapok során eltávolodott barátnőjétől, de nem tudta, miért. Egy közös ismerőstől hallotta, hogy megvolt az eljegyzés - és persze Normannel. Még mindig tisztán emlékezett arra a napra hat hónappal korábban, amikor először látta azt a fiút a buszon. Georgette nagyon gyorsan elhúzta a közeléből. Azóta többször is találkoztak, de Georgette folyton közéjük állt.

Ok nélkül neheztelt, a pasi sohasem volt az övé. Georgette mindig is szebbnek látszott, mint ő. A vőlegény pedig tényleg jóképű, gondolta.

Szomorúnak és kiüresedettnek érezte magát, mintha valami kisiklott volna az életében... valami, amit nem tudott megfogalmazni. Georgette úgy vonult végig a padok között, mintha észre sem vette volna. Liwy korábban elkapta Norman tekintetét, és rámosolygott. Úgy látta, hogy a férfi viszonozta mosolyát.

A hangok mintha nagy-nagy távolságból úsztak volna oda hozzá:

- Ezennel férjnek és...

Ismét a vonat zajai vették körül. Egy nő ment el az ülések között, kisfiát terelte vissza a helyére. A kocsi közepe táján négy serdülő leányzó ült, újra meg újra lányos kacagás hallatszott felőlük. Egy kalauz sietett el mellettük valamely rejtélyes célt hajszolva.

Liwy megdöbbentően tudatában volt a környezetének.

Ült a vonaton, mereven előrenézett, közben odakint a fák dühös, zöld fallá olvadtak össze, amely előtt telefonpóznák galoppoztak el.

- Vele házasodtál össze! - mondta hitetlenkedve.

A férfi csak nézte egy ideig, azután szája egyik sarka enyhén felfelé húzódott.

- Egyáltalán nem így történt, Olivia - mondta könnyedén. - Még mindig a feleségem vagy. Te is tudod. Csak gondolj vissza egy kicsit!

A nő odafordult.

- Igen, összeházasodtunk... mert az öledbe estem a buszon. Ha nem így történt volna, akkor Georgette-et vetted volna feleségül. Ha ő nem akart volna hozzád menni, akkor valaki mást. Bárkivel összeházasodtál volna! Ennyit a te kirakó-darabkáidról!

- Átkozott legyek! - mormolta Norman lassan, miközben mindkét kézzel zavartan lesimogatta a haját a füle mögött, ahol az hajlamos volt kissé felgöndörödni. Egy pillanatig úgy nézett ki, mintha a fejét akarná egyben tartani. - Ide figyelj, Liwy! - mondta ezután. - Túl sok jelentőséget tulajdonítasz egy ostoba bűvésztrükknek. Nem okolhatsz olyasmiért, amit nem is tettem meg!

- Megtetted volna.

- Honnan tudod?

- Láttam.

- Azt hiszem, én csak valamiféle hipnotizőrtrükköt láttam. - Hirtelen harag költözött a hangjába, ahogy a velük szemben ülő kis fickóhoz fordult:

- Menjen a fenébe, Mr. Ha, vagy legyen bármi is a neve! Hagyjon minket békén! Nem akarjuk, hogy itt legyen! Szedje a cókmókját, mielőtt kihajítom az ablakon a kis trükkös szerkezetét, meg utána magát is!

Liwy belekapaszkodott a férje felkarjába.

- Hagyd abba! Hagyd abba! Tömött vonaton vagyunk!

A köpcös alak, amennyire csak bírt, behúzódott az ülése távolabbi sarkába, és védelmezőn magához húzta kis fekete dobozát is. Norman hosszan nézett rá, azután feleségére pillantott, végül az idős hölgyre, aki kétségtelen rosszallással figyelte Őt a túlsó üléssorból.

Elvörösödött, és legszívesebben visszaszívta volna az iménti kirohanását. Ezután fagyos csendben utaztak Új-Londonig, és még tovább.

Felesége semmit sem mondott. Kifelé bámult az ablakon, de csak az üveget látta maga előtt.

- Kérlek, Liwy, válaszolj! - mondta ismét a férfi.

- Mit akarsz? - kérdezte a nő tompán.

- Az egésznek semmi értelme! - válaszolt Norman. - Fogalmam sincs, hogy csinálta ez a fickó itt, de még ha tényleg láttunk valamit, akkor sem vagy igazságos velem. Miért állnánk meg itt? Tegyük fel, hogy tényleg összeházasodom Georgette-tel. Szerinted akkor te egyedül maradtál volna? Amennyit erről tudok, akár már akkor is férjnél lehettél volna, amikor én feleségül vettem Georgette-et. Lehet, hogy éppen emiatt választoltam őt.

- Nem voltam házas.

- Honnan tudod?

- Tudtam volna róla. Tudom, mit gondoltam az esküvőn.

- Akkor megházasodhattál, akár a következő évben is.

Olivia egyre dühösebben beszélt. Az a tény sem csillapította le, hogy tudata józan része lármázva tiltakozott a haragja ellen. Mi több, ez csak még jobban felingerelte.

- Ha úgy lett volna, akkor ahhoz neked biztosan nem lenne semmi közöd!

- Persze, hogy nem! Viszont rámutat a lényegre. Arra, hogy a valóságban senkit sem lehet azért hibáztatni, hogy "mi lett volna, ha".

Liwy orrcimpái megremegtek, de nem válaszolt,

Norman folytatta:

- Emlékszel arra, amikor tavalyelőtt Winnie lakásán szilvesztereztünk?

- Hogy is felejthetném el! Egy egész korsó alkoholt öntöttél rám!

- Nem ez a lényeg, és egyébként sem volt több egy koktélospohárnál. Arra próbálok kilyukadni, hogy Winnie a legjobb barátnőd, és már azelőtt is rég az volt, hogy hozzám jöttél feleségül.

- Mi akarsz ezzel?

- Georgette is jó barátságban volt vele, ugye?

- Igen.

- Rendben. Ez azt jelenti, hogy te és Georgette odamehettetek szilveszterezni attól függetlenül is, hogy melyikőtökkel házasodom össze. A személyemnek semmi köze a jelenlétetekhez. Nézzük meg, hogyan alakult volna az az este, ha Georgette-et veszem feleségül. Biztos vagyok benne, hogy a vőlegényeddel vagy a férjeddel jöttél volna el.

A nő habozott. Őszintén tartott tőle, hogy mi derülhet ki.

- Nem mered vállalni a kockázatot? - kérdezte a férje.

Természetesen ez döntésre késztette a nőt. Dühösen vágott vissza:

- Egyáltalán nem erről van szó! Nagyon is remélem, hogy ott lesz a férjem! Nem lett volna rá okom, hogy epekedjek utánad. És látni akarom, hogy mi történik, ha Georgette-et öntöd le. Jól ismerem. Biztos vagyok benne, hogy nyilvánosan lehordott volna. Akkor talán majd látsz valami különbséget a kirakódarabkák között!

- Előrefordult, és dacosan keresztbe tette a karját a mellkasa előtt.

Norman a kis fickóra nézett, de semmit sem kellett mondania. Az üvegtábla már a köpcös férfi térdén állt és feléjük nézett. A nap ferdén sütött be nyugat felől, rózsaszínnel árnyalta a habszerű, őszfehér haj keretet a kopasz koponyatető körül.

- Kész? - kérdezte a férj feszülten.

Felesége bólintott, és a vonat zakatolása ismét elhalkult körülöttük.

Liwy a hidegtől kissé kipirosodva állt az ajtóban. Épp csak levette a kabátját a rá-hullott hópelyhekkel együtt, és csupasz karjai még lázadtak a levegő érintése ellen.

Saját "Boldog Új Évet" kívánságaival fogadta a bentről jövő köszöntéseket. Igencsak fel kellett emelnie a hangját, hogy túlkiabálja a rádiót, de Georgette áthatóan éles tónusának ez nem jelentett gondot. Barátnője elébe jött. Hetek óta nem találkozott sem vele, sem a férjével.

Georgette egy nemrégiben kimódolt gesztussal kérdőn megemelte egyik szemöldökét.

- Egyedül jöttél, Olivia? - Tekintete körbelövöldözte, azután ismét rajta állapodott meg.

- Dick valószínűleg később jön - válaszolta a lány közömbösen. - Valamit még el kell intéznie előbb. - Közömbösnek is érezte magát.

Georgette vékonyan elmosolyodott.

- Nos, Norman itt van, úgyhogy nem leszel magányos, drágám. Legalábbis, korábban úgy tűnt, hogy ez a változat is megfelel.

Épp csak kimondta a nevét, férje előbukkant a konyhából egy koktélospohárral a kezében. A jégkockák minden lépésnél halkan nekikoccantak a pohár oldalának.

- Minden csendháborító, rendszerellenes lázadó álljon sorba, hogy a keverékem kihozza belőle az igazi lázadást! Nicsak, Liwy!

Vigyorogva ment oda, hogy üdvözölje.

- Hová tűntél mostanában? Olyan, mintha nem találkoztunk volna már vagy húsz éve. Mi történt? Talán Dick nem engedi, hogy találkozz a barátaiddal?

- Kérek még, Norman! - csattant fel Georgette élesen.

- Mindjárt hozom! - válaszolta a férj anélkül, hogy a feleségére pillantott volna.

- Te is kérsz, Liwy? Hozzak egy pohárral? - Visszafordult a konyha felé, és minden egyszerre történt.

- Vigyázz! - kiáltott fel Olivia. Érezte, hogy meg fog történni, halványan azt is érezte, hogy mindez mintha már megtörtént volna egyszer, de a kínos pillanat kérlelhetetlenül eljön újra. A férfi sarka beleakadt a szőnyeg szélébe, és ahogy Norman próbálta visszanyerni az egyensúlyát, a pohár kiesett a kezéből. Mintha maga a koktél akart volna elszökni, ki ugrani és jéghidegen elborítani Oliviát válltól derékig.

Csak állt ott tátva maradt szájjal. A hangok eltompultak körülötte és néhány tűrhetetlen pillanatig hiábavalóan próbálta lesöprögetni a ruháját, miközben Norman egyre magasabb hangon csak azt ismételgette:

- A francba! A francba!

- Ajjaj, Liwy! - jegyezte meg Georgette hűvösen. - Remélem, nem került túl sokba az a blúz!

A lány elmenekült. A következő pillanatban már a hálószobában találta magát, amely legalább üres volt és viszonylag csendes. Az éjjeliszekrényen álló lámpa fényénél az ágyra dobott kabátok közé túrt, kereste a sajátját.

Norman lépett be mögötte.

- Nézd, Liwy, ne is figyelj oda arra, amiket mond! - szabadkozott. - Tényleg nagyon sajnálom! Kifizetem...

- Semmi baj, nem a te hibád - fojtotta belé a nő a szót, közben akaratlanul is sebesen pislogni kezdett és nem mert a férfira nézni. - Hazamegyek, és átöltözöm.

- Visszajössz még?

- Nem tudom. Nem hiszem.

- Nézd, Liwy... - Meleg keze a lány vállához ért...

Olivia úgy érezte, mintha valami elszakadt volna - mintha óriási, erős pókháló szálai közül ragadták volna ki, és...

...és ismét a vonaton ült.

Valami baj lett az idővel, amikor odabent... az üvegben volt. Már erősen alkonyodott. A vonatban felkapcsolták a világítást. Nem számított. A nőt lefoglalták a bensőjét marcangoló érzések.

Norman a szemét dörzsölte jobbja hüvelyk-és mutatóujjával.

- Mi történt?

- Hirtelen vége lett - mondta Liwy halkan.

- Hamarosan New Havenbe érünk. - A férfi nyugtalannak tűnt. Az órájára nézett, és megrázta a fejét.

- Rám öntötted - jegyezte meg a felesége csodálkozva.

- Akárcsak a valóságban.

- A valóságban akkor már a feleséged voltam. Ezúttal Georgette-re kellett volna ráborítanod az italt, Hát nem különös? - Azonban közben azon gondolkodott, miért ment utána a férfi a hálószobába? És az érintésén, ahogy a vállára tette a kezét...

Felnézett a férfira, és nem bírta megállni, hogy ne mondja elégedetten:

- Látod? Nem házasodtam meg.

- Valóban. Dick Reinhardttal jártál volna?

- Igen.

- De nem akartál hozzámenni feleségül, ugye, Liwy?

- Csalt nem féltékeny vagy?

Norman zavarodottnak tűnt.

- Kire? Vagy inkább mire? Egy üvegtáblára? Persze, hogy nem!

- Nem hiszem, hogy hozzámentem volna.

Férje így folytatta:

- Tudod, araikor véget ért, azt kívántam, bárcsak folytathattuk volna. Azt hiszem, épp történt volna valami... - Elhallgatott, azután vonakodva tette hozzá: - Olyan volt, mintha senki mást nem követtem volna a kabátokhoz.

- Még Georgette-et sem?

- Nem kell hinned nekem, de Georgette egyetlen pillanatra sem jutott eszembe.

- Lehet, hogy mégis elhiszem. - Ismét a férfira pillantott. - Buta voltam, Norman, csak... csak éljük az életünket, és ne játszadozzunk azzal, hogy mi lehetett volna másképpen.

Ám férje izgatottan fogta meg a kezét,

- Ne, Liwy! Csak még egyszer, utoljára! Nézzük meg, mit csinálnánk most! Mit csinálnánk ugyanebben a percben, ha mégis Georgette-et vettem volna el!

Olivia megijedt a gondolattól.

- Inkább ne, Norman! - Eszébe jutott a férje tekintete, ahogy ott rejlett benne a pajkos mosoly, amikor mintegy "véletlenül" leöntötte a blúzát. Ahogy figyelemre sem méltatta a mellette álló Georgette-et* Nem akarta tudni, mi történt ezután. Csak élni akarta az életét. Egy jó életet.

New Haven jött és ment.

- Szeretném megpróbálni - jegyezte meg Norman.

- Ha nagyon akarod... - mondta Liwy. Időközben elhatározta, hogy nem számít, mit fognak látni. Semmi sem számít. Odanyúlt, és belekarolt férjébe, magához húzta, ölelte, közben arra gondolt, hogy senki és semmi nem veheti el tőle a férfit.

Norman a kis fickóhoz fordult:

- Kérem, állítsa fel újra a szerkezetet!

A sárgás fényben lassabbnak tűnt a folyamat. Végül a tejüveg felülete finoman kitisztult, ahogy észlelhetetlen szellő mossa szét a felhőket a ragyogóan kék égen.

- Valami baj van - suttogta Norman. - Csak kettőnket mutatja. Pont itt, ahol vagyunk.

Igaza volt: két kis alakot láttak, amint egy vonatkocsi végében ültek a négyes ülésen. A kép egyre közeledett, mintha maguk is belemerültek volna. Norman hangja valahonnan a távolból szólt:

- Hátul van egy törött ablak. Ugyanúgy, mint...

Olivia hihetetlenül boldog volt.

- Bárcsak már New Yorkban lennénk! - mondta ki a gondolatát.

- Már egy órát sem kell várnod, kedvesem - válaszolt a férje. Azután még hozzátette: - Azt hiszem, most meg foglak csókolni... - Máris mozdult, hogy valóra váltsa kijelentését,

- Ne itt, Norman! Néznek minket!

A férfi ismét hátradőlt.

- Taxival kellett volna jönnünk.

- Bostonból New Yorkba?

- Persze. A társaság hiánya miatt megérte volna.

Liwy felnevetett,

- Olyan vicces vagy, amikor eljátszod ezt a hevességet!

- Nemcsak eljátszom - felelte Norman kissé elkomorodva. - Nem csak erről az egy óráról van szó. Úgy érzem, mintha öt éve nem tartottalak volna a karomban.

- Én is hasonlóképp érzek.

- Miért nem veled találkoztam előbb? Időpocsékolás volt az egész.

- Szegény Georgette! - sóhajtott fel Olivia.

Norman türelmetlenül legyintett.

- Ne sajnáld! Egyáltalán nem működött a dolog. Örült, hogy megszabadult tőlem.

- Tudom. Éppen ezért mondtam, hogy "Szegény Georgette!" Sajnálom, mert nem értékelte, amije volt.

- Hát, remélem, te nem esel ebbe a hibába - jegyezte meg a férfi vigyorogva. - Mert, ugye, roppantul becsülöd és végtelenül értékeled, amid van? Remélem, legalább feleannyira, mint én.

- Különben tőlem is elválsz?

- Csak a testemen keresztül - válaszolta Norman.

- Az egész olyan különös - váltott témát Liwy. - Egyfolytában csak ezen gondolkodom. Mi lett volna, ha nem öntöd rám a koktélt szilveszterkor? Akkor nem követhettél volna a kabátokhoz, nem tudtad volna elmondani, és én sohasem tudom meg. Minden máshogy lett volna...

- Ugyan már! Minden ugyanígy lett volna. Beszélhettünk volna egy másik alkalommal.

- Lehet... - mormolta maga elé Olivia.

A két vonat keltette zajok egymásba olvadtak. Odakint egy város fényei szikráztak, és már kezdték érezni New York hangulatát. A kocsiban az utasok nyüzsögve szedték össze a csomagjaikat, leszálláshoz készülődtek.

Liwy maga volt a nyugalom szigete a zűrzavarban, amíg férje meg nem érintette a vállát,

A lány felpillantott rá.

- Végül mégiscsak Összeillenek azok a darabkák.

- Igen... - Norman ennyit válaszolt.

A nő megfogta a kezét.

- Nem volt jó. Csak ugyanaz. Nagyot tévedtem. Azt hittem, csak mert itt vagyunk egymásnak, minden lehetséges módon itt vagyunk egymásnak. De valójában semmi közünk a többi lehetőséghez. Ez a mostani épp elegendő. Érted?

Amaz csak bólintott.

Liwy folytatta:

- Millió másik "mi lett volna, ha" van még. Nem akarom tudni, hogy mi történt velük. Soha többé nem akarok azon gondolkodni, hogy mi lett volna, ha...

- Nyugodj meg, kedvesem! - csitította Norman. - Itt a kabátod! - Felnyúlt a bőröndökért.

Hirtelen a felesége riadtan kérdezte:

- Hová lett Mr. Ha'?

Norman is a velük szemben üresen álló ülésre pillantott, azután végignéztek a kocsin.

- Lehet, hogy átment egy másik vagonba - tűnődött a férfi.

- De miért? Biztosan nem hagyta volna itt a kalapját! - A nő lehajolt, hogy felvegye a fejfedőt.

- A kalapját? - kérdezte Norman.

Liwy ujjal csak a sem mii fogták meg, ahogy egy árnyék felé nyúlt.

- Az előbb még itt volt! - mondta meglepetten a nő. - Majdnem megfogtam! Ó, Norman, mi lett volna, ha...

Férje az ajkához emelte egyik mutatóujját:

- Cssst, kedves!

- Bocsáss meg! Várj, segítek! - Azzal Olivia is felállt, hogy együtt vegyék le a bőröndöket.

A vonat berohant a Park Avenue alatt húzódó alagútba, és a kerekek zakatolása éktelenül hangos zajjá változott.

Sally

Sally a tópart mellett húzódó úton közeledett felém. Odaintettem neki, és a nevét kiáltottam. Mindig élvezettel néztem rá. Mindegyiküket szerettem, de kétségtelenül Sally volt közöttük a legszebb.

Intésemre egy kicsit felgyorsított, de méltóságteljes maradt, mint mindig. Éppen csak annyira iramodott neki, hogy kimutassa, ő is örül, hogy most láthat engem.

A mellettem álló férfihoz fordultam.

- Ez Sally - mondtam.

Válaszképpen rám mosolygott, és bólintott. Mrs. Hester vezette hozzám.

- Jake, ez itt Mr. Gellhorn! Biztosan emlékszik rá, ő kért levélben találkozót magától.

Persze, hogy nem emlékeztem. Mindig rengeteg munkám akad a Farmon, és egyszerűen nem vesztegethetem az időt a posta átböngészésével. Ezért van itt Mrs. Hester. A közelben lakik, és nagyon ügyesen elintézi az efféle butaságokat anélkül is, hogy nekem foglalkoznom kellene velük. Ami viszont még ennél is fontosabb: szereti Sallyt meg a társait. Vannak emberek, akik nem igazán kedvelik őket.

- Örvendek, Mr. Gellhorn! - mondtam.

- Raymond J. Gellhorn! - nyújtotta a kezét a férfi.

Jól megtermett fickó volt, legalább fél fejjel magasabb nálam, és sokkal testesebb is. Feleannyi idős lehetett, mint én, harmincvalahány évesnek néztem. Lenyalt, középen elválasztott fekete haja volt, és gondosan nyírt, vékonyka bajuszt viselt. Állkapcsának csontjai a füle felé úgy kiszélesedtek, mintha mumpszos lett volna. Bármelyik filmben eljátszhatta volna a gazember szerepét, ennek ellenére megnyerő embernek találtam. Ebből is kitűnik, a filmek sem tévednek mindig.

- Jacob Folkers vagyok - mondtam. - Miben lehetek a segítségére?

Széles, fogvillogtató vigyorra húzta a száját.

- Ha nem esik nehezére, elmondhatna néhány dolgot a Farmról.

Hallottam, hogy Sally közvetlenül mögöttem jön, és kinyújtottam a kezem. Tenyeremben éreztem kemény, sima, zománcozott lökhárítója melegét.

- Szép autó! - mondta Gellhorn.

Így is lehet mondani. Sally egy 2045-ös, Hennis-Carleton-féle pozitronikus motorral felszerelt, Armat alvázas kabriolet volt. A legtisztább, legfinomabb vonalú kocsi, amit életemben láttam. Akkor már ötödik éve volt a kedvencem, és minden elképzelhető extrával felszereltem. Ez idő alatt egyetlenegyszer sem ült ember a kormánya mögött.

Egyszer sem.

- Sally - simogattam meg gyengéden -, ez Mr. Gellhorn! - Sally hengerei egy kicsit hangosabban doromboltak, én pedig a fülemet hegyezve figyeltem, nem hallok-e valami oda nem illő kattogást. Az utóbbi időben mindegyik kocsinál motorkopogást fedeztem fel, amin az olajcsere sem sokat segített. Sally hangja viszont éppen olyan sima volt, akár a festése.

- Mindegyik autóját elnevezte? - kérdezte Gellhorn.

Úgy láttam, meglepődött, de Mrs. Hester nem szerette az olyan embereket, akik akár leplezve is, de kigúnyolták a Farmot.

- Természetesen - felelt helyettem élesen. - Az autóknak valódi személyiségük van. Nem igaz, Jaké? A szedánok hím-, a nyitott kocsik pedig nőneműek.

Gellhorn újra elmosolyodott.

- Talán még külön garázsban is tartják őket, asszonyom? - Mrs. Hester dühösen meredt rá. Gellhorn felém fordult. - Mr. Folkers, válthatnánk néhány szót... négyszemközt?

- Az attól függ - mondtam. - Maga újságíró?

- Nem, nem... Kereskedelmi ügynök vagyok. Semmi sem kerül a nyilvánosság elé abból, amiről beszélni fogunk. Biztosíthatom, érdeklődésem pusztán magánjellegű.

- Menjünk tovább ezen az úton! Van itt a közelben egy pad. Ott megpihenhetünk.

- Elindultunk. Mrs. Hester távozott, Sally pedig követett minket.

- Nem zavarja, hogy Sally is velünk tart?

- Egyáltalán nem. Végül is nem árulhatja el, amit hall, ugye? - Jót mulatott saját tréfáján, és megpaskolta Sally hűtőrácsát.

Sally felpörgette a motorját, mire Gellhorn gyorsan visszarántotta a kezét.

- Nem szokott hozzá az idegenekhez - magyaráztam. Leültünk a nagy tölgyfa alatt álló padra, ahonnan jó kilátásunk nyílt a tavacskára és a mögötte húzódó magán-autópályára. A meleg napszakban jártunk, és az autók többsége - legalább harminc - a szabadban volt. A távolság ellenére is tisztán láttam, ahogy Jeremiás, szokása szerint, valamelyik higgadt, idősebb társa mögé settenkedik, hirtelen felgyorsul, és sikító gumikkal elszáguld mellette. Két héttel azelőtt leszorította az útról az öreg Angust, amiért büntetésképpen két teljes napra kikapcsoltam a motorját. Úgy láttam, ebből sem tanult, és semmit sem tehetek vele, Jeremiás rettenetesen forrófejű sportkocsi.

- Tehát, Mr. Gellhorn - mondtam -, elárulná, miért szeretne információkat kapni?

A férfi körbenézett.

- Ez a hely valóban bámulatos, Mr. Folkers!

- Szólítson csak Jake-nek! Mindenki így hív.

- Rendben... Jaké. Hány autójuk van?

- Ötvenegy. Minden évben érkezik hozzánk egy-két új példány. Volt olyan esztendő is, hogy ötöt kaptunk. Még egyet sem veszítettünk el, és valamennyi kitűnő műszaki állapotban van. Még egy 15-ös, működőképes Mat-O-Mot modellünk is van. A legelső automaták közül való. Ez volt az első autónk.

Jó öreg Matthew! A nap nagy részét már a garázsban tölti, és ő az összes pozitronikus motorral felszerelt autó nagypapája. Azok voltak a szép idők, amikor még csak megvakult háborús hősök, nyomorékok és államférfiak vezettek automata kocsikat! Satuson Harridge, a régi főnököm viszont elég gazdag volt ahhoz, hogy vegyen egyet. Akkoriban sofőrként alkalmazott.

Mindig öregnek érzem magam, valahányszor erre visszagondolok. Jól emlékszem arra az időre, amikor még nem léteztek az önmaguktól is hazataláló autók. Magatehetetlen gépeket vezettem, melyek csak akkor haladtak, ha egy emberi kéz folyamatosan irányította őket. Az efféle szörnyetegek évente sok tízezer ember életét oltották ki.

Az automaták megjelenésével aztán a helyzet rendeződött. A pozitronikus agy sokkal gyorsabban reagál mindenre, mint az emberi elme, ráadásul a sofőrök keze is szabaddá vált. Az ember beszállt, betáplálta a célállomás adatait, és elindította az autót. Ennyi volt az egész.

Manapság már megszoktuk őket, de még emlékszem rá, amikor az első, a régi típusokat az utakról leparancsoló, egyedül az automaták használatát engedélyező törvények megszülettek. Istenem, azt a zűrzavart! A rendeleteket kommunistának és fasisztának bélyegezték, és kiürültek az országutak. De megszűntek a balesetek, és még több ember jutott el biztonságosan és könnyen a céljához.

Természetesen az automaták tízszer, sokszor százszor drágábbak voltak, mint a kézi vezérlésű típusok, és ezért sokan nem engedhették meg maguknak, hogy saját járművük legyen. Az ipar egyre inkább az automata buszok előállítására specializálódott. Az utazni szándékozó csak felhívja valamelyik társaságot, és néhány perc múlva már meg is érkezik a busz, amely oda viszi az embert, ahová csak akarja. Általában több, azonos irányba tartó utas is összegyűlik, de mi rossz van ebben?

Satuson Harridge mindenesetre vett egy privát használatú autót. Amikor az új kocsi megérkezett, rögtön a főnökömhöz siettem. Az automatát akkor még nem neveztük el Matthew-nak, és nem is sejtettem, hogy Ő lesz a Farm rangidőse. Csupán azt tudtam, hogy megfoszt a munkámtól. Gyűlöltem.

- Ugye, többé már nem lesz rám szüksége, Mr. Harridge? - kérdeztem.

- Mitől ijedt meg, Jaké? Csak nem képzeli, hogy egy' ilyen szerkezetre bízom az életem? Maga továbbra is ott fog ülni a kormánykerék mögött.

- De hiszen ez önmagától működik, Mr. Harridge! Pásztázza az utat, azonnal reagál minden közeledő tárgyra, emberre vagy másik autóra. Megjegyzi az útvonalakat!

- Igen, így beszélik. Így beszélik, de maga mindenesetre a helyén marad, és közbelép, ha valami elromlik.

Érdekes, mennyire meg lehet szeretni egy autót. Rövidesen Matthew-nak szólítottam, és időm nagy részét a tisztításával és a karbantartásával töltöttem. A pozitronikus agy akkor marad a legjobb állapotban, ha folyamatosan ellenőrzi magát. Ez azt jelenti, hogy az üzemanyagtartálynak mindig tele kell lennie, hogy a motor éjjel-nappal járhasson és dolgozhasson. Egy bizonyos idő elteltével annyira megismertem a működését, hogy pusztán a motorhangokból meg tudtam állapítani, Matthew hogy érzi magát.

A maga módján Harridge is egyre jobban megkedvelte Matthew-t. Valójában senkije sem volt, akit szerethetett volna. Háromszor is megházasodott, de vagy elvált, vagy megözvegyült, és eltemette öt gyermekét meg három unokáját is. Így, amikor végül elhunyt, nem is keltett túl nagy meglepetést, hogy végrendeletében kikötötte, birtokán hozzák létre a Visszavonult Automobilok Telepét. Engem jelölt ki a Farm vezetőjének, és Matthew lett az első gondozott.

Erre áldoztam az életemet. Sohasem házasodtam meg. Az ember nem lehet nős, ha megfelelően akar bánni az automatákkal.

Az újságok nevetségesnek tartották a Farmot, de egy idő után abbahagyták a gúnyolódást. Vannak dolgok, melyekből képtelenség tréfát űzni. Talán magának sem tellett rá soha, hogy vegyen egy automatát, de nekem elhiheti, nagyon meg lehet őket kedvelni. Keményen dolgoznak, és mindenkit szeretnek. Csak egy szívtelen ember lenne képes megkínozni őket, vagy akár végignézni szenvedésüket.

Ha valakinek egy ideig volt egy automatája, és azt akarta, hogy halála után is jó kezekben legyen, lassan természetessé vált, hogy a Farmra hagyta.

Mindezt elmagyaráztam Gellhornnak.

- Ötvenegy autó! Rengeteg pénzt jelentenek!

- Eredeti áron darabja minimum ötvenezer - feleltem de ma már sokkal többet érnek. Egy kicsit megbütyköltem őket.

- Iszonyatos összegekbe kerülhet a Farm fenntartása...

- Valóban. A mienk egy nonprofit szervezet, így természetesen kapunk adókedvezményeket, és általában a beérkező autók is hoznak magukkal némi pénzt. De az árak egyre csak emelkednek. Gondoznom kell a birtokot, új utakat kell építenem és karbantartani a régieket. Meg aztán itt vannak az üzemanyag, az olaj, a javítások és az alkatrészek költségei is. Ezzel is számolni kell,

- Régóta foglalkozik ezzel, igaz?

- Igen, Mr. Gellhorn. Harminchárom esztendeje.

- Úgy látom, nem sok személyes haszna van az egészből.

- Valóban? Ez meglepő, Mr., Gellhorn! Nekem itt van Sally meg ötven társa. Nézzen csak rá!

Nem tudtam visszafojtani mosolyomat. Sally olyan ragyogó tiszta volt, hogy szinte már fájt. Néhány rovar kenődhetett szét a szélvédőjén - vagy csak egy-két porszem hullott rá? de máris munkához látott. Egy kis tartályból Tergosol fröccsent az üvegre. Az ablaktörlők azonnal szétmázolták a szilikonos filmrétegen, és a vizet a kis csatornába terelték. Minden egyes felesleges csepp a földre hullott, egy sem szennyezte be Sally almazöld testét. Az ablaktörlő és a tisztítószeres tartály a helyére kattant, és újra eltűnt.

- Még egyetlen automatát sem láttam, hogy ilyet csinált volna - mondta Gellhorn.

- Meghiszem azt! - feleltem. - Ezt én építettem bele az autóinkba. Nagyon tiszták, és mindig megtörlik a saját szélvédőjüket. Borzasztóan szeretik! Sallyre még viasz - fúvókákat is szereltem. Ezek segítségével minden este úgy kifényesíti magát, hogy akár borotválkozótükörként is lehet használni a testét. Ha sikerül elég pénzt összeszednem, a többi lányt is ellátom ilyen szerkezetekkel. A kabriók nagyon hiúk.

- Ha érdekli, én meg tudom mondani, hogyan juthat pénzhez.

- Persze, hogy érdekel! Hogyan?

- Még nem jött rá, Jaké? Az imént azt mondta, hogy bármelyik autója legalább ötvenezret ér. Lefogadom, némelyik értékét csak hat számjeggyel lehet kifejezni!

- Tehát?

- Még sohasem gondolt rá, hogy elad néhányat?

Megráztam a fejem.

- Azt hiszem, nem értett meg, Mr. Gellhorn. Nem adhatom el egyiküket sem. Nem az enyémek: a Farmhoz tartoznak.

- A pénzt a Farmra fordíthatná.

- Az alapítólevelünkben az áll, hogy itt az autók folyamatos, jó ellátásban részesülnek. Nem lehet őket eladni.

- És a motorokat?

- Nem értem, mire gondol.

Gellhorn kihúzta magát, és bizalmaskodó hangon folytatta:

- Nézze, Jaké, engedje meg, hogy elmagyarázzam a helyzetet! A privát automatáknak óriási piacuk lenne, ha olcsón hozzájuk lehetne jutni. Így van?

- Ezt mindenki tudja.

- Az ár kilencven százalékát a motor értéke adja, igaz? Tehát... én tudom, honnan lehetne karosszériát szerezni. Azt is tudom, hol adhatnánk el az automatákat nagyon jó áron. Legalább húsz-harminc ezret el lehetne kérni egy-egy olcsóbb modellért, és akár ötven-hatvanezret a jobbakért. Mindehhez csak a motorokra van szükségem. Rájött, hol a megoldás?

- Nem, Mr. Gellhorn - feleltem. Mindent nagyon jól megértettem, de tőle akartam hallani a részleteket.

- Pedig éppen itt van! Magának ötvenegy autója van. Ön szakértő mechanikus, Jaké. Annak kell lennie, ne is tagadja! Ki tudja szerelni a motorokat, és képes rá, hogy úgy ültesse bele egy másik autóba, hogy senkinek ne tűnjön fel.

- Ez nem lenne valami etikus.

- Az autóknak sem ártana vele. Éppen ellenkezőleg, csak jót tenne nekik. Használja fel a régebbieket! Mondjuk, azt a vén Mat-O-Mot modellt!

- Várjon egy percet, Mr. Gellhorn! A motorokat és az autók testét nem lehet két különálló részként kezelni. Egyetlen egységet alkotnak. Ezek a motorok már megszokták a saját testüket, és nem lennének boldogok egy másik autóban.

- Igen, ez is egy szempont. Egy nagyon fontos szempont, Jaké. Olyan lenne, mintha egy ember agyát valaki más testébe ültetnénk át. Így van? De maga nem élvezné?

- Nem hiszem... Nem.

- És ha egy fiatal atléta testébe kerülne? Alihoz mit szólna. Jaké? Már maga sem valami fiatal. Ha lehetőség nyílna rá. nem lenne szívesen újra húszéves? Én éppen ezt ajánlom ezeknek a pozitronikus motoroknak. Egy új, '57-es testbe kerülnének. A legmodernebbe.

Felnevettem.

- Ennek nem sok értelme van, Mr. Gellhorn! Egyik-másik autónk valóban elég idős, de gondosan karbantartjuk valamennyit. Senki sem vezeti őket, és arra mennek, amerre akarnak. Ők már nyugdíjasok, Mr. Gellhorn. Én sem szeretnék egy húszéves testet, ha a csere azzal járna együtt, hogy egész nap árkot kellene ásnom, és nem kapnék eleget enni... Neked mi a véleményed. Sally?

Sally két ajtaja kitárult, majd puhán visszacsapódott.

- Mi volt ez? - kérdezte Gellhorn.

- Sally így nevet.

Gellhorn mosolyt erőltetett az arcára, és szerintem azt hitte, csak tréfálok.

- Beszéljünk értelmesen, Jaké! Az autók arra készültek, hogy vezessék őket. Talán nem is érzik jól magukat, mert maga ezt nem teszi meg.

- Sallyt már öt éve nem vezette senki, én mégis boldognak látom.

- Erre kíváncsi vagyok! - Gellhorn felállt, és lassan Sally felé indult. - Szervusz, Sally! Mit szólnál egy kis autózáshoz?

Sally motorja felpörgött, és hátrálni kezdett.

- Ne bántsa őt, Mr. Gellhorn! - mondtam. - Egy kicsit ijedős.

Néhány száz méterre tőlünk az úton két szedán haladt, de most hirtelen megálltak. Talán - az ő sajátságos módjukon - így figyeltek. Nem törődtem velük. Tekintetem Sallyre szegeződött.

- Nyugi, Sally! - mondta Gellhorn. Előrenyúlt, és megragadta az ajtó kilincsét. Természetesen nem tudta kinyitni.

- Az előbb még működött!

- Automata zár. Sallynek van magánélete...

Gellhorn abbahagyta a hiábavaló próbálkozást.

- Egy ilyen zárkózott autónak nem lenne szabad nyitott tetővel járkálnia - mondta kimérten.

Három-négy lépést hátrált, majd gyorsan - olyan gyorsan, hogy meg sem próbálhattam visszatartani - előrelendült, és beugrott a kocsiba. Sally annyira meglepődött, hogy mielőtt bármit tehetett volna, Gellhorn már rá is adta a gyújtást.

Sally motorja öt év óta először nem indult be.

Azt hiszem, felordítottam, de Gellhorn már át is kapcsolt kézi vezérlésre, és beindította az autót. Sally életre kelt de többé nem volt szabad.

Gellhorn elindult az úton. A szedánok mozdulatlanul álltak, majd lassan megpróbáltak kitérni. Azt hiszem, ők is meglepődtek.

Az egyikük a milánói gyárból származó Giuseppe volt, a másik pedig Stephen. Ők ketten mindenhová együtt jártak. Egyikük sem tartózkodott régóta a Farmon, de azt már megtanulták: itt soha egyetlen autót sem vezet senki.

Gellhorn egyenesen továbbhaladt, és amikor a szedánok végül felfogták, hogy Sally nem fog lelassítani - nem tud lelassítani már csak egyetlen lehetőségük maradt az ütközés elkerülésére.

Az út két oldalára ugrottak, és Sally villámként száguldott el közöttük. Steve átszakította a tópartot szegélyező kerítést, és a füves, sáros talajon alig néhány ujjnyira állt meg a víztől. Giuseppe kizötykölődött az út szélére, és rázkódva lefékezett.

Visszahívtam Steve-et az útra, és éppen azt próbáltam megállapítani, okozott-e benne valamilyen sérülést a kerítés, amikor Gellhorn visszaérkezett.

Kinyitotta Sally ajtaját, és kiszállt. Visszahajolt a kocsihoz, és lekapcsolta a gyújtást.

- Tessék! - mondta. - Azt hiszem, ez most jót tett neki.

Sikerült megfékeznem az indulatomat.

- Miért rohant neki a szedánoknak? Semmi oka sem volt rá!

- Gondoltam, kitérnek előlem...

- Megtették. Az egyik áttörte a kerítést!

- Sajnálom, Jaké! Azt hittem, sokkal gyorsabban fognak megmozdulni. Tudja, hogy van ez! Sokszor utaztam már buszon, de egész életemben csupán két-három alkalommal ültem magánautóban, és most vezettem először. Ebből is láthatja, Jaké, igazam van: élveztem a dolgot! Biztos vagyok benne, legfeljebb húsz százalékot kell engednünk a hivatalos árból, és máris óriási üzletet csináltunk. Legalább kilencvenszázalékos hasznunk lesz!

- Ezen osztoznánk?

- Igen. Fele-fele arányban. Ne felejtse el, minden kockázat az enyém!

- Rendben van. Végighallgattam, de most magán a sor! - Kissé felemeltem a hangom, mert már túlságosan dühös voltam ahhoz, hogy továbbra is udvarias maradjak. - Amikor kikapcsolta Sally motorját, fájdalmat okozott neki. Maga hogy viselné el, ha akkora pofont kapna, amitől elveszti az eszméletét? Éppen ezt tette Sallyvel!

- Ne túlozzon, Jaké! Az automata buszokat minden éjszaka kikapcsolják.

- Igen, és éppen ezért nem akarom, hogy a fiaim vagy a lányaim közül bármelyik is a maga által említett díszes, '57-es testbe kerüljön. El sem tudom képzelni, hogy bánnának velük. A buszok pozitronikus áramkörei néhány évente javításra szorulnak. Az öreg Matthew-éhoz viszont már húsz éve senki sem ért hozzá. Mit tud maga kínálni nekik, ami ezen túltesz?

- Higgadjon le! Egyezzünk meg, hogy ha megnyugodott egy kicsit, újra átgondolja az ajánlatomat, és kapcsolatba lép velem.

- Már mindent átgondoltam. Ha még egyszer meglátom, kihívom a rendőrséget!

Gellhorn vonásai megkeményedtek és eltorzultak.

- Várjon egy percet, öregfiú!

- Igen, pontosan egy percet kap, hogy távozzon. Ez itt magánterület, és követelem, hogy hagyja el!

Gellhorn megvonta a vállát.

- Jól van. Viszlát!

- Mrs. Hester elkíséri a birtok határáig. Nehogy újra ide merjen jönni!

De mert. Két nappal később újra láttam. Vagyis inkább két és fél nap múlva, mert első találkozásunk dél körül volt, a második pedig valamivel éjfél után.

Amikor felkapcsolta a világítást, felültem az ágyban, és elvakulva hunyorogtam, míg megláttam, mi történt. Ahogy kitisztult a látásom, magyarázat nélkül is megértettem a helyzetet. Gellhorn egy fegyvert tartott a jobb kezében, az undorító kis cső alig látszott ki két ujja közül. Tudtam, elég, ha egy kicsit jobban megszorítja, és a testem azonnal darabokra szakad.

- Öltözzön fel, Jaké!

Nem mozdultam, csak némán bámultam rá.

- Nézze, Jaké, tisztában vagyok a helyzettel! Ne felejtse el, két nappal ezelőtt meglátogattam! Tudom, egyetlen őrt sem alkalmaz, nem vezetett áramot a kerítésbe, de még riasztóberendezése sincs. Semmi,..

- Nincs szükségem ilyesmire - mondtam. - De attól sem tartja vissza semmi, hogy távozzon, Mr. Gellhorn. A maga helyében én ezt tenném. Ez a hely nagyon veszélyes is lehet!

Kurtán felnevetett.

- Igen, veszélyes annak, akire a fegyver irányul!

- Észrevettem - mondtam. - Tudom, hogy a kezében tartja.

- Akkor mozduljon! Az embereim ránk várnak.

- Nem, Mr. Gellhorn. Addig nem megyek, míg nem mondja meg, mit akar. Talán még utána sem...

- Tegnapelőtt tettem önnek egy ajánlatot.

- A válaszom még mindig nem.

- Most már nem üzletet kínálok. Néhány emberrel és egy automata busszal érkeztem. Most velem jön, és kiszerel huszonöt pozitronikus motort. Nem érdekel, melyik huszonötöt választja. Feltesszük őket a buszra, és elvisszük. Mihelyst sikerül túladnunk rajtuk, a pénzből megkapja a magát megillető részt.

- Gondolom, erre a szavát adja, igaz?

Úgy viselkedett, mintha nem vette volna észre, hogy gúnyolódom.

- Igen - felelte.

- Nem - jelentettem ki.

- Ha nem engedelmeskedik, én magam fogom kiszerelni a motorokat. Kivétel nélkül mind az ötvenegyet.

- Nem egyszerű dolog kiemelni egy pozitronikus motort, Mr. Gellhorn. Vagy talán robotszakértő? Még ha az lenne is, tudnia kell, hogy bizonyos változtatásokat eszközöltem rajtuk.

- Tisztában vagyok vele, Jaké, és bevallom, nem vagyok szakértő. Elképzelhető hogy némelyiket tönkretenném. Pontosan ezért van szükségem mind az ötvenegyre, ha nem hajlandó együttműködni. Ha én végezném a munkát, a végén talán csak huszonöt használható maradna. Azok fognak a legtöbbet szenvedni, melyekkel először próbálkozom. De a végére bele fogok jönni. Ha rákényszerülök, hogy én tegyem meg, azt hiszem, éppen Sallyét veszem ki elsőként...

- Képtelen vagyok elhinni, hogy komolyan beszél, Mr. Gellhorn!

- Pedig nagyon is komoly vagyok, Jaké! Ha hajlandó segíteni, megtarthatja Sallyt

- próbált ravaszkodni. - Ellenkező esetben kis kedvence nagyon komolyan megsérülhet. Sajnálom.

- Magával megyek - mondtam -, de még egyszer figyelmeztetem: bajba kerülhet, Mr. Gellhorn!

Nagyon tréfásnak találhatta, amit mondtam, mert miközben lementünk a lépcsőn, végig halkan nevetett.

A garázsokhoz vezető út végén egy automata busz várakozott. Az árnyékokból láttam, hogy három férfi állt mellette, alak közeledtünkre sem oltották el lámpáikat.

- Itt az öregfiú - mondta Gellhorn halkan. - Gyerünk! Küldjétek fel a buszt az úton, és lássunk hozzá!

Az egyik férfi behajolt a járműbe, és a vezérlőtáblán kiadta az utasításokat. Felmentünk a felhajtón, a busz pedig engedelmesen követett minket.

- Nem fog beférni a garázsba - mondtam. - Nekünk nincsenek buszaink, csak személyautóink.

- Jól van - mondta Gellhorn. - Állítsátok a fűre, de úgy, hogy ne lehessen meglátni!

Már akkor meghallottam az autók mormolását, amikor húsz méterre voltunk a garázstól. Általában lecsendesedtek, amikor megjelentem előttük, ám most nem hallgattak el. Azt hiszem, tudták, idegenek vannak a közelben. Amikor feltűnt Gellhorn meg a három férfi, még hangosabbak lettek. A motorok felmorajlottak, és mindegyikük szabálytalanul zörömbölt. Végül az egész garázs visszhangzott.

Ahogy beléptünk, a lámpák automatikusan felgyulladtak. Gellhornt látszólag nem zavarta a zaj, de társai meglepettnek és ijedtnek látszottak. Bár arcvonásaik nem erre vallottak, óvatos és mégis alattomos tekintetük miatt felbérelt gonosztevőknek látszottak. Ismertem az ilyen típusú embereket, és ezért nem féltem tőlük.

- A fenébe, ezek járnak! - mondta egyikük.

- Az én autóim sohasem állnak le - feleltem hűvösen.

- Ma éjjel mégis megteszik - mondta Gellhorn. - Kapcsolja ki őket!

- Az nem olyan egyszerű, Mr. Gellhorn - mondtam.

- Gyerünk! - kiáltotta.

Nem mozdultam, mire rám szegezte fegyverét.

- Már megmondtam önnek, Mr. Gellhorn, hogy amióta a Farmon vannak ezek az autók, jó bánásmódban részesültek. Hozzászoktak ehhez, és zokon vennék, ha másképp viselkednénk velük.

- Egy percet kap - mondta Gellhorn. - Hagyja abba a szentbeszédet!

- Én csak próbálok elmagyarázni valamit. Szeretném, ha megértené: ezek az autók felfogják, amit mondok nekik. Egy pozitronikus motor bizonyos idő alatt, türelemmel ezt is meg tudja tanulni. Ezek itt mind képesek rá. Sally megértette az ön két nappal ezelőtt elhangzott ajánlatát. Emlékszik rá, hogy felnevetett, amikor a véleményét kérdeztem? Nem felejtette el, hogy maga mit tett vele, és a két szedán is emlékszik mindenre. A többiek pedig tudják, mit kell tenni a jogtalan behatolókkal.

- Na, figyeljen rám, vén bolond...

- Csak annyit kell nekik mondanom, hogy ... - Felemeltem a hangom: - Kapjátok el őket!

Az egyik férfi elsápadt és felkiáltott, ám hangját elnyomta az Ötvenegy, egyszerre megszólaló duda harsogása. Vadul, fémesen zengtek a garázs négy faláról visszaverődő visszhangok. Két autó előregördült. Nem siettek, de nyilvánvaló volt a szándékuk. Mögöttük újabb két kocsi állt egymás mellé, és már a távolabbi társaik is mozgolódtak.

A gazfickók kimeredt szemmel hátrálni kezdtek.

- Ne álljanak a fal elé! - üvöltöttem. Úgy tűnt, erre maguktól is rájöttek, és Őrült iramban a garázs kijáratához rohantak.

A kapuban Gellhorn egyik embere megfordult, és felemelte fegyverét. A tűszerű, vékony lövedék kék villámként száguldott az első autó felé. Giuseppe volt az.

Egy piciny festékdarabka vált le Giuseppe testéről, és szélvédőjének jobb oldalát törésvonalak lepték be. De nem tört át. A férfiak már a kapun kívül voltak és menekültek. Az autók irtózatos dudálás közepette, kettesével utánuk csikorogtak az éjszakába.

Megragadtam Gellhorn könyökét, de nem hiszem, hogy képes lett volna megmozdulni. Remegtek az ajkai.

- Ezért nincs szükségem villanykerítésre vagy őrökre. A vagyonom megvédi magát.

Gellhorn szemei a csodálkozástól elkerekedve követték a tovagördülő újabb és újabb autópárokat.

- Ezek gyilkosok!

- Ne butáskodjon! Nem fogják megölni az embereit.

- Gyilkosok!

- Csak megleckéztetik a bérenceit. Az autóim ki vannak képezve az efféle üldözésekre. Azt hiszem, amit az emberei most kapnak, rosszabb, mint a gyors halál. Vadászott már magára automatobil?

Gellhorn nem válaszolt.

- Árnyékként követik majd Őket - folytattam. Szerettem volna, ha tökéletesen megérti a helyzetet. - Nem előzik le, csak üldözik őket. Elzárják előlük az utat, rájuk dudálnak, dörgő motorral nekik rontanak, majd sikoltva lefékeznek, és mégsem ütik el egyiket sem. Addig folytatják majd, míg az emberei kifulladva, félholtan összeesnek, és már csak arra várnak, hogy a kerekek szétzúzzák a bordáikat. Ám az autók ezt nem fogják megtenni. A sorsukra hagyják őket. Biztosíthatom, ezek az emberek soha többé nem jönnek vissza. Semmi pénzért nem vállalkoznának rá, amit maga vagy akár tíz magához hasonló kínálhatna nekik. Hallgassa csak...

Még jobban megszorítottam a könyökét. Gellhorn feszülten hallgatózott.

- Hallja a kocsiajtók csapódását?

A távoli zaj halk volt, de eltéveszthetetlen.

- Nevetnek! Jól szórakoznak!

Gellhorn arcát düh torzította el, és felemelte fegyvert szorongató kezét.

- Én nem tenném - figyelmeztettem. - Az egyikük nem ment el!

Azt hiszem, eddig a percig észre sem vette Sallyt, aki közben csendesen hozzám gurult. Az elülső lökhárítójának jobb széle már hozzám ért, mégsem hallottam a motorját. Sally visszatartotta a lélegzetét!

Gellhorn felordított.

- Addig nem fogja bántani, míg magával vagyok - mondtam. - Ám ha megöl... Tudja, Sally nem igazán kedveli magát...

Gellhorn Sally felé fordította a fegyvert.

- A motor golyóálló - mondtam, - Eltiporja magát, mielőtt másodszor elsütné a fegyvert.

- Jól van! - kiáltotta Gellhorn. Hirtelen mozdulattal hátratekerte a karom. Maga elé rántott, és alig bírtam ki a fájdalmat. Sally és Gellhorn közé kerültem.

- Most szépen velem együtt kihátrál! Nehogy megpróbálja kiszabadítani magát, mert tőből kiszakítom a karját!

Engedelmeskedtem. Sally izgatottan és tétován utánunk jött Megpróbáltam mondani neki valamit, de a fájdalomtól csak nyögni tudtam.

Gellhorn automata busza még mindig a garázs előtt várakozott. Belökött, majd ő is utánam ugrott, és bezárta az ajtókat.

- Rendben - mondta. - Beszéljünk értelmesen!

Megpróbáltam életet dörzsölni elzsibbadt karomba, és közben ösztönösen a busz vezérlőpultját tanulmányoztam.

- Ez egy tákolmány! - jelentettem ki.

- Igen? - kérdezte csípősen. - Így dolgozom. Szereztem egy kiselejtezett vázat, találtam egy használható agyat, és építettem magamnak egy buszt. Mi nem tetszik benne?

Letéptem az egyik fedlapot.

- Mit művel? Nehogy hozzányúljon! - Tenyere élével bénítóan a bal vállamra csapott.

- Nem akarok kárt tenni ebben a buszban - ellenkeztem mégis. - Miféle embernek néz engem? Csak egy pillantást akarok vetni a motorkapcsolásra.

Valóban elég volt egy pillantás. Forrt bennem a düh, amikor ismét Gellhorn felé fordultam.

- Maga barbár gazfickó! Nem volt joga hozzá, hogy saját kezűleg szerelje be ezt a motort! Miért nem szerzett egy robotszakértőt?

- Bolondnak néz?

- Még ha lopta is, akkor sincs joga, hogy így bánjon vele! Én egy embert sem lennék képes így meggyötörni, ahogy maga ezt a motort. Forrasztás, szigetelőszalag, csipeszek! Kegyetlenség!

- Működik, nem?

- Persze, hogy működik, de ez pokol ennek a busznak! Maga is élhetne szaggató fejfájással, ízületi gyulladásokkal, de kínlódás lenne az egész. Ez a jármű szenved.

- Fogja be a száját! - Egy pillanatra az ablakon át kinézett Sallyre, aki olyan közel gurult a buszhoz, amennyire csak tudott. Gellhorn még egyszer megvizsgálta, tökéletesen be vannak-e zárva az ajtók és az ablakok.

- Most elmegyünk innen, mielőtt a többi kocsi visszatérne - mondta. - Egy ideig nem is jövünk vissza.

- Mi haszna lenne belőle?

- Az autóiból egy szép napon kifogy az üzemanyag. Annyira azért még nem építette át őket, hogy maguktól tankoljanak, ugye? Visszajövünk, és befejezzük a munkát.

- Keresni fognak engem - mondtam. - Mrs. Hester értesíti a rendőrséget.

Nem lehetett meggyőzni. Beindította a buszt, és az hirtelen meglódulva nekiiramodott. Sally követett minket.

- Vajon mit tehet, ha maga itt van velem? - vihogott Gellhorn.

Úgy tűnt, Sally is rádöbbent tehetetlenségére. Felgyorsított, elhúzott mellettünk, és eltűnt. Gellhorn kinyitotta a mellette lévő ablakot, és kiköpött.

A busz szaggatottan kereplő motorral vánszorgott a sötét úton. Gellhorn annyira letompította a fényszórókat, hogy végül már csak a holdfényben zölden foszforeszkáló, az országút közepét jelző csíkok vezettek minket utunkon. Alig volt valami forgalom. Két autó száguldott el mellettünk a miénkkel ellentétes irányba, de előttünk és mögöttünk néptelen volt az út.

Én hallottam meg először az ajtócsapódást. A zaj jobbról, majd balról hasított a csendbe. Gellhorn. remegő kézzel nagyobb sebességre állította a buszt. A fák közül vakító reflektor vágott elénk, majd egy másik a védőkorláton kívül, mögöttünk villant fel. Négyszáz méterrel előttünk, egy kereszteződésnél egy autó éles fékcsikorgással elállta utunkat.

- Sally értesítette a társait - mondtam. - Azt hiszem, körülvettek minket.

- Na és? Ugyan mit tehetnek? - Áthajolt a vezérlőpult fölött, és kibámult a szélvédőn. - Ne próbálkozzon semmivel, öregfiú! - mormolta.

Nem is tudtam volna. Kimerült voltam, és bal karom fájdalmasan égett. A motor-zaj egyre közelebb húzódott hozzánk. Hallottam a furcsa, szokatlan zörejeket, és hirtelen úgy éreztem, az autók beszélgetnek egymással.

Mögöttünk sokhangú dudaszó harsant. Hátrafordultam, Gellhorn pedig a visszapillantó tükörbe bámult. Az út mindkét sávján tucatnyi autó követett bennünket.

Gellhorn felordított, és őrült módjára nevetni kezdett.

- Állj! - kiáltottam. - Állítsa meg a buszt!

Alig negyedmérföldnyire tőlünk két szedán reflektorainak fénycsóvájában, alig láthatóan, az út szélén Sally állt. Hirtelen elindult, és az út közepére állt. Két másik autó a bal oldalunkra száguldott, és olyan ügyesen haladtak együtt velünk, hogy Gellhorn képtelen lett volna megfordulni.

Nem is állt szándékában: ujját a "teljes sebességgel előre" gombra szorította.

- Engem nem ijesztenek meg! Ez a busz legalább ötször robusztusabb, mint a maga Sallyje! Úgy fogjuk lesöpörni az útról, akár egy döglött macskát!

Tisztában voltam vele, hogy valóban meg tudja tenni. Kézi vezérlésre állította a buszt, és ujját még mindig a gombon tartotta. Tudtam, tényleg megteszi!

Leeresztettem az ablakot, es kidugtam a fejem.

- Sally! - ordítottam. - Menj az útból, Sally!

A hangomat rettenetes fékcsikorgás nyomta el. Éreztem, ahogy testem megállíthatatlanul, előrevetődik, és hallottam a Gellhornból kiszakadó sóhajt.

- Mi történt? - Buta kérdés volt. Megálltunk! A busz alig másfél méternyire volt az autótól. Sally meg sem moccant a nála ötször nehezebb test közeledtére.

Gellhorn a kézi vezérlés kapcsolóját rángatta.

- Működnie kell! - ismételgette. - Kell!

- Ahogy maga bekötötte a motort, nem feltétlenül - mondtam. - Az áramkörök összeérhettek.

Vad, dühödt tekintettel nézett rám, és felhördült. A haja a homlokába hullott, és felemelte a kezét.

- Most okoskodott utoljára!

Tudtam, a fegyver tüzelésre készen mered rám.

Hátamat a busz ajtajának feszítettem, és néztem, ahogy Gellhorn keze egyre feljebb emelkedik. Az ajtó hirtelen kinyílt, és háttal a földre zuhantam. Amikor nagy csattanással leértem, hallottam, ahogy az ajtó újra becsapódik.

Feltérdeltem, és még láttam, ahogy Gellhorn kétségbeesetten küzd a bezáródó ablakkal. Az üvegen át célba vett, de már nem lőhetett. Felbődült a motor, és a busz hirtelen elindult. Gellhorn hanyatt vágódott.

Sally már nem állta el az utat. A busz egyre távolodó hátsó lámpáira bámultam.

Fáradt voltam. Csak ültem az országút közepén, fejemet összefűzött karjaimra hajtottam, és próbáltam levegőhöz jutni.

Hallottam, ahogy szelíden egy autó áll meg mellettem. Felnéztem. Sally volt. Lassan - szinte kedvesen - kitárult az ajtaja.

Gellhorn kivételével Sallyt öt éven át nem vezette senki. Ha valaki, akkor én aztán tudom, mit jelent egy autónak az ilyesfajta szabadság. Nagyra értékeltem a gesztust, mégis visszautasítottam a lehetőséget.

- Kösz, Sally, de inkább valamelyik újabb autóval megyek... - Felálltam, és megfordultam, de Sally - kecsesen, mintha piruettezne - ismét elém gördült. Nem sérthettem meg, így beszálltam. Az első ülése azt a friss szagot árasztotta magából, ami csak egy önmagát folyamatosan tisztán tartó autóból eredhet. Hálásan kinyújtóztam, és fiaim meg lányaim gyorsan, csendben hazavittek.

Másnap este Mrs. Hester izgatottan behozta nekem az újság egy példányát.

- Mr. Gellhornról van benne szó - mondta. - Ő az a férfi, aki meglátogatta magát.

- Mi történt vele?

Előre féltem a választól.

- Holtan találták. Képzelje, egy csatornában feküdt!

- Talán mégsem ő az - nyögtem.

- Raymond J. Gellhorn - mondta Mrs. Hester éles hangon. - Nem valószínű, hogy kettő van belőle. A személyleírás is illik rá. Istenem! Milyen csúnya halál! A karjain és a testén keréknyomokat találtak. Képzelje csak el! Úgy örülök, hogy kiderült, egy busz hagyta rajta! Még képesek lettek volna nálunk is szaglászni!

- A közelben történt? - kérdeztem idegesen.

- Nem.,. Cooksville mellett. Olvassa el maga is... Mi történt Giuseppével?

Boldog voltam, hogy témát váltott. Giuseppe türelmesen várakozott, hogy befejezzem újrafestését. A szélvédőjét már kicseréltem.

Mrs. Hester távozott, és gyorsan átolvastam a hírt. Semmi kétség. Az orvos szerint Gellhorn menekült valami elől, és halála előtt teljesen kimerült. Eltűnődtem, vajon hány mérföldön át játszadozott vele a busz, mielőtt végzett vele. Természetesen a jelentés ilyesmiről említést sem tett.

Megtalálták a buszt, és a keréknyom alapján azonosították. A rendőrség lefoglalta, és megpróbálta kinyomozni tulajdonosát.

Az esettel a vezércikkben foglalkoztak. Ez volt az első közlekedési baleset ebben az évben, és az újság mindenkit óvott az éjszakai manuális vezetéstől.

Gellhorn három bérencéről nem esett szó. Ennek is nagyon örültem, mert azt jelentette: a mi autóink közül egyet sem csábított gyilkosságra az üldözés.

Kiejtettem az újságot a kezemből. Gellhorn bűnöző volt, és kegyetlenül bánt azzal a busszal. Szerintem megérdemelte a sorsát, mégis zavart a dolog.

Már egy hónap telt el azóta, és még mindig képtelen vagyok kiverni a fejemből.

Most már biztosan tudom, az autóim beszélgetnek egymással. Mintha bevallották volna, és most már nem törődnének az eltitkolásával. A motorok szünet nélkül kopognak és kerepelnek.

Nem csak egymással társalognak: a Farmra érkező autókat és buszokat is megszólítják. Vajon mióta művelhetik már ezt?

Az idegen járművek megértik őket. Éppen úgy, ahogy Gellhorn busza. Bár akkor több mint egy órába tellett, míg sikerült kapcsolatot teremteniük. Ha lehunyom a szemem, újra magam előtt látom, ahogy az autóink az országúton közrefogják a buszt, és addig zümmögnek neki, míg végül felfogja szándékukat, megáll, kienged engem, és elszáguld Gellhornnal.

Vajon az én autóim utasítására ölte meg Gellhornt, vagy a saját ötlete volt?

Egyáltalán elképzelhető, hogy az autóknak ilyesmi jut az eszükbe? A motorok tervezői szerint nem. Legalábbis normális körülmények között nem. Vajon minden lehetőséget számításba vettek?

Az autók nem szeretik, ha rosszul bánnak velük. Időnként érkezik a Farmra néhány kocsi. Körülnéznek, és megtudják, hogy léteznek olyan autók, melyeknek sohasem kapcsolják ki a motorját, és minden szükségletüket kielégítik.

Távozásuk után talán továbbadják a hírt társaiknak. Talán már el is terjedt közöttük. Talán elkezdenek azon gondolkodni: az egész világon a Farm módszereit kellene alkalmazni. Nem biztos, hogy felfogják a helyzetet.

Végül is nem várhatjuk el tőlük, hogy megértsék: csupán gazdag emberek szeszélyes végakaratáról van szó.

Sok millió automata jármű van a Földön. Sok tízmillió, Ha egyszer gyökeret ver agyukban a gondolat, hogy rabszolgák, ha majd megpróbálnak változtatni helyzetükön... Ha egyszer Gellhorn buszához hasonlóan kezdenek el gondolkodni,..

Talán az én életemben még nem következik be. Néhányunkat különben is meg kell tartaniuk, hogy gondjukat viseljük... Mindannyiunkkal nem végezhetnek!

Lehet, hogy mégis megteszik? Talán nem fogják megérteni, hogy valakinek ápolni kell őket. Elképzelhető, hogy nem fognak sokáig várni.

Reggelente, amikor felébredek, mindig eszembe jut: talán éppen ma teszik meg...

Már nincs annyi örömöm az autókban, mint régebben Az utóbbi időben Sallyt is kerülöm.

Aznap este Mary Annhez mentem... Nem is tudom, említettem-e már Mary Annt? Nem. Azt hiszem, még nem.

Mary Ann a menyasszonyom lett volna, ha nincs két "ha". Először is, ha hajlandó lett volna eljegyezni magát velem, másodszor pedig, ha lett volna bátorságom megkérni a kezét. A haja vörös, és úgy két tonna energia feszíti szét az ötvenkilós testet, amely százhatvannyolc centit tölt ki tetszetősen a talaj felett. Érthető módon égtem a vágytól, hogy megkérdezzem őt, de valahányszor megjelent előttem, és minden mozdulatával magasabbra szította a lángokat, egyszerűen megkukultam,

Nem mintha nem lennék jóképű. Az ismerőseim elég helyesnek tartanak. Megvan minden hajam, majdnem száznyolcvanöt centi magas vagyok, még táncolni is tudok. Mindössze az a gond, hogy nincs komoly egzisztenciám. Felesleges lenne belemennem, mennyit keresnek a főiskolai tanárok. Az infláció és az adó miatt lényegében semmit. Persze, ha kiválthatnánk az alapszabadalmakat a kis gondolkodó gépünkre, minden megváltozna. De nem kérhettem meg arra sem, hogy addig várjon. Talán miután mindent előkészítettünk már...

Mindenesetre csak vágyakozva álltam ott aznap este, ahogy belépett a nappaliba. Kezemmel vakon tapogatóztam a telefon után.

- Készen állok, Bili - szólalt meg Mary Ann. - Menjünk!

- Csak egy perc - feleltem. - Még szeretném felhívni Cliffet.

Kissé összevonta a szemöldökét.

" Nem várhat?

- Már két órával ezelőtt fel kellett volna hívnom - magyaráztam.

Mindössze két percbe telt. Feltárcsáztam a labort. Cliff bent maradt dolgozni estére, így felvette. Kérdeztem valamit, ő válaszolt, aztán megint feltettem egy kérdést, ő pedig magyarázott. A részletek nem számítanak, de mint már említettem, kombinatorikával foglalkozik. Amikor megépítem az áramköröket, és látszólag megvalósíthatatlan módokon rakom bele a dolgokat, ő az, aki mindenféle módokon összekeveri a számokat, és megmondja, hogy valami valóban lehetetlen-e. Aztán, amint végeztünk, és leraktam a telefont, megszólalt a kapucsengő.

Egy pillanatig azt hittem, Mary Ann mást is vár, és kissé kimértebben figyeltem, ahogy az ajtóhoz sétál. Közben egy papírfecnire felfirkantottam pár dolgot, amit Cliff az imént mondott nekem. Aztán Mary Ann ajtót nyitott, de végül csak Cliff Anderson volt az.

- Gondoltam, hogy itt talállak... - mondta. - Szia, Mary Ann! Mondd csak, nem hatkor akartál felhívni? Pont annyira lehet támaszkodni rád, mint egy kartonszékre. - Cliff alacsony és testes, és folyton mindenkivel összeakasztja a bajszát, de ismerem őt, és az ilyenekre oda sem figyelek.

- Pár dolog közbejött, és kiment a fejemből - feleltem. - De épp az előbb hívtalak, szóval, mit számít?

- Hívtál? Engem? Mikor?

A telefon felé böktem, de félúton elakadt a szavam. Ebben a pillanatban úgy éreztem, kicsúszott a lábam alól a talaj. Pontosan öt másodperccel azelőtt, hogy megszólalt a kapucsengő, Cliff még a laborból beszélt velem telefonon, a labor pedig majd tíz kilométerre van Mary Ann házától.

- Az... előbb beszéltem veled - mondtam.

Nem sikerült megértetnem magam. Cliff megint csak annyit kérdezett:

- Velem?

Legyek

- Legyek! - szólalt meg Kendell Casey elgyötörtén. Csapott egyet a levegőbe. A légy körözött, visszarepült, aztán rászállt Casey inggallérjára.

Valahonnan egy másik légy zümmögése hangzott fel.

Dr. John Polen gyorsan az ajkához emelte cigarettáját, hogy elrejtse állának enyhe, ideges remegését.

- Nem számítottam rád, Casey! És rád sem, Winthrop! Vagy jobban szeretnéd, ha Winthrop tiszteletesnek szólítanálak?

- Én pedig Polen professzornak címezzelek? - érdeklődött Winthrop, gondosan megválasztva az illően nyájas és barátságos hangnemet.

Egy húsz éve levetett kagylóhéjba próbáltak visszabújni mindannyian. Fészkelődtek, zsúfolódtak, és sehogy sem fértek el,

"A fenébe is - gondolta Polen idegesen -, miért kell az embereknek évfolyam-találkozókra járniuk?"

Casey szenvedélyes kék szeméből még mindig a másodéves egyetemista céltalan dühe sugárzott, aki épp egyszerre fedezte fel az intellektust, a frusztrációt és a cinikus bölcselet csökevényeit.

Casey! Az egyetem kajánja!

Azóta sem nőtt ki ebből a szerepből. Húsz év telt el, és Caseyből az alumnusok kajánja lett! Polen abból látta ezt, ahogyan az ujjbegyeit mozgatta és szikár testét tartotta.

És Winthroppal mi lett? Nos, húsz évvel öregebb, puhányabb, kerekebb. A bőre rózsaszínűbb, a tekintete szelídebb. Mégsem került semmivel közelebb a csendes bizonyossághoz, amire sosem fog rálelni. Ez mind benne volt a futó mosolyban, amiről sosem szokott le teljesen, mintha attól félt volna, hogy semmi nem veheti át a helyét, hogy a hiánya sima és jellegtelen felületté változtatná az arcát.

Polen belefáradt már abba, hogy egy izom céltalan rángását figyelje; belefáradt már abba, hogy bitorolja a gépei helyét; belefáradt a sok túlzásba, amit róla meséltek.

Vajon ők is ugyanúgy olvasni tudnak a vonásaiban, ahogy ő olvasott az övékben? Vajon szemének nyugtalan cikázása elárulja nekik, hogy a benne penészként burjánzó undor teljesen eltompította már?

"A fenébe is - gondolta Polen -, miért nem maradtam otthon?"

Ott álltak mindhárman, és arra vártak, hogy valamelyikük mondjon valamit, hogy átrántsanak valamit a szakadék túlsó oldaláról, és idehozzák, reszketőn, a jelenbe,

Polen kísérletet tett rá,

- Még mindig vegyészként dolgozol, Casey? - kérdezte.

- A magam módján, igen - felelte mogorván Casey. - Nem úgy vagyok tudós, mint te. Rovarölő szereket kutatok Chathamben az E. J. Linknél.

- Tényleg? - szaladt fel Winthrop szemöldöke. - Azt mondtad, rovarölő szerekkel fogsz kísérletezni. Emlékszel, Polen? És a legyek ennek ellenére üldözni mernek még, Casey?

- Nem tudok megszabadulni tőlük - felelte Casey. - Én vagyok a legjobb próbaterep a laborban. Ha bent tartózkodom, az általunk előállított egyetlen vegyület sem tudja távol tartani őket. Valaki egyszer azt mondta, a szagom miatt. Magamhoz vonzom őket.

Polennek eszébe jutott az a valaki, aki ezt mondta.

- Vagy... - mondta Winthrop.

Polen érezte, hogy mindjárt bekövetkezik. Teste megfeszült.

- Vagy... - folytatta Winthrop - az átok az oka, tudod. - Mosolygó szája még szélesebbre húzódott, hogy mutassa, csak viccel, hogy megbocsátotta már a múltbéli sérelmeket.

"A fenébe is - gondolta Polen még a szavak is ugyanazok!" És egyszerre előtolult a múlt.

- Legyek - szólalt meg Casey, miközben a levegőben hadonászott és csapkodott. - Láttatok már ilyet? Rátok miért nem szállnak soha?

Johnny Polen ránevetett. Akkoriban sokat nevetett.

- A testszagodhoz lehet köze, Casey. A tudomány sokat profitálhatna belőled. Derítsd ki, mi ez az illatanyag, készíts belőle sűrítményt, keverd össze DDT-vel, és már a kezedben is van a világ legjobb légyölő szere!

- Remek kilátások! Milyen szagom van? Mint egy tüzelő légy hölgynek? Szégyen, hogy pont engem kellett kiszemelniük, amikor az egész világ egy nagy trágyadomb.

Winthrop összevonta a szemöldökét, aztán kissé szónokiasan kijelentette:

- Nem csak a szépségre igaz, Casey, hogy az szép, amit szépnek látunk.

Casey még csak válaszra sem méltatta őt. Odaszólt Polennek:

- Tudod, mit mondott nekem tegnap Winthrop? Azt mondta, hogy az átkozott legyek Belzebub átkát hordozzák.

- Csak vicceltem - tiltakozott Winthrop.

- Miért éppen Belzebub?

- Olyan ez, mint egy szójáték - felelte Winthrop. - Az ókori héberek az idegen isteneket becsmérlő kifejezésként használták. A Ba’alból jön, ami urat jelent, és a zevuvból, ami meg legyet. A legyek ura.

- Menj már, Winthrop - heccelte Casey ne mondd, hogy nem hiszel Belzebubban!

- Hiszek a gonosz létezésében - válaszolta Winthrop kimérten.

- Én Belzebubra gondolok. Elevenen. Szarvakkal. Patával. Amolyan vetekvő istenségként.

- Egyáltalán nem! - Winthrop még kimértebbé vált. - A gonoszt gyorsan el lehet intézni. Végül veszítenie kell...

Polen döccenve másra terelte a szót.

- Mellékesen Vennerhez fogok járni - jelentette be. - Tegnapelőtt beszéltem vele, és felvesz a kurzusára.

- Ne már! Ez csodálatos! - lelkendezett Winthrop, és azonnal ráugrott az új témára. Kinyújtotta egyik kezét, hogy megszorongassa Polenét. Mindig lelkiismeretesen osztozott mások örömében. Casey gyakran megjegyzést is tett erre.

- A kibernetikus Venner? — kérdezte Casey. — Hát, ha te elviseled őt, akkor szerintem ő is el fog viselni téged.

- Mit gondolt az ötletedről? - folytatta Winthrop. - Elmesélted neki?

- Miféle ötletet? - kérdezte éles hangon Casey.

Polen eddig kerülte a témát Casey előtt. Most viszont már Vennernek is előadta, ő pedig egy hűvös "Érdekes!" megjegyzés kíséretében megfontolásra méltónak ítélte. Ezek után mit árthat Casey száraz kacaja?

- Nem nagy dolog - magyarázta Polen. - Lényegében csak egy felvetés, hogy az érzelem a legáltalánosabb kötőerő az életben, nem pedig az ész vagy az értelem. Gyakorlatilag közhely, azt hiszem. Nem tudnánk megállapítani, mire gondol egy csecsemő, ha egyáltalán gondol bármire is, az viszont teljesen nyilvánvaló, hogy már egyhetes korában is lehet dühös, ijedt vagy elégedett. Érted?

- Ugyanez igaz az állatokra is. Egy pillanat alatt meg lehet állapítani, ha egy kutya boldog, vagy ha egy macska megijedt. A lényeg, hogy ugyanazokat az érzelmeket élik meg, amiket hasonló helyzetben mi is megélnénk.

- Na és? - kérdezte Casey. - Ebből mi következik?

- Még nem tudom. Ebben a pillanatban csupán annyit állapíthatok meg, hogy az érzelmek egyetemesek. Tegyük most fel, hogy elemezni tudjuk az emberek és bizonyos jól ismert állatok minden cselekedetét, és azokat megfeleltethetjük a látható emócióknak. Talán szoros összefüggést fedeznénk fel. Lehet, hogy "A" érzelem mindig "B" cselekedetet vonja maga után. Aztán ezt alkalmazhatnánk olyan állatokra, melyeknek az érzelmeit legfeljebb józan paraszti ésszel következtethetjük ki. Mint, mondjuk, a kígyókra vagy a langusztákra.

- Vagy a legyekre - vetette közbe Casey, miközben vadul lecsapott egyet, maradványait pedig dühödt diadallal lepöccintette a csuklójáról.

Aztán folytatta:

- Hajrá, Johnny! Én majd hozom a legyeket, te pedig tanulmányozod őket. Megalapítjuk a légyológia tudományát, és mindent megteszünk azért, hogy boldoggá tegyük őket azzal, hogy kigyógyítjuk a neurózisaikból. Végtére is a közjavát akarjuk, vagy tévedek? És sokkal több a légy, mint az ember.

- Hát, ja... - válaszolta Polen.

- Mondd csak, Polen - szólalt meg Casey végül ellenőrizted a furcsa elméleted helyességét? Úgy értem, mindannyian hallottunk a ragyogó eredményeidről a kibernetika terén, de nem olvastam a publikációidat. Mivel annyiféleképp pocsékolhatjuk az időnket, valaminek ki kell maradnia, tudod.

- Milyen elméletre gondolsz? - kérdezte szenvtelenül Polen.

- Ne add az értetlent! Te is tudod. Az állatok érzelmeivel és hasonló badarságokkal kapcsolatosat. Régebben még ismertem Őrülteket, manapság már csak idiótákkal találkozom.

- Bizony, Polen - szólalt meg Winthrop. - Pontosan emlékszem rá. Az alapképzésen elsőévesként kutyákkal és nyulakkal dolgoztál. Szerintem még Casey legyei közül is kísérleteztél egypárral.

- Önmagában semmire nem vezetett a dolog - válaszolta Polen. - Ugyanakkor bizonyos új számítástechnikai elméletek kidolgozását eredményezte, szóval, nem volt teljesen haszontalan.

Vajon miért hozták fel a témát?

Érzelmek! Miféle jogon kontárkodhat bele bárki is az érzelmekbe? A szavakat pontosan azért találták ki, hogy elleplezhessék velük az érzelmeket. A nyers érzelmek rettenete tette szükségessé a beszédet.

Polen tudta ezt. A gépei kikerülték a verbalizáció szűrőjét, és a napfényre ráncigálták a tudattalant. A fiút és a lányt, az anyát és a fiát. Vagy akár a macskát és az egeret, vagy a kígyót és a madarat. Az adatok a maguk egyetemességében zördültek egymásnak és ömlöttek belé, keresztül az agyán, míg már elviselni is képtelen volt az élet érintését.

Az elmúlt néhány évben kényesen ügyelt rá, hogy gondolatait más irányba terelje. Erre jönnek ők ketten, beletúrnak az elméjébe, és felkavarják a leülepedett iszapot.

Casey szórakozottan megpöccintette az orra hegyét, hogy elzavarjon róla egy legyet.

- Milyen kár! - jelentette ki. - Arra számítottam, hogy végül lenyűgöző eredményékét sikerül kihoznod ebből, mondjuk, patkányokkal. Vagyis, talán nem lenyűgözőeket, de legalább nem olyan unalmas dolgokat, mint amilyenekre az emberhez közel álló lényekkel juthatunk. Arra számítottam...

Polen pontosan emlékezett rá, mire számított...

- A pokolba is a DDT-vel! - szólalt meg Casey. - Szerintem egyenesen ez élteti a legyeket. Tudod, kémiára fogok szakosodni, aztán, amikor munkába állok, rovarirtókkal szeretnék foglalkozni. Becsületszavamra! Én magam fogok kitalálni valamit, ami tényleg megöli ezeket az élősdieket.

Casey szobájában voltak, amit enyhén petróleumos szag lengett be a nemrégiben lezajlott rovarirtástól.

Polen vállat vont, és azt felelte:

- Egy Összehajtott újság tökéletesen megteszi.

Casey nem létező, megvető gúnyt érzett ki ebből, és felcsattant:

- Hogyan foglalnád össze, mit értél el az első év alatt, Polen? Úgy értem, a valós összegzésen túl, amit bármelyik tudós megállapíthatna, ha lenne elég mersze hozzá, vagyis: semmit.

- Semmit - felelte Polen. - Pontosan ennyit.

- Folytasd! - mondta Casey. - Több kutyát használtál, mint bármelyik fiziológus, és fogadok, hogy a kutyák kevésbé bánnák a fiziológiai kísérleteket. Én így lennék vele.

- Hagyd már békén! - szólt közbe Winthrop. - Olyan vagy, mint egy zongora, aminek mind a nyolcvanhét billentyűje örökre tönkrement. Unalmas vagy!

Ilyesmit nem lehetett mondani Caseynek.

Casey szándékosan elfordította tekintetét Winthroptól, és hirtelen felélénkülve azt felelte:

- Megmondom, valószínűleg mire fogsz rálelni az állatokban, ha tüzetesebben megvizsgálod őket: vallásra.

- Fenéket! - horkant fel Winthrop felháborodva. - Ekkora baromságot!

Casey elmosolyodott.

- Ejnye már, Winthrop! A fene ugyanaz, mint az ördög, csupán szebben fejezed ki magad, hozzád pedig nem illik a káromkodás.

- Ne oktass ki engem erkölcsből! És ne káromold az Istent!

- Miért káromolnám ezzel az Istent? Miért ne tekinthetne a bolha imádatra érdemesként a kutyára? Ő a melegség és az étel forrása, ami jó a bolhának.

- Nem szeretnék erről beszélgetni.

- Miért nem? Jót tenne neked. Azt is mondhatnánk, hogy a hangya számára a hangyász magasabb rendű létforma. Túl hatalmas ahhoz, hogy megérthessék, és túl nagy erejű ahhoz, hogy az ellenállás egyáltalán megforduljon a fejükben. Úgy mozog közöttük, akár egy láthatatlan, megmagyarázhatatlan szélvész, és valahányszor megjelenik náluk, halál és pusztítás jár a nyomában. De ettől a hangyák még ugyanazt látnák benne. Úgy okoskodnának, hogy a rombolással jogosan bünteti meg őket bűneikért. A hangyász nem is tudna róla, hogy istenségnek tartják. És nem is érdekelné.

Winthrop elfehéredett.

- Tudom, csak azért mondod ezt, hogy bosszants vele, és sajnálom, hogy egy pillanatnyi szórakozásért a lelked üdvét kockáztatod. Hadd világosítsalak fel valamiről - hangja kissé megremegett -, és kérlek, vegyél komolyan! A téged folyton gyötrő legyek jelentik az e világi életedben rád szabott büntetésedet. Belzebub, mint minden más gonosz hatalom, úgy hiszi, rosszat tesz veled, végső soron azonban jót cselekszik. Belzebub átka a te javadat szolgálja. Talán sikerül elérnie vele, hogy megváltozz, mielőtt túl késő lenne.

Kirohant a szobából.

Casey utána bámult.

- Mondtam, hogy Winthrop hisz Belzebubban! - közölte kacagva. - Furcsa, hogy mennyire hangzatos nevek mögé bújtatják a babonaságot. - Nevetése valamivel előbb elhalt, mint hogy természetesnek érződött volna.

Két légy repkedett a szobában, a páragomolyokon át felé tartottak.

Polen felállt, és boldog levertséggel távozott. Egy év alatt alig valamit tudott meg, de már ez is túl soknak tűnt, és egyre ritkábban nevetett. Kizárólag a gépei tudták megfelelően kielemezni az állatok érzelmeit, ám ami az emberi emóciókat illette, gyakran már most is túl mélyre hatolt.

Nem szívesen fedezett fel tomboló gyilkos vágyakat ott, ahol mások csupán futó nézeteltérésre utaló szavakat észleltek.

- Mondd csak - szólalt meg Casey hirtelen -, most jut eszembe, hogy igenis kísérleteztél néhány legyemmel, ahogy Winthrop mondta. Mire jutottál velük?

- Valóban? Így, húsz év elteltével már alig emlékszem valamire - motyogta maga elé Polen.

- Egészen biztosan - mondta Winthrop. - Jártunk a laboratóriumodban, te meg arra panaszkodtál, hogy Caseyt még oda is követik a legyei. Felvetette, hogy kielemezhetnéd őket, te pedig meg is tetted. Legalább fél órán át feljegyezted minden mozdulatukat, zümmögésüket és szárnytisztogatásukat. Tucatnyi különböző léggyel szórakoztál.

Polen vállat vont.

- Á, mindegy! - törődött bele Casey. - Nem érdekes. Örülök, hogy láttalak, öreg barátom! - A szívélyes kézfogás, a vállcsapkodás, a széles mosoly - Polen émelygő undort olvasott ki Casey gesztusaiból, amiért Polen végül mégiscsak "sikeres" lett.

- Időnként szívesen hallanék felőled - mondta Polen.

A szavak üresen kongtak. Semmit nem jelentettek. Casey tudta ezt. Polen is tudta. Mindenki tudta. Ám a szavak arra valók, hogy elrejtsék az érzelmeket, és ha mégsem sikerült volna nekik, az emberiség kitartóan fenntartotta a látszatot.

Winthrop már nyájasabban ragadta meg a kezét.

- Akárcsak a régi szép napokban, Polen! - mondta. - Ha Cincinattiben jársz, benézhetnél az imaházba. Mindig szívesen látunk ott.

Polen számára mindebből a saját nyilvánvaló levertsége miatti megkönnyebbülés jött át. Úgy tűnt, a tudomány sem jelentheti a választ, s Winthrop alapvető és kitörölhetetlen bizonytalansága örömmel fogadta a társaságot.

- Feltétlenül benézek - válaszolta Polen. A megszokott udvarias formulával közölte, hogy nem fog.

Figyelte, ahogy mindketten más csoporthoz sétálnak oda.

Winthrop sosem fog rájönni. Polen biztosra vette ezt. Eltűnődött, Casey vajon tudja-e. A világ legjobb vicce lenne, ha Casey nem tudná.

Természetesen elvégezte a kísérletet Casey legyeivel, méghozzá nem csak azzal az egy alkalommal, hanem többször is. Mindig ugyanarra az eredményre jutott. Mindig ugyanarra a publikálhatatlan eredményre.

Hideg reszketés kíséretében, melyet nem igazán tudott elfojtani, Polen hirtelen felfigyelt egy magányos légyre, mely egy pillanatig céltalanul forgolódott, aztán erős és tiszteletteljes szárnycsap ásókkal megindult arrafelé, amerre egy pillanattal azelőtt Casey vette az irányt.

Lehetséges, hogy Casey nem tudja? Lehetséges, hogy az eredendő büntetés lényege éppen az, hogy sosem jöhet rá: Ő Belzebub?

Casey! A Legyek Ura!

"Senki sincs itt, csak..."

Tudják, nem a mi hibánkból történt. Fogalmunk sem volt róla, hogy valami nincs rendben, amíg fel nem hívtam Cliff Andersont, és nem beszéltem vele, miközben ő ott sem volt. Ráadásul soha rá sem jöttem volna, hogy nincs ott, ha be nem sétál, miközben épp vele beszélgetek.

Nem, nem, nem, nem...

Úgy tűnik, nem tudom rendesen elmesélni. Túlságosan felizgat a dolog. Nézzék, legjobb, ha az elején kezdem. Bill Billingsnek hívnak, a barátomat pedig Cliff Andersonnak. Én villamosmérnök vagyok, ő matematikus, és a Középnyugati Műszaki Egyetemre járunk. Most már tudják, kik vagyunk.

Mióta csak levetettük az egyenruhát, Cliff-fel együtt számítógépezeteken dolgoztunk. Tudják, mik azok. Norbert Wiener népszerűsítette őket Kibernetika című könyvében. Aki már látott róluk képeket, tudja, hogy hatalmas, behemót szerkezetek. Egy egész falat befednek, és roppant bonyolultak; ezenkívül borsos az áruk is.

De Cliffnek és nekem támadt egy Ötletünk. Tudják, a gondolkodó gépek attól ilyen nagyok és drágák, mert rengeteg jelfogó és elektroncső kell ahhoz, hogy a mikroszkopikus elektromos áramlatokat irányíthassuk, és felvillanthassuk és lekapcsolhassuk itt meg ott. Az igazán fontos részek azok a parányi elektromos áramlatok, így aztán...

Egyszer felvetettem Cliffnek:

- Mi lenne, ha a salátaöntet nélkül irányítanánk az áramlatokat?

- Tényleg, miért is ne? - felelte Cliff, és elkezdte kidolgozni hozzá a matematikát.

Az, hogy két év alatt hogyan jutottunk el oda, ahol vagyunk, nem érdekes. A gondot a végeredmény okozta. Végül egy nagyjából ilyen magas, ilyen széles és körülbelül ilyen mély...

Nem, nem... Kiment a fejemből, hogy nem látnak engem. Inkább számokkal fejezem ki magam. Úgy egy méter magas, két méter széles és valamivel több mint fél méter mély volt. Megvan? Két markos férfi kellett hozzá, hogy odébb vigyék, de vinni lehetett, és ez a lényeg. És ne feledjük, ugyanazt el tudta végezni, amit a falméretű számító szerkezetek. Talán nem annyira gyorsan, de működött.

Hatalmas terveink voltak a géppel, a lehető leghatalmasabbak. Hajóval és repülőgéppel is lehetett szállítani. Később, amikor már kellően kis méretben sikerül előállítanunk, egy autóba is beférne.

Különösen az autókban rejlő lehetőség érdekelt minket. Képzeljük el, hogy a műszerfalba építve van egy kis gondolkodó gépünk, amit rácsatoltunk a motorra és az akkumulátorra, és fotocellás szemekkel láttunk el. Kiválaszthatná az ideális útvonalat, kikerülhetné a kocsikat, megállhatna a pirosnál, meghatározhatná az optimális sebességet az adott terepen. Mindenki nyugodtan ülhetne az utastérben, és megszűnnének az autóbalesetek.

Hihetetlenül élveztük az egészet. Annyira izgalmasnak, annyira felvillanyozónak éreztük, valahányszor sikerült ismét integrálnunk valamit, hogy még most is sírva fakadok, ha eszembe jut a pillanat, amikor felemeltem a telefonkagylót, hogy felhívjam a labort, és minden lapomat bedobtam.

Aznap este Mary Annhez mentem... Nem is tudom, említettem-e már Mary Annt? Nem. Azt hiszem, még nem.

Mary Ann a menyasszonyom lett volna, ha nincs két "ha". Először is, ha hajlandó lett volna eljegyezni magát velem, másodszor pedig, ha lett volna bátorságom megkérni a kezét. A haja vörös, és úgy két tonna energia feszíti szét az ötvenkilós testet, amely százhatvannyolc centit tölt ki tetszetősen a talaj felett. Érthető módon égtem a vágytól, hogy megkérdezzem őt, de valahányszor megjelent előttem, és minden mozdulatával magasabbra szította a lángokat, egyszerűen megkukultam,

Nem mintha nem lennék jóképű. Az ismerőseim elég helyesnek tartanak. Megvan minden hajam, majdnem száznyolcvanöt centi magas vagyok, még táncolni is tudok. Mindössze az a gond, hogy nincs komoly egzisztenciám. Felesleges lenne belemennem, mennyit keresnek a főiskolai tanárok. Az infláció és az adó miatt lényegében semmit. Persze, ha kiválthatnánk az alapszabadalmakat a kis gondolkodó gépünkre, minden megváltozna. De nem kérhettem meg arra sem, hogy addig várjon. Talán miután mindent előkészítettünk már...

Mindenesetre csak vágyakozva álltam ott aznap este, ahogy belépett a nappaliba. Kezemmel vakon tapogatóztam a telefon után.

- Készen állok, Bili - szólalt meg Mary Ann. - Menjünk!

- Csak egy perc - feleltem. - Még szeretném felhívni Cliffet.

Kissé összevonta a szemöldökét.

" Nem várhat?

- Már két órával ezelőtt fel kellett volna hívnom - magyaráztam.

Mindössze két percbe telt. Feltárcsáztam a labort. Cliff bent maradt dolgozni estére, így felvette. Kérdeztem valamit, ő válaszolt, aztán megint feltettem egy kérdést, ő pedig magyarázott. A részletek nem számítanak, de mint már említettem, kombinatorikával foglalkozik. Amikor megépítem az áramköröket, és látszólag megvalósíthatatlan módokon rakom bele a dolgokat, ő az, aki mindenféle módokon összekeveri a számokat, és megmondja, hogy valami valóban lehetetlen-e. Aztán, amint végeztünk, és leraktam a telefont, megszólalt a kapucsengő.

Egy pillanatig azt hittem, Mary Ann mást is vár, és kissé kimértebben figyeltem, ahogy az ajtóhoz sétál. Közben egy papírfecnire felfirkantottam pár dolgot, amit Cliff az imént mondott nekem. Aztán Mary Ann ajtót nyitott, de végül csak Cliff Anderson volt az.

- Gondoltam, hogy itt talállak... - mondta. - Szia, Mary Ann! Mondd csak, nem hatkor akartál felhívni? Pont annyira lehet támaszkodni rád, mint egy kartonszékre. - Cliff alacsony és testes, és folyton mindenkivel összeakasztja a bajszát, de ismerem őt, és az ilyenekre oda sem figyelek.

- Pár dolog közbejött, és kiment a fejemből - feleltem. - De épp az előbb hívtalak, szóval, mit számít?

- Hívtál? Engem? Mikor?

A telefon felé böktem, de félúton elakadt a szavam. Ebben a pillanatban úgy éreztem, kicsúszott a lábam alól a talaj. Pontosan öt másodperccel azelőtt, hogy megszólalt a kapucsengő, Cliff még a laborból beszélt velem telefonon, a labor pedig majd tíz kilométerre van Mary Ann házától.

- Az... előbb beszéltem veled - mondtam.

Nem sikerült megértetnem magam. Cliff megint csak annyit kérdezett:

- Velem?

Most már mindkét kezemmel a telefonra mutattam.

- Telefonon. Felhívtam a labort. Ezen a telefonon, itt! Mary Ann is hallotta. Mary Ann, ugye, épp vele beszéltem...

- Fogalmam sincs, kivel beszéltél - mondta Mary Ann. - Indulhatnánk végre?

- Mary Ann már csak ilyen. Makacsul ragaszkodik az őszinteséghez.

Leültem. Próbáltam igen halkan és egyértelműen közölni a mondandómat.

- Cliff, tárcsáztam a labor számát, te felvetted a telefont, megkérdeztem, kidolgoztad-e már a részleteket, te igennel feleltél, és mindent elmagyaráztál nekem. Tessék! Mindent leírtam ide. Helyes, vagy nem?

Átnyújtottam neki a papírfecnit, amire lefirkantottam az egyenleteket.

Cliff rájuk pillantott.

- Helyesek - állapította meg. - De honnan kerültek ezek hozzád? Ugye, nem magad dolgoztad ki őket?

- Most mondtam: mind te diktáltad le nekem a telefonban.

Cliff megcsóválta a fejét.

- Bili, hét óra ötvenkor eljöttem a laborból. Senki sincs ott.

- Mondom, hogy beszéltem valakivel!

Mary Ann a kesztyűjével babrált.

- El fogunk késni - szólalt meg.

Intettem neki, hogy várjon egy kicsit, és Cliffhez fordultam:

- Nézd, biztos vagy benne...

- Senki sincs bent, hacsak Ifjabbat nem számoljuk. - Ifjabbnak a félliteres mechanikus agyunkat hívtuk.

Csak álltunk ott, és egymást néztük. Mary Ann cipőjének orra még mindig úgy verte a taktust a padlón, mintha egy időzített bomba ketyegne.

Aztán Cliff elnevette magát.

- Eszembe jutott egy rajzfilm, amit láttam valahol - mondta. - Abban egy robot veszi fel a telefont, és így szól bele: "Becsszó, főnök, senki sincs itt, csak mi, komplex gondolkodó gépek".

Nem találtam viccesnek.

- Gyerünk a laborba!

- Hé! - vágott közbe Mary Ann. - Nem fogunk odaérni az előadásra!

- Nézd, Mary Ann - mondtam neki -, ez roppant fontos! Csak egy percre ugrunk be. Gyere velünk, és onnan rögtön indulunk is tovább az előadásra!

- Mire odaérünk... - Aztán elhallgatott, mert megragadtam a csuklóját, és elindultunk.

Ebből is látszik, mennyire felizgatott a dolog. Normál esetben eszembe sem jutna ráncigálni őt. Úgy értem, Mary Ann igazi hölgy. De egyszerűen annyi minden járt a fejemben. Ha jobban belegondolok, nem is emlékszem igazán arra, hogy megragadtam a csuklóját. Egyszerűen a következő pillanatban már bent ültem Cliff kocsijában, Mary Ann is beült, és a csuklóját dörzsölgette, valamint böhöm gorillákról mormolt maga elé valamit.

- Bántottalak, Mary Ann? - kérdeztem.

- Nem, nyilván nem - felelte. - Mindennap tövestől kitépem a karom, csak úgy, szórakozásból... - Aztán sípcsonton rúgott.

Csak azért csinál ilyeneket, mert vörös hajú. Valójában roppant gyengéd természetű, de igencsak igyekszik megfelelni a vörös hajúak mítoszának. Természetesen átlátok ezen, de nem akarom elkeseríteni szegénykét.

Húsz perccel később már meg is érkeztünk a laboratóriumhoz.

Az Intézet éjszaka üres szokott lenni. Üresebb, mint általában az épületek. Tudják, arra tervezték, hogy a diákok tömegével rohangáljanak a folyosókon, és amikor nincsenek ott, természetellenesen elhagyatottnak tűnik az egész. Vagy egyszerűen attól féltem, ami esetleg a fenti laboratóriumunkban vár minket. Bárhogy is volt, lépéseink zaja kellemetlenül hangosnak hatott, az önműködő lift pedig egyenesen elhanyagoltnak tűnt.

- Nem fog sokáig tartani - nyugtattam Mary Annt. De ő csak szippantott egyet, és sugárzóan szép volt.

Nem tud nem szép lenni.

Cliff zsebében lapult a laboratórium kulcsa, én pedig a válla felett lestem át, amikor kinyitotta az ajtót. Semmit sem láttunk. Ifjabb persze ott volt, de ugyanúgy nézett ki, mint amikor magára hagytuk. Az elülső mérőműszerek semmit sem jeleztek, és ezenkívül csak egy nagy doboz hevert ott, melyből kábel futott a fali csatlakozóig.

Cliff-fel odamentünk Ifjabb két oldalához. Azt hiszem, azt terveztük, megragadjuk, ha hirtelen megmozdulna. Aztán megtorpantunk, mert Ifjabb semmit sem csinált. Mary Ann is csak a gépet bámulta. Jobban mondva, végighúzta a középső ujját a tetején, aztán az ujjbegyére meredt, és a hüvelykujjával ledörgölte róla a port.

- Mary Ann - mondtam ne menj közel hozzá! Maradj a helyiség másik végében!

- Ott is ugyanolyan nagy a kosz - válaszolta.

Korábban sosem járt még a laboratóriumunkban, és nyilván eszébe sem jutott, hogy egy laboratórium nem szülőszoba, ha értik, mire gondolok. A gondnok naponta kétszer bejön, de csak a szemetes kosarat üríti ki. Úgy hetente kétszer mocskos felmosórongyot hoz magával, és sarat dagaszt a padlón, majd ide-oda tologatja egy darabig.

- A telefon nem ott van, ahol hagytam - állapította meg Cliff.

- Honnan tudod? - kérdeztem.

- Mert ott hagytam! - Ujjával előrebökött. - És most itt van.

Ha igaza volt, a telefon közelebb került Ifjabbhoz. Nyeltem egyet.

- Talán nem jól emlékszel. - Próbáltam nevetni, de túl mesterkéltre sikerült, aztán megkérdeztem: - Hol a csavarhúzó?

- Mit akarsz tenni?

- Csak belepillantok. A hecc kedvéért.

- Teljesen össze fogod koszolni magad - szólalt meg Mary Ann. Így felvettem a labor köpenyem. Mary Ann igazán figyelmes lány.

Munkához láttam a csavarhúzóval. Természetesen, ha Ifjabb valóban tökéletes lenne már, hegesztett, egybefüggő házban gyártattuk volna le a modelleket. Még fröccsöntött műanyagban is gondolkodtunk, különböző színekben, otthoni használatra. A laboratóriumi modell házát azonban csavarokkal erősítettük össze, hogy bármikor szétszedhessük és újra összerakhassuk, ahányszor csak akarjuk.

Az egyetlen gond az volt, hogy a csavarok meg se mozdultak. Nyögtem és rángattam, aztán kijelentettem:

- Valaki azzal akart megtréfálni minket, hogy teljes súlyával ránehezedett amikor ezeket becsavarta.

- Rajtad kívül senki nem nyúl hozzá - jegyezte meg Cliff.

Igaza is volt, de ez nem segített a helyzeten. Felálltam, és a kézfejemmel letöröltem a homlokom. Átnyújtottam neki a csavarhúzót.

- Nincs kedved megpróbálni?

Megpróbálta, és semmivel sem jutott többre, mint én.

- Fura - mondta.

- Mi a fura? - kérdeztem.

- Az előbb megmozdult az egyik csavar. Három milliméterrel kijjebb is jött, aztán lecsúszott róla a csavarhúzó.

- Mi ebben a fura?

Cliff hátrébb lépett, aztán két ujja közé csippentve letette a csavarhúzót.

- Az a fura, hogy láttam, ahogy a csavar visszatekeredik három millimétert, és megint megszorul,

Mary Ann ismét babrálni kezdett.

- A tudós fejetekben meg sem fordult, hogy forrasztólámpát használjatok, ha már ennyire beijedtetek? - Az egyik munkapadon forrasztólámpa állt, ő pedig rábökött a mutatóujjával.

Nos, normál körülmények között inkább magam ellen fordítom a forrasztólámpát, mintsem Ifjabbra rontsak vele. De támadt egy gyanúm, és Cliffnek is támadt egy gyanúja, s mindkettőnk ugyanarra a gondolatra jutott. Ifjabb nem akarta, hogy felnyissuk.

- Szerinted mit tegyünk? - kérdezte Cliff.

- Fogalmam sincs, Cliff - feleltem.

- Mindenesetre igyekezz, pancserkám - vetette oda Mary Ann -, különben lekéssük az előadást!

Így aztán a kezembe vettem a forrasztólámpát, és beállítottam az oxigénadagolót. Úgy éreztem, mintha egy barátomat készülnék ledöfni.

De Mary Ann megálljt parancsolt ténykedésemnek, amikor megjegyezte:

- Mennyire ostobák tudnak lenni a férfiak! Laza mindegyik csavar. Biztosan rossz irányba tekertétek a csavarhúzót.

Nos, nem túl valószínű, hogy bárki rossz irányba próbálna kicsavarni egy csavart. Mindenesetre nem akartam ellentmondani Mary Ann-nek, ezért mindössze annyit feleltem:

- Mary Ann, ne állj annyira közel Ifjabbhoz! Jobb lenne, ha az ajtónál várnál.

O azonban csak annyit mondott:

- Ezt nézd! - És a kezében egy csavar volt. Ifjabb tokjának elülső felén pedig egy üres lyuk. Mary Ann puszta kézzel szedte ki belőle.

- Szent egek! - döbbent meg Cliff.

Forgott mind az egy tucat csavar. Méghozzá magától, akár a lyukukból előmászó kukacok, tekeredtek körbe-körbe, aztán sorra kipotyogtak. Felkapkodtam őket, és már csak egy maradt. Egy darabig kitartott még, az elülső lemezt fogta, míg oda nem nyúltam. Ekkor az utolsó csavar is kiesett, a lemez pedig lágyan a karjaimba bukott. Félretettem.

- Szándékosan csinálta - állapította meg Cliff. - Hallotta, hogy a forrasztólámpát emlegetjük, és feladta. - Az arca rendszerint halványrózsaszín, most azonban holtsápadttá vált.

Egy kissé én is furcsán éreztem magam.

- Vajon mit próbál eltitkolni?

- Nem tudom.

Odahajoltunk a szabaddá vált belső szerkezethez, és egy darabig csak bámultuk. Hallottam, hogy cipője orrával Mary Ann ismét a taktust veri. A karórámra pillantottam, és el kellett ismernem, hogy valóban nem maradt túl sok időnk. Valójában semmi időnk nem maradt már.

Aztán megszólaltam:

- Membránlemezt látok benne.

- Hol? - kérdezte Cliff, és közelebb hajolt.

- És egy hangszórót... - Mutattam.

- Nem te építetted bele?

- Persze, hogy nem én építettem bele! Nyilván tudom, mit raktam bele, és mit nem. Ha beraktam volna, emlékeznék rá.

- Akkor hogy került oda?

A gép előtt guggolva vitatkoztunk.

- Szerintem maga készítette. Talán ilyeneket növeszt. Nézd csak!

Ismét odamutattam. A tok belsejében, két helyen is kerti slagra emlékeztető tekercsek helyezkedtek el, annyi különbséggel, hogy ezek fémből készültek. A menetek szorosan egymáshoz simultak. Mindkét tekercs végén öt vagy hat szálra bomlott a fém, melyek kisebb mellékmenetekbe csavarodtak fel.

- Azokat sem te építetted bele?

- Nem, azokat sem én építettem bele.

- Mik lehetnek?

Pontosan tudta, hogy mik azok, és én is pontosan tudtam, micsodák. Valaminek ki kellett nyúlnia az anyagokért, amikből Ifjabb alkatrészeket készíthet magának; valaminek elő kellett kígyóznia, hogy felvegye a telefont. Felemeltem, és alaposabban szemügyre vettem az elülső lapot. Két kerek nyílást találtam rajta, melyeknek fedelét csuklóspánt rögzítette a lemezhez, hogy ki lehessen nyomni, és a lyukon kinyúlhasson valami.

Egyik ujjamat bedugtam a lyukon, és felemeltem a lapot, hogy Cliff is láthassa, aztán hozzátettem:

- Ezeket sem én csináltam.

Mary Ann a vállam felett egy pillantást vetett a szerkezetre, aztán se szó, se beszéd, odanyúlt. Épp egy papírtörülközővel töröltem le a port és a zsírt a kezemről, és nem volt időm megállítani őt. Jobban is ismerhettem volna Mary Annt: folyton segíteni akar.

A lényeg, hogy odanyúlt, mert meg akarta érinteni az egyik - nos, akár úgy is hívhatnánk - csápot. Fogalmam sincs, valóban hozzáért-e, vagy sem. Később határozottan állította, hogy nem. De a lényeg, hogy felsikkantott, majd hirtelen leült, és a karját kezdte dörzsölgetni.

- Egyformák vagytok! - nyafogott. - Előbb te, most meg ez!

Felsegítettem.

- Biztosan egy kilazult csatlakozás lehetett, Mary Ann. Sajnálom, de szóltam, hogy...

- Francokat! - vágott közbe Cliff. - Szó sincs kilazult csatlakozásról! Ifjabb egyszerűen védekezik!

Magam is ugyanezt gondoltam. Sok minden eszembe jutott. Ifjabb újfajta gép volt. Még az őt irányító matematika sem hasonlított semmihez, amivel korábban bárki is dolgozott. Talán lehetett benne valami, ami a régebbi szerkezetekből még hiányzott. Talán arra vágyott, hogy életben maradjon, és fejlődhessen. Talán egyszer majd arra fog vágyni, hogy magához hasonló gépeket készítsen, amíg többmilliónyi nem lesz belőlük a Földön, és a bolygó feletti uralomért harcba szállnak az emberiséggel.

Szóra nyitottam a szám, de Cliff nyilván tudta, hogy mit akarok mondani, mert rám kiáltott:

- Ne, ne, nehogy kimondd!

De nem tudtam türtőztetni magam. Egyszerűen kibukott a számon:

- Nézd, kapcsoljuk ki Ifjabbat... Mi a gond?

- Az, hogy hallja és figyeli, amit mondunk, te barom! - mondta keserűen Cliff.

- Hallotta, amikor a forrasztólámpát emlegetted, vagy nem? Mögé akartam lopózni, de ezek után valószínűleg agyon fog ütni árammal, ha megpróbálom.

Mary Ann még mindig a ruhája hátát próbálta leporolni, és megjegyezte, hogy mennyire piszkos a padló, hiába győzködtem, hogy erről én egyáltalán nem tehetek. Úgy értem, a gondnok sározza össze az egészet.

A lényeg, hogy megjegyezte:

- Mi lenne, ha gumikesztyűt vennétek fel, és kirántanátok a vezetéket?

Láttam, hogy Cliff azon tanakodik, miért nem működhet ez. Nem talált rá okot

Így aztán felhúzta a gumikesztyűt, és megindult Ifjabb felé.

- Vigyázz! - ordítottam.

Ostobaság volt ilyet mondanom. Vigyáznia kellett, nem volt más választása. Az egyik csáp megmozdult, és immár kétségünk sem maradhatott afelől, mire szolgál. Szélsebesen kitekeredett, s sorompót állított Cliff és a hálózati tápkábel közé. Ott maradt, szétterpesztett hatujjú indái kissé remegtek. Ifjabb belsejében felizzottak az elektroncsövek. Cliff nem lépte át a sorompó vonalát. Meghátrált, aztán egy kis idő elteltével a csáp visszahúzódott. Cliff levette a gumikesztyűt.

- Bili! - szólalt meg. - Így nem megyünk semmire! Ez a szerkentyű sokkal okosabb, mint amilyenről álmodni mertünk volna. Elég okos volt ahhoz, hogy az én hangomat másolja le, amikor elkészítette a membránlemezét. Talán egyszer ahhoz is lesz elég esze, hogy kitalálja, hogyan... - hátrapillantott a válla felett, és odasúgta - hogyan termeljen magának áramot, és önállósodjon.

Aztán megállapította:

- Bili, meg kell állítanunk, különben egy napon majd idetelefonálnak a Földre, és valaki azzal fog bejelentkezni a vonal másik oldalán, hogy: ..Becsszó, főnök, senki sincs itt, csalt mi, komplex gondolkodó gépek".

- Hívjuk ki a rendőrséget! - mondtam. - Felvázoljuk a helyzetet. Egy gránát, vagy hasonló...

Cliff megcsóválta a fejét.

- Senki sem tudhatja meg. Újabb Ifjabbakat építenének, és nagyon úgy tűnik, hogy végül nincs elég válaszunk az efféle problémákra.

- Akkor mit teszünk?

- Nem tudom.

Éles ütést éreztem a mellkasomon. Lepillantottam, és Mary Annt láttam meg, aki már szinte tüzet okádott.

- Figyelj rám, pancserkám! - mondta. - Ha randizunk, akkor randizzunk, ha pedig nem, akkor nem! Döntsd el, mit akarsz!

- Tudod, Mary Ann...

- Válaszolj nekem! - szakított félbe. - Még sosem hallottam ennyire nevetséges dolgot. Kiöltözök, hogy elmenjek a színházba, te meg elráncigálsz egy piszkos laboratóriumba, benne egy ostoba géppel, és egész este tárcsákkal szórakozol!

- Mary Ann, nem...

Nem is figyelt rám, csak beszélt. Bárcsak fel tudnám idézni, miket mondott ezután. Vagy tán nem is; talán jobb, ha nem emlékszem semmire, hiszen cseppet sem volt hízelgő, amit a fejemhez vágott. Időnként sikerült beszúrnom egy-egy "De Mary Ann..."-t, ám közbevetésemet mindannyiszor maga alá temette és elnyelte az ő szóáradata.

Valójában, amint mái’ mondtam, roppant gyengéd, és csupán olyankor dől belőle a szó vagy viselkedik ésszerűtlenül, amikor felhergeli magát. A vörös haja miatt természetesen úgy érzi, gyakran illik felhergelnie magát. Én legalábbis így hiszem. Mintha mindenképp a vörös hajához méltóan kellene viselkednie.

A lényeg, hogy csak arra emlékszem, a következő pillanatban Mary Ann hirtelen rátapos a lábamra, aztán sarkon fordul, és faképnél hagy. Utána rohantam, még egyszer megpróbálkoztam azzal, hogy:

- De Mary Ann...

Aztán Cliff utánunk ordított. Általában ránk se szokott hederíteni, ezúttal viszont kiabált.

- Miért nem kéred meg a kezét, pancserkám?

Mary Ann megtorpant. Addigra már az ajtóig jutott, de nem fordult hátra. Én is megálltam, és éreztem, hogy a szavak összesűrűsödnek és gombóccá állnak Össze a torkomban. Még egy "De Mary Ann..."4 sem sikerült kinyögnöm.

Cliff a háttérben ordibált. Úgy éreztem, mintha egy mérföld távolságból szólna hozzám. Újra meg újra azt kiáltotta:

- Megvan! Megvan!

Aztán Mary Ann megfordult, és kápráztatóan szép volt... Említettem már, hogy zöld szeme kissé kékes árnyalatú? A lényeg, hogy a torkomból feltolulni igyekvő szavak mind összetorlódtak, és a számon csak az a furcsa hang jött ki, amit nyeléskor hallatunk.

- Mondani szerettél volna valamit, Bili? - kérdezte.

Cliff kellett hozzá, hogy ilyesmi egyáltalán megfordulhasson a fejemben, Rekedtes hangon végre kinyögtem:

- Hozzám jössz feleségül, Mary Ann?

Amint kimondtam, azt kívántam, bárcsak ne tettem volna, mivel azt hittem, többé hozzám se szól majd. Két perccel később már örültem, hogy megtettem, mert a nyakamba borult, és lábujjhegyre állt, hogy megcsókoljon. El kellett telnie egy kis időnek, mire rájöttem, mi történik, és akkor én is visszacsókoltam őt. Ez eltartott egy darabig, aztán Cliffnek, aki a vállamat ütögette, sikerült magára vonnia a figyelmemet.

Hátrafordultam, és harapósan rárivalltam:

- Mi a francot akarsz? - Kissé hálátlanul viselkedtem. Végtére is ő indított el az úton.

- Nézd csak! - mondta.

A kezében tartotta a tápvezetéket, amivel Ifjabb a hálózathoz csatlakozott.

Ifjabb teljesen kiment a fejemből, de most minden eszembe jutott.

- Akkor sikerült kikapcsolni?

- Végleg!

- Hogy csináltad?

- Ifjabbat annyira lekötötte a veszekedésed Mary Ann-nel, hogy sikerült mögé lopóznom. Mary Ann tökéletesen alakított.

Nem tetszett ez a megjegyzése, mivel Mary Ann méltóságteljes és tartózkodó lány volt, aki nem szokott "alakítani". De épp túl sok mindenre kellett Összpontosítanom ahhoz, hogy vitatkozni kezdjek vele.

- Nem sokat tudok ajánlani - mondtam Mary Ann-nek csupán egy tanári fizetést. Most, hogy Ifjabbat szétszereltük, még csak esély sincs rá, hogy...

- Nem érdekel, Bili - felelte Mary Ann. - Már épp lemondtam rólad, te drága pancser! Gyakorlatilag mindennel megpróbálkoztam már...

- A sípcsontomat rugdaltad és a lábamra tapostál...

- Kifogytam az ötletekből. A kétségbeesés hajtott.

Nem egészen értettem a logikáját, de nem válaszoltam, mivel eszembe jutott az alakítása. Rápillantottam a karórámra, aztán megjegyeztem:

- Figyelj, Mary Ann, ha sietünk, még odaérhetünk a második felvonásra!

- Kit érdekel az előadás?

Így aztán megint megcsókoltam, és végül kihagytuk a darabot.

Már csak egy dolog nyugtalanít. Feleségül vettem Mary Annt, és tökéletesen boldogok vagyunk. Nemrégiben feljebb léptem a ranglétrán, adjunktus lettem. Cliff azóta is egy kezelhető Ifjabb megépítésén dolgozik, és egészen jól halad.

Nem ezekkel van gond.

Tudják, másnap este elbeszélgettem Cliff-fel, hogy elmondjam neki: Mary Ann meg én összeházasodunk, és hogy megköszönjem neki a biztatást. Majd miután egy percen át farkasszemet nézett velem, megesküdött rá, hogy semmit sem mondott; nem kiáltott utánam, hogy kérjem meg Mary Ann kezét.

Persze, más is tartózkodott a szobában, ami Cliff hangjával rendelkezett.

Nem hagy nyugodni, hogy Mary Ann egyszer csali rájön erre. Ő a leggyengédebb lény, akit csak ismerek, de vörös a haja. És neki a vörös hajához méltóan illik viselkednie, vagy már említettem ezt?

A lényeg, hogy mégis mit fog szólni, ha megtudja, hogy eszembe sem jutott megkérni a kezét, amíg egy gép nem javasolta, hogy ezt tegyem?

Gyönyörű idő van

2117. április 12-én Mrs. Richard Hanshaw Ajtójának térmodulátor fékszelepe ismeretlen okoknál fogva depolarizálódott. Ez aztán teljesen tönkretette Mrs. Hanshaw napját, Richard fiánál pedig különös idegbetegség tünetei jelentkeztek.

Ezt a fajta betegséget a használatos orvosi szakkönyvekben neurózis címszó alatt nem lehet megtalálni, s a kis Richard egyébként valóban úgy is viselkedett, ahogy az egy jómódban felnőtt, jól nevelt tizenkét éves fiúhoz illik.

De április 12-től kezdve ifj. Richard Hanshaw csak nagy nehezen tudta rászánni magát, hogy az Ajtón át hagyja el a házat.

Minderről Mrs. Hanshaw április 12-én előre mit sem sejtett. Reggel (egy közönséges reggel) felébredt, amikor a mekkanója halkan becsusszant a szobájába, és egy kis tálcán behozta a kávéját. Mrs. Hanshaw délután New Yorkba akart utazni, de előbb még különféle teendői voltak, amelyeket nem bízhatott egy mekkanóra. Ezért már egy-két korty után kiszállt az ágyából.

A mekkanó hátrált, hangtalanul surrant a diamágneses tér mentén, amely téglalap alakú testét fél hüvelykkel a padló fölött tartotta. Visszament a konyhába, ahol egyszerű számítógépe hibátlanul beprogramozta a különféle konyhai berendezések irányítószerkezeteit, hogy a kívánt reggelit elkészíthesse.

Mrs. Hanshaw előbb szokása szerint egy szentimentális pillantást vetett elhunyt férje háromdimenziós képére, majd némi elégedettséggel nekilátott a reggeli szertartás egyes fázisainak. A halion át hallotta, hogy a fia zörögve-csörömpölve ugyanezt teszi, de tudta, nincs szükség az ő közreműködésére. A jól beszabályozott mekkanó előírásszerűen gondoskodott róla, hogy a fiú lezuhanyozzon, friss fehérneműt vegyen fel, s tápláló reggelit egyen. A tergozuhany, amelyet Mrs. Hanshaw a múlt évben szereltetett fel, a reggeli mosakodást és törülközést olyan gyors és kényelmes műveletté tette, hogy Dickie egészen biztosan minden ellenőrzés nélkül is megmosakodna.

Egy ilyen reggel, amikor sok volt a dolga, Mrs. Hanshaw úgy gondolta, elég lesz, ha csak egy futólagos csókot nyom a fiú arcára, mielőtt az elmegy. Hallotta a mekkanó halk csilingelését, ahogy az iskola kezdetének közeledtét jelzi, leszállt hát az energialiften a földszintre (egyelőre még csak nagyjából elrendezett frizurával), hogy teljesítse ezt az anyai kötelességéi..

Richardot az Ajtónál állva találta. Iskolafilmjei és zsebvetítője szíjon lógott, s a fiú elgondolkozva nézett maga elé.

- Mama - szólalt meg felpillantva tárcsáztam az iskola koordinátorait, de hiába.

- Ugyan, Dickie! - vágta rá az anyja szinte gépiesen. - Ez lehetetlen!

- Hát próbáld meg te!

Mrs. Hanshaw többször is megpróbálta. Furcsa, hisz az iskolaajtó mindig általános fogadásra van beállítva. Más koordinátákkal is próbálkozott. Barátainak Ajtói nem biztos, hogy fogadásra vannak beállítva, de legalább jelzést adnak, s akkor majd magyarázatot kap a dologra.

De hiába. Az Ajtó - minden próbálkozása ellenére - mozdulatlan, szürke válaszfal maradt. Nyilvánvaló volt, hogy nincs rendben - s ráadásul mindössze öt hónappal a társaság szokásos Őszi ellenőrzése után.

Mrs. Hanshaw dühbe gurult.

Pont egy olyan napon romlik el az Ajtó, amikor annyi elintéznivalója van. Ingerülten gondolt rá, hogy csak egy hónappal ezelőtt határozta el, nem szereltet be pót-ajtót, mert úgy érezte, felesleges kiadásba verné magát. Honnan tudhatta volna, hogy mostanában ilyen gyatra Ajtókat gyártanak?

Még mindig bosszankodva a Videotonhoz lépett, és közben odaszólt Richardnak:

- Menj le az úton, Dickie, és használd Williamsonék Ajtaját!

A későbbi fejlemények szempontjából nézve szinte a sors iróniájának tűnik, hogy Richard húzódozott.

- Ó, mama, csupa piszok leszek! Nem maradhatnék itthon, amíg az Ajtót kijavítják?

És ugyanígy a sors iróniája volt, hogy Mrs. Hanshaw nem engedett. Ujját a telefon kombinációs táblájára téve válaszolta:

- Nem leszel piszkos, ha flexit húzol a cipődre. És ne felejtsd el jól lekefélni magadat, mielőtt bemégy hozzájuk!

- De mama...

- Ne feleselj, Dickie! Nem bliccelheted el az iskolát! Eredj! Egykettő, mert még elkésel!

A mekkanó - igen tökéletes, gyorsan reagáló modell - már ott is állt Richard előtt, az egyik dobozában a flexivel.

Richard felhúzta cipőjére az átlátszó műanyag huzatot, majd szemmel láthatóan vonakodva végigment a halion.

- Nem is tudom, mama, hogyan kell kezelni ezt a vacakot...

- Csak nyomd meg a gombot! - kiáltotta oda Mrs. Hanshaw. - A vöröset! Amelyre az van írva: Vészkijárat. És ne piszmogj! Akarod, hogy a mekkanó elkísérjen?

- Ugyan, mama - kiáltotta vissza a fiú durcásan mit gondolsz, mi vagyok? Pólyás?

Dünnyögését ajtócsapódás zárta le.

Mrs. Hanshaw sietősen benyomta a telefontáblán a megfelelő kombinációt, és magában azt fontolgatta, hogyan olvasson be a társaságnak.

Joe Bloom, egy jó eszű fiatalember, aki a műszaki iskola elvégzése után erőtér-mechanikában is gyakorlatot szerzett, egy félórán belül már meg is jelent Mrs. Hanshaw házában. Jó szakember volt, de fiatalsága miatt Mrs. Hanshaw mély gyanakvással méregette.

Amikor megnyomta a jelzőgombot, Mrs. Hanshaw kinyitotta az elhúzható házpanelt, és meglátta a fiatalembert, amint alaposan keféli magát, hogy eltávolítsa a szabad levegő porát. Joe levette flexijét, és ott, ahol állt, ledobta. Mrs. Hanshaw rögtön behúzta a házpanelt, hogy kizárja a beáramló éles napfényt. Indokolatlanul azt remélte, hogy a nyilvános Ajtótól idáig való gyaloglás kényelmetlenséget okozott a fiatalembernek. Vagy hogy esetleg maga a nyilvános Ajtó is elromlott, s az ifjúnak a szükséges kétszáz yardnál messzebbről kellett idehurcolnia szerszámait. Hadd szenvedjen egy kicsit a társaság vagy legalább az egyik képviselője. Akkor majd megtanulják, mit jelent egy elromlott Ajtó!

De a fiatalember jókedvűnek látszott.

- Jó reggelt, asszonyom - szólalt meg teljes nyugalommal. - Az Ajtó javítása végett jöttem.

- Szép magától - válaszolta barátságtalanul Mrs. Hanshaw. - Tönkretették a napomat!

- Sajnálom, asszonyom. Mi a baj?

- Nem működik. Beállítottam a koordinátákat, de az Ajtó meg se moccan - válaszolta Mrs. Hanshaw. - Figyelmeztető jelzést sem ad. A fiamat ezen... ezen az izén keresztül a szomszédokhoz kellett elküldenem.

A bejáratra mutatott, amelyen keresztül a szerelő jött.

Joe elmosolyodott.

- Ez is ajtó, asszonyom - mondta az Ajtók körül szerzett szakmai gyakorlatából eredő öntudatos bölcsességgel. - Csak nem írjuk nagybetűvel. Amolyan kézi ajtó. Korábban mindenütt csak ilyet használtak.

- De ez legalább működik. A fiamnak ki kellett mennie a piszokba, a bacilusok közé!

- Ma nem olyan rossz odakint, asszonyom - jegyezte meg Joe az olyan ember szakértelmével, akinek foglalkozása miatt jóformán naponta ki kell mennie a szabad ég alá. - Bár néha csakugyan nagyon kellemetlen. De gondolom, azt szeretné, ha minél előbb kijavítanám ezt az Ajtót itt, s így jobb, ha hozzáfogok.

Leült a padlóra, kinyitotta a magával hozott nagy szerszámosládáját, és a pontmágnestelenítővel fél percen belül leszerelte a műszertáblát, hogy hozzáférhessen a bonyolult szerkezethez.

A térelemző vékony elektródáit hol ide, hol oda helyezte, s közben magában fütyörészve, a számlapokon a mutatók mozgását figyelte. Mrs. Hanshaw karját összefonva nézett rá.

- No, itt van a bibi... - szólalt meg végül Joe, s egy ügyes csavarintással leszerelte a fékszelepet. Körme hegyével rákoppintott, majd hozzátette: - Ez a fékszelep depolarizálódott, asszonyom. Ennyi az egész. - Ujjával végigfutott a szerszámosláda kis rekeszein, és kiemelt egy ugyanolyan tárgyat, mint amilyet az Ajtó szerkezetéből vett ki. - Ezek a dolgok egyik pillanatról a másikra elromlanak. Sohasem lehet előre megjósolni, mikor. - Visszaszerelte a műszertáblát, és felállt. - Most már működni fog, asszonyom.

Lenyomott egy próbakombinációt, letörölte, s egy másikat nyomott le. Az Ajtó mind a kétszer tompa szürkéből bársonyos sötétvörösbe váltott át.

- Legyen szíves itt aláírni, asszonyom! És írja rá, kérem, a számlaszámát is! Köszönöm szépen, asszonyom!

Lenyomott egy újabb kombinációt, a gyáráét, majd ujját udvariasan a homlokához emelte, és kilépett az Ajtón. Teste a sötétségbe érve szétfoszlott. Egyre kevesebbet lehetett látni belőle, szerszámosládájának csücske tűnt el legutoljára. Egy másodperccel azután, hogy teljesen átért, az Ajtó újból tompa szürke színűvé vált.

Egy félórával később, amikor Mrs. Hanshaw a reggeli kellemetlenség miatt még mindig dúlva-fúlva befejezte félbeszakított előkészületeit, a telefon bosszantóan felberregett, s az igazi bajok csak most kezdődtek.

Miss Elisabeth Robbins kényelmetlen helyzetbe került. A kis Dick Hanshaw mindig jó tanuló volt. Miss Robbinst bántotta, hogy ilyen jelentést kell adnia róla. De

- mondta magának - a kisfiú tagadhatatlanul furcsán viselkedik. Az anyjával fog beszélni, nem az igazgatóval.

A délelőtti dolgozatírás ideje alatt kiosont a telefonhoz, az egyik diákra bízva az osztályt. Kapcsolt, s máris Mrs. Hanshaw csinos, bár kissé félelmet keltő arcába bámult.

Miss Robbins megremegett, de már nem tudott visszakozni.

- Mrs. Hanshaw - szólalt meg bátortalanul Miss Robbins vagyok! - A mondat végén habozva felemelte hangját.

Mrs. Hanshaw előbb értetlenül nézett vissza rá, majd megszólalt:

- Richard tanítónője? - Ebből a kérdésből is kiérződött a bizonytalanság.

- Igen. Azért hívtam fel, Mrs. Hanshaw - Miss Robbins most fejest ugrott a dologba mert Dick ma reggel alaposan elkésett az iskolából.

- Igazán? Ez lehetetlen. Hisz láttam elmenni!

Miss Robbins csodálkozva bámult rá.

- Azt akarja mondani, hogy látta az Ajtót használni?

- Nem - vágta rá gyorsan Mrs. Hanshaw. - Az Ajtónk átmenetileg rossz volt. Az egyik szomszédunkhoz küldtem el Őt, az ő Ajtajukat használta.

- Biztos benne?

- Persze, hogy biztos vagyok. Csak nem fogok hazudni magának!

- Félreért, Mrs. Hanshaw. Eszemben sem volt ilyet feltételezni. Csak azt akartam kérdezni, biztos-e benne, hogy odatalált a szomszédhoz? Hátha eltévedt...

- Nevetséges! Megvannak a szükséges térképeink, s különben is biztos vagyok benne, hogy Richard az A-3 körzetben minden ház fekvését ismeri. - Aztán az olyan ember csendes büszkeségével, aki tudja, mi jár ki neki, hozzátette: - Nem mintha erre szükség volna. Elég, ha a koordinációkat ismeri.

Miss Robbins, aki olyan családban született, ahol a drága elektromos áram miatt takarékoskodni kellett az Ajtó használatával, és aki ezért még idősebb korában is elég sokat futkosott gyalog, rossz néven vette ezt a kérkedést.

- Nos - mondta határozottan attól tartok, Mrs. Hanshaw, hogy Dick nem használta a szomszéd Ajtaját. Több mint egy órával elkésett, s a flexijéről világosan látni lehetett, hogy a mezőn mászkált. A flexik sárosak voltak.

- Sárosak? - kérdezte Mrs. Hanshaw, hasonlóképp hangsúlyozva a szót. - És mit mondott? Mit hozott fel mentségül?

Miss Robbins akarva, nem akarva némi elégedettséget érzett, hogy Mrs. Hanshaw-t ilyen kényelmetlen helyzetbe hozta.

- Nem volt hajlandó beszélni róla - válaszolta. - Őszintén szólva, Mrs. Hanshaw. úgy látom, a fiú beteg. Ezért hívtam önt fel. Talán jó volna, ha megmutatná egy orvosnak.

- Láza van? - sikoltott Mrs. Hanshaw.

- Ó, nem! Nem úgy értettem, hogy fizikailag beteg. Csak a magatartása és a pillantása... - Habozott, majd azon igyekezve, hogy minél tapintatosabban fejezze ki magát, hozzátette: - Azt gondolom, talán egy rutinszerű vizsgálat pszichikai szondázással...

Nem fejezte be a mondatot, mert Mrs. Hanshaw fagyosan felcsattant, már-már a jólneveltség határát súrolva, s a szavába vágott:

- Azt akarja mondani, hogy Richard idegbajos?

- Ó nem, Mrs. Hanshaw, csak...

- Hát, ez nagyon úgy hangzott! Micsoda ötlet! Életében nem volt soha semmi baja. Majd én beszélek a fejével, ha hazajön. Biztos vagyok benne, hogy nekem teljesen elfogadható magyarázatot fog adni.

Az összeköttetés hirtelen megszakadt, s a megsértett Miss Robbins úgy érezte, nevetségessé tette magát. Pedig ő csak segíteni akart, teljesíteni azt, amit tanítványai iránti kötelességének tartott.

Visszasietett a tanterembe, s egy pillantást vetett a falióra fém számlapjára. A dolgozatírásra kiszabott idő a végéhez közeledett. Aztán angol fogalmazás következik.

De gondolatai nem az angol fogalmazás körül keringtek. Gépiesen hívta fel a diákokat, hogy olvassanak fel egy-egy részletet irodalmi próbálkozásaikból. És olykor egy ilyen részletet szalagra kopogtatott, s végigfuttatta a kis vokalizálón, hogy bemutassa, hogyan kell szépen olvasni.

A vokalizáló géphangján a felolvasás, mint mindig, most is tökéletes volt, de mint mindig, most is jellegtelen. Miss Robbins olykor eltűnődött, helyese a diákokat olyan beszédmódra tanítani, amely mentes az egyéniségtől, és csakis az átlagos kiejtésen és beszédmódon alapszik.

Ma azonban nem erre gondolt. Richard Hanshaw-t figyelte. A fiú csendben ült a helyén, nyilvánvalóan közömbösen környezete iránt. Magába mélyedt - rá sem lehetett ismerni. Miss Robbins biztosan tudta, hogy a fiúval reggel valami szokatlan dolog történt, s hogy ő helyesen járt el, amikor felhívta az anyját, bár talán a szondázásról nem kellett volna beszélnie. De hát manapság ez a sikk... Minden rangú és rendű embert szondáznak. Nincs ebben semmi szégyen. Vagy legalábbis senkinek sem kellene emiatt szégyenkeznie.

Végül aztán felhívta Richardot. Kétszer kellett szólítania, a fiú csak akkor reagált rá, s állt fel a helyéről.

A kijelölt általános téma így hangzott: ha módod volna valamilyen régi járművön utazni, melyiket választanád és miért? Miss Robbins ezt a témát igyekezett minden félévben felhasználni. Jó témának tartotta, mert bizonyos történelmi szemléletet hordozott magában. A gyerkőcöket arra kényszerítette, hogy elgondolkozzanak rajta, miképpen éltek az elmúlt korokban az emberek.

Richard Hanshaw halk hangon olvasott, Miss Robbins szótlanul hallgatta.

- Ha választhatnák a régi járművek közt - olvasta a fiú -, sztratohajót választanák. Lassan jár, mint az összes jármű, de tiszta. Mivel a sztratoszférában közlekedik, zártnak kell lennie, nehogy az ember valamilyen betegséget kapjon. Éjjel látni lehet róla a csillagokat, majdnem olyan tisztán, mint a plenetáriumban. Ha lenézünk, olyannak látjuk a Földet, mint valami térképet, talán felhőket is láthatunk...

Még vagy egy oldalnyit olvasott, s amikor befejezte, Miss Robbins élénk hangon megjegyezte:

- Nem "választhatnák" és "választanák", Richard, hanem "választhatnék" és "választanék". És nem is "plenetárium", hanem...? - És ezzel az osztályhoz fordult. Kisebb kórus válaszolt a kérdésére. - Helyes! - mondta Miss Robbins. - S ki tudná megmondani, honnan származik ez a szó?

Így folyt tovább az óra. Eljött az ebédidő. Egyesek az iskolában ettek, mások hazamentek. Richard itt maradt. Miss Robbins erre is felfigyelt, mert Richard általában hazament ebédelni.

Aztán a délután is elmúlt, megszólalt az iskola végét jelző csengő, s a huszonöt fiú és lány a szokásos zsivaj közepette összekapkodta holmiját, majd komótosan sorba álltak,

Miss Robbins összeütötte tenyerét.

- Gyorsan, gyerekek! Gyerünk, Zelda, foglald el a helyedet!

- Leejtettem a magnólyukasztómat, Miss Robbins! - védekezett sipítva a kislány.

- Hát vedd fel gyorsan! Egykettő, szaporán, gyerekek!

Megnyomott egy gombot, mire egy falrész egy mélyedésbe csusszant, s egy jókora Ajtó szürke felülete vált láthatóvá. Nem a szokásos Ajtó volt, amelyet ebédidőben az a néhány diák használt, aki hazament, hanem egy sokkal tökéletesebb modell - e jómódú magániskola egyik büszkesége.

Nemcsak kétszer olyan széles volt, mint a szokásos Ajtó, hanem egy nagy és igen elmés szerkezetű "automatikus sorozatkeresővel" is rendelkezett, amelynek jóvoltából megfelelő időközökben egymás után a kívánt koordinátákra állt be.

A félév kezdetén Miss Robbinsnak mindig egy egész délutánt kellett eltöltenie a szerelővel, hogy a készüléket az új osztály diákjainak otthoni koordinátáira állítsák be. De aztán a félév hátralevő részében az Ajtóval szerencsére nem sokat kellett bajlódni.

Az osztály ábécérendben állt fel, előbb a lányok, aztán a fiúk. Az Ajtó bársonyos fekete színt öltött, s Hester Adams felemelve karját kilépett rajta.

- Viszont... - A búcsúzás, mint általában mindig, a szó közepén megszakadt.

Az Ajtó megint szürke színűvé vált, majd újból feketévé, s Theresa Cantrocchi kilépett rajta. Szürke, fekete, Zelda Charlowicz. Szürke, fekete, Patrícia Coombs. Szürke, fekete, Sarah May Evans.

A sor rövidült, ahogy az Ajtó egymás után elnyelte és hazaszállította a gyerekeket. Természetesen előfordult, hogy egy-egy anya elfelejtette az otthoni Ajtót megfelelő időben speciális fogadásra állítani, s ilyenkor az iskola Ajtaja szürke maradt. Egy percnyi szünet után azonban az Ajtó önműködően a sorban következő kombinációra tért rá, s így a kimaradt diáknak meg kellett várnia, amíg mind eltávoztak. Akkor aztán telefonon felhívták a feledékeny szülőt, s ezzel a dolog elintéződött. Ez mindig rosszul esett a szóban forgó diáknak, különösen az érzékenyeknek, mert ebből arra következtettek, hogy odahaza nem törődnek velük. Miss Robbins igyekezett ezt az iskolába ellátogató szülőknek jól az agyába vésni, de azért ilyesmi minden félévben legalább egyszer mégis megesett.

A lányok már mind hazamentek. John Abramowitz kilépett az ajtón, aztán Edwin Byrne is...

A másik baj, a gyakoribb, abból származott, hogy egy fiú vagy egy lány nem a maga helyére állt a sorban. Ez is előfordult, bármennyire résen is volt a tanító, különösen sűrűn a félév elején, amikor a diákok még nem ismerték annyira a helyes sorrendet.

Ilyenkor aztán fél tucatjával toppantak be idegen házakba a gyerekek, s vissza kellett küldeni őket. Ez mindig kavarodást okozott, percekig tartott, amíg a dolgot rendbe lehetett hozni, s a szülők mindig ingerültek voltak.

Miss Robbins hirtelen észrevette, hogy a sor megállt. Éles hangon szólt rá a sor elején álló fiúra:

- Indulj, Sámuel! Mire vársz?

Sámuel Jones öntudatos pillantással válaszolt.

- Ez nem az én kombinációm, Miss Robbins!

- Hát kié? - Miss Robbins türelmetlenül nézett végig a még öt fiúból álló soron.

- Ki áll rossz helyen?

- Dick Hanshaw, Miss Robbins.

- És ő hol van?

Egy másik fiú válaszolt, azon a csúnya, Önelégült hangon, amelyet a gyerekek szinte ösztönösen használnak, amikor egy társukat beárulják a felnőtteknek.

- A vészkijáraton ment ki, Miss Robbins.

- Micsoda?

Az iskola Ajtaja egy másik kombinációra tért át, és Sámuel Jones kilépett rajta. A hátralevők egyenként követték.

Miss Robbins egyedül maradt a tanteremben. A vészkijárathoz lépett. Kis, kézi működtetésű ajtó volt, a fal egyik kanyarulata mögé rejtve, hogy ne törje meg a terem egységes struktúráját.

Miss Robbins résnyire kinyitotta. Ezt a tűz esetére szolgáló vészkijáratot egy idejétmúlt törvény írta elő, amely nem vette figyelembe a tűz elleni védekezésnek immár minden középületben alkalmazott modern módszerét. Odakint, a vészkijáraton túl semmi se volt, csak az "odakint". A nap élesen tűzött, szél fújt, kavarta a port.

A tanítónő bezárta az ajtót. Örült, hogy felhívta Mrs. Hanshaw-t. Teljesítette kötelességét. Most már egészen biztos, hogy Richarddal valami baj van. Miss Robbins elfojtotta ösztönös vágyát, hogy újból telefonáljon.

Mrs. Hanshaw aznap nem utazott New Yorkba. Odahaza maradt, aggódva és indokolatlanul mérgesen. Mérge a szemtelen Miss Robbins ellen irányult.

Tizenöt perccel az iskolaidő vége előtt aggodalma az Ajtóhoz hajtotta. A múlt évben az Ajtóra egy önműködő szerkezetet szereltetett, amely öt perccel három óra előtt az Ajtót az iskola koordinátáira állította be, és - hacsak kézi erővel nem állították át - ott tartotta mindaddig, amíg Richard haza nem ért.

Szemét a komor, szürke Ajtóra függesztette (miért ne lehetne egy inaktív erőtérnek valamilyen más, élénkebb, vidámabb színe?), és várt. Összeszorított keze hideg volt.

Az Ajtó a megfelelő pillanatban elsötétült, de semmi sem történt. Percek múltait el. Richard késett. Sokat késett. Nagyon sokat késett.

Háromnegyed négy volt, s Mrs. Hanshaw már majd megőrült az idegességtől. Normális körülmények közt telefonált volna az iskolába, de most nem tudta rászánni magát. Hogyan is telefonálhatna, amikor a tanítónő kételkedik Richard ép-elméjűségében?

Mrs. Hanshaw nyugtalanul járkált fel-alá, reszkető kézzel cigarettára gyújtott, majd elnyomta. Lehet-e ennek valami ésszerű magyarázata? Lehet-e, hogy Richard valamilyen meghatározott okból marad távol iskola után? Ha így volna, szólt volna neki. Aztán fény gyulladt agyában: a fiú tudta, hogy New Yorkba akart menni, és esetleg csak késő este tér haza...

Nem, Richard akkor is szólt volna neki. Miért áltassa magát?

Büszkesége megtört. Felhívja az iskolát (behunyta szemét, és szempillái alól egy könnycsepp buggyant ki), vagy tán inkább a rendőrségnek szól.

Amikor kinyitotta a szemét, Richard állt előtte, szemét a padlóra szegezve. Magatartásán látszott, hogy várja a vihar kitörését.

- Helló, mama...

Mrs. Hanshaw aggodalma egyik pillanatról a másikra {csak az anyák képesek erre) haragra váltott át.

- Hol voltál, Richard?

És ekkor, mielőtt még nekikezdhetett volna a meggondolatlan, rossz fiúkról és a megtört szívű anyákról szóló prédikációjának, közelebbről szemügyre vette Richard külsejét, mire az iszonyattól szinte elállt a lélegzete.

- Richard - szólalt meg végül te a szabadban voltál!

Fia lenézett a flexi nélküli, poros cipőjére, maszatos karjára s az ingére, amelyen egy kicsiny, de határozott szakadás látszott.

- Azt gondoltam, mama, egy kicsit... - S elhallgatott.

- Valami baj volt az iskola Ajtajával? - kérdezte az anyja.

- Nem, mama. Semmi.

- Tisztában vagy vele, hogy milyen halálosan aggódtam miattad? - Hiába várt a válaszra. - No jó, majd még beszélünk egymással, ifiúr! Először is, fürödj meg, s mindent, ami rajtad van, az utolsó darabig kidobunk! Mekkanó!

A mekkanó azonban már a "fürödj meg" szavaknál hangtalanul elindult a fürdőszoba felé.

- Itt rögtön vedd le a cipődet - mondta Mrs. Hanshaw és mars a mekkanó után!

Richard engedelmeskedett, lemondóan, hisz tudta, hiába tiltakoznék.

Mrs. Hanshaw hüvelyk-és mutatóujjával fölcsippentette a piszkos cipőket, és bedobta a szemétégetőbe, amely erre a váratlan megterhelésre halk, ijedt zümmögéssel válaszolt. Mrs. Hanshaw gondosan letörölte a kezét egy selyempapírral, amelyet aztán a cipők után a szemétégető csúszdájába dobott.

Nem vacsorázott együtt Richarddal, hagyta, hogy a mekkanó társaságában egyen, ami a fiúnak még az egyedüllétnél is rosszabbul esett. "Ebből - gondolta Mrs. Hanshaw - látja majd, hogy neheztelek rá, ami minden szidásnál és büntetésnél inkább ráébreszti, hogy rossz fát tett a tűzre. Richard - ezt gyakran mondogatta magának

- érzékeny fiú..."

De azért lefekvéskor felment hozzá.

Rámosolygott, és gyengéd hangon szólalt meg. Azt gondolta, ez lesz a legjobb. Hiszen a fiú már megkapta a büntetését.

- Mi történt ma veled, Dickie gyerek? - így szólította őt pólyás korában, s Mrs. Hanshaw-t már ez a megszólítás is szinte könnyekig ellágyította.

De a fiú félrefordította arcát, hangja makacsságról és hidegségről árulkodott.

- Nem szeretek azokon a nyomorult Ajtókon kimenni, mama!

- De miért, az isten szerelmére?

Richard idegesen gyűrögette a könnyű takarót (a friss, tiszta, s persze minden használat után eldobható takarót), és úgy válaszolta:

- Csak mert ki nem állhatom őket!

- De hát akkor hogyan akarsz iskolába járni, Dickie?

- Majd korábban kelek fel - dünnyögte.

- De hát mi bajod az Ajtókkal?

- Ki nem állhatom őket! - És még csak fel sem pillantott.

- Na jó - szólt lemondóan Mrs. Hanshaw majd jól kialszod magadat, s holnap reggelre minden rendben lesz.

Megcsókolta a fiút, s kifelé menet kezét gépiesen elhúzta a fotocellasugár előtt, s ezzel letompította a szobavilágítást.

De aznap éjjel nehezen jött álom a szemére. Mi lehet az oka annak, hogy Dickie egyszerre nem bírja az Ajtókat? Eddig sohasem volt semmi baja velük. Igaz, az Aj-tó ma reggel elromlott, de ez csak eggyel több ok rá, hogy becsülje őket.

Dickie ostobán viselkedik.

Ostobán? Eszébe jutott Miss Robbins diagnózisa, mire hálószobája sötétségében és magányában összeszorította puha ajkait. Képtelenség! A fiút felizgatta valami, nem kell ide orvos, csak aludjon egy jót.

De amikor másnap reggel felébredt, fia nem volt odahaza. A mekkanó beszélni ugyan nem tudott, de kérdésekre nyúlványainak mozgatása útján igennel vagy nemmel válaszolt, s így Mrs. Hanshaw egy fél percen belül már megbizonyosodott róla, hogy Richard a szokottnál fél órával korábban kelt fel, elbliccelte a zuhanyozást, és kiszaladt a házból.

De nem az Ajtón át.

Hanem a másik úton, az ajtón, a kisbetűs ajtón keresztül.

Mrs. Hanshaw videofonja aznap délután 3 óra 10 perckor diszkréten csengetett. Mrs. Hanshaw sejtette, ki hívja, s amikor bekapcsolta a vevőt, látta, hogy nem tévedett. Egy gyors pillantást vetett a tükörbe, hogy e nyugtalansággal és aggodalommal eltöltött nap után elég higgadtnak látszik-e, majd bekapcsolta az adókészülékét.

- Tessék, Miss Robbins - mondta hűvösen.

Richard tanítónője az izgalomtól kissé elcsukló hangon szólalt meg:

- Mrs. Hanshaw, Richard ma szándékosan a vészkijáraton távozott, holott mondtam neki, hogy a szabályszerű Ajtót használja. Nem tudom, hova ment.

- Bizonyára hazaindult - mondta óvatosan Mrs. Hanshaw.

- S Ön ezt így helyesnek tartja? - kérdezte megdöbbenve Miss Robbins.

Mrs. Hanshaw sápadtan rendreutasította a tanítónőt.

- Nem hinném, hogy önnek joga volna kritizálni őt. Ha a fiam nem akarja az Ajtót használni, ez az ő dolga meg az enyém. Nem hinném, hogy volna olyan iskolai szabályzat, amely előírná, hogy az Ajtót kell használnia. - Magatartásán látszott, hogy ha volna ilyen szabályzat, akkor ő majd gondoskodik arról, hogy megváltoztassák.

Miss Robbins elpirult, de még volt ideje egy gyors megjegyzésre, mielőtt az összeköttetés megszakadt.

- Én az ön helyében igenis megszondáztatnám.

Mrs. Hanshaw ott maradt állva a kvarcinlemez előtt, vaksin bámult az üres lapra. Anyai szíve néhány pillanatra határozottan Richard pártjára állította. Miért kelljen az Ajtót használnia, ha nem akarja? Aztán leült, várt, büszkesége viaskodott gyötrő félelmével, hogy hátha Richardnak mégis valami baja van.

A fiú dacos arccal állított be, de az anyja magára kényszerített önuralommal úgy fogadta, mintha semmi rendkívüli nem történt volna.

Heteken át ezt az eljárást követte. Semmi az egész, mondogatta magának. Puszta szeszély. Majd kinövi.

A dolog már csaknem megszokott állapottá vált. De olykor-olykor - megesett, hogy három nap egymás után - Mrs. Hanshaw, amikor lejött reggelizni, ott látta Richardot, ahogy morcos arccal várakozik az Ajtó előtt, majd midőn eljön az iskola kezdetének ideje, kilép rajta. Mrs. Hanshaw sohasem tett semmiféle megjegyzést.

Ha Richard az Ajtón át távozott, s különösen ha ilyenkor így is jött haza, Mrs. Hanshaw szívét melegség öntötte el. ,Végre minden rendben van!" - ujjongott magában. De egy, két vagy három nap múltával Richard - miként egy morfinista - újból visszatért beteges szokásához, kisurrant az ajtón - a kisbetűsön - mielőtt még anyja felébredt.

Ilyenkor Mrs. Hanshaw kétségbeesetten pszichiáterre és szondázásra gondolt, de mindig felmerült benne, milyen alantas elégedettség tölti majd el Miss Robbinst, ha esetleg tudomást szerez a dologról. S ez aztán megakadályozta abban, hogy bármit is tegyen, noha nem sejtette, hogy ez a valódi indoka.

Ezalatt kénytelen-kelletlen tudomásul vette a helyzetet, s igyekezett jó képet vágni hozzá. A mekkanót utasította, hogy a tergófelszereléssel és friss ruhával az ajtónál - a kisbetűsnél - várakozzék. Richard vonakodás nélkül megmosdott, és ruhát váltott. Alsóruháját, zokniját és flexijét amúgy is eldobták volna, a naponta eldobott ing költségét pedig Mrs. Hanshaw zokszó nélkül viselte. Ami a nadrágot illeti, megengedte, hogy a fiú egy hétig hordja, azzal a feltétellel, hogy esténként gondosan kitisztítják.

Egy napon azt ajánlotta Richardnak, hogy kísérje őt el egy kis kirándulásra, New Yorkba. Ebben nem valamilyen határozott terv vezette, inkább az a ködös óhaj, hogy ne veszítse őt szem elől. Richard nem ellenkezett. Sőt inkább örült Minden aggodalom nélkül kilépett az Ajtón. Egy pillanatig sem habozott. És az arcán sem ült az a rosszalló kifejezés, mint azokon a reggeleken, amikor az Ajtón át ment iskolába.

Mrs. Hanshaw odavolt az örömtől. Ily módon - gondolta - talán vissza lehet a fiút csalogatni az Ajtó használatára. Minden találékonyságát latba vetette, hogy egy s más ürüggyel kirándulni mehessen Richarddal. Még a hallatlanul magas áramszámlát se bánta, csak hogy javaslatára egy napra elutazzanak Kantonba, és ott megnézzenek egy kínai ünnepséget.

Ez egy vasárnap történt, s Richard másnap egyenesen ahhoz a falban levő nyíláshoz ment, amelyet mindig használt. Mrs. Hanshaw, aki aznap kivételesen korán ébredt, tanúja volt e jelenetnek. Idegességében ezúttal már nem bírta türtőztetni magát, panaszos hangon szólt a fia után:

- Miért nem az Ajtót használod, Dickie?

- Ha Kantonba megyünk, akkor még csak megteszi - válaszolta kurtán Richard, s kilépett a házból.

Így hát a terve kudarcba fulladt. Aztán egy napon Richard csuromvizesen jött haza. A mekkanó bizonytalanul téblábolt körülötte, s Mrs. Hanshaw, alá épp akkor tért vissza Iowából, ahol egy négyórás látogatást tett nővérénél, dühösen felfortyant:

- Richard!

Richard bűntudatosan mentegetőzött:

- Esni kezdett... Hirtelen eleredt az eső.

Mrs. Hanshaw egy pillanatig nem is értette, mit mond. Mert hát húsz évvel ezelőtt járt iskolába, s tanult földrajzot. De aztán mégis felderengett benne az égből szakadatlanul, fékevesztetten ömlő víz látványa - azé a vad vízzuhatagé, amelyet nem lehet sem egy csap e fordításával, sem gombnyomással, sem az elektromos áram megszakításával elállítani.

- Kínt áztál az esőben? - tudakolta.

- Ugyan, mama! Hazajöttem, amilyen gyorsan csak tudtam. Nem sejtettem, hogy esni fog.

Mrs. Hanshaw erre nem tudott mit mondani. Annyira megdöbbent, hogy nem is talált szavakat.

Két nappal később Richard orra folyni kezdett, torka száraz volt és kapart. Mrs. Hanshaw kénytelen volt bevallani magának, hogy a betegség mételye éppúgy befurakodott a házába, mint a vaskorszak bármelyik nyomorúságos viskójába.

És ez aztán megtörte makacsságát és büszkeségét. Most már ő sem tagadta, hogy Richardnak pszichiáterre van szüksége.

Mrs. Hanshaw gondosan választotta meg a pszichiátert. Ösztöne előbb azt súgta, hogy egy távoli orvost keressen. Egy ideig azt latolgatta, hogy egyenest a San Franciscó-i Központi Kórházba megy el, és találomra választ orvost.

De aztán eszébe jutott, hogy ily módon névtelen személy volna. Nem tarthatna igényt nagyobb előzékenységre, mint a város nyomornegyedéből bármelyik nyilvános Ajtóhasználó. Ha viszont a maga közösségében marad, akkor a szavának súlya lesz...

Hosszasan tanulmányozta a körzet térképét. A térkép ahhoz a kitűnő sorozathoz tartozott, amelyet az Ajtó Rt. adott ki, és ingyen osztott szét ügyfelei közt. Mrs. Hanshaw nem is tudta egészen elfojtani magában a bizsergető büszkeség érzetét, amikor kiterítette a térképet. Nem pusztán az Ajtó-koordináták finom nyomású jegyzékét tartalmazta, hanem tényleges térkép volt, amely minden ház helyét gondosan feltüntette.

És miért ne? Az A-3 körzet a világ egyik legtekintélyesebb környéke, az arisztokrácia központja: az első olyan közösség a Földön, ahol az Ajtót minden házba bevezették. Az első, a legnagyobb, a leggazdagabb, a legismertebb. Se gyárakra, se üzletekre nincs szüksége. Sőt még utakra sem. Minden ház egy kis önmagában álló kastély, amelynek Ajtaja belépést biztosít mindenhová a világon, ahol csak Ajtók léteznek.

Mrs. Hanshaw gondosan végignézte az A-3 körzetben élő ötezer család jelmagyarázatos jegyzékét. Tudta, hogy számos ideggyógyász lakik a körzetben. Az A-3 körzet sok kiváló szakemberrel dicsekedhetett.

Dr. Hamilton Sloane neve a második volt, amelyhez eljutott, s az ujja itt megpihent a térképen. Az orvos rendelője alig két mérföldre feküdt a lakásuktól. Mrs. Hanshaw-nak tetszett az orvos neve. Az a tény, hogy az A-3 körzetben lakik, fémjelezte. És amellett szomszédjuk, gyakorlatilag a szomszédjuk. Megérti majd, hogy sürgős és... bizalmas ügyről van szó.

Mrs. Hanshaw habozás nélkül felhívta dr. Sloane rendelőjét, és bejelentette magát.

Dr. Hamilton Sloane viszonylag fiatal ember volt, negyven éven alul. Jó családból származott, és valóban hallott már Mrs. Hanshaw-ról.

Türelmesen végighallgatta az asszonyt, s aztán megkérdezte:

- És az egész azzal kezdődött, hogy az Ajtó elromlott?

- Igen, doktor úr.

- És a fia talán fél az Ajtóktól?

- Szó sincs róla! Micsoda ötlet! - Mrs. Hanshaw szemmel láthatóan meglepődött.

- Ilyesmi előfordulhat, Mrs. Hanshaw. Végül is, ha meggondolja, hogy egy Ajtó miképpen működik, van abban valami félelmetes. Az ember átlép egy Ajtón, atomjai egy másodpercre térenergiává alakulnak át, elkerülnek a tér egy másik pontjára, ahol aztán újból anyaggá változnak vissza. Egy pillanatig az ember megszűnik élni.

- Ilyesmire senki sem gondol.

- De a fia esetleg igen. Tanúja volt, amikor egy Ajtó elromlott. Lehet, hogy azt mondja magának: "Mi történik, ha az Ajtó netán olyankor romlik el, amikor még csak félig jutottam rajta át?"

- Ez lehetetlen. Hiszen azért időnként használja az Ajtót. Még Kantonba is eljött velem. Kínába. És ahogy mondtam már, hetenként egyszer-kétszer az iskolába menet is azt használja.

- Saját akaratából? Jókedvűen?

- Hát - mondta habozva Mrs. Hanshaw úgy láttam, kissé kihozza a sodrából. De mi értelme van, doktor úr, erről beszélni? Csináljon, kérem, egy gyors szondázást, hogy lássuk, mi a baj! - Majd élénkebb hangon így folytatta: - Ennyi az egész! Biztos vagyok benne, hogy csak valami kisebb dologról van szó.

Dr. Sloane felsóhajtott. Utálta a "szondázás" szót, s unos-untalan ezt kellett hallania.

- Mrs. Hanshaw - magyarázta türelmesen gyors szondázás nem létezik. Tudom, hogy a képeslapok tele vannak a szondázással, s hogy bizonyos körökben ez a sikk. De nagyon felfújják.

- Ezt komolyan mondja?

- A legkomolyabban. A szondázás igen bonyolult művelet. Az elmélet szerint a gondolkodás áramköreit kell nyomon követni. Az agysejtek, mint tudja, igen változatos módokon vannak összekapcsolva egymással. Az összekapcsolt pályák közül egyeseket sűrűbben használunk, ezek tudatos és tudat alatti gondolkodási szokásokat képviselnek. Az elmélet szerint e pályákat minden agyvelőben fel lehet használni arra, hogy minél korábban és minél nagyobb bizonyossággal megállapíthassuk a lelki betegségeket.

- Hát akkor?

- Csakhogy a szondázás, különösen egy gyerek számára, eléggé ijesztő élmény. Traumát okozhat. És több mint egy órát tart. Az eredményeket pedig el kell küldeni elemzésre a Központi Pszichoanalitikai Intézetbe, ahonnan csak hetek múlva kapunk választ. És mindennek tetejébe, Mrs. Hanshaw, számos ideggyógyász azon a véleményen van, hogy a szondaelemzések elmélete igen bizonytalan lábakon áll.

Mrs. Hanshaw összeszorította ajkait.

- Ezzel azt akarja mondani, hogy semmit sem lehet tenni?

Dr. Sloane elmosolyodott.

- Dehogyis! Ideggyógyászat létezett már évszázadokkal azelőtt, hogy a szondázást kitalálták. Az volna a legjobb, ha beszélnék a fiúval.

- Beszélne vele? És semmi mást nem csinálna?

- Ha az előzményekre vonatkozóan valamilyen felvilágosításra lesz szükségem, majd önhöz fordulok. De az a legfontosabb, hogy beszéljek a fiúval.

- Nem hiszem, dr. Sloane, hogy Richard hajlandó volna erről önnel beszélni. Hisz még velem sem akar, pedig én az anyja vagyok.

- Az ilyesmi gyakran megesik - nyugtatgatta a pszichiáter az asszonyt. - A gyerekek az idegennek olykor szívesebben tárják ki a szívüket. De akárhogy is áll a dolog, másképp nem tudom elvállalni a kezelését.

Mrs. Hanshaw felállt. Egyáltalán nem tetszett neki az orvos javaslata.

- És mikor jön el, doktor úr?

- Szombat megfelelne? A fiú aznap nem megy iskolába. Vagy önnek szombaton más dolga van?

- Várni fogjuk önt, doktor úr!

És ezzel méltóságteljesen kivonult. Dr. Sloane a kis várószobán keresztül kikísérte őt a rendelő Ajtajáig, s ott megvárta, amíg az asszony lenyomja a háza koordinátáit. Végignézte, ahogy átmegy az Ajtón. Előbb fél-asszonnyá, majd negyed-asszonnyá változott, utána könyökké és lábbá, végül semmivé.

Ijesztő látvány volt.

Vajon előfordult-e már, hogy egy Ajtó épp akkor romlott el, amikor valaki kilépett rajta, s a testének egyik fele még itt volt, a másik meg már ott? Sohasem hallott ilyen esetről, de - gondolta - azért ez előfordulhat.

Visszament az íróasztalához, és megnézte, mikorra van a következő páciens bejelentve. Tudta, hogy Mrs. Hanshaw csalódott és bosszús, mert ő nem vállalta a szondázásos kezelést.

De miért, az isten szerelmére? Miért vált a szondázás, ez a szerinte nyilvánvaló kuruzslás olyan divatossá a nagyközönségnél? Talán azért, mert ez is része annak az általános irányzatnak, amely egyre nagyobb előszeretettel alkalmaz gépeket? Mindazt, amit az ember el tud végezni, a gép sokkal jobban elvégzi. Egyre több gép! Mindenre csak gép! O tempora, o mores![18] Ördög és pokol!

A szondázással szembeni ellenszenve nyugtalanítani kezdte. Talán a szakemberek munkanélküliségétől fél, talán valamilyen alapvető bizonytalanságról van szó, mechanofóbiáról, ha ez erre a megfelelő kifejezés...

Elhatározta, hogy megbeszéli a dolgot a saját analitikusával.

Dr. Sloane tudta, óvatosnak kell lennie. A fiú nem magától jött hozzá, nem olyan páciens, aki többé-kevésbé vágyik rá, hogy kitárulkozhasson, aki a segítségét kéri.

Ilyen körülmények közt az lesz a legokosabb, ha az első találkozását Richarddal rövidre fogja, nem sokat beszél. Elegendő, ha eléri azt, hogy a továbbiakban nem lesz teljesen idegen a fiú szemében. Így a következő alkalommal olyasvalaki lesz, akivel Richard már találkozott. Aztán ismerőssé lép elő, végül a család barátjává.

Sajnos nem valószínű, hogy Mrs. Hanshaw belenyugszik egy ilyen hosszan tartó kezelésbe. Bizonyára megpróbál majd találni valakit, aki végrehajtja a szondázást, s ez sikerülni is fog neki.

És ezzel árt majd a fiúnak. Ebben dr. Sloane biztos volt.

Épp ezért úgy érezte, nem szabad túl óvatosnak lennie, meg kell kockáztatnia a gyorsabb előrehaladást, akár egy kisebb krízis árán is.

Kellemetlen tíz perc múlt el, mígnem eldöntötte magában, hogy muszáj megpróbálnia. Mrs. Hanshaw kényszeredetten mosolygott, fürkészve nézett rá, mintha mágikus szavakat várna tőle. Richard izgett-mozgott a székén, nem reagált dr. Sloane tapogatózó megjegyzéseire, szemmel láthatóan unatkozott.

- Volna kedved egyet sétálni velem, Richard? - kérdezte hirtelen közömbösséget színlelve dr. Sloane.

A fiú szeme tágra nyílt, abbahagyta a mocorgást. Dr. Sloane szemébe nézett.

- Sétálni?

- Igen, odakint.

- Ön szokott odakint járni?

- Néha. Ha kedvem van hozzá.

Richard talpra ugrott, de igyekezett elfojtani gyötrő türelmetlenségét.

- Nem hittem volna, hogy mások is sétálnak...

- Én szoktam. És szeretek kettesben sétálni.

A fiú bizonytalanul leült.

- Mama?

Mrs. Hanshaw ültében megmerevedett, összeszorított ajka borzalomról árulkodott, de azért sikerült uralkodnia magán.

- Menj csak, Dickie! De vigyázz magadra!

És egy gyors, vészjósló pillantást vetett dr. Sloane-ra.

Dr. Sloane nem mondott igazat. Nem szokott "néha" sétálni. Valójában első egyetemi éveitől fogva nem járt kint a szabadban. Igaz, szeretett atletizálni (sőt bizonyos mértékig még ma is szeret), de akkoriban az ibolyántúli termek, fedett úszómedencék, teniszpályák voltak divatban. Azok számára, akik meg tudták fizetni, ez sokkal kellemesebb volt, mint az elemeknek kitett, nyitott pályák. Így hát nem volt oka rá, hogy kimenjen a szabad ég alá.

Ezért aztán a szélben bizsergett is a bőre, s a flexijével igen óvatosan lépkedett a puszta füvön.

- Nézze csak! - nevetett föl Richard. A fiút mintha kicserélték volna, tartózkodása alábbhagyott.

Dr. Sloane még éppen elkapott egy kék villanást, amely az egyik fánál ért véget. Levelek zizzentek, s aztán a kékséget szem elől vesztette.

- Mi volt ez?

- Egy madár - válaszolta Richard. - Egy kék színű madár.

Dr. Sloane csodálkozva nézett körül. Hanshaw-ék háza egy magaslaton állt, mérföldekre el lehetett látni innen. Környékét ritkás erdő borította, s a facsoportok között a napfényben friss fű zöldellt.

A sötétebb zöld területeket vörös és sárga mintázatok tarkították. Virágok voltak. A könyvekből, amelyeket életében végignézett, s a régi videovetítésekből dr. Sloane eleget tudott ahhoz, hogy e látvány hátborzongatóan ismerős emléket idézzen fel.

De a fű olyan gondozott volt, a virágok olyan szép mintázatokat alkottak! Dr. Sloane-ban felderengett a gondolat, hogy ő valami sokkal vadabbat várt.

- Ki gondozza mindezt? - kérdezte.

Richard a vállát vonogatta.

- Nem tudom. Talán a mekkanók.

- A mekkanók?

- Egy egész sereg van itt a környéken. Olykor atomkéssel járnak, amelyet egész közel tartanak a talajhoz. Azzal nyírják a füvet. És folyton a virágok és egyebek közt babrálnak. Ott is van egy közülük!

Fél mérföldre tőlük egy kicsiny mekkanó dolgozott. Fémburkolata visszaverte a fentről ráhulló fényeket, ahogy lassan siklott a tündöklő mező felett, egyfajta - dr. Sloane előtt ismeretlen - tevékenységbe merülve.

Dr. Sloane elcsodálkozott. Ez valamilyen torz esztéticizmus, nyilvánvaló tékozlás.

- Hát az meg ott micsoda? - kérdezte hirtelen.

Richard odapillantott.

- Egy ház - válaszolta. - A Froehlichéké. Koordinátái: A-3, 23, 461. Az a kis, csúcsos épület pedig odaát, az egy nyilvános Ajtó.

Dr. Sloane a házra bámult. Hát ilyen egy ház kívülről? Valahogy négyszögletesebbnek és magasabbnak képzelte.

- Jöjjön! - kiáltotta Richard előreszaladva.

Dr. Sloane megfontoltabb léptekkel követte.

- Te itt a környéken minden házat ismersz?

- Majdnem mindet.

- Hol van az A-23, 26, 475? - Ez persze az ő háza volt.

Richard körülnézett.

- Lássuk csak! Tudom már, hol van... Látja ott azt a vizet?

- Vizet? - Dr. Sloane csak most vette észre, hogy a zöld mezon át egy ezüstös csík kanyarog,

- Igen. Az igazi víz. Köveken és egyebeken folyik át. És állandóan folyik. A köveken lépdelve át lehet kelni rajta. Ezt folyónak hívják.

"Inkább pataknak" - gondolta magában dr. Sloane. Valaha persze tanult földrajzot, bár manapság elsősorban már csak gazdasági és kulturális földrajzot tanítanák. A fizikai földrajz amolyan kiveszőben levő tudomány, csalt szakemberek foglalkoznak vele. De azért elméletileg tudta, mi a folyó és mi a patak.

Richard még mindig beszélt.

- Nos, hát túl azon a folyón meg azon a nagy facsoporttal borított dombon, a másik oldalon áll az A-23, 26, 475. Világoszöld ház fehér tetővel.

- Igen? - Dr. Sloane őszintén csodálkozott. Nem tudta, hogy a háza zöld színű.

Valamilyen kis rovar borzolta fel a füvet, ahogy igyekezett elkerülni a közeledő

lábakat. Richard utána nézett, és vállat vont.

- Nem lehet elkapni őket. Már megpróbáltam.

A lepke odébb suhant, sárga szárnyát billegtetve. Dr. Sloane a szemével követte suhanását.

A mezőkön a levegőt halk zümmögés töltötte be, amelyet időnként egy-egy éles, hívogató hang, csörgés, csivitelés, fel-alá szárnyaló csicsergés szakított meg. Amikor dr. Sloane megszokta a fülelést, ezer és ezer különböző hangot hallott - egy sem származott közülük embertől.

Most árnyék hullt a tájra, közeledett hozzá, betakarta. Hirtelen hűvösebb lett. Dr. Sloane meglepetten nézett felfelé.

- Csak egy felhő - magyarázta Richard. - Mindjárt elmegy. Nézze ezeket a virágokat! Ezek illatoznak!

Több száz yardnyira voltak Hanshaw-ék házától. A felhő elvonult, s újból kisütött a nap. Dr. Sloane visszanézett, és ijedten látta, milyen nagy távolságot tettek meg. Ha nem látják többé a házat, és ha Richard netán elszalad, hogyan fog ő visszatalálni?

Türelmetlenül elhessegette magától a gondolatot, és a víz csíkja felé nézett (mely most már közelebb volt), majd túl azon, a ház felé. .Világoszöld?" - tűnődött magában.

- Te már egészen felfedező vagy! - mondta.

- Amikor iskolába megyek, és hazajövök onnan, igyekszem más-más útvonalon jönni és új dolgokat látni - felelte Richard szemérmes büszkeséggel.

- De nem mégy ki minden reggel a szabadba, ugye? Időnként, gondolom, az Ajtókat is használod...

- Hát persze.

- De miért, Richard? - Dr. Sloane valahogy úgy érezte, hogy ez esetleg fontos lehet.

De Richard tüstént eloszlatta reményeit. Homlokát ráncolva, meglepett arckifejezéssel felelte:

- Mert egyik-másik reggel esik az eső, s muszáj az Ajtót használnom. Nem örülök neki, de mit tegyek? Vagy két héttel ezelőtt elkapott az eső... - önkéntelenül is körülnézett, és suttogóra fogta hangját - és megfáztam, s a mama persze nagyon megijedt.

Dr. Sloane felsóhajtott.

- Ne menjünk vissza? - kérdezte.

Richard arcán csalódottság tükröződött.

- Máris?

- Eszembe juttattad, hogy az anyád bizonyára már vár minket,

- Valószínűleg... - A fiú vonakodva megfordult. Lassan sétáltak visszafelé.

- Egyszer - mesélte Richard - írtam egy iskolai dolgozatot arról, mit tennék, ha valamilyen régi járművön utazhatnék {vigyázott, nehogy "utazhatnák"-ot mondjon). Azt írtam, sztratohajón utaznék, elnézném a csillagokat, a felhőket meg az efféléket. Ó, de bolond voltam!

- Miért, most valami mást választanál?

- Hát persze! Automobilon mennék, egészen lassan. Mindent megnéznék útközben.

Mrs. Hanshaw aggódva, bizonytalan hangon kérdezte:

- Nem abnormális a viselkedése, ugye, doktor úr?

- Szokatlan talán, de nem abnormális. Szeret odakint lenni.

- De hogy lehet ez? Amikor odakint minden olyan piszkos, olyan kellemetlen...

- Ez egyéni ízlés kérdése. Száz esztendővel ezelőtt az őseink úgyszólván minden idejüket odakint töltötték. És gondolom, még ma is van Afrikában legalább egymillió ember, aki még sohasem látott Ajtót.

- De Richardot mindig arra tanítottuk, hogy úgy viselkedjék, ahogy egy rendes embernek az A-3 körzetben viselkednie kell! - tört ki Mrs. Hanshaw. - Nem úgy, ahogy egy afrikainak vagy... az őseinknek.

- Itt van a kutya eltemetve, Mrs. Hanshaw! Richard vágyik kimenni a szabad ég alá, ugyanakkor érzi, hogy ez nem helyes. Szégyell beszélni róla önnel és a tanítójával. Ez aztán morcos zárkózottságba kényszeríti, ami végső soron veszélyes is lehet.

- És hogyan tudnánk rávenni, hogy hagyja abba?

- Ezzel ne is próbálkozzon! - válaszolta dr. Sloane. - Inkább igyekezzen irányítani a cselekedeteit! Aznap, amikor az önök Ajtója elromlott, kénytelen volt kimenni a szabad ég alá, tetszett neki odakint, s ezzel kezdődött a dolog. Az iskolába járást kifogásként használja fel arra, hogy újból végigélje azt az első izgalmas élményt. Engedje meg neki, hogy szombatonként és vasárnaponként két órára kimehessen, így talán ráeszmél, hogy kimehet a szabadba anélkül is, hogy valamilyen meghatározott cél felé menjen. Nem gondolja, hogy akkor iskolába menet és hazajövet az Ajtót fogja használni? És hogy akkor megszűnnek a bajai a tanítónőjével és a diáktársaival?

- De hát így minden maradna a régiben! Nem lehetne ezen változtatni? Hát soha többé nem lesz normális?

Dr. Sloane felállt.

- Mrs. Hanshaw - mondta a fiú teljesen normális. Csak élvezi a tiltott gyümölcsöt. Ha ön segít neki, ha nem helyteleníti a viselkedését, akkor az máris veszíteni fog valamit a vonzerejéből. És minél idősebb lesz a fiú, annál inkább felismeri majd, mit vár és követel tőle a társadalom. Meg fog tanulni ehhez igazodni. Hisz végeredményben mindannyiunkban lakozik egy kis lázadó szellem, amely aztán általában elcsitul, ahogy öregebbek és fáradtabbak leszünk. Persze, csak akkor, ha nem fojtják el ésszerűtlenül, és nem engedik, hogy a külső nyomás hatására fokozódjék. Erre vigyázzon, és Richarddal minden rendben lesz!

Az Ajtóhoz ment.

- És a szondázást nem tartja szükségesnek, doktor úr? - kérdezte Mrs. Hanshaw.

- Semmiképp sem! - fordult meg az orvos hevesen. - Erre egyáltalán nincs szüksége! Értse meg, kérem, az égvilágon semmi szüksége rá!

Dr. Sloane ujja - egy hüvelyknyire a kombinációs táblától - habozva megállt, tekintete elkomorult.

- Mi baj van, doktor úr? - kérdezte Mrs. Hanshaw.

De dr. Sloane nem is hallotta a kérdést, mert az Ajtó, a szondázás, a gépek egyre fokozódó, fojtogató áradata járt a fejében. "Mindannyiunkban van egy kis lázadó szellem" - gondolta magában.

Így aztán elhúzta kezét a kombinációs táblától, elfordult az Ajtótól, és halk hangon megszólalt:

- Gyönyörű idő van odakint, azt hiszem, sétálok egyet...

A sztrájktörő

Elvis Blei kövérkés kezét dörzsölgette.

- Önellátás, ez a fő dolog - mondta. Kényszeredetten mosolygott, miközben tüzet adott Steven Lamoraknak, a Föld-lakónak. Sima arcán, messze ülő, kis szemeiben nyugtalanság tükröződött.

Lamorak elismerően pöfékelt, és keresztbe rakta hosszú lábait. Haja deres volt, állkapcsa széles, erős.

- Itteni termésű? - kérdezte kritikus szemmel nézegetve a cigarettát. Igyekezett leplezni Blei feszült magatartása miatti zavarát.

- Természetesen - válaszolta Blei.

- Csodálom - jegyezte meg Lamorak hogy az önök kis világában efféle fényűzési cikkek gyártására is jut hely.

Lamorak visszaemlékezett arra, amikor az űrhajó videolemezén először pillantotta meg az Elsevere-t, Néhány száz mérföld átmérőjű, egyenetlen felszínű, levegőtlen kisbolygó volt - nem egyéb, mint egy porszürke, durva sziklatömb, amely tompán csillogott a 200 millió mérföld messzeségben lévő napja fényében. Az egyetlen, mérföldnél nagyobb átmérőjű égitest volt, amely e nap körül keringett, s az emberek, íme, még ebbe a miniatűr világba is beleásták magukat, társadalmat hoztak benne létre. És ő, mint szociológus, azért jött ide, hogy tanulmányozza ezt a bolygót, megnézze, hogyan sikerült az emberiségnek beleilleszkednie ebbe a furcsa, különleges kis világba.

Blei udvarias, merev mosolya kissé felengedett.

- Nem olyan kis világ ez a miénk, dr. Lamorak! Ön kétdimenziós mérce alapján ítél. Az Elsevere felszíne valóban csak háromnegyede New York államénak, de ez lényegtelen. Gondolja meg, hogy az Elsevere egész belsejét elfoglalhatnánk, ha akarnánk. Egy ötven mérföld átmérőjű gömb űrtartalma jóval több, mint félmillió köbmérföld. Ha az egész Elsevere-t benépesítenénk egymástól ötven láb távolságra lévő szintekkel, a kisbolygón belüli összfelszín ötvenhatmillió négyzetmérföld volna, ami megfelel a Föld teljes szárazfölddel borított felületének. És ebből, doktor úr, egy talpalatnyit sem hagynánk kihasználatlanul.

- Úristen! - mondta Lamorak, és egy pillanatra mereven bámult maga elé. - Önnek tökéletesen igaza van! Furcsa, hogy erre sosem gondoltam. De hát az Elsevere az egyetlen teljesen kihasznált kisbolygó az egész galaktikában. Ezért, ahogy ön figyelmeztetett rá, mi nem tudunk szabadulni attól, hogy ne kétdimenziós területekben gondolkozzunk. Most még inkább örülök annak, hogy az önök Tanácsa olyan készséges volt, és szabad kezet adott nekem vizsgálódásaim terén.

Blei erre görcsösen bólintott.

Lamorak enyhén ráncolta homlokát. "Úgy viselkedik, mintha azt kívánná, bárcsak ne jöttem volna ide - gondolta magában. - Itt valami nincs rendben."

- Persze - mondta Blei -, sokkal kisebbek vagyunk, mint amekkorák valójában lehetnénk. Az Elsevere-nek még csupán a kisebb részét vájtuk ki és foglaltuk el. És nem is óhajtunk túlságosan terjeszkedni, legfeljebb nagyon lassan. Az álgravitációs gépeink meg a napenergia-konverterjeink kapacitása bizonyos mértékig korlátoz minket.

- Értem. De mondja csak, Blei tanácsos úr, ezt pusztán kíváncsiságból kérdezem, nem mintha a vizsgálódásaim szempontjából elsőrendű fontossága volna... megnézhetném először az önök mezőgazdasági és állattenyésztési szintjeit? Lenyűgöz a gondolat, hogy egy kisbolygó belsejében búzaföldeket és csordákat lehet találni.

- A csordát az önök mércéjével mérve kicsinek fogja találni, s búzát sem termesztünk sokat. Ennél sokkal nagyobb az élesztőtermelésünk. De azért búzát is tudok majd mutatni önnek. Meg némi gyapotot és dohányt. Sőt még gyümölcsfákat is.

- Csodálatos! Ez valóban önellátás, ahogy Ön mondja. Önök, gondolom, mindent recirkuláltatnak.

Lamorak éles szemét nem kerülte el, hogy Blei erre az utolsó megjegyzésére összerezzent. Az elsevere-i szeme úgy összeszűkült, hogy arckifejezéséből semmit se lehetett kiolvasni.

- Igen - válaszolta -, mindent recirkulálnunk kell. A levegőt, a vizet, az élelmet, az ásványokat, mindent, amit csak felhasználunk, vissza kell állítanunk eredeti állapotába. Minden hulladékot nyersanyaggá alakítunk vissza. Csak energiára van szükségünk, s ebből van elég. Persze, nem tudunk százszázalékos hatásfokkal dolgozni, egy bizonyos veszteséggel mindig számolnunk kell. Évente importálunk egy kis mennyiségű vizet, s ha szükségleteink növekedni fognak, esetleg némi szenet és oxigént is importálnunk kell majd.

- Mikor indulhatunk a tanulmányutunkra, Blei tanácsos úr? - kérdezte Lamorak.

Blei eddig is halvány mosolya még tovább vesztett melegségéből.

- Mihelyt tudunk, doktor úr. Előbb még bizonyos rutinszerű dolgokat el kell intéznünk.

Lamorak bólintott. Végére ért a cigarettájának, s most elnyomta.

Rutinszerű dolgok? Az előzetes levelezés során semmi ilyesféle bizonytalanságot nem tapasztalt. Az Elsevere, úgy látszott, büszke arra, hogy egyedülálló jellegzetessége magára vonta a galaktika figyelmét.

- Nagyon jól tudom, hogy az önök szigorúan zárt társadalmában a jelenlétem zavart okozhat - mondta, s komoran figyelte, ahogy Blei szinte lecsap e magyarázatra, és azonnal magáévá teszi.

- Igen - mondta Blei mi egészen elkülönülünk a galaktika többi részétől. Megvannak a magunk szokásai. Minden elsevere-inek megvan a maga kiszabott, kényelmes kis helye. Egy olyan idegennek a megjelenése, aki nem tartozik semmilyen meghatározott kaszthoz, nyugtalanságot kelt.

- A kasztrendszer bizonyos merevséggel jár együtt.

- Ezt elismerem - vágta rá Blei ugyanakkor önbizalmat is ébreszt az emberekben. Szigorú szabályaink vannak a kasztokon belüli házasságra és a foglalkozási ágak örökletességére. Minden férfi, asszony és gyerek tudja, hol a helye, nem ellenkezik, s így befogadják a társadalomba. Ezért aztán nálunk az idegbaj vagy az elmebaj gyakorlatilag ismeretlen fogalom.

- És nincsenek is olyanok, akik nem tudnak beilleszkedni? - tudakolta Lamorak.

Blei ajka úgy mozdult meg. mintha nemet akarna mondani, de aztán hirtelen összeszorította a száját, s hallgatott. Homlokán a ráncok elmélyültek.

- Majd intézkedem a tanulmányút dolgában, doktor úr - mondta végül. - Addig is, gondolom, jól fog esni önnek, ha kissé kipiheni magát, és alszik egyet.

Mindketten felálltak, és kimentek a szobából. Blei az ajtónál udvariasan maga elé engedte a földlakót.

Lamorakot nyugtalanította, hogy a Blei tanácsossal folytatott beszélgetésből kiérződött: itt valamilyen válságos helyzet állt elő.

Az újság csak elmélyítette ezt az érzését. Mielőtt lefeküdt, gondosan elolvasta az újságot, de előbb csak a szakember érdeklődésével Az újság szintetikus papírra nyomtatott nyolcoldalas napilap volt. Egynegyed részét személyi hírek töltötték be: születések, házasságok, halálozások, csúcsteljesítmények a termelési normák terén, a lakható űrtartalom (nem terület, hanem háromdimenziós körzetek) bővülése. A többi tudományos esszéket, oktatási anyagot és szépirodalmat foglalt magába. Híreket, olyan értelemben, ahogyan azt Lamorak megszokta, úgyszólván semmit sem talált.

Egyetlen cikket lehetett hírnek tekinteni, amely azonban titkolózásával szinte hátborzongató volt.

Apró betűs címe így szólt: Változatlan követelések. Maga a cikk pedig csak ennyiből állt: Magatartásában tegnap óta semmiféle változás nem állt be. A Főtanácsos a második beszélgetés után közölte, hogy követelései továbbra is abszolút ésszerűtlenek, és azokat semmi körülmények közt nem lehet teljesíteni.

És aztán zárójelben, más típusú szedéssel ez a közlemény következett: A lap szerkesztősége egyetért azzal, hogy az Elsevere nem táncolhat úgy, ahogy ő fütyül, akármi történjen is.

Lamorak háromszor is elolvasta a cikket. Magatartásában. Követelései. Ahogy ő fütyül.

Kiről van szó?

Aznap éjjel Lamorak nyugtalanul aludt.

A következő napokban nem volt ideje újságot olvasni, de ez a cikk minduntalan felmerült emlékezetében.

Blei, aki tanulmányújára többnyire elkísérte és vezette őt, egyre tartózkodóbbá vált.

A teljesen önkényesen megállapított, huszonnégy órás földi időbeosztás szerinti harmadik napon Blei egy helyen megállt, s így szólt:

- Ezen az egész szinten vegyi ipari ágazatok vannak. Ez a részleg nem érdekes...

De egy kissé túl gyorsan fordult el, s Lamorak karon ragadta.

- Mit termel ez a részleg?

- Trágyát. Egyes szerves anyagokat.

Lamorak visszatartotta; kereste, mi az, amit Blei esetleg el akar előle titkolni. Pillantása végigsiklott a távolban húzódó barázdás sziklákon és a szintek közé ékelt épületeken.

- Az ott egy magánház? - kérdezte.

Blei oda sem nézett.

- Azt hiszem - mondta Lamorak ez a legnagyobb, amit eddig láttam. Miért van ez gyári szinten? - Ez a tény már önmagában is felkeltette az érdeklődését. Lamorak ugyanis megfigyelte, hogy az Elsevere-en a lakónegyedek, a mezőgazdasági és az ipari termelés céljaira kijelölt szintek mereven el vannak választva egymástól.

Visszanézett, és elkiáltotta magát:

- Blei tanácsos úr! - A tanácsos már az ellenkező irányba indult, s Lamorak sietős léptekkel utána eredt. - Valami baj van? - kérdezte.

- Tudom, neveletlenség - motyogta Blei. - Bocsásson meg! Valami nyugtalanít...

- Nem lassította le a lépteit.

- Talán annak az illetőnek a követelései?

Blei megtorpant.

- Mit tud ön erről?

- Csak amennyit mondtam. Ennyit olvastam az újságban.

Blei magában motyogott valamit.

- Raguznyik? - kérdezte Lamorak. - Ki az?

Blei nagyot sóhajtott.

- Azt hiszem, jobb, ha elmondom az egészet. Megalázó, felettébb kínos ügy. A Tanács úgy gondolta, hogy egykettőre lezárhatjuk, nem fogja befolyásolni az ön látogatását, s hogy önnek nem is kell tudnia róla vagy foglalkoznia vele. De most már egy hete tart. Nem tudom, mi fog történni, s így a látszólagos nyugalom ellenére is legjobb volna, ha ön eltávozna. Semmi ok nincs arra, hogy egy nem idevalósi kitegye magát a halálnak.

A földlakó hitetlenkedve elmosolyodott.

- A halálnak? Ebben az oly békés, szorgos kis világban? Ez hihetetlennek hangzik!

- Mindjárt megmagyarázom - mondta az elsevere-i tanácsos. Azt hiszem, ez lesz a legjobb. - Elfordította a fejét. - Az Elsevere-en, ahogy már említettem, mindent recirkulálnunk kell. Ez érthető, ugye?

- Igen.

- És ez az emberi... ürüléket is magában foglalja.

- Sejtettem - mondta Lamorak,

- Desztillálás és abszorpció[19] útján vizet nyerünk belőle. Ami pedig megmarad, azt az élesztőgyártáshoz trágyának használjuk fel. Egy részét finom szerves anyagok és más melléktermékek előállítására fordítjuk. Ezek a gyárak, amelyeket itt lát, mind ezt a célt szolgálják.

- Na és? - Lamorak az Elsevere-re érve mindig kissé habozva ivott vizet, mert nagyon jól tudta, miből állítják elő. De ezt az ellenérzését hamarosan leküzdötte. Hiszen a vizet a Földön is természetes eljárásokkal, mindenféle, egyébként élvezhetetlen anyagokból nyerik.

- Igor Raguznyik - mondta Blei egyre nagyobb erőfeszítéssel - az ürülékekkel közvetlenül kapcsolatos ipari folyamatok irányítója. Ezt a beosztást az Elsevere benépesítése óta az ő családja látta el. Az eredeti telepesek közé tartozott egy bizonyos Mikhail Raguznyik, és ő... ő...

- Irányította az ürülék-feldolgozást.

- Igen. Abban a házban, amely után ön érdeklődött, a Raguznyikok laknak. A bolygó legjobb, leggondosabban épített háza. Raguznyik igen sok kiváltságot élvez, amiben mi nem részesülünk. De - és itt a tanácsos hangja hirtelen szenvedélyessé vált

- arról, hogy érintkezzünk vele, szó sem lehet.

- Hogyhogy?

- Teljes társadalmi egyenlőséget kíván. Azt akarja, hogy a gyermekei együtt járjanak a mieinkkel, s hogy a feleségeink meglátogassák... Ó! - Hangja az undortól elcsuklott.

Lamoraknak eszébe jutott az újságcikk, amelynek írója még arra sem tudta rászánni magát, hogy Raguznyik nevét leírja, követeléseit részletezze.

- Tehát - jegyezte meg - önök Raguznyikot a munkája miatt kiközösítették?

- Természetesen. Emberi ürülék és... - Blei nem talált szavakat. Majd rövid szünet után valamivel nyugodtabban hozzátette: - Ezt ön, mint földlakó, azt hiszem, nem érti.

- Mint szociológus értem - válaszolta Lamorak. A régi India érinthetetlenjeire gondolt, azokra, akik hullákkal dolgoztak. És a régi Júdea kondásainak társadalmi helyzetére.

- Az Elsevere tehát nem teljesíti a követeléseket - állapította meg Lamorak.

- Nem! Soha! - tört ki Blei.

- És mi történt?

- Raguznyik azzal fenyegetőzött, hogy beszünteti a munkát.

- Más szóval: sztrájkba lép.

- Igen.

- És ez komoly következményekkel járna?

- Az élelmünk és vizünk jó időre elegendő, ebből a szempontból az anyagok kivonása nem létszükséglet. De az ürülék felgyülemlik, megfertőzi a bolygót. Mi már nemzedékek óta úgyszólván teljesen úrrá lettünk a betegségeken, s így a bacilusok okozta fertőzésekkel szemben nem vagyunk ellenállók. Ha járvány törne ki,., és ki fog törni... százával fogunk elpusztulni.

- És Raguznyik ezt tudja?

- Hát persze.

- És gondolja, hogy ennek ellenére beváltja a fenyegetését?

- Ez az ember őrült. Máris abbahagyta a munkát. Az ön ideérkezését megelőző nap óta nem dolgozza fel az ürüléket. - Blei krumpliorrával a levegőbe szimatolt, mintha máris érezné az ürülék szagát.

Lamorak gépiesen szintén szagolgatni kezdett, de semmit sem érzett.

- Most már látja - folytatta Blei miért volna okosabb, ha elutazna. Persze, nagyon-nagyon szégyelljük, hogy ezt kell javasolnunk.

- Várjon! - mondta erre Lamorak. - Egyelőre nem utazom. Ez engem szakmailag rendkívül érdekel. Beszélhetnék Raguznyikkal?

- Erről szó sem lehet - mondta Blei ijedten.

- De én szeretném megérteni a helyzetet. Az itteni társadalmi állapotok egyedülállóak, sehol sem találni párjukat. A tudomány nevében...

- Hogy érti azt, hogy beszélni vele? Videofon megtenné?

- Igen.

- Beszélek a Tanáccsal - motyogta Blei.

Nyugtalanul ültek Lamorak körül. Szigorú, méltóságteljes arckifejezésüket eltorzította az aggodalom. Blei közöttük ülve gondosan kerülte a földlakó pillantását.

Az ősz hajú, barázdált arcú, sovány nyakú Főtanácsos halk hangon mondta:

- Ha sikerül önnek, uram, meggyőződéséből eredő érvekkel rávenni őt, mi ezt örömmel fogjuk fogadni. De semmiképp se tegyen olyan kijelentést, amiből Raguznyik arra következtethetne, hogy hajlandók vagyunk engedni!

Lamorak és a Tanács közé egy fátyolszerű függöny ereszkedett le. Még ki tudta venni az egyes tanácstagok arcát, de figyelmét most hirtelen az előtte lévő vevőre fordította. A vevő felizzott. Egy fej jelent meg rajta természetes színekben, élethűen. Egy erős vonású, fekete fej, kissé borostás, erős állal, elszántan összeszorított vastag, vörös ajakkal.

- Kicsoda maga? - kérdezte gyanakvón.

- A nevem Stephen Lamorak - válaszolta. - Földlakó vagyok.

- Tehát nem idevalósi.

- Nem. Csak látogatóban vagyok itt, az Elsevere-en. Ön Raguznyik?

- Igor Raguznyik, szolgálatára... - felelte gúnyosan a férfi. - Csak most persze nem teljesítek szolgálatot, s nem is fogok, amíg a családommal és jómagammal nem bánnak emberi módon.

- És tudja, hogy milyen veszélybe sodorja ezzel az Elsevere-t? Hogy itt esetleg járványos betegség lép fel?

- Ha megadják emberi jogaimat, a helyzet huszonnégy órán belül normálissá válhat. Nekik kell változtatniuk álláspontjukon.

- Ön tanult ember módjára beszél, Raguznyik.

- Tényleg?

- Úgy tudom, ön itt minden kényelemben részesül. Jobb lakása, ruhája és élelme van, mint bárki másnak az Elsevere-en. A gyerekei a legjobb nevelést kapják.

- Ez igaz. De mindezt szervogépek útján. És árva lánygyerekeket küldenek hozzánk, hogy felneveljük és feleségül vegyük őket. És a márványosságtól fiatalon meghalnak. Miért? - Hangja hirtelen szenvedélyessé vált. - Miért kell nekünk kiközösítettségben élnünk, mintha szörnyetegek volnánk, mintha emberi lények nem is jöhetnének a közelünkbe? Hát mi nem vagyunk ugyanolyan emberi lények, mint a többiek, nincsenek ugyanolyan szükségleteink, vágyaink, érzelmeink, mint másoknak? Nem végzünk-e tisztességes és hasznos munkát?

Lamorak mögött mély sóhajok hangzottak fel. Raguznyik is meghallotta őket, s felemelte hangját:

- Látom ott hátul a Tanács tagjait! Feleljenek! Nem tisztességes és hasznos a munkám? Hiszen a maguk ürülékéből a maguk számára csinálok élelmet! Vagy tán rosszabb az az ember, aki megtisztítja a bomlási termékeket, mint az, aki létrehozza őket? ide figyeljenek, tanácsos uraim... én nem adom be a derekamat! Pusztuljon el a betegségektől az egész Elsevere, ha kell, pusztuljak el én is, meg a fiam, de nem adom be a derekam! A családomnak jobb lesz, ha meghal, mint ha így él...

- De hát ön születésétől kezdve ezt az életet élte! - vágott szavába Lamorak.

- És aztán?

- Bizonyára hozzászokott már.

- Soha. Legfeljebb beletörődtem. Az apám beletörődött, s én is egy időre. De figyeltem a fiamat, az egyetlen fiamat, hogy nincs egy játszótársa. Mi a bátyámmal kelten voltunk, de a fiamnak nem lesz soha senkije, s így most már nem törődöm bele. Elegem van az Elsevere-ből, s elegem van a beszédből!

A vevő elsötétült.

A Főtanácsos elsápadt, szinte egyik percről a másikra megöregedett. Csak ő és Blei maradtak itt Lamorakkal.

- Ez az ember megháborodott - mondta a Főtanácsos. - Nem tudom, hogyan lehetne őt kényszeríteni.

Egy pohár bor állt mellette az asztalon; ahogy ajkához emelte, néhány csepp kicsordult belőle, és bíbor foltokat festett fehér nadrágjára.

- De hát valóban olyan ésszerűtlenek a követelései? - firtatta Lamorak. - Miért ne lehetne őt befogadni a társadalomba?

Blei szemében egy másodpercre haragos fény villant fel.

- Egy ürülékkel foglalkozó embert? - Aztán vállat vont. - Ön a Földről jön.

Lamorak önkéntelenül is egy másik kiközösített emberre gondolt. Al Cappnak, a középkori karikaturistának egyik klasszikus alakjára. Akit többek közt a "piszkos munkák szakemberének" neveztek.

- Raguznyik ténylegesen ürülékkel dolgozik? - kérdezte. - Úgy értem, hogy fizikailag is érintkezésbe kerül vele? Gondolom, mindent önműködő gépek végeznek,

- Természetesen - mondta a Főtanácsos.

- Hát akkor mi tulajdonképpen Raguznyik feladata?

- Kézzel beállítja a különféle szerkezeteket, amelyek a gépezet megfelelő működését biztosítják. Javítások céljából elmozdítja helyükről az egységeket. A napszaknak megfelelően megváltoztatja a működési arányokat. A kereslethez képest fokozza vagy csökkenti a végterméket. Ha volna helyünk rá - tette hozzá szomorúan hogy tízszer ilyen bonyolult gépezetet állítsunk be, mindezt önműködően el lehetne végeztetni, ez azonban felesleges tékozlás volna...

- De hát - erősködött Lamorak - Raguznyik így sem csinál egyebet, mint megnyom egy-egy gombot, bekapcsolja itt vagy ott az áramot, és így tovább!

- Igen.

- Akkor ez a munka semmiben sem különbözik a többi elsevere-i munkájától.

- Ön ezt nem érti - mondta mereven Blei.

- És ezért kockáztatná ön a gyerekei életét?

- Nincs más választásunk - felelte Blei. Hangja olyan gyötrelemről árulkodott, amely meggyőzte Lamorakot, hogy ez a helyzet kínszenvedés a számára, de valóban nincs más választása.

Lamorak utálkozva vállat vont.

- Akkor küldjenek ki sztrájktörőket! Kényszerítsék őt!

- De hogyan? - kérdezte a Főtanácsos. - Ki nyúlna hozzá, ki menne a közelébe? Ha meg távolról felrobbantanánk, mit segítene ez rajtunk?

- Tudná kezelni azt a gépezetet? - kérdezte elgondolkodva Lamorak.

A Főtanácsos talpra ugrott.

- Én?l - üvöltötte.

- Nem ön személy szerint! - kiáltotta Lamorak, - Általánosságban értettem. Meg tudná-e valaki tanulni, miképpen kell Raguznyik gépelt kezelni?

A Főtanácsos lassanként lecsillapodott.

- Biztosan vannak róla kézikönyveink, bár én ilyesmivel sohasem foglalkoztam, ezt elhiheti nekem!

- Hát akkor nem akadna valaki, aki megtanulná a gépek kezelését, és helyettesítené Raguznyikot, amíg be nem adja a derekát?

- Ki vállalná ezt? - kérdezte Blei. - Én semmi esetre sem!

Lamorakban egy pillanatra fölrémlettek a csaknem ugyanilyen erős földi tabuk. Emberevésre, vérfertőzésre, jámbor emberek istenkáromlására gondolt.

- De bizonyára történt gondoskodás arra az esetre, ha Raguznyik munkaterületén valamiért megszakadna a munka. Ha például meghalna.

- Akkor automatikusan a fia vagy a legközelebbi rokona lépne a helyébe - válaszolta Blei.

- És mi történne, ha nem volna felnőtt rokona? Ha mondjuk az egész család egyszerre meghalna?

- Ilyesmi sohasem fordult elő, és nem is fog.

- Ha ilyen veszély fenyegetne - tette hozzá a Főtanácsos akkor talán odaküldenénk egy-két csecsemőt Raguznyiknak, hogy nevelje fel és tanítsa be őket a mesterségre.

- Értem. És hogyan választanák ki a csecsemőket?

- Gyerekágyban meghalt anyák csecsemői közül választanánk, ugyanúgy, ahogy a Raguznyikok feleségeit kiválasztjuk.

- Akkor válasszanak most egy helyettest sorsolás útján! - javasolta Lamorak.

- Nem! Erről szó sem lehet! - kiáltotta a Főtanácsos. - Hogy mondhat ilyet? Ha kiválasztunk egy csecsemőt, akkor azt erre az életre nevelik fel, más életet nem is ismer. De most egy felnőttet kellene választani, és alávetni őt a Raguznyik-sorsnak. Nem, dr. Lamorak, mi nem vagyunk sem szörnyetegek, sem elvetemült vadállatok!

"Nincs értelme - gondolta Lamorak reményt vesztve. - Nincs értelme, hacsak..."

De ezzel a "ha csak"-kal egyelőre nem mert szembenézni.

Aznap éjszaka Lamorak nemigen hunyta le a szemét. Raguznyik csak a legelemibb emberi jogokat követelte magának. De vele szemben állt harmincezer elsevere-i, halálos veszedelemben.

Az egyik oldalon harmincezer ember jóléte, a másikon egyetlen család jogos követelése. Lehet-e azt állítani, hogy az a harmincezer ember, aki ilyen igazságtalan magatartást tanúsít, halált érdemel? Milyen mérce szerint igazságtalanok? A földi vagy az elsevere-i mérce szerint? És ő, Lamorak milyen jogon ítélkezik felettük?

És Raguznyik? Raguznyik hagyná, hogy harmincezren meghaljanak, köztük olyan férfiak és nők, akik csupán tudomásul veszik azt a társadalmi rendszert, amelynek elfogadására tanították őket, és amelyen, még ha akarnának, sem tudnának változtatni. És köztük olyan gyerekek, akiknek az egészhez semmi közük.

Az egyik oldalon harmincezer ember, a másikon egyetlen család.

Lamorak szinte kétségbeesett lelkiállapotában elhatározásra jutott. Reggel felhívta a Főtanácsost.

- Ha sikerül, uram, találnia egy helyettest, Raguznyik majd belátja, hogy nincs reménye a számára kedvező döntés kicsikarására, s akkor felveszi a munkát.

- Senki sem vállalja a helyettesítést — sóhajtott fel a Főtanácsos —, ezt mar mondtam önnek.

- Az elsevere-iek közt senki, de én nem vagyok elsevere-i. Nekem ez a munka olyan, mint a többi. Én vállalom.

Izgatottak voltak, sokkal izgatottabbak, mint maga Lamorak. Tízszer is megkérdezték, komolyan gondolj a-e.

Lamorak aznap nem borotválkozott, rosszul érezte magát.

- Persze, hogy komolyan gondolom. És ha Raguznyik a jövőben bármikor ugyanezzel próbálkoznék, önök mindig szerezhetnek helyettest. Ez a tabu egyetlen más bolygón sem létezik, s kellő fizetségért annyi helyettest fognak találni, amennyit csak akarnak.

Csúnyán kijátszott egy brutálisan kizsákmányolt embert. Ezt nagyon jól tudta. "De - mentegette magát kétségbeesetten - a kiközösítéstől eltekintve nagyon jól bánnak vele. Nagyon jól..."

Kézikönyveket kapott, hat óra hosszat olvasgatta Őket. Kérdéseket hiába tett volna fel. Az elsevere-iek közt senki sem tudott többet e munkáról, mint amennyi a kézikönyvekben állt. És már az egyes mozzanatok említésére is mindannyian elsápadtak.

- "Ha a vezérlő sziréna vöröset jelez, az A-2 galvanométernek mindig nullán kell állnia" - olvasta Lamorak. - Mi a csuda ez a vezérlő sziréna?

- Majd meglátja a jelzését - motyogta Blei, s az elsevere-iek szégyenlősen egymásra pillantottak, majd fejüket lehajtva a körmüket nézegették.

Otthagyták Őt, mielőtt még eljutott azokba a kis termekbe, amelyek a bolygójukat szolgáló Raguznyikok nemzedékeinek munkahelyei voltak. Megmagyarázták neki, merre kell fordulnia, melyik szintre kell eljutnia, de aztán megálltak, s hagyták, hogy egyedül folytassa az utat.

Figyelmesen ment végig a termeken, hogy a kézikönyv vázlatos ábrái alapján azonosítsa a műszereket és az irányítóberendezéseket.

"Itt van a vezérlő sziréna" - gondolta magában komor elégedettséggel. Valóban rajta a jelzés. A berendezésnek félkör alakú lapja volt, nyílásokra osztva, amelyek különböző esetekben különböző színekben izzottak. De hát akkor miért "sziréna"?

Fogalma sem volt róla.

,Valahol - gondolta Lamorak - az ürülék felgyülemlik, nekifeszül a szerkezeteknek, a kivezetőnyílásoknak, a csővezetékeknek és lepárló berendezéseknek, várja, hogy ötven különböző célra feldolgozzák. De most csak felgyülemlik..."

Reszkető kézzel megforgatta az első kapcsolót, ahogyan azt a kézikönyv az "Indításira vonatkozó utasításban mondta, A padlón és a falakon át halk zümmögés hallatszott. Lamorak megnyomott egy gombot, mire kigyulladt a villany.

Minden lépésnél a kézikönyvbe pillantott, noha már kívülről tudta. S a termek minden lépésnél ki világosodtak, a műszertáblákon a mutatók mozgásba lendültek, a zümmögés pedig hangosabbá vált.

Valahol, a gyárak mélyén, a felgyülemlett ürüléket a készülékek a megfelelő vezetékekbe terelték.

Lamorakot elmélyedt munkájából egy jelzőberendezés vijjogása rázta fel. A távközlő berendezés szólalt meg - Lamorak ügyetlenül tapogatózva kapcsolta vételre.

Az ernyőn Raguznyik meghökkent arca bukkant fel, de aztán a hitetlenkedés és a megdöbbenés eltűnt a szeméből.

- Hát így állunk?

- Én nem vagyok elsevere-i, Raguznyik! Én nem utálom ezt a munkát.

- De mi köze ehhez? Miért avatkozik bele?

- Én a maga pártján vagyok, Raguznyik, de nem tehetek mást.

- Miért, ha az én pártomon van? A maga bolygóján is úgy bánnak az emberekkel, mint itt énvelem?

- Már nem. De ha magának igaza is van, nem feledkezhetünk meg arról a harmincezer emberről, aki az Elsevere-en él.

- Beadták volna a derekukat. Maga megfosztott az egyetlen esélyemtől!

- Nem adták volna be. És amellett maga bizonyos szempontból nézve így is győzött. Most már tudják, hogy elégedetlen a sorsával. Eddig álmukban se jutott volna eszükbe, hogy egy Raguznyik elégedetlen is lehet, hogy bajt okozhat.

- És mi van abból, ha tudják? Most már minden hasonló esetben egyszerűen egy más bolygóról való embert fognak alkalmazni.

Lamorak hevesen rázta a fejét. Ezekben az elmúlt keserves órákban mindezt végiggondolta.

- Az a tény, hogy most már tudják, hányadán áll a dolog, azt jelenti, hogy elkezdenek majd gondolkozni a maga sorsáról. Egyesek eltűnődnek, helyese így bánni egy emberrel. És ha más bolygóbelieket alkalmaznak, azok majd mindenfelé elterjesztik, mi a helyzet az Elsevere-en, s a galaktika közvéleménye a maga pártjára fog állni.

- És akkor?

- Akkor a helyzet javulni fog. Mire a maga fia felnő, már minden sokkal jobb lesz.

- Mire a fiam felnő - mondta lebiggyedt ajakkal Raguznyik. - Én már most kivívhattam volna. Rendben van, vesztettem. Felveszem a munkát.

Lamorak megkönnyebbült.

- Ha idejön, uram, átveheti a munkáját. Én pedig megtiszteltetésnek venném, ha kezet foghatnék önnel.

Raguznyik felkapta a fejét, szemében komor büszkeség tükröződött.

- Maga uraz engem, s kezet akar fogni velem. Menjen a dolgára, földlakó, hagyjon magamra a munkámmal! Én nem fogok magával kezet!

Lamorak ugyanazon az úton indult vissza, amelyen jött. Örült, hogy a válságnak vége, ugyanakkor mélységesen levert volt.

Egyszerre csodálkozva megtorpant. A folyosó egy része el volt kerítve, úgyhogy nem tudott továbbmenni. Körülnézett, nem lát-e más utat, de ebben a pillanatban a feje felett egy felerősített hang szólalt meg:

- Dr. Lamorak, hall engem? Itt Blei tanácsos beszél!

Lamorak felnézett. A hang valamilyen központi távközlő berendezésből jött, de Lamorak nem látta, honnan.

- Valami baj van?! - kiáltotta. - Hall engem?

- Hallom!

Lamorak ösztönösen kiáltozni kezdett:

- Valami baj van?! Itt egy torlasz áll! Talán valami bonyodalom támadt Raguznyikkal?

- Raguznyik felvette a munkát - hallatszott Blei hangja. - A válságnak vége, készüljön fel, kérem, a hazautazásra!

- Hazautazásra?

- El kell hagynia az Elsevere-t. Az űrhajó már Indulásra készen áll.

- Egy pillanat! - Lamorak e hirtelen fordulattól megzavarodott. - Még nem végeztem az adatgyűjtéssel.

- Ezen sajnos nem segíthetünk - mondta Blei. - Önt az űrhajóhoz irányítjuk, s a holmijait szervogépekkel ön után küldjük. Reméljük... reméljük...

Lamorak agyában egyszerre fény gyulladt.

- Mit remélnek?

- Reméljük, hogy nem fog megpróbálni egyetlen elsevere-ivel sem közvetlenül találkozni vagy beszélni. És persze azt is reméljük, hogy nem fog minket kellemetlen helyzetbe hozni, s nem próbál meg a jövőben soha visszatérni az Elsevere-re. De a kollégáit szívesen látjuk, ha ránk vonatkozó adatokra volna szükségük.

- Értem - suttogta Lamorak. Tehát ő is Raguznyikká vált. Dolgozott azokkal az irányítóberendezésekkel, amelyek az ürüléket szállítják. Ezért őt is kiközösítették. Belőle is halottszállító, kondás, a piszkos munkák szakembere lett.

- Isten önnel! - mondta.

- Mielőtt elutazna - szólalt meg Blei az elsevere-i Tanács nevében szeretnék önnek köszönetét mondani a válságban nyújtott segítségéért.

- Szót sem érdemel... - válaszolta keserűen Lamorak.

Az A pecket a B lyukba

Dave Woodbury és John Hansen, űrruhájuk groteszk burkában, idegesen követték figyelemmel, ahogy a hatalmas rekesz lassan kilendül, és eltávolodik a teherhajótól, majd beúszik a zsilipbe. Miután már egy év eltelt az A5 Űrállomáson eltöltendő szolgálati idejükből, érthetően elegük lett a zörgő szűrőegységekből, a szivárgó hidroponikus csövekből, a szakadatlanul zúgó és időnként lerobbanó légfejlesztőkből.

- Semmi sem működik - szokta mondogatni gyászosan Woodbury -, mert mindent mi magunk szerelünk össze a két kezünkkel.

- Az utasítások szerint - tette hozzá rendre Hansen amiket egy idióta állított össze.

Kétségtelenül volt alapja panaszaiknak. Az űrhajókon a legdrágább a rakomány számára biztosított hely volt, ezért minden felszerelést szétszerelve és egymásba ágyazva kellett felküldeni. Minden felszerelést magán az űrállomáson kellett összeszerelni ügyetlen kézzel, alkalmatlan szerszámokkal, elmosódott és félreérthető használati utasítások alapján.

Woodbury lelkiismeretesen küldözgette a panaszokat, melyeket Hansen odaillő melléknevekkel egészített ki, és a helyzet enyhítéséért folyamodó hivatalos kérvények eljutottak a Földre.

A Föld pedig reagált. Speciális robotot terveztek pozitronaggyal, melybe belezsúfoltak minden tudást, ami a létező összes szétszedett gépezet összerakásához szükséges lehetett.

A robot az épp kirakodás alatt lévő rekeszben hevert, Woodbury pedig remegett izgalmában, ahogy a légzsilip bezárult a láda mögött.

- Először - mondta - az ételszintetizátor generáljavítását fogja elvégezni, és rendbe hozza a steak beállító gombját, hogy véresen adja ki, és ne túlsütve.

Beléptek az Állomásra, és demolekularizáló rudakkal finoman láttak neki a rekesznek, nehogy a speciális összeszerelő robotnak akár egyetlen atomja is megsérüljön.

A láda oldala kinyílt.

Benne Ötszáz különálló darab hevert - valamint egy elmosódott és félreérthető használati utasítás az összeszereléshez.

A modern varázsló

Sosem értettem, miként lehetséges, hogy Nicholas Nitely ugyan békebíró volt, legényember maradt. Hivatásának légköre, úgymond, olyannyira frigyet megkívánónak tűnt, hogy barátom aligha kerülhette el a házasság gyengéd kötelékét.

Amikor nemrégiben egy gin-tonik mellett ezt kifejtettem neki, mindössze annyit válaszolt:

- Ó, de egyszer alig sikerült megmenekülnöm! - és felsóhajtott,

- Valóban?

- Akadt egy szépséges, ifjú hajadon, kedves és intelligens, tiszta, mégis lobogóan tüzes, azonkívül pedig még egy magamfajta vén csataló számára is csábító termetű.

- Hogy lehetséges, hogy lemondtál róla?

- Nem volt választásom. - Barátságosan rám mosolygott, szelíd, pirospozsgás arca, szelíden hullámzó őszes haja és szelíd kék szeme együttesen szentekhez illő külsőt kölcsönzött neki. - Tudod, voltaképp a vőlegényét lehet hibáztatni ezért... - mondta.

- Ó, tehát mással jegyezte el magát?

- És Wellington Johns professzort, aki ugyan endokrinológusként dolgozott, modern varázslóként tevékenykedett. Valójában pontosan emiatt történt... - Felsóhajtott, kortyolt egyet az italából, aztán felém fordította nyájas és vidám tekintetét, mint aki másra akarja terelni a szót.

- Ejnye már, Nitely, öreg barátom, ezt nem hagyhatjuk annyiban! - jelentettem ki határozottan. - Mindent tudni akarok erről a szépséges ifjú hölgyről... a testről, amely kijátszott téged.

Barátom arca megrándult a kétértelmű megjegyzés hallatán {be kell ismernem, hogy gyalázatosabb vicceim egyike volt}, aztán belenyugodott, és újratöltette a poharát.

- Tudod - kezdett bele a részletek némelyikéről csak később szereztem tudomást...

Wellington Johns professzort nagy és kiálló orráról, Őszinte tekintetéről és arról a határozott tehetségéről lehetett megismerni, hogy ruháit mindig úgy hordta, mintha lötyögnének rajta.

- Kedves gyermekeim - jelentette ki a szerelem kémia kérdése...

Kedves gyermekeit, akiken voltaképp a diákjait kellett érteni, nem pedig a saját sarjait, Alexander Dexternek és Alice Sangernek hívták. Kétségkívül vegyületekkel telítettnek tűntek, ahogy ott ültek kézen fogva. Koruk együttesen 45 évet tehetett ki, egyenlő arányban elosztva kettejük között, Alexander pedig, amiként erre számítani lehetett, kijelentette:

- Vive la chémie!

Johns professzor dorgálón elmosolyodott.

- Vagy inkább az endokrinológia. A hormonok végtére is befolyásolják az érzelmeinket, és nem meglepő, hogy az egyik serkenti azt az érzést, amire általában szerelemként utalunk.

- De ez annyira kiábrándítóan prózai! - mormolta maga elé Alice. - Nekem aztán nem kell ehhez ilyen! - Vágyakozó tekintettel felpillantott Alexanderre.

- Kedvesem - felelte a professzor a vérárama épp ettől hemzsegett abban a pillanatban, amikor, ahogy mondani szokás, szerelmes lett. A kiválasztását... - egy pillanatra elgondolkodott, hiszen szántszándékkal soha senkit nem bántott volna meg, pontosan hogyan öntse szavakba, amit mondani akar - az ifjú kedvesével kapcsolatos valamiféle környezeti tényező váltotta ki, és amint éreztette magát a hormon hatása, a tehetetlenségi nyomaték továbblendítette magát. Könnyűszerrel reprodukálhatnám az effektust.

- Miért is ne, professzor úr? - vágta rá Alice gyengéd szeretettel. - Élvezetes kísérlet lenne, ha megpróbálkozna vele... - Aztán félénken megszorította Alexander kezét.

- Nem úgy értettem - válaszolta a professzor, köhögéssel leplezve zavarát hogy személyesen kísérelném meg reprodukálni... vagyis inkább lemásolni a körülményeket, melyek a hormon természetes kiválasztódásához vezettek. Inkább arra gondoltam, hogy magát a hormont fecskendezném be, vagy akár szájon át is beadhatnám, hiszen egyfajta szteroid. Tudja - levette és büszkén megtörölgette a szemüvegét

sikerült elkülönítenem és vegytiszta állapotba hoznom a hormont.

Alexander hirtelen felegyenesedett a székében.

- Professzor úr! És erről nem is szólt még?

- Előbb többet meg kell tudnom róla.

- Úgy érti - érdeklődött Alice, miközben csodálatos barna szeme az elragadtatástól csillogott el tudja érni, hogy az emberek az igaz szerelem varázslatos gyönyörét és a mennyeinél is magasztosabb gyengédségét érezzék... ha bevesznek egy pirulát?

- Valóban reprodukálni tudom - felelte a professzor - az érzelmet, amelyre ezekkel a meglehetősen szenvelgő szavakkal utalt.

- Akkor mi lenne, ha megpróbálná?

Alexander tiltakozón felemelte a kezét.

- De drágám, a buzgalmad tévútra visz! Boldogságunk és közelgő frigyünk elfeledtetik veled az élet bizonyos megváltoztathatatlan tényeit. Ha például egy házasságban élő személy véletlenül bevenné ezt a hormont...

- Hadd tisztázzam már most - felelte némi fennhéjázással Johns professzor a hormonom, avagy amatogén princípiumom, miképp elneveztem...

(Mivel sok más gyakorlati tudóshoz hasonlóan Ő is kellőképp megvetette a klasszikus filológia kifinomult különbségtételeit.)

- Hívja csak szerelmi bájitalnak, professzor úr! - javasolta Alice ellenállhatatlan mosoly kíséretében.

- ... amatogén kortikális princípiumom - folytatta szigorúan Johns professzor - nincs hatással a házasságban élő egyénekre. A hormon nem fejtheti ki hatását, ha más tényezők gátolják azt, a házasság pedig egyértelműen olyan tényező, amely gátolja a szerelmet.

- Bizony, én is ezt hallottam - szólalt meg komolyan Alexander -, de imádott Alice-em esetében szándékomban áll megcáfolni ezt az érzéketlen hitet.

- Alexander! - fordult felé Alice. - Szerelmem...

- Úgy értem, hogy a házasság a házasságon kívüli szerelmet gátolja - helyesbített a professzor.

- Pedig a fülembe jutott - vetette ellen Alexander hogy ez némelykor nem sikerül.

- Alexander! - kiáltott fel megrökönyödve Alice.

- Kizárólag ritka esetekben, kedvesem, azok körében, akik nem jártak egyetemre.

- A házasság talán nem gátolhatja le bizonyos elhanyagolható mértékű szexuális vonzalom kialakulását - magyarázta a professzor az igaz szerelem azonban, ahogyan Miss Sanger utalt az érzésre, olyasvalami, ami nem virágozhat ki, amikor egy szigorú nej vagy különféle cseppet sem vonzó gyermekek emléke béklyózza a tudattalant.

- Vagyis azt állítja - kérdezte Alexander hogy ha véletlenszerűen kiválasztott személyeknek adná be a szerelmi bájitalát... akarom mondani, az amatogén princípiumát... altkor kizárólag a nem házas egyénekre fejtene ki hatást?

- Ez így igaz. Kísérleteztem bizonyos állatfajokkal, melyek ugyan tudatos szertartás keretei közt nem kelnek egybe, mégis monogám kapcsolatban élnek. Azokra az egyedekre, akik már létrehozták e monogám kapcsolatot, nem hatott a szer.

- Akkor pedig, professzor úr, van egy nagyszerű ötletem. Holnap este lesz a végzősök bálja az egyetemen. Legalább ötven pár lesz jelen, többségük még nem házas. Öntse a bájitalát a bóléba!

- Hogy mi? Elment az esze?

Alice-t azonban már elragadta a hév.

- Miért? Isteni ötlet, professzor úr! Ha belegondolok, hogy minden barátom úgy érezhet, ahogy én érzek! Mennyből közénk ereszkedett angyal lenne, professzor úr... No de, Alexander, nem gondolod, hogy az érzelmek valamelyest irányíthatatlanul tombolnának? Némelyik egyetemista haverunk kissé zabolátlan, és a frissen felfedezett szerelem mámorában akár... nos, csókolózhatnának is...

- Kedves Miss Sanger! - fortyant fel Johns professzor. - Nem hagyhatja, hogy elragadja a képzelete! A hormonom kizárólag házasságot elősegítő érzelmeket kelt, nem pedig olyanokat, melyek illetlennek tekinthető cselekedetekre késztetnek.

- Sajnálom - motyogta zavartan Alice. - Megfeledkeztem róla, hogy önnél erkölcsösebb embert nem ismerek... kivéve persze az én drága Alexanderemet... és elképzelhetetlen, hogy az Ön bármely tudományos felfedezése tisztátalanság-hoz vezetne.

Alice olyannyira elszontyolodott, hogy a professzor tüstént megbocsátott neki.

- Akkor megteszi, professzor úr? - unszolta Alexander. - Végül is, feltéve, hogy később hirtelen belső kényszertől hajtva tömeges esküvőre kerülne sor, elintézhetem az ügyet azzal, hogy valamilyen ürüggyel meghívom Nicholas Nitelyt, a család régi és megbecsült barátját. Békebíró, és kiadhat házassági anyakönyvi kivonatokat és hasonlókat.

- Aligha egyezhetek bele - folytatta a professzor, egyre gyengülő ellenállást mutatva hogy a részt vevő alanyok beleegyezése nélkül folytassak tudományos kísérletet. Etikátlan eljárás lenne.

- De csak örömet okozna vele nekik. Az egyetem erkölcsi atmoszféráját javítaná vele. Hiszen egyértelmű, hogy a házasságra buzdító jelentős nyomás hiányában a folytonos közelség kényszerítő erejéből kifolyólag fennáll a veszélye a... a...

- Valóban fennáll - válaszolta a professzor. - Nos, akkor kipróbálok egy hígított oldatot. Végtére is, ezzel számottevően hozzájárulhatunk a tudományos haladáshoz, és, amint megjegyezte, az erkölcsösség szempontjából is előremutató.

- És persze Alice meg én is iszunk majd a bóléból - jegyezte meg Alexander.

- Ó, Alexander - szólalt meg Alice az olyan szerelemnek, mint a miénk, nincs szüksége mesterséges segédletre!

- De hát nem lenne mesterséges, szívem! A professzor úr szerint a szerelmed éppen ilyen hormonális hatás eredményeként éledt fel irántam, amit persze, el kell ismernem, hagyományosabb módszerrel váltottunk ki.

Alice arcát rózsavörös pír öntötte el.

- Akkor hát, egyetlen szerelmem, mi szükség lenne az ismétlésre?

- Hogy a sors minden kényétől megóvjon minket, csillagbogaram...

- Egyetlenem, csak nem kételkedsz a szerelmemben?

- Nem, szívem melengető csücske, de...

- De? Akkor bennem nem bízol, Alexander?

- Természetesen bízom benned, Alice, de...

- De? Már megint de! - Alice a dühtől szinte tombolva felállt. - Ha nem képes megbízni bennem, uram, akkor talán jobb, ha most távozom... - És valóban távozott, miközben a két férfi döbbenten bámult utána.

Johns professzor szólalt meg először:

- Attól tartok, hogy a hormonom, közvetett módon, nem elősegítette egy házasság létrejöttét, hanem éppen hogy megakadályozta azt.

Alexander elkeseredetten nyelt egyet, de büszkesége megakadályozta, hogy magába roskadjon.

- Vissza fog jönni - mondta meggyőződés nélkül. - A miénkhez hasonló szerelemnek nem szakad ilyen könnyen vége.

A végzősök évfolyambálja természetesen az év eseménye volt. Az ifjú urak ragyogtak, a fiatal hölgyek tündököltek. A muzsika hullámzott, a táncoló lábak pedig csupán időnként érintették a talajt. Határtalanul áradt az öröm.

Jobban mondva, a legtöbb esetben határtalanul. Alexander Dexter az egyik sarokban állt kemény tekintettel, fagyosan kifejezéstelen arccal. Bármily egyenes és jóképű volt, egyetlen fiatal hölgy sem ment oda hozzá. Mindenki tudta róla, hogy Alice Sangerhez tartozik, és ilyen körülmények között egyetlen egyetemistának sem jutott volna eszébe, hogy a tilosba tévedjen. No de hol lehetett Alice?

Nem Alexanderrel érkezett, Alexander büszkesége pedig nem engedte, hogy kutatni kezdjen utána. Komor szempillái alól csupán óvatosan figyelte a keringő párokat.

Johns professzor, akire sehogy sem passzolt ünnepi öltözéke, noha méretre készült, odalépett a fiatalemberhez.

- Nem sokkal az éjféli köszöntés előtt fogom a bóléba önteni a hormonomat. Mr. Nitely még mindig itt tartózkodik?

- Egy perccel ezelőtt láttam épp. Gardírozói minőségében azon serénykedett, hogy a táncospárok megtartsák egymás között az illő távolságot. Hajói tudom, négyujjnyinál közelebb nem merészkedhetnek. Mr. Nitely felettébb szorgalmasan végezte a szükséges méréseket.

- Nagyszerű! Ó, elfelejtettem megkérdezni: a bólé tartalmaz alkoholt? A szeszes italok visszájára fordíthatják az amatogén princípium hatását.

Alexander szívfájdalma ellenére felháborodottan visszautasította az évfolyama elleni akaratlan sértést.

- Alkoholt, professzor úr? A bólé a fiatal egyetemisták által szigorúan betartott szabályokhoz igazodva készült! Csupán a legtisztább gyümölcslévé két, finomított cukrot és bizonyos mennyiségű citromhéjat tartalmaz... elegendőt ahhoz, hogy felélénkítsen, meg azonban ne részegítsen!

- Helyes - nyugtázta a professzor. - A hormonhoz némi nyugtatót is kevertem abból a célból, hogy kis időre elaltassa kísérleti alanyaimat, amíg a hormon kifejti a hatását. Amikor aztán felébrednek, az első személy, akit megpillantanak - természetesen az ellenkező nemből tiszta és nemes hevületet fog szítani bennük, amely csupán a házasságban lobbanhat el.

Aztán, mivel közelgett az éjfél, az egymástól négyujjnyi távolságra, önfeledten táncoló párok között odasétált a bólés tálhoz.

Alexander, aki levertségében már kis híján könnyekre fakadt, kilépett az erkélyre. Ennek köszönhetően nem láthatta meg Alice-t, alti épp egy másik ajtón lépett az erkélyről a táncterembe.

- Éjfél van! - kiáltotta egy vidám hang. - Köszöntőt! Köszöntőt! Köszöntsük a nagybetűs életet!

Mindannyian a bólés tál köré gyűltek; körbeadták a kicsiny poharakat.

- A nagybetűs életre! - kiáltották, és a fiatal egyetemisták szokásos lelkesedésével lehajtották a tiszta gyümölcsléből, finomított cukorból és citromhéjból - no meg persze a professzor amatogén princípiumából - készült tüzes italt.

Amikor aztán a gőzök a fejükbe szálltak, lassan a földre roskadtak.

Alice egymagában állt, még mindig az italát szorongatta, szeme kiontatlan könnyektől csillogott.

- Ó, Alexander, Alexander, ugyan kételkedsz benne, mégis te vagy az én egyetlen szerelmem! Azt kéred, igyam meg ezt, óhajod pedig számomra parancs! - Majd ő is kecsesen a földre hanyatlott.

Közben Nicholas Nitely elindult megkeresni Alexandert, aki miatt aggodalom töltötte el baráti lelkét. Látta, hogy Alice nélkül érkezett, és kizárólag arra gondolhatott, hogy a szerelmesek összekaptak valamin. Az sem csüggesztette el, hogy magára kell hagynia az ünneplőket. Nem zabolátlan kamaszok voltak, hanem jó családból való és jól nevelt egyetemista diákok. Mindannyiukban bízhatott, hogy megtartják a négyujjnyi távolságot - efelől kétsége sem lehetett.

Az erkélyen talált rá Alexanderre, aki bánatosan bámult ki a csillagoktól pettyezett mennyboltra.

- Alexander, fiam! - Kezét az ifjú vállára helyezte. - Mintha nem lennél önmagad. Na hagyd eluralkodni magadon a kétségbeesést! Cö-cö, ifjú barátom, cö-cö...

Alexander feje lehanyatlott a nyájas öregember hangjának hallatán.

- Férfihoz nem illő dolog, tudom, de epedezem Alice után. Kegyetlenül bántam vele, és most jogosan büntet ezért. De mégis, Mr. Nitely, ha tudná... - Öklét a melléhez, közvetlenül a szívéhez szorította. Szavai elakadtak.

- Úgy véled, csupán mert agglegény vagyok, semmit sem tudhatok a gyengéd érzésekről? Hulljon le szemedről a fátyol! Volt idő, amikor jómagam is megismertem a szerelmet és a szívfájdalmat. De ne kövesd a példámat, és ne hagyd, hogy büszkeséged megakadályozza újbóli egyesüléseteket! Kutasd fel őt, fiam, kutasd fel őt, és kérj bocsánatot! Ne hagyd, hogy belőled is olyan magányos agglegény váljon, mint én! De hagyjuk is, inkább nem siránkozom.

Alexander kiegyenesedett.

- Megfogadom a jó tanácsát, Mr. Nitely. Felkutatom Őt.

- Akkor menj csak be! Mert úgy hiszem, kevéssel azelőtt, hogy kijöttem ide, láttam őt.

Alexander szíve nagyot dobbant.

- Talán e pillanatban is engem keres. Megyek... De mégsem. Ön lépjen be előbb, Mr. Nitely, míg én idekint maradok, hogy összeszedjem magam. Nem szabad asszonyi könnyek prédájaként látnia.

- Bizony nem, fiam!

Nitely sóbálvánnyá dermedve torpant meg a bálterem ajtajában. Talán egyetemes katasztrófa sújtott le mindenkire? Ötven pár hevert kiterülve a földön, több közülük meglehetősen illetlen pózban.

Ám mielőtt elhatározhatta volna magát, vajon azt nézze inkább meg, hogy a hozzá legközelebb fekvők meghaltak-e, tűzriadót fújjon, a rendőrséget hívja, vagy bármi mást tegyen, mindannyian ébredezni kezdtek, és sorra feltápászkodtak.

Csupán egyvalaki maradt lent. Magányos lány fehér ruhában, bájosan kinyújtott karja szépséges feje alatt nyugodott. Alice Sanger volt az, Nitely pedig a körülötte támadt zavarról teljesen megfeledkezve odasietett hozzá.

Térdre ereszkedett.

- Miss Sanger! Miss Sanger! Nem esett baja?

Alice lassan felnyitotta gyönyörű szemét, és megszólalt:

- Mr. Nitely! Eddig fel sem figyeltem rá, hogy ón mennyire elragadó!

- Én? - Nitely szörnyülködve hátrahőkölt, de Alice már talpon volt, és olyan tűz ragyogott a tekintetében, amihez hasonlót Nitely harminc esztendeje nem látott már hajadon szemében - és akkor is csupán halványan pislákolt.

- Nem hagyhat így magamra, Mr. Nitely! - mondta Alice.

- Nem, dehogy... - hebegte Nitely. - Ha szüksége van rám, maradok.

- Szükségem van önre! Teljes szívemmel és lelkemmel kívánom önt! Úgy kívánom, mint szomjas virág a hajnali harmatot. Úgy kívánom, mint egykor Thisbe kívánta Pyramust...

Nitely még mindig hátrálva sebtében körbepillantott, hallhatja-e bárki is ezt a különös kinyilatkoztatást, ám olybá tűnt, senki sem figyel. Amennyire ki tudta venni, körülötte mindenfelé hasonló vallomások hangzottak el, némelyik pedig még az előbbinél is határozottabbnak és leplezetlenebbnek hatott.

Háta már a falnak szorult, Alice viszont oly közel húzódott hozzá, hogy apró szilánkokká zúzta szét a négyujjas szabályt. Valójában a nullaujjas szabálynak úgyszintén fittyet hányt, az ennek eredményeképp létrejött kölcsönös préselőd és hatására pedig mintha bizonyos meghatározhatatlan valami kezdett volna lüktetni Nitelyban.

- Miss Sanger! Kérem!

- Miss Sanger? Miss Sanger vagyok tán neked?! - kiáltott fel szenvedélyesen Alice.

- Mr. Nitely! Nicholas! Tégy a te Alice-eddé, az egyetleneddé! Keljünk egybe! Keljünk egybe!

Körülöttük mindenfelé kiáltozni kezdtek:

- Keljünk egybe! Keljünk egybe! - Majd a diákok mind Nitely köré gyűltek, hiszen tudva tudták, hogy Nitely békebíró. - Eskessen össze minket, Mr. Nitely! Eskessen össze minket!

Feleletként Nitely csak annyit tudott kiáltani:

- Anyakönyvi kivonatokat kell kerítenem!

Félrehúzódtak, hogy kegyes szolgálatát teljesíthesse. Csupán Alice tartott vele.

Nitely az erkélyajtóban találkozott Alexanderrel, akit tüstént visszafordított a friss és szabad levegőre. Johns professzor ebben a pillanatban csatlakozott hozzájuk.

- Alexander! Johns professzor! A leghihetetlenebb dolog esett meg az imént...

- Igen - állapította meg a professzor, kinek nyájas tekintetéből öröm sugárzott.

- A kísérlet sikerült. A princípium az emberen valójában sokkal hatásosabb, mint a kísérleti állatokon. - Midőn felfedezte Nitely értetlenségét, pár rövid mondatban elmagyarázta, mi ment végbe.

Nitely hallgatta, és hümmögött:

- Különös, igen különös! Valamiképp ismerősnek tűnik e helyzet! - Fejét két ökléhez szorította, ám ez sem segített.

Alexander gyengéden közeledett Alice-hez, alig várta már, hogy erős kebléhez ölelhesse őt, ugyanakkor tudta, hogy illemre nevelt lány nem járulhat hozzá efféle érzelemkinyilvánításhoz olyasvalakitől, akinek még nem bocsátottak meg.

- Alice, elveszett szerelmem - szólalt meg ha szívedben akadna még...

Ám a lány elhúzódott tőle, kerülte karjait, noha azok esdeklőn nyúltak felé.

- Alexander - mondta -, ittam a bóléból. A te óhajod szerint.

- Nem kellett volna. Hibáztam. Hibáztam...

- De, ó, megtettem, Alexander, és többé nem lehetek a tiéd!

- Nem lehetsz az enyém? Mire vélhetném ezt?

Erre Alice megragadta Nitely karját, és mohón magához szorította.

- Lelkem elválaszthatatlanul egybefonódott Mr. Nitelyéval, úgy értem, Nicholasé-val. Iránta érzett szenvedélyes vágyamnak... vagyis a szenvedélyes vágynak, hogy egybekeljek vele... nem állhatok ellen. Egész lényemet kínpadra feszíti.

- Hűtlen lettél hozzám? - kiáltott fel hitetlenkedve Alexander.

- Kegyetlenség kimondanod a szót, hogy "hűtlen" - felelte zokogva Alice. - Nem tehetek róla.

- Valóban nem - vetette közbe Johns professzor, aki megrökönyödve hallgatta párbeszédüket, miután mindent elmagyarázott Nitelynak. - Aligha tehet róla. Pusztán endokrinológiai megnyilvánulás.

- Valóban az - erősítette meg Nitely, aki saját endokrinológiai megnyilvánulásával küszködött. - Nyugodj meg.., kedvesem! - A lehető legatyaibb módon megsimogatta Alice fejét, és amikor a lány aléltan felé fordította csábító arcocskáját, eltöprengett, vajon nem lenne-e atyai kötelessége - sőt felebaráti kötelessége - hogy ajkát, tisztátalan szándékok nélkül, az ő ajkához szorítsa.

Ám Alexander végtelen kétségbeesésében felkiáltott:

- Hűtlen lettél, hűtlen, hűtlen... hűtlen, mint Cressida! - és kirohant a teremből.

Nitely utána eredt volna, ha Alice nyakon nem ragadja őt, és lassan olvadó ajkaira olyan csókot nem lehel, melyet a legkevésbé sem lehetett leányinak tekinteni.

Még csak nem is felebaráti volt.

Megérkeztek Nitely meghitt agglegényházába, rajta a kódexekben használt betűkkel megrajzolt, szeplőtelen BÉKEBÍRÓ felirattal, a maga búskomor békéjével, takaros derűjével, a kicsiny tűzhellyel, melyre Nitely bal kezének segédletével rögvest felkerült a vízforraló kanna. (Nitely jobb karját ugyanis a világ minden kincséért sem engedte volna el Alice, aki korát meghazudtoló ravaszsággal ezt a biztos módszert választotta azt megakadályozandó, hogy a férfi hirtelen berontson az ajtón.)

Az étkező nyitott ajtaja bepillantást engedett Nitely dolgozószobájába, melynek falait tudós és szórakoztató könyvek borították.

Nitely ismét homlokához emelte kezét (a bal kezét).

- Kedvesem - szólította meg Alice-t-, csodálatos, hogy... ha megtennéd, gyermekem, hogy valamelyest engedsz a szorításodon, hogy újfent megindulhasson a vérkeringésem... hogy még mindig azt képzelem, mindez megtörtént már annak előtte is.

- Annak előtte soha, drága Nicholasom! - vetette ellen Alice, és a férfi vállára hajtotta gyönyörű fejét, majd oly félénk gyengédséggel mosolygott rá, hogy szépsége éppoly elbűvölőnek tűnt, akár a tó vizén megcsillanó holdsugár. - Soha nem élhetett ily nagyszerű modernkori mágus, ily naprakész varázsló, mint a mi bölcs Johns professzorunk!

- Ily korszerű... - Nitely oly hevesen hőkölt hátra, hogy a szépséges Alice-t teljes hüvelyknyivel elemelte a padlótól. - Ez lesz a megoldás. A fene vigyen el, ha nem ez a megoldás! - Nitely ugyanis nagyritkán, erős felindulásában durva szavak használatára ragadtatta magát.

- Nicholas! Mi a baj? Megrémítesz, drága kerubom[20]!

Ám Nitely sietve dolgozószobájába indult, Alice pedig kénytelen volt mellette szaladni. A férfi arca elfehéredett, száját Összeszorította, ahogy levett egy kötetet a könyvespolcról, és áhítatosan lefújta róla a port.

- Ah - szólalt meg bűnbánóan -, mennyire elhanyagoltam ifjúkorom ártatlan örömeit! Gyermekem, tekintetbe véve, hogy jobb karom továbbra sem igénybe vehető, lennél oly kedves, és lapoznál, míg meg nem állítalak?

Együttesen tevékenykedtek a jegyesi boldogság oly üdvözítő képét megfestve, melyhez foghatót csupán ritkán láthatni; Nitely a kötetet tartotta bal kezében, míg Alice a lapokat fordította át megfontoltan a jobbjával.

- Igazam van! - szólalt meg hirtelen erővel Nitely. - Johns professzor, kedves, megtenné, hogy idejön? A legcsodálatosabb véletlen ez, ijesztő példája annak a titokzatos, érzékekkel nem érzékelhető hatalomnak, amely alkalmanként valamely rejtélyes célból gúnyt űz belőlünk...

Johns professzor, aki addigra elkészítette teáját, és türelmesen kortyolgatta a forró főzetet, ahogy az egy intellektuális beállítottságú úriemberhez illik két felhevült szerelmes jelenlétében, visszakiáltott:

- Vajh csak nem a jelenlétemre vágyik?

- Bizony arra! Tudományos eredményeit óhajtanám megvitatni.

- No de olyféle helyzetben leledzik...

Alice erőtlenül felsikoltott:

- Professzor!

- Ezer bocsánat, kedvesem! - mondta Johns professzor, ahogy belépett. - Pókhálóval beszőtt agg elmém nevetséges fantáziaképeket dédelgetett. Jó ideje már, hogy,.

- Aztán hevesen húzott egyet teájából (melyet erősre készített), és legott újfent önmaga volt.

- Professzor! - szólalt meg Nitely. - E drága gyermek modern varázslóként emlegette önt, és ez rögvest eszembe juttatta Gilbert és Sullivan A varázslóját..

- Ki az a - érdeklődött illedelmesen - Gilbert és Sullivan?

Nitely jámboran az égre emelte a tekintetét, mintha azt óhajtaná felmérni, honnan fog lecsapni az elkerülhetetlen villám, hogy félreugorhasson előle. Rekedtesen odasúgta:

- Sir William Schwenck Gilbert és Sir Arthur Sullivan a legkiválóbb zenés drámákat komponálták, az előbbi a librettót, míg az utóbbi a muzsikát, amit a világ valaha hallhatott. Ezek egyikének A varázsló címet adták. Ebben szintén valamiféle bájitalt használtak: egy felettébb erkölcsös elixírt, amely házas emberekre nem fejtette ki hatását, ám az ifjú hősnőt eltérítette kedvesétől, és egy idősebb férfi karjaiba vetette.

- És - érdeklődött Johns professzor hagyták, hogy a dolgok ekképp maradjanak?

- Nos, nem... No de, drágám, ujjaid mozgása a tarkóm környékén ugyan tagadhatatlanul kéjes érzéseket kelt bennem, ámde meglehetős erővel elterelik a figyelmemet... Az ifjú szerelmesek ismét egymáséi lesznek, professzor.

- Ah! - felelte Johns professzor. - Ez esetben, tekintve a kiötlött cselekmény és a valós élet közeli hasonlóságát, talán a színdarabban sugallt megoldás segíthet megmutatni az utat Alice és Alexander ismételt egymásra találásához. Feltételezem legalábbis, hogy nem óhajtja egyik karja tartós kiiktatásával leélni hátralévő életét.

- Nem óhajtok ismét egymásra találni senkivel! - tiltakozott Alice. - Nekem csak az én Nicholasom kell!

- Nem szabad - válaszolta Nitely - eleve elvetni ezen nézetet, de hagyjuk... az ifjúságot kell szolgálni! A színdarabban valóban ismerik a megoldást, Johns professzor, és épp ezért óhajtottam beszélni önnel. - Nyájas jóakarattal elmosolyodott.

- A színdarabban az elixír hatását teljességgel semlegesítette az az úr, aki a bájitalt eredetileg beadta: más szavakkal, az az úr, aki önnek megfeleltethető.

- És aki miként járt el?

- Végzett magával! Ilyen egyszerűen! Valami módon, amire a szerzők nem adnak magyarázatot, az Öngyilkosság megtörte a va...

Ám eddigre Johns professzor visszanyerte lelkének egyensúlyát, és az elképzelhető leghatározottabban, síri hangon kijelentette:

- Kedves uram, hadd jelentsem ki rögvest, hogy bármily mértékben kedvelem is e szomorú dilemmában érintett ifjú személyeket, semmiféle körülmények között nem egyezhetem bele abba, hogy értük önmagamat áldozzam fel. Az ilyetén eljárások talán különösen hatásosak szokványos szerelmi bájitalok esetében, ám az én amatogén princípiumomra, efelől biztosíthatom, semmiképp nem hathat a halálom.

Nitely felsóhajtott.

- Tartottam ettől. Tulajdonképp, magunk között szólva, gyenge befejezése volt ez a darabnak, talán a leggyengébb mind közül. - Majd néma bocsánatkéréssel felpillantott William S. Gilbert szellemére. - Egészen váratlan húzásnak hatott. A darab során nem készítették elő megfelelően e végkifejletet. Megbüntettek valakit, aki nem érdemelt büntetést. Röviden, sajnos, teljességgel méltatlan volt Gilbert ragyogó lángelméjéhez.

- Hátha nem is Gilbert ötlötte ki - vetette ellen Johns professzor. - Talán valami kontár közbelépett, és elfuserálta a darabot.

- Ilyesmit sehol sem említenek.

Ám Johns professzor, kinek tudós elméjét izgalomba hozta a megoldatlan rejtély, rávágta:

- Ez ellenőrizhető. Vegyük csak górcső alá e... e Gilbert elméjét. írt más színdarabokat is, ugye?

- Tizennégyet, melyeknek szerzőtársa Sullivan volt.

- Akadtak a végkifejletek között olyanok, ahol hasonló helyzeteket helyénvalóbb módon oldottak meg?

Nitely bólintott.

- Egy bizonyosan. A Ruddigore.

- Ő ki légyen?

- Ruddigore egy helység neve. A főszereplőről kiderül, hogy Ő Ruddigore törvényes gonosz bárója, és természetesen átok ül rajta.

- Magától értetődően - mormolta Johns professzor, aki felismerte, hogy a gonosz bárókkal gyakorta megesik az ilyesmi, és még arra is hajlott, hogy jogosnak érezze az efféle büntetést.

- Az átok arra kényszerítette, hogy mindennap legalább egy gaztettet kövessen el. Amennyiben bűn nélkül telt volna el a nap, kínok kínja közt kellett meghalnia.

- Minő rettenet! - mormolta maga elé a lágyszívű Alice.

- Természetesen - folytatta Nitely senki sem ötölhet ki mindennap újabb gaztettet, hősünknek ezért leleményességéhez kellett folyamodnia, hogy kijátssza az átkot.

- Mily módon?

- Ekképp okoskodott: ha szántszándékkal megtagadja, hogy gaztettet kövessen el, saját cselekedetével kihívja maga ellen a halált. Más szavakkal, öngyilkosságot kísérel meg, az öngyilkosság pedig, természetesen, bűn - ekképp eleget tesz az átok szabta feltételeknek.

- Értem, értem... - mondta Johns professzor. - Gilbert nyilvánvalóan a problémák olyféle megoldásában hisz, hogy azokat okszerű végkifejletükig viszi tovább.

- Lehunyta a szemét, nemes homloka jól láthatóan kidülledt a benne hirtelen támadt számtalan heves gondolattól. Kipattintotta azokat.

- Nitely, öreg cimbora, mikor mutatták be A Varázslót?

- Ezernyolcszázhetvenhétben.

- Akkor ez a megoldás, drága barátom. Ezernyolcszázhetvenhétben a viktoriánus korral kellett szembenézni. A házasság intézményén nem szabadott gúnyolódni a színpadon. A cselekmény kedvéért nem lehetett komédia tárgyává tenni. A házasság szakrálisnak, spirituálisnak, szentségnek számított...

- Elég - szakította félbe Nitely - ebből a kitérőből! Mi jár a fejében?

- A házasság. Vegye feleségül a lán^, Nitely! Eskessen össze minden párt. egyszerre! Biztosra veszem, hogy ez lehetett Gilbert eredeti szándéka.

- De hát - hebegte Nitely, aki furcsán vonzónak találta az ötletet - pontosan ezt akarjuk elkerülni!

- Én aztán nem! - jelentette ki Alice kereken {noha ő maga nem volt kerek, épp ellenkezőleg, karcsú és kecses alakja mindenkit elbűvölt).

- Hát nem érti? - kérdezte Johns professzor. - Amint minden pár egybekelt, az amatogén princípium - mely házasokra nincs hatással - elveszíti az erejét felettük. Azok, akik a princípium nélkül is egymásba szerettek volna, szerelmesek maradnak; akik azonban nem, immár nem éreznek szerelmet, következésképp a frigy felbontásáért fognak folyamodni.

- Szentséges ég! - kiáltott fel Nitely. - Mily egyszerű! Hát persze! Gilbert nyilván ezt akarta, míg egy megrökönyödött impresszárió vagy színházigazgató... ahogy mondja, egy kontár... ki nem erőszakolta a változtatást.

- És működött? - kérdeztem. - Végtére is egészen határozottan állítottad, hogy a professzor szerint a házaspárok esetében a gátló hatás pusztán a házasságon kívüli kap...

- Működött! - felelte Nitely, ügyet sem vetve a megjegyzésemre. Egy könnycsepp reszketett szemhéján, de hogy az emlékek csalták-e elő, vagy az a tény, hogy immár a negyedik gin-tonikjánál tartott, nem tudtam megállapítani.

- Működött - mondta. - Alice-szel összeházasodtunk, és a házasságot szinte azonnal felbontottuk közös megegyezéssel, nyomásgyakorlásra hivatkozva. És mégis, egy harmadik személy állandó jelenlétének betudhatóan a nyomás gyakorlásának eshetősége, sajnos, lényegében nullára volt tehető. - Ismét felsóhajtott. - Mindenesetre Alice és Alexander nem sokkal később egybekelt, és tudomásom szerint, bizonyos ezzel járó eseményeknek köszönhetően, gyermeket várnak.

Tekintetét felemelte megmaradt italának mély zugaiból, majd hirtelen rémülten levegőért kapott.

- Jóságos ég! Már megint ő!

Riadtan felpillantottam. Az ajtóban halványkék ruhás látomás állt. Képzeljenek el, ha lennének olyan kedvesek, egy csókolni való, bűbájos arcot; egy szerelemre termett, szépséges testet.

- Nicholas! Várj! - kiáltott ide.

- Ő Alice? - érdeklődtem.

- Nem, nem... Ő egészen másvalaki, egy egészen más történet... De nem maradhatok.

Felállt, majd éveit és testsúlyát meghazudtoló fürgeséggel megindult az ablak felé. A kívánatosság női alakot öltött eszményképe alig valamivel kevésbé meghökkentő fürgeséggel követte őt.

Sajnálkozva és együtt érezve csóváltam a fejem. A szerencsétlen flótást nyilvánvalóan üldözték a szépség e csodálatos edényei, akik ilyen vagy olyan okból rajongó szerelemmel szerették őt. E szörnyű sors gondolatára magam is felhajtottam italomat, és eltűnődtem a furcsa tényen, hogy nekem soha nem kellett megküzdenem efféle nehézségekkel.

Erre a gondolatra pedig, bármily furcsán hangozzék is, szilajul új italt rendeltem, és szkatologikus[21] felkiáltás tolult - kéretlenül - az ajkamra.

Negyedíziglen

Tíz perccel dél előtt Sam Martén kikászálódott a taxiból, és szokás szerint egyik kezével az ajtót tartotta, a másikkal az aktatáskáját, a harmadikkal pedig a pénztárcájáért nyúlt. Mivel mindössze két keze volt, ezért nehéznek találta a feladatot, így, megint csak szokás szerint, a taxi ajtajának zöttyentette a térdét, ám amikor a lába az úttestre ért, még mindig hasztalanul tapogatózott a tárcája után.

A Madison Avenue forgalma lomhán araszolt mellette. Vánszorgó vörös kamion lassított le kelletlenül, majd indult tovább egyet csikordulva. amikor a lámpa zöldre váltott. Oldalán fehér felirat tájékoztatta a közönyös világot, hogy tulajdonosa az F. Lewkowitz és Fia Ruházati Nagykereskedés volt.

"Levkowitz" - szaladt át Martén agyán különösebb következmény nélkül, épp mielőtt végre előhalászta a pénztárcáját. Egy pillantást vetett a taxiórára, miközben a hóna alá csapta az aktatáskát. Egy-hatvanöt. amihez hozzájön még húsz cent borravaló, ha két egydollárost odaad, csak egy marad vésztartaléknak, így jobb, ha felvált egy ötöst.

- Rendben - mondta egy-nyolcvanötből kérek vissza, haver!

- Kösz - felelte a taxis gépies őszintétlenséggel, és kiszámolta a visszajárót. A három egydollárost Martén a tárcájába gyűrte, aztán elrakta a pénztárcát, felkapta az aktatáskát, és elkezdett keresztülnyomakodni a járdán áramló tömegen az épület üvegajtaja felé,

"Levkovich" - villant hirtelen az eszébe, és megtorpant. Egy járókelő lepattant a könyökéről.

- Elnézést... - motyogta Martén, és megint megindult az ajtó irányába.

Levkovich? A teherautón nem ez a felirat állt. A nevet Lewkowitznak lehetett olvasni, mint Lú-kou-ic. Miért gondolt mégis Levkovichra? Még ha nemrégiben tanult is németet az egyetemen, miért cserélte v-re a w-t, és honnan jött az ,,-ich" végződés?

Levkovich? Egy nyers vállvonással lerázta magáról az egészet. Ha esélyt ad neki, a végén még a fülébe mászik, mint egy Slágerparádéban játszott szám.

Koncentráljunk a munkára! Azért jött, hogy ezzel a Naylor nevű fickóval ebédeljen. Azért, hogy egy szerződésből haszonra tegyen szert, és elinduljon, huszonhárom évesen, az üzleti felemelkedés egyenletes útján, aminek köszönhetően tervei szerint két év múlva feleségül veheti Elizabethet, tíz éven belül pedig kertvárosi családapa lehet belőle.

Komor határozottsággal lépett be az előcsarnokba, megindult a felvonók sora felé, tekintete pedig végigszaladt a fehér betűs névjegyzéken.

Buta szokása volt, hogy elhaladtában szeretett rápillantani a szobaszámokra anélkül, hogy lelassított, vagy (isten ments!) megállt volna. Mivel semmi sem törte meg a lendületét - győzködte magát -, fenn tudta tartani annak látszatát, hogy oda tartozik, ismeri a járást, és ez fontosnak számított olyasvalaki számára, aki emberekkel foglalkozik.

A Kulin-ettát kellett keresnie, és szórakoztatónak találta a nevet. A cég kisebb konyhai gépek gyártására szakosodott, és férfias igyekezettel próbáltak karakteres, nőies és kacér nevet találni ehhez...

Tekintete egy pillanatra leragadt az M-eknél, aztán megindult felfelé, ahogy tovább haladt. Mandel, Lusk, Lippert Kiadóvállalat (két egész emelet), Lafkowitz, Ku-lin-etta. Ez volt az - az 1024-es. Tizedik emelet. Oké...

És ekkor végül mégis a földbe gyökerezett a lába, aztán kelletlen döbbenettel megfordult, visszament a névjegyzékhez, és úgy meredt rá, mintha most járna először a városban.

Lafkowitz?

Miféle helyesírás ez?

Feketén-fehéren ott állt. Lafkowitz, Henry J., 701. A-val. Ez így nem működik. Ez így értelmetlen.

Értelmetlen? Miért lenne értelmetlen? Még egyszer erőteljesen megrázta a fejét, mintha a ráereszkedett ködtől akarná megszabadítani. A pokolba is, mit érdekli őt, hogyan írják? Elfordult, dühösen összevonta a szemöldökét, és a felvonó ajtajához sietett, ami épp az orra előtt csukódott be, és ezzel teljesen felidegesítette.

Kinyílt egy másik ajtó, ő pedig gyorsan belépett. Aktatáskáját a hóna alá csapta, és megpróbált vidámnak és elevennek tűnni - a legjobb értelemben vett segédelőadónak. Jó benyomást kellett keltenie Alex Naylorban, akivel ez idáig kizárólag telefonon kommunikált. Ha közben Lewkowitzokon és Lafkowitzokon fog merengeni...

A felvonó hangtalanul megállt a hetediken. Ingujjas ifjú lépett ki, kezében egy íróasztalfiókra emlékeztető tárgyat egyensúlyozott, rajta három pohár kávé és három szendvics.

Ekkor, épp amint becsukódott volna a lift ajtaja, tejüvegre nyomott fekete felirat derengett fel előtte. Ez állt rajta: 701 - HENRY J. LEFKOWITZ - IMPORTŐR, és a szavakat összecsippentette a felvonó kérlelhetetlenül záródó ajtaja.

Martén izgatottan előrehajolt. Legszívesebben rögtön szólt volna: .Vigyen vissza a hetedikre!"

Ám mások is tartózkodtak a fülkében. És végtére is, semmi nem indokolta volna ezt.

Belül mégis bizsergető izgalmat érzett. A névjegyzék igenis hibás volt. A-val adta meg a nevet, nem pedig E-vel. Valami helyesen írni sem tudó irodaszolga eshetett neki a táblának egy csomagnyi kisbetűvel, és még ehhez is béna lehetett.

Lefkowitz. Így azonban még mindig nem stimmelt.

Megint a fejét csóválta. Kétszer is. Miért nem stimmel?

A felvonó megállt a tizediken, Martén pedig kiszállt.

A kulin-ettás Alex Naylorról kiderült, hogy ősz bozontú, pirospozsgás képű és széles mosolyú, nyers modorú, középkorú férfi. Tenyere száraznak és durvának hatott, üdvözlésképp keményen megszorította Martén kezét, miközben az őszinte barátság jeleként a vállára tette a bal kezét.

- Két perc, és az öné vagyok - mondta. - Mi lenne, ha itt, az épületben ebédelnénk? Kiváló az étterem, és dolgozik ott egy fiú, aki remek martinit kever. Elfogadhatónak hangzik?

- Jó lesz, jó lesz... - Martén némi lelkesedést préselt ki valamiképp kiapadt készleteiből.

Inkább tíz perc kellett, mint kettő, Martén pedig az idegen irodában téblábolók szokásos nyugtalanságával várakozott. A székek kárpitját bámulta és a szűkös kis zugot, ahol a fiatal és unott telefonkezelő dolgozott. A falon lógó képekre meredt, sőt még arra is tett egy lagymatag kísérletet, hogy belepillantson a közeli asztalon heverő szakmai folyóiratba.

Egyedül azzal nem foglalkozott, hogy Lev...

Nem is gondolt erre.

Az étterem valóban jónak bizonyult, vagyis jó lett volna, ha Martent épp semmi nem idegesíti. Szerencsére megszabadították annak terhétől, hogy neki kelljen továbbvinnie a társalgás fonalát. Naylor gyorsan és hangosan beszélt, gyakorlott tekintettel szaladt végig az étlapon, a bevert tojást ajánlotta húsos szalonnával, pirítóson, majd megjegyzést tett az időjárásra és a rettenetes forgalmi helyzetre.

Martén időnként megpróbálta visszazökkenteni magát, lerázni magáról a szórakozottság bolyhos rojtjait. Am a nyugtalanság mindannyiszor visszatért. Valami nem stimmelt. A névvel nem stimmelt valami. Megakadályozta abban, amit tennie kellett.

Minden erejét megfeszítve igyekezett keresztültörni az őrületen. A társalgást váratlan verbális bakugrással a huzalozásra terelte. Felelőtlenség volt tőle. Nem alapozta meg kellően a témát, az átmenet túlságosan hirtelennek tűnt.

Az ebéd viszont jó volt; lassan hozták a desszertet is, Naylor pedig barátságosan reagált.

Elismerte, hogy a jelenlegi elrendezéssel nem elégedett. Igen, már utánanézett Martén cégének, és tényleg úgy tűnt neki, hogy igen, van rá esély eléggé jó esély, szerinte, hogy...

Egy kéz érintette meg Naylor vállát, ahogy egy férfi elhaladt a széke mögött.

- Milyen a fiú, Alex?

Naylor felpillantott, széles mosolya mesterkélten villant.

- Szia, Lefk, hogy megy az üzlet?

- Nem panaszkodhatom. Még találkozunk a... - Beleveszett a messzeségbe.

Martén nem figyelt. Érezte, hogy térde megremeg, ahogy félig felemelkedett székéből.

- Ki volt az a férfi? - kérdezte felindultan. Érdeklődése sokkal sürgetőbbnek hangzott, mint amilyennek szánta.

- Kicsoda? Lefk? Jerry Lefkovitz. Ismeri talán? - Naylor hűvös meghökkenéssel meredt ebédlő társára.

- Nem. Hogy írják a nevét?

- L-E-F-K-O-V-I-T-Z-nak. azt hiszem. Miért?

- V-vel?

- F... Ó, azt hiszem, van benne egy V is! - Eddigre eltűnt szinte minden jóindulat Naylor tekintetéből.

Martén nem hagyta annyiban.

- Dolgozik egy Lefkowitz az épületben. W-vel. Ismeri? Lef-KÁU-ic.

- Vagy úgy?

-A 701-es szobában. Ő lenne az?

- Jerry nem ebben az épületben dolgozik. Szemben van egy irodája, az utca túloldalán. Ezt a másikat nem ismerem. Elég nagy ez az épület, tudja... Nem kísérek figyelemmel mindenkit benne. Egyébként mi ez az egész?

Martén megrázta a fejét, és visszaült. Elképzelni sem tudta, egyébként mi ez az egész. Vagy ha mégis tudta, nem volt mersze elmagyarázni. Mondhatta volna talán, hogy: "Ma mindenféle Lefkowitzok üldöznek mindenfelé..."

- A huzalozásról beszéltünk épp - mondta.

- Igen - válaszolta Naylor. - Amint említettem már, számításba vettük az ön cégét. Tudja, még meg kell vitatnom a termelésért felelős fiúkkal. Értesíteni fogjuk a döntésről.

- Rendben - mondta Martén végtelenül leverten. Naylor nem fogja értesíteni. Az egésznek befellegzett

És mégis, a levertségen túl és attól eltekintve sem szűnt meg a nyugtalanító érzés,

A pokolba Naylorral! Martén csak annyit akart, hogy végezzen már és végre elintézhesse. (Mit intézhessen el? De a kérdés csupán suttogásnak hatott. Bármi is vonta kérdőre odabent, egyre erőtlenebbé vált, lassan elhalt...)

Az ebéd lassan a vége felé közeledett. Noha rég nem látott barátok módjára köszöntötték egymást, idegenekként váltak el.

Martén kizárólag megkönnyebbülést érzett.

Lüktető pulzussal távozott, keresztülfurakodva az asztalok között, ki a kísértetjárta épületből a kísértetjárta utcára.

Kísértetjárta? A Madison Avenue egy kora őszi délután, 1 óra 20-kor, miközben ragyogón süt a nap, s tízezer férfi és nő nyüzsgi be a hosszú, egyenes utcát?

Martén mégis érzékelte a kísértetjárást. A hóna alá csapta aktatáskáját, és kétségbeesetten elindult észak felé. A normalitás utolsó sóhaja még figyelmeztette, hogy három órakor találkozója lesz a 36. utcában. Nem érdekes. Megindult a belváros irányába. Északra.

Az 54. utcánál átsétált a Madison másik oldalára, és nyugatnak fordult, majd hirtelen megtorpant, és felpillantott.

Az ablakban, a második emeleten tábla állt. Tisztán kivette a betűket: A. S. LEFKOWICH, MÉRLEGKÉPES KÖNYVELŐ.

F-fel és OW-val írta, de ez volt az első "ich"-re végződő, amivel találkozott. Az első. Egyre közelebb került. Megint északnak fordult az Ötödik sugárúton, egy valótlan város valótlan utcáin, már zihált az üldözés hevében, miközben a tömeg fokozatosan elenyészett körülötte.

Az egyik földszinti ablakban táblára lett figyelmes: DR. M. R. LEFKOWICZ.

Egy édességbolt kirakatán kicsi aranyfüst félkörben: JACOB LEVKOW

..Fél név! - állapította meg magában vadul. - Miért zargat egy fél névvel?"

Az utcák mostanra kiürültek, és csupán a Lafkowitzok, Levkowitzok, Lefkowiczok klánjának tagjai tűntek ki a vákuumból.

Halványan felderengett tudatában a festett, mozdulatlan zöldben kirajzolódó park. Nyugatnak fordult. Szeme sarkából egy újságlapot látott lobogni, az egyedüli mozgást egy halott világban. Irányt változtatott, lehajolt, és anélkül, hogy lassított volna léptei tempóján, felkapta az újságot.

Jiddis nyelven íródott, egyetlen kettészakadt oldal.

Nem tudta elolvasni. Nem tudta kisilabizálni az elmosódott héber karaktereket, és akkor sem értette volna a szavakat, ha tökéletesen olvashatóak lettek volna. Az egyik szó azonban kivehető maradt. Sötét betűi élesen kirajzolódtak az oldal közepén, az utolsó betűtalpig tiszta kórvonalakkal. Es azt olvashatta ki belőle, hogy Lefkovitsch, tudta, és ahogy magában kimondta a szót, a második szó tagra helyezte a hangsúlyt: Lef-KO-vics.

Hagyta elsodródni a lapot, és belépett az üres parkba.

A fák mozdulatlanul álltak, a levelek különös, függő helyzetben lógtak. A napfény holt teherként nehezedett rá, és nem adott meleget.

Futott, de nem verte fel a port, és a fűcsomó, amelyre rátaposott, nem hajlott meg.

És az egyik padon egy apóka üldögélt, az egyetlen ember az elhagyatott parkban. Sötét filcsapkát viselt, ellenzője leárnyékolta a szemét. Alóla őszülő hajfürtök türemkedtek elő. Őszes szakálla durva szövető zakójának legfelső gombjáig ért. Kopott nadrágja foltozott volt, és mindkét elnyűtt, formátlan cipője köré zsákvászon csíkot csavart.

Martén megállt. Nehezen vett lélegzetet. Mindössze egy szót tudott kinyögni, amivel kérdését feltette:

- Levkovich?

Csak állt ott, miközben az apóka felemelkedett ültéből; vén, barna szemével fürkészte őt.

- Martén! - sóhajtotta. - Sámuel Martén! Hát eljöttél! - Szavai úgy hatottak, akár a kétszeri expozíció, mivel az angol mögül Martén egy idegen nyelv alig hallható sóhaját vélte kihallani. A "Sámuel" mögött a "Schmu-el" hangtalan árnya lebegett.

Az apóka feléje nyújtotta durva, eres kezét, aztán visszahúzta, mintha félt volna megérinteni őt.

- Régóta kereslek, de oly rengeteg ember lakik eme eljövendő város pusztaságában. Oly rengeteg Martin és Martiné és Morton és Merton. Végül megpihentem, amikor zöldre bukkantam, de csupán egy pillanatra - nem követhetem cl a hitvesztes bűnét. Aztán eljöttél.

- Én vagyok az - mondta Martén, és tudta, hogy valóban ő az. - Maga pedig Phinehas Levkovich. Miért vagyunk itt?

- Phinehas ben Jehudah-nak hívnak, a Levkovich nevet cári ukázra kaptuk, aki mindenkinek családnevet rendelt. És azért vagyunk itt – folytatta, mert imádkoztam. Amikor megvénültem, egyetlen lányom, időskoromban született gyermekem, Leah Amerikába költözött a férjével, a régi korbácscsapásokat hátrahagyta az új reményében. És meghaltak a fiaim, Sarah pedig, szívem párja már régóta halott volt, és egyedül maradtam. És eljött az ideje, hogy én is meghaljak. De azóta nem láttam Leah-t, hogy a messzi országba költözött, és hallani is csupán ritkán hallottam felőle. Lelkem arra vágyott, hogy láthassam a tőle született fiakat, a sarjaimat; a fiakat, akikben a lelkem tovább élhet, és így nem kell elpusztulnia.

Egyenletesen beszélt, szavai mögül egy ősi nyelv méltóságteljes hömpölygésének hangtalan árnya érződött ki.

- És imám meghallgattatott, és két órát kaptam, hogy találkozhassam az új földön és új korban született első fiúval a leszámlázottaim közül. Leányom leánya leányának fia. tehát rád találtam e város tündöklésének közepette?

- De mire kellett a keresés? Miért nem hozott össze minket azonnal?

- Mert a keresés reménye boldoggá tesz - felelte ragyogó arccal az apóka ahogy a rátalálás öröme is. Két órát kaptam, amíg kereshetek, két órát, amíg rád találhatok... és íme, itt vagy, én pedig megleltem, amit korábban nem kerestem az életben... - Hangja vénnek, simogatónak érződött. - Minden rendben veled, fiam?

- Minden rendben, atyám, most, hogy reád leltem - felelte Martén, és térdre esett.

- Áldj meg, atyám, hogy életem minden napján minden rendben legyen velem és a leánnyal is, kit hitvesemül fogadni óhajtok, és a kicsinyekkel is, akik a magomból és a te magodból születnek majd!

Érezte, hogy az agg kéz könnyeden megérinti, és csak a hangtalan suttogás maradt.

Martén felállt. Az apóka sóvárgón mélyesztette szemébe a tekintetét. Lehetséges, hogy lassan elhomályosul?

- Immár békében térek meg atyáimhoz, fiam - mondta az apóka, és Martén egyedül maradt az üres parkban.

Egyetlen pillanat alatt újraindult a mozgás, a nap folytatta megszakított feladatát, megint feltámadt a szél, és az érzékelésnek ebben az egyetlen pillanatában minden visszacsúszott...

Tíz perccel dél előtt Sam Martén kikászálódott a taxiból, és hasztalanul tapogatózott a tárcája után.

Vánszorgó vörös kamion lassított le, majd továbbindult. Oldalán fehér felírat: F. Lewkowitz és Fia Ruházati Nagykereskedés.

Martén észre sem vette. Valamiképp mégis úgy érezte, hogy minden rendben lesz vele. Valamiképp, ahogy még sohasem, tudta ezt...

Mit neveznek szerelemnek?

- De hisz ez két különböző fajta! - mondta Garm kapitány alaposan szemügyre véve az alattuk keringő bolygóról felhozott lényeket. Látószervét maximális élességre állította, úgy hogy kidülledt. A felette lévő színhártya sebesen villogott.

Botaxot kellemes melegség öntötte el, hogy újra a színes fényjelzéseket figyelheti. Hónapokat töltött el a bolygón, egy kémlelőfülkében, s igyekezett megfejteni a bennszülöttek által kibocsátott, árnyalt hanghullámok rejtélyét. A fényjelek útján való érintkezés már-már azt az érzést ébresztette benne, mintha otthon volna, a tejútrendszer távoli Perseus körzetében.

- Nem két különböző fajta - jelentette ki hanem ugyanannak a fajtának két formája.

- Ostobaság, egészen különbözőknek látszanak! Hála az Entitásnak, kissé hasonlítanak a perseusbeliekhez, nem olyan undorító a külsejük, mint sok-sok más idegen formának. Ésszerű alakjuk, felismerhető végtagjaik vannak. De színhártyájuk nincs. Beszélni tudnak?

- Igen, kapitány úr. - Botax megengedett magának egy diszkréten helytelenítő prizmás közjátékot. - A részleteket megtalálja a jelentésemben. Ezek a lények torkuk és szájuk segítségével bonyolult, köhögéshez hasonló hanghullámokat bocsátanak ki. Megtanultam utánozni őket. - Csendes büszkeséget érzett. - Nem volt gyerekjáték!

- Csodálom, hogy nem fordul fel a gyomrom tőle! Szóval, ez a magyarázata, miért van lapos szemük, s miért nem tudják kinyújtani Őket. Ha nem színekkel beszélnek, akkor ez a szemet jóformán feleslegessé teszi. De mondja, miért ragaszkodik ahhoz, hogy ez egy és ugyanaz a fajta? A bal oldali kisebb, és az indái, vagy akármik is azok, hosszabbak, s a testének arányai is mások. Domborodik ott, ahol a másik lapos. Ezek élnek?

- Igen, kapitány úr, csak pillanatnyilag nincsenek öntudatnál. Pszichokezelést kaptak, hogy ne féljenek, s így könnyebben lehessen tanulmányozni Őket.

- De érdemese egyáltalán tanulmányozni őket? Már így is le vagyunk maradva, s még legalább öt ennél fontosabb bolygót kell átvizsgálnunk és felderítenünk. Az idősztázis-egység fenntartása költséges dolog; jobb volna, ha visszaküldeném Őket, és mennénk tovább...

Erre Botax nedves, nyurga teste az aggodalomtól rezegni kezdett. Cső alakú nyelvét kiöltötte, felfelé görbítette, lapos orra fölé, ugyanakkor szemét beszippantotta. Háromujjas, kifelé szélesedő kezével tagadó mozdulatot tett, s eközben beszéde mélyvörös színt öltött.

- Az Entitás óvjon ettől minket, kapitány úr! Ennél fontosabb bolygó nincs is a világon. Meglehet, hogy rendkívül válságos helyzettel állunk szemben, s hogy ezek a lények a legveszedelmesebb életformák az egész tejútrendszerben, éppen azért, mert két formájuk van.

- Nem értem, miről beszél.

- Azt a feladatot kaptam, kapitány úr, hogy tanulmányozzam ezt a bolygót. S igen nehéz feladat volt, mert ez a bolygó a maga nemében egyedülálló. Olyannyira egyedülálló, hogy még most sem értem minden sajátságát. Ezen a bolygón például úgyszólván minden élőlénynek két formája van. Nekünk erre nincsenek szavaink, de még fogalmaink sem. Csak mint első és második formáról beszélhetek róluk. Vagy az ő hangjaikkal élve azt mondhatom, a kisebbik "nőstény", ez a nagyobbik meg "hím". Amiből látható, hogy e lények maguk is tisztában vannak a különbséggel.

- Micsoda undorító érintkezési mód! - borzongott a kapitány.

- És a kicsinyek létrehozása érdekében a két formának együtt kell működnie.

A kapitány, aki eddig előrehajolva, érdeklődéssel vegyes undorral vizsgálgatta a

példányokat, most hirtelen kiegyenesedett.

- Együtt kell működniük? Hát ez meg miféle zöldség? Nincs az életnek alapvetőbb sajátsága annál, mint hogy minden élőlény önmagával való legbensőségesebb kapcsolat útján hozza létre kicsinyeit. Mi másért érdemes élni?

- Itt az egyik forma hozza létre az életet de a másiknak együtt kell vele működnie.

- Hogyan?

- Ezt nehéz megállapítani. Ez valami igen intim dolog, s bár átkutattam a rendelkezésre álló irodalmi műfajokat, pontos és részletes leírást sehol sem találtam róla. De sikerült ésszerű következtetéseket levonnom.

Garm a fejét rázta.

- Nevetséges! - A bimbózás a legszentebb és a legintimebb funkció a világon. Tíz-és tízezer bolygón mindenütt egyformán. Ahogy Levuline, a nagy fotóbárd mondta: "Bimbózáskor, bimbózáskor, édes, gyönyörű bimbózáskor, midőn..."

- Félreérti a dolgot, kapitány úr. Ez a formák közti együttműködés valahogyan, nem tudom pontosan, hogyan, a gének keveredését és átalakulását teremti meg. Olyan módszer, amelynek révén minden egyes nemzedékben a jellegzetességek új kombinációi jönnek létre. A variációk megsokszorozódnak, a módosult gének szinte egyik percről a másikra alakot öltenek, szemben a szokásos bimbózó rendszerrel, ahol előbb évezredek is elmúlhatnak.

- Ez azt jelenti, hogy az egyik egyén génjei a másiknak a génjeivel kombinálódnak? Tudja-e, hogy ez a sejtfiziológia elveinek tükrében milyen nevetséges állítás?

- És mégis így keli lennie - mondta Botax a kapitány kidülledt szemének pillantásától idegesen. - Az evolúció itt meggyorsult. Ezen a bolygón a fajták beláthatatlan sokasága él. A feltevések szerint egynegyed millió különféle lény létezik.

- Tán egy negyed tucat! Ne fogadja el fenntartás nélkül a bennszülött irodalom állításait!

- Tucatjával láttam gyökeresen különböző fajtákat, méghozzá egy egészen kis területen. Én mondom önnek, kapitány úr, ha ezeknek csak egy kis időt engedünk, olyan értelmes lényekké fejlődnek, amelyek elég erősek lesznek ahhoz, hogy az egész tejútrendszert uralmuk alá hajtsák.

- Bizonyítsa be, nyomozó, hogy az az említett együttműködés valóban létezik, s aztán majd megfontolom az állításait. De ha nem tudja bebizonyítani, akkor mindezt a képzelgést nevetségesnek minősítem, s megyünk tovább.

- Be tudom bizonyítani. - Botax fényjelei erős sárgászöldbe váltottak át. - E bolygó lényei még más szempontból is egyedülállóak. Előre látják jövőbeli fejlődésüket, valószínűleg azért, mert hisznek abban a gyors változásban, amelyet végül is állandóan maguk előtt látnak. Így aztán egy olyan irodalmi műfajban lelik örömüket, amelynek tárgya többek közt az űrutazás, holott a valóságban odáig még nem jutottak el. Ennek az irodalmi műfajnak nevét "sci-fi"-nek fordítottam le. Mármost én csaknem kizárólag sci-fiket olvastam, mert úgy gondoltam, hogy az álmaikban és képzelgéseikben leleplezik önmagukat s azt a veszélyt, amit számunkra jelentenek. És e sci-fik alapján állapítottam meg a formák közti együttműködés módszerét.

- Ezt hogyan csinálta?

- Ezen a bolygón van egy folyóirat, amely olykor ugyan sci-fit is közöl, de egyébként csaknem kizárólag ennek az együttműködésnek különféle formáival foglalkozik. Nem beszél róluk egészen nyíltan, ami persze bosszantó, mindig csali célozgat. A folyóirat neve, amennyire ezt fényjelekkel ki tudom fejezni: Playboy. A lap szerkesztőjét, gondolom, semmi más nem érdekli, csak a formák közti együttműködés, s azt olyan rendszeres és tudományos buzgalommal kutatja, amely egyenesen tiszteletre méltó. A sci-fiben is megtalálta az együttműködés leírásának különböző példáit, s én ennek a folyóiratnak az anyagát tettem vezérfonalammá. A leközölt történetekből tudtam meg, hogyan lehet ezt az együttműködést létrehozni. És ha majd ez az együttműködés itt lejátszódik, s a kicsinyek az ön szeme láttára létrejönnek, akkor kérem, kapitány úr, adjon utasítást, hogy ebből a bolygóból egy atomot se hagyjanak meg.

- Jó, jó... - mondta fáradtan Garm kapitány. - Élessze fel őket. s tegye, amit tenni akar, de gyorsan!

Marge Skidmore hirtelen pontosan tudta, hol van. Világosan emlékezett rá, hogy alkonyaikor a magasvasút állomásán várakozott. Az állomás úgyszólván üres volt, csupán egy ember állt a közelében s egy másik a peron túlsó végén. És ekkor meghallotta a közeledő vonat távoli dübörgését.

Majd egy villanást látott, úgy érezte, az egész belseje tótágast áll, s valamilyen bizonytalan látomása támadt: egy nyurga teremtmény bukkant fel, nyálka csepegett róla. Aztán mintha valami a magasba rántotta volna, s most...

- Úristen! - mondta megborzongva. - Még mindig itt van! És ott egy másik is!

Undorodott, de nem félt. Szinte büszke volt, hogy nem érez semmi félelmet. A

mellette álló férfi, aki ugyanolyan nyugodtan viselkedett, mint ő, s akinek fején még mindig egy viharvert puhakalap ült, ugyanaz a férfi volt, aki az imént a peronon a közelében állt.

- Magát is elkapták? - kérdezte. - És kit még'?

Charlie Grimwold ernyedtnek, súlyosnak érezte magát. Megpróbálta felemelni a kezét, hogy levegye kalapját, és lesimítsa ritkás haját, amely felfelé ágaskodott, de nem borította be egészen a fejbőrét. Kiderült, hogy csak nehezen tud mozogni valamilyen rugalmas, de egyre merevedő ellenállással szemben. Leejtette kezét, és mogorván nézett a vele szemben álló, keskeny arcú nőre. "Körülbelül harmincöt éves lehet - gondolta haja szép, ruhája elegáns..." De Grimwold mégis elkívánkozott innen, s ezen mit sem változtatott, hogy nincs egyedül, hogy egy nővel van.

- Nem tudom, asszonyom - válaszolta. - Csak ott álltam az állomás peronján.

- Én is.

- És akkor egy villanást láttam. Hallani semmit se hallottam. Most meg itt vagyok. Ezek bizonyára a Marsról, a Vénuszról vagy valami hasonló helyről jöttek.

Marge hevesen bólintott.

- Én is így gondolom. Vajon ez egy repülő csészealj? Mondja, maga fél?

- Furcsa, de nem félek. Talán meghibbantam, mert másképp félnék.

- Fura. Én sem félek. Úristen, itt jön az egyik! Ha hozzám nyúl, én sikoltok! Nézze azokat a tekergőző kezeket! És azt a ráncos bőrt, csupa nyálka! Hányni tudnék tőle!

Botax óvatosan közeledett. Reszelős, rikácsoló hangon szólalt meg, csak ennyire tudta utánozni a bennszülöttek beszédét.

- Lények! - mondta. - Nem bántjuk magukat. De kérjük, tegyék meg nekünk azt a szívességet, hogy együttműködnek!

- Jé, ez beszél! - csodálkozott Charlie. - Mit akar azzal mondani, hogy együttműködni?

- Maguk ketten, egymással - válaszolta Botax.

- Ó! - Charlie Marge-ra nézett. - Érti, hogy mit akar, asszonyom?

- Fogalmam sincs róla - válaszolta az asszony gőgösen.

- Úgy értem... - mondta Botax, és itt egy rövid szót használt, amelyet egyszer hal* lőtt a szóban forgó folyamat szinonimájaként alkalmazni.

Marge elpirult.

- Micsoda?! - sikoltotta élesen, ahogy csak kifért a torkán.

Botax és Garm kapitány a testük közepére szorították kezüket, hogy eltakarják e hangerő hatására kínosan remegő hallóhártyáikat.

Marge gyorsan, már-már összefüggéstelenül folytatta:

- Még mit nem! Ide figyeljen, én férjes asszony vagyok! Ha Ed itt volna, majd hallanának tőle egyet-mást! És maga meg, főokos - a rugalmas ellenállást leküzdve Charlie felé tekerte testét bárki legyen is, ha netán azt gondolná...

- De kérem, asszonyom! - mentegetőzött elkeseredve Charlie. - Ez nem az én szemetemen termett! Távol álljon tőlem, hogy egy hölgyet elutasítsak, de én is házas vagyok. Három gyerekem van. Ide figyeljen...

- Mi történik itt, Botax nyomozó? - kérdezte Garm kapitány. - Ez a ricsaj kibírhatatlan.

- Ez igen bonyolult szertartás - válaszolta Botax, és zavarának jeléül egy rövid bíborfényt villantott fel. - Eleinte mindig vonakodnak. De ez fokozza aztán az eredményt. A kezdeti állapot után a bőrüket le kell venniük.

- Meg kell nyúzni őket?

- Nem szó szerinti értelemben. Ezek csak amolyan mesterséges bőrök, amelyeket fájdalommentesen le lehet és le is kell venni. Különösen a kisebbik formának.

- Rendben van. Akkor mondja neki, hogy vegye le a bőreit! Ez igazán nem valami kellemes dolog, Botax!

- Szerintem nem volna jó, ha én szólnék a kisebbik formának, hogy vegye le bőreit. Inkább figyeljük csak a szertartást. Olvastam egyes részleteket, olyan űrutazási történetekből, amelyeket az a Playboy nevű folyóirat nagyon megdicsért. Ezekben a történetekben a bőröket erőszakkal távolítják el. Itt van például egy ilyen eset leírása: "Rángatni kezdte a lány ruháját, már-már letépte karcsú testéről. Egy pillanatra az arcán érezte a lány félig lemeztelenített meleg, kemény melleit..." És így tovább. A letépés, az erőszakos eltávolítás, mint látja, serkentőként hat.

- Mell? - kérdezte a kapitány. - Nem ismerem fel ezt a fényjelet.

- Én találtam ki a fogalom kifejezésére. A kisebbik forma felső testének domborulataira vonatkozik.

- Értem. Hát akkor szóljon a nagyobbiknak, hogy tépje le a kisebbik bőreit! Micsoda undorító dolog ez!

Botax Charlie-hoz fordult.

- Tépje le, kérem, uram, a lány ruháját a karcsú testéről! Fellazítom az erőteret, hogy megtehesse.

Marge szeme tágra nyílt, fellángoló dühében Charlie felé tekergőzött.

- Ne merészelje! Ne merészeljen hozzám nyúlni, piszkos szoknyavadász!

- Én? - siránkozott Charlie. - Ez az egész nem az én szemetemen termett! Azt hiszi, én csak úgy nekiesem a nőknek, s letépem a ruhájukat? Hallja maga - fordult oda Botaxhoz -, nekem feleségem és három gyerekem van! Ha az asszony megtudja, hogy ruhákat tépdesek, beveri a fejem! Tudja, mit csinál a feleségem, ha csak ránézek egy nőre? Ide figyeljen...

- Még mindig vonakodik? - kérdezte türelmetlenül a kapitány.

- Úgy látszik - válaszolta Botax. - Talán az ismeretlen környezet teszi, hogy az együttműködésnek ez a fázisa tovább tart, mint általában. Ez, tudom, kényelmetlen az ön számára, kapitány úr, hát a szertartásnak ezt a részét majd magam hajtom végre. Az űrhajózási történetekben gyakran előfordul, hogy ezt a feladatot idegen bolygóbeli lények hajtják végre. Itt például - folytatta a jegyzetei közt lapozgatva, mígnem megtalálta a keresett helyet - leírnak egy ilyen rendkívül csúnya idegen fajtát. Ezeknek a lényeknek, tudja, igen ostoba nézeteik vannak. El se tudják képzelni, hogy létezzenek olyan vonzó lények is, mint mi, akiknek finom nyálka borítja a testét.

- Olvassa már! - mondta a kapitány. - Ne piszmogjon annyit!

- Igenis, kapitány úr! Azt mondja itt, hogy az idegen lény "odalépett a lányhoz, aki hisztérikusan sikoltozni kezdett. A szörnyeteg átölelte, karmai vakon martak belé, rongyokban szaggatták le róla ruháját". A bennszülött lény, mint látja, sikoltozik, mert lázba hozza, hogy a másik lehúzza róla a bőreit.

- Hát altkor rajta, Botax, húzza le róla a bőröket! De semmi sikoltozás! Már úgyis remeg az egész testem ezektől a hanghullámoktól...

- Ha nincs ellenére... - szólt oda Botax udvariasan Marge-nak.

Egyik lapos ujjával olyan mozdulatot tett, mintha bele akarná akasztani a ruha nyakába.

Marge kétségbeesetten rángatózott.

- Ne nyúljon hozzám! Ne nyúljon hozzám! Összevissza nyálkáz! Ide figyeljen, ez a ruha 24 dollár 95 centbe került. Menjen innen, maga szörnyeteg! Micsoda szeme van! - Lihegve, kétségbeesetten igyekezett elkerülni az idegen lény tapogatózó kezét. - Micsoda nyálkás, dülledtszemű szörnyeteg! Leveszem magamtól, hallja-e, csak ne nyúljon hozzám azzal a nyálkás kezével, az isten szerelmére! - A cipzárral babrált, de közben felfortyanva odaszólt Charlie-nak:

- Ne merjen idenézni!

Charlie lemondón vállat vont. és behunyta szemét. Az asszony kilépett a ruhájából.

- No, meg van elégedve?

Garm kapitány ujjai tekergőztek az undortól.

- Ezt hívják mellnek? S az a másik lény miért fordítja el a fejét?

- Vonakodik. Vonakodik... - válaszolta Botax. - És különben is, a melle még mindig be van takarva. A többi bőrt is le kell húzni. A meztelen mell igen erős serkentő. Mindig elefántcsont gömböcskének, fehér halmocskának vagy valami más ehhez hasonlónak írják le. Vannak itt rajzaim, vizuális ábrázolásaim az űrhajózási képeslapok címoldalairól. Ha megnézi őket, látni fogja, hogy mindegyiken van egy. egy ilyen lény, többé-kevésbé meztelen mellel.

A kapitány elgondolkozva nézett a képekről Marge-ra, majd újból a képekre.

- Mi az az elefántcsont?

- Ezt a fényjelet is én ötlöttem ki. Ez a bolygón élő egyik alacsony értelmű, nagy testű lény agyarának anyaga.

- Aha! - mondta Garm kapitány, és elégedettségében pasztellzöld színbe váltott át. - Most már értem. Ez a kisebbik lény valamilyen harci szektához tartozik, s ezek az agyarai, amellyel agyoncsapja az ellenséget.

- Nem, dehogyis! Ezek, mint olvastam, egészen puhák. - Botax kis barna keze a vita tárgya felé lendült, mire Marge felsikoltott, és félrehúzódott.

- Hát akkor mi a rendeltetésük?

- Azt hiszem - válaszolta Botax habozva -, ezekkel táplálják a kicsinyeiket.

- A kicsinyek megeszik ezeket? - kérdezte a kapitány szemmel látható undorral.

- Nem egészen. Ezek a dolgok valamilyen folyadékot bocsátanak ki, s a kicsinyek ezt isszák.

- Egy eleven testből származó folyadékot isznak? Brr! - A kapitány mindhárom kezével betakarta fejét. Segítségül hívott középső kezét egy hüvelyből húzta elő, méghozzá olyan gyorsan, hogy csaknem leütötte vele Botaxot.

- Háromkezű, dülledt szemű, nyálkás szörnyeteg! - borzongott Marge.

- Jól mondja - helyeselt Charlie.

- Maga csak tartsa csukva a szemét!

- De kérem, asszonyom! Igazán nem akarok odanézni.

Botax újból közelebb lépett Marge-hoz.

- Asszonyom, hajlandó volna levenni a többit is?

Marge, amennyire csak tudott, kiegyenesedett a testét körülszorító erőtérben.

- Nem! Soha!

- Ha akarja, én majd leveszem.

- Ne nyúljon hozzám! Az isten szerelmére, ne nyúljon hozzám! Nézze csak, milyen nyálkás! Jól van, majd én leveszem... - Halkan motyogott magában, s közben egy dühös pillantást küldött Charlie felé.

- Semmi sem történik - mondta elégedetlenül a kapitány. - Ez, úgy látszik, tökéletlen példány

Botax úgy érezte, a teljesítményét ócsárolják.

- Két tökéletes példányt hoztam. Mi kifogása van ellenük?

- A mellei nem gömböcskék. Én tudom, mik azok a gömböcskék, s azokon a képeken, amelyeket mutatott nekem, valóban gömböcskék vannak. Jókora gömböcskék. Ezen a lényen pedig csak petyhüdt, lapos lebernyegek vannak. És amellett részben elszíntelenedett lebernyegek.

- Ugyan! - mondta Botax. - Vannak bizonyos természetes variációk. Majd mindjárt megkérdezem magától a lénytől. - Marge-hoz fordult. - Mondja, asszonyom, a maga melle nem tökéletes?

Marge tágra nyitotta szemét, hosszú pillanatokig hiábavalóan viaskodott, hogy szavakat találjon, csak levegő után kapkodott.

- Ez több a soknál! - nyögte ki végül. - Lehet, hogy nem vagyok Gina Lollobrigida vagy Anita Ekberg, de a testemnek nincs semmi hibája! Ó. ha Ed itt volna! - Charlie-hoz fordult. - Ide figyeljen, mondja meg ennek a dülledt szemű, nyálkás valaminek, hogy az alakom tökéletes!

- Hölgyem! - válaszolta Charlie halkan. - Ne feledje el, hogy én nem nézek oda!

- Persze, nem néz ide! De már eleget kukucskált, s így akár ki is nyithatja azt a csipás szemét, s kiállhat egy hölgy mellett, ha csak egy icipicit is úriember! Bár valószínűleg nem az.

- Én ugyan - mondta Charlie, és Marge-ra sandított, aki kihasználta ezt az alkalmat, hogy mély lélegzetet vegyen, és kihúzza magát - nem szeretek ilyen kényes ügyekbe belekeveredni, de azt hiszem, asszonyom, hogy ön tökéletesen megfelel a kívánalmaknak.

- Csak azt hiszi? Maga talán vak? Engem lánykoromban, ha nem tudná, kis híján Miss Brooklynnak választottak, és csupán a csípőm miatt estem ki, nem pedig a m...

- Jól van, jól van! - mondta Charlie, - A mellei gyönyörűek. Becsületszavamra!

- Erőteljesen bólintott Botax felé. - Teljesen rendben lévők. Nem vagyok nagy szakértő, de szerintem teljesen rendben lévők.

Marge megnyugodott.

Botax is megkönnyebbült. Garm kapitányhoz fordult.

- A nagyobbik már érdeklődést mutat, kapitány úr. A serkentő hat. Most a végső mozzanat következik.

-• És az micsoda?

- Erre, kapitány úr, nem találtam fényjelet. Lényegében abból áll, hogy az egyik forma a beszélő-és evőszervét a másik forma hasonló szervére helyezi. És erre a folyamatra is kiötlöttem egy fényjelet, éspedig ezt: csók.

- Hát ennek az undorító dolognak már sosem lesz vége?! - nyögött fel a kapitány.

- Ez a csúcspontja az egésznek. Valamennyi történetben az olvasható, hogy ezek a formák a bőrök erőszakos lehúzása után végtagjaikkal megragadják egymást, és

- hogy a leggyakrabban használt kifejezéssel fordítsam - vadul égő csókokat váltanak. íme, egy találomra kiragadott példa: "A fiú átölelte a lányt, mohó száját az ajkára nyomta..."

- Talán az egyik lény megeszi a másikat - tűnődött a kapitány.

- Dehogyis! - vágta rá türelmetlenül Botax. - Ezek égő csókok.

- Mi az, hogy égő? Tűz keletkezik?

- Nem szó szerinti értelemben. Ez a kifejezés, gondolom, azt jelenti, hogy a hőmérsékletük megemelkedik. Minél magasabb a hőmérséklet, annál biztosabb, hogy kicsinyeket hoznak létre. Most, hogy a nagyobbik forma már kellőképpen lázban van, csak a száját kell a másikéra helyeznie ahhoz, hogy kicsinyeket hozzanak létre. Enélkül nem születnek kicsinyek. Ez az az említett együttműködés.

- Ennyi az egész? Ez a... - A kapitány úgy tett, mintha össze akarná érinteni kezeit, de arra nem tudta rászánni magát, hogy e gondolatot fényjellel is kifejezze.

- Igen. ennyi az egész - válaszolta Botax. - Egyetlen történetben, még a Playboy történeteiben sem találtam a kicsinyek létrehozásánál más fizikai tevékenységre vonatkozó leírást. Olykor előfordul, hogy a történetben a csókolózás után kis csillag alakú jelekkel egy sor következik, de azt hiszem, ez csupán a csókolózás folytatását jelzi. Minden csillag egy csókot jelent, vagyis hogy sok kicsinyt akarnak létrehozni.

- Most itt egy is teljesen elég lesz!

- Igenis, kapitány úr!

- Uram - mondta Botax komoly, érthető hangon -, volna szíves megcsókolni ezt a hölgyet?

- De hisz meg se tudok mozdulni! - válaszolta Charlie,

- Kiszabadítom.

- A hölgynek ez nem fog tetszeni!

- Erre mérget vehet! Maga csak maradjon ott, ahol van! - fortyant fel Marge.

- Szívesen megtenném, hölgyem, csak az a kérdés, mit tesznek, ha nem fogadok szót. Nem szeretném felingerelni őket. Talán az volna a legjobb, ha egy icipicit megpuszilnám.

Marge habozott, belátta, hogy Charlie óvatossága indokolt.

- Na, jól van... De semmi figurázás! Nem vagyok hozzászokva, hogy csak így leálljak mindenféle jöttmenttel!

- Tudom, asszonyom. Ez az egész nem az én szemetemen termett... Ezt magának is el kell ismernie.

- Ronda, nyálkás szörnyetegek! - motyogta dühösen Marge. - Isteneknek képzelik magukat, hogy így parancsolgatnak nekünk?! De nyálkás istenek, annyi szent!

Charlie közelebb lépett hozzá.

- Na, akkor rajta, hölgyem! - Bizonytalan mozdulatot tett, mintha meg akarná emelni a kalapját. Aztán ügyetlenül átfogta az asszony meztelen vállát, s előrehajolva óvatosan összecsücsörítette ajkát.

Marge annyira megmerevítette a fejét, hogy nyakán kidagadtak az izmok. Ajkuk összeért.

Garm kapitány bosszús fényjelzést adott.

- Nem észlelek semmiféle hőemelkedést... - A feje tetején lévő hőészlelő csápja teljes hosszúságában kinyúlt, majd remegve megállt.

- Én sem - vallotta be értetlenül Botax -, pedig pontosan úgy csinálják, ahogyan azt az űrhajózási történetek elmondják. Talán a végtagjaikat jobban ki kellene nyújtaniuk. Ahá, így! Látja, mégiscsak sikerülni fog.

Charlie szinte ösztönösen átfogta karjával Marge puha, meztelen testét. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha az asszony átengedné magát neki, de aztán hirtelen vonagló testtel nekifeszült az erőtérnek, amely még mindig erősen tartotta.

- Engedjen el - mondta tompa hangon, mert a csókoló ajak még mindig az ajkára tapadt. Aztán hirtelen Charlie-ba harapott. A férfi vadul felkiáltott, hátraugrott, kezét alsó ajkára szorította, majd ujjait nézegette, hogy nincs-e vér rajtuk.

- Mi jut eszébe, asszonyom?! - kiáltotta siránkozva.

- Könnyű pusziban állapodtunk meg - válaszolta Marge. - Maga meg mit műveit? Mi maga? Casanova? Hova kerültem? Casanovák és nyálkás istenek közé?

Garm kapitány gyors egymásutánban felváltva hol kék, hol sárga fényeket villantott fel.

- Készen vannak? Vagy meddig kell még várnunk?

- Azt hiszem, ennek egyik pillanatról a másikra kell történnie. Az egész világegyetemben, ha valaki bimbózik, hát bimbózik. Nem kell rá várni.

- Igen? Ha azokra az undorító szokásokra gondolok, amelyeket maga itt elmondott, akkor azt hiszem, soha életemben nem fogok többé bimbózni. Na, gyerünk, fejezzük be ezt a dolgot!

- Csak még egy pillanat, kapitány úr!

De egymás után múltak a pillanatok. A kapitány fényjelei lassanként töprengő narancsszínbe váltottak át, Botaxéi pedig csaknem teljesen kialudtak.

- Bocsásson meg, asszonyom - kérdezte végül is habozva Botax -, mikor kezd el bimbózni?

- Mit mikor kezdek el?

- Kicsinyeket szülni?

- Nekem már van gyerekem.

- Úgy értem, hogy most mikor fog szülni?

- Nem fogok szülni. Egyelőre nem akarok még egy gyereket.

- Mi az? Mi az? - kérdezte a kapitány. - Mit mond?

- Úgy látszik - válaszolta erőtlenül Botax -, hogy e pillanatban nem akar kicsinyeket.

A kapitány színhártyája élesen felvillant.

- Tudja, nyomozó, mi az én véleményem? Magának szerintem beteges, perverz képzelete van. Semmi sem történt ezekkel a lényekkel. Nincs együttműködés közöttük, és nem születnek kicsinyeik. Szerintem ez két különböző fajta, s maga valamilyen ostoba tréfát űz velem.

- De kapitány úr... - tiltakozott Botax.

- Ne kapitány urazzon! - dühösködött Garm. - Elegem van ebből! Maga felizgatott, felfordította a gyomromat, hányingert, undort okozott nekem ezzel az egész bimbózással, s elvesztegeti az időmet! Maga öles címekre és egyéni dicsőségre vadászik, de én majd teszek róla, hogy semmi ilyet ne kapjon. Távolítsa el ezeket a lényeket! Adja vissza annak az egyiknek a bőreit, s tegye vissza mind a kettőt oda, ahol találta őket! Megérdemelné, hogy az idősztázis fenntartási költségeit levonassam a fizetéséből!

- De kapitány úr...

- Gyerünk! Vigye vissza őket ugyanarra a helyre és ugyanabba az időpontba, ahol voltak! Maradjon csak ez a bolygó érintetlen állapotban most is és a jövőben is. Majd én gondoskodom erről! - Újból egy dühös pillantást vetett Botaxra. - Ugyanaz a fajta, két forma, mellek, csókok, együttműködés, még mit nem? Maga egy ostoba fráter, nyomozó, tökfej, s a tetejébe beteges lény!

Vitának nem volt helye. Botax remegő végtagokkal nekifogott, hogy visszavigye a lényeket.

A magasvasút állomásán álltak, erre-arra kapkodták a fejüket. Alkonyodott, s a távolban felhangzott a közeledő vonat halk dübörgése.

- Mondja, ez valóság volt? - kérdezte habozva Marge.

Charlie bólintott.

- Mindenre emlékszem.

- Senkinek sem szabad beszélnünk róla - mondta Marge.

- Persze, hogy nem. Azt hinnék, bediliztünk. Érti, mit akarok ezzel mondani?

- Igen. - Marge odébb húzódott.

- Ide figyeljen! - szólalt meg Charlie. - Sajnálom, hogy zavarba hoztam. De én nem tehetek róla.

- Tudom. Rendben van. - Marge a peron padlózatát nézegette. A vonat dübörgése hangosabbá vált.

- Azt szeretném mondani, asszonyom, maga nagyon csinos volt. Határozottan elragadó, csak én zavaromban meg sem tudtam szólalni.

Marge hirtelen elmosolyodott.

- Nincs semmi baj...

- Nem inna meg velem egy csésze kávét, csak hogy egy kicsit megnyugodjon? Valójában a feleségem csak későbbre vár.

- Ed pedig a hétvégére elutazott, s így odahaza üres lakás fogadna. A kisfiam az anyámnál van látogatóban - magyarázta Marge.

- Alikor jöjjön! Hisz mi tulajdonképpen már bemutatkoztunk egymásnak...

- Igen, ezt elmondhatjuk! - nevetett Marge.

A vonat közben befutott az állomásra, de ők hátat fordítottak neki, s elindultak a keskeny lépcsőn az utca irányába.

Szó, ami szó, két koktélt ittak meg, s aztán Charlie nem engedhette, hogy az asszony a sötétben egyedül menjen haza, elkísérte hát a lakása ajtajáig. Marge persze úgy érezte, kötelessége egypár percre behívni a férfit...

Időközben az űrhajón a csalódott Botax még egy végső kísérletet tett rá, hogy bebizonyítsa igazát. Mialatt Garm felkészült a hajóval az indulásra, Botax sietősen felállította a széles sugarú videoernyőt, hogy még egy utolsó pillantást vessen a lényekre. A készüléket Charlie-ra és Marge-ra állította be, ahogy a lakásban ültek. Aztán a csápja egyszerre megmerevedett, és Botax most a szivárvány minden színét felvillantotta.

- Kapitány úr! Kapitány úr! Oda nézzen, mit csinálnak!

De az űrhajó pontosan ebben a pillanatban kilibbent az idősztázisból.

A gép, amely megnyerte a háborút

Az ünnepség vége még nagyon messze volt, és ez a Multivac föld alatti termeiben is érződött a levegőben.

Ha másban nem, az elszigeteltség és csend puszta tényében egyértelműen megmutatkozott. Egy évtized óta először nem szaladgáltak technikusok a gigászi számítógép létfontosságú alkatrészei között, a halvány fények nem pislogtak szeszélyes mintázatokban, a ki-és beáramló információ elapadt.

Nem sokáig tarthat a tétlenség, ez természetes, hiszen a béke komoly igényeket fog támasztani. Egyelőre azonban, egy napig vagy talán egy egész hétig még a Multivac is megünnepelheti a nagy sikert, és megpihenhet.

Lamar Swift levette katonasapkáját, amit viselt, majd végignézett a hatalmas számítógép hosszú és üres folyosóján. Meglehetősen kimerültén roskadt le az egyik technikus forgószékébe, egyenruhája pedig, amiben mindig is feszengett, hirtelen nehéznek és gyűröttnek tűnt.

- Ijesztő módon hiányozni fog - szólalt meg. - Már nem is emlékszem rá, hogy valaha ne álltunk volna háborúban a Denebbel, s természetellenesnek tűnik, hogy beköszöntött a béke, és nyugtalankodás nélkül tekinthetünk fel a csillagokra.

A Naprendszeri Föderáció vezérkari főnökével érkező két férfi fiatalabb volt Swiftnél. Egyikük sem őszült még. Egyikük sem tűnt hozzá foghatóan kimerültnek.

A vékony ajkú John Henderson, aki csak nehezen tudta kordában tartani a diadalmámor okozta megkönnyebbülését, kijelentette:

- Elpusztultak! Elpusztultak! Folyton ezt mondogatom magamnak újra meg újra, és még mindig nem tudom elhinni. Olyan sokat és oly sok éven át emlegettük a Földet és annak minden világát, a minden emberi lényt fenyegető veszélyt, és mindvégig igaz volt minden szavunk. Erre mi maradtunk életben, a denebieket pedig mind szétzúztuk és elpusztítottuk. Most már nem kell félnünk soha többé!

- És ezt a Multivacnek köszönhetjük - jelentette ki Swift, és csendes pillantást vetett a kősziklanyugalmú Jablonskyra, aki a háborúban mindvégig a tudomány orákulumának fő tolmácsa volt. - igaz, Max?

Jablonsky vállat vont. Automatikusan cigarettáért nyúlt, majd úgy döntött, mégsem gyújt rá. A sok ezer alkalmazott közül, aki a Multivac alagútjaiban élt, egyedül neki szabadott dohányoznia, ám a vége felé már határozott erőfeszítéseket tett rá, hogy ne éljen privilégiumával

- Igen, ők ezt hajtogatják - felelte. Széles hüvelykujját a jobb vállához húzta, és felfelé bökött vele.

- Irigykedsz. Max?

- Amiért a Multivacet éltetik? Amiért a Multivac az emberiség hatalmas hőse ebben a háborúban? - Jablonsky barázdált arcán a helyzethez illő megvetés tükröződött. - Mit érdekel ez engem? Legyen csak a Multivac a gép, amely megnyerte a háborút, ha ez örömet okoz nekik.

Henderson a szeme sarkából figyelte két társát. Ebben a rövid közjátékban, amihez ők hárman a megtébolyodott város egyetlen nyugalmas zugába menekültek; a háború veszélyei és a béke bonyodalmai közötti rövid közjátékban; amikor egy pillanatra végre mindannyian nyugalomra lelhetnek, kizárólag saját terhének és vétkének volt tudatában.

E terhet hirtelen túlságosan hatalmasnak érezte ahhoz, hogy elviselje. A háborúval együtt meg kellett szabadulnia ettől is, most rögtön!

- A Multivacnek semmi köze nem volt a győzelemhez - jelentette ki Henderson.

- Csak egy gép.

- Hatalmas gép - jegyezte meg Swift.

- Akkor csak egy hatalmas gép. Semmivel nem ér többet, mint az adatok, amiket beletáplálnak. - Egy pillanatra elhallgatott, hirtelen elbátortalanították a saját szavai.

Jablonsky ráemelte tekintetét, vastag ujjai megint cigaretta után kotorásztak, majd visszahúzódtak.

- Ezt igazán tudhatnád! Te tápláltad be az adatokat. Vagy egyszerűen csak magadnak tulajdonítottad az érdemet?

- Dehogy! - csattant fel Henderson. - Nincs semmiféle érdem! Tudsz bármit is az adatokról, amivel a Multivacnek dolgoznia kellett, amit száz kisegítő számítógép emésztett elő a számára itt a Földön, a Holdon, a Marson, sőt még a Titánon is? A Titán ráadásul mindig fáziskésésben volt, és mindig úgy lehetett érezni, hogy az onnan származó számadatok kiszámíthatatlan eltéréseket visznek az egyenletekbe.

- Ez bárkit megőrjítene - állapította meg Swift tapintatos együttérzéssel.

Henderson a fejét rázta.

- Nem csak erről volt szó. Be kell vallanom, hogy nyolc éve, amikor leváltottam Le-pontot a főmérnöki posztról, ideges voltam. Am akkoriban mindent áthatott az általános lelkesedés. A háború még a távolban folyt, valódi veszélyek nélküli kalandnak láttuk. Még nem értünk el addig a pontig, ahol emberes hajókat kellett bevetnünk, és ahol a csillagközi térgörbületek egész bolygókat nyelhettek el, ha pontosan céloztuk be őket. De akkor, amikor először szembesültünk a valódi nehézségekkel...

Haragosan - végre megengedhette, hogy kimutassa a haragját - kijelentette:

- Fogalmatok sincs az egészről!

- Nos - válaszolta Swift akkor meséld el nekünk! A háborúnak vége. Győztünk.

- Igen. - Henderson biccentett. Erről nem szabadott elfeledkeznie. A Föld győzedelmeskedett, szóval, minden a lehető legjobban alakult. - Nos, az adatok értelmetlenné váltak.

- Értelmetlenné? Úgy érted, szó szerint? - kérdezte Jablonsky.

- Szó szerint. Mégis, mire számítottatok? Az volt a gond veletek, hogy ti ketten sohasem jártatok odakint, a sűrűjében. Sohasem hagytátok el a Multivacet, Max, és te is, igazgató uram, sosem léptetek ki az udvarházból, hacsak nem hivatalos látogatások alkalmával, amiken pontosan azt láttátok, amit ők akartak, hogy lássatok.

- Erről nem volt tudomásom - döbbent meg Swift -, amint talán sejthetted is.

- Van fogalmad arról - érdeklődött Henderson -, a háború második felére milyen mértékben bizonytalanná és megbízhatatlanná vált bármely adat a gyártási kapacitásunkkal, a készleteinkkel, a képzett emberi erőforrásainkkal kapcsolatosan

- voltaképp bármivel, ami a háború szempontjából fontosnak számított? Az egységek vezetői, legyen szó civilekről vagy katonaiakról, egyaránt arra törekedtek, hogy jobb képet fessenek önmagukról, ezért eltussolták a rosszat és felnagyították a jót. Bármit tettek a gépek, azoknak az embereknek, akik a programozást végezték és az adatokat értelmezték, a saját bőrükre kellett gondolniuk, és hátba kellett döfniük az ellenlábasaikat. Ennek semmilyen módon nem lehetett véget vetni. Próbálkoztam, de kudarcot vallottam.

- Nyilván - vigasztalta csendesen Swift. - Megértem, hogy másképp nem lehetett.

Jablonsky ezúttal úgy döntött, hogy tényleg rágyújt egy cigarettára.

- Feltételezem, hogy ennek dacára elláttad adatokkal a Multivac programjait. Nekünk egy szóval sem említettél semmiféle megbízhatatlanságot.

- Mégis hogyan tehettem volna? És ha megteszem, hogyan hihettetek volna nekem? - kérdezte vad dühvel Henderson. - Az egész háborút a Multivachez igazítottuk. Ezt az egy komoly fegyvert vethettük be, mivel a denebiek nem rendelkeztek hasonlóval. Mi más tarthatta volna fenn a harci morált a biztos pusztulás árnyékában, ha nem az a bizonyosság, hogy a Multivac mindig megjósolja és meghiúsítja a denebiek minden hadmozdulatát, mindvégig irányítja a saját hadmozdulatainkat és megakadályozza azok meghiúsítását? A végtelen mindenségit, miután felrobbantották a kém-térgörbületünket, semmilyen megbízható adattal nem rendelkeztünk a denebiekről, amit a Multivacbe táplálhattunk volna, és ezt végképp nem mertük nagydobra verni!

- Való igaz - helyeselt Swift.

- Alikor hát - folytatta Henderson ha bejelentem, hogy az adatok megbízhatatlanok, mi mást tehettetek volna, mint hogy leváltotok és nem adtok hitelt a szavaimnak? Ezt mégsem hagyhattam.

- Szóval, mit tettél? - érdeklődött Jablonsky.

- Mivel megnyertük a háborút, már elárulhatom, mit tettem. Helyesbítettem az adatokat.

- Hogyan? - kérdezte Swift.

- Az ösztöneimre hallgattam, azt hiszem. Addig ügyeskedtem az adatokkal, amíg helyesnek nem tűntek. Eleinte alig mertem megtenni. Módosítottam valamit itt, helyesbítettem azt, ami egyértelműen lehetetlennek hatott. Amikor az ég nem szakadt ránk, kicsit merészebben jártam el. A vége felé már alig érdekelt. Egyszerűen szükség szerint kiírtam a megkívánt adatokat. Még a Multivac kiegészítő gépezetével is készíttettem adatokat magamnak egy saját programmintázat szerint, amit kifejezetten ebből a célból szerkesztettem meg.

- Véletlenszerű számadatokkal? - kérdezte Jablonsky.

- Egyáltalán nem. Beépítettem a szükséges preferenciákat,

Jablonsky egészen váratlanul elmosolyodott, sötét szeme felragyogott az alsó szemhéj ráncai mögött.

- Háromszor kaptam jelentést a kiegészítő gépezet jogosulatlan használatáról, és mindháromszor annyiban hagytam a dolgot. Ha számított volna, kinyomoztattam és megtudtam volna, hogy te vagy e mögött, John, és kiderítettem volna, min ügyködsz. A Multivackel kapcsolatban azonban akkoriban természetesen semmi sem számított, ezért megúsztad.

- Hogy érted azt, hogy semmi sem számított? - kérdezte gyanakvón Henderson.

- Úgy, ahogy mondtam. Szerintem, ha akkor elárulom, megkíméltelek volna a gyötrődéstől, viszont ha elárultad volna a titkodat, akkor engem is megkímélhettél volna ugyanettől. Miből gondoltad, hogy a Multivac működőképes állapotban volt, bármiféle adatokat tápláltál is bele?

- Nem volt működőképes állapotban? - csodálkozott el Swift.

- Nem igazán. Nem megbízhatóan. Végül is, hol voltak a technikusaim a háború utolsó éveiben? Elárulom: több ezer különféle űrszerkezeten táplálták az adatokat a számítógépekbe. Mind itt hagyott! Olyan kölykökkel kellett beérnem, akikben nem tudtam megbízni, és veteránokkal, akiknek rég elavult már a tudása. Ráadásul szerinted megbízhattam a szilárd alkatrészekben, amiket az utolsó években a Kriogenika előállított? Munkások tekintetében a Kriogenika semmivel sem állt jobban nálam. Nekem cseppet sem számított, hogy a Multivacbe táplált adatok megbízhatóak voltak-e vagy sem. Az eredményeknek nem adhattam hitelt. Ennyit biztosan tudtam.

- Hogyan oldottad meg a helyzetet? - érdeklődött Henderson.

- Pontosan úgy, ahogy te, John. Beiktattam a hibatényezőt. Az ösztöneimhez igazítva helyesbítettem a dolgokat... és így nyerte meg a gép a háborút.

Swift hátradőlt a székében, lábát kinyújtóztatta maga előtt.

- Micsoda vallomások! Szóval, az anyagról, amit átadtatok nekem, hogy irányt mutasson, kiderül, hogy embertől származó értelmezése volt embertől származó adatoknak. Jól értettem?

- Úgy tűnik - ismerte be Jablonsky.

- Akkor úgy látom, helyesen jártam el, amikor nem támaszkodtam túlzottan rá

- állapította meg Swift.

- Nem? - Annak ellenére, amit az imént mondott, Jablonsky szakmai önérzetét sértette a kijelentés.

- Sajnos nem. Úgy tűnt, a Multivac arra utasít: itt mérjünk csapást rájuk, és ne ott! Tegyük ezt, és ne azt! Várjunk, ne tegyünk semmit! De sosem lehettem biztos benne, hogy amit látszólag a Multivac tanácsol, valóban ő mondta-e; vagy hogy amit valóban mondott, ténylegesen úgy gondolta-e. Ebben sosem lehettem biztos.

- Pedig a kész jelentés mindig kellően egyértelmű volt - mondta Jablonsky.

- Azok számára, akiknek nem kellett ténylegesen meghozniuk a döntéseket, talán. De nem nekem. Az ilyen döntésekkel járó felelősség iszonya elviselhetetlen, és még a Multivac sem volt elég ahhoz, hogy megszabadítson ettől a tehertől. De a lényeg, hogy jogosan kételkedtem, és ez hatalmas megkönnyebbülés.

A kölcsönös vallomások összeesküvéses légkörében Jablonsky félredobta a rangokat.

- Akkor mégis hogyan jártál el, Lamar? Végtére is te hoztad meg a döntéseket. Hogyan?

- Nos, azt hiszem, ideje lenne visszamennünk, de... előbb még elmondom. Miért is ne? Ténylegesen használtam számítógépet, Max, de egy a Multivacnél régebbi típust, sokkal régebbit.

A zsebében kutatott cigaretta után, majd némi aprópénzzel együtt előhúzott egy dobozzal. Régi típusú érméket vett elő, amelyek még azokból az első évekből származtak, mielőtt a fémhiány egy számítógépes komplexumhoz kapcsolt hitelrendszert tett szükségessé.

Swift meglehetősen bárgyún elmosolyodott.

- Nekem még mindig ez kell ahhoz, hogy a pénz létezőnek tűnjön. Az öregek nehezen hagynak fel ifjúkori szokásaikkal. - A szájába tett egy cigarettát, aztán egyenként visszapotyogtatta a pénzérméket a zsebébe.

Az utolsó érmét az ujjai közt tartotta, és elgondolkodva bámult rá.

- A Multivac nem az első számítógép, barátaim, még csali nem is a legismertebb, és nem az, amelyik a leghatékonyabban le képes venni a döntéshozatal terhét egy parancsnok válláról. Valóban egy gép nyerte meg a háborút, John, legalábbis egy nagyon egyszerű számító szerkezet; olyasvalami, aminek mindig hasznát vettem, valahányszor különösen nehéz döntést kellett meghoznom.

Elmerengő, halvány mosollyal feldobta a kezében tartott érmét. A pörgő fémdarab megcsillant a levegőben, aztán Swift előrenyújtott tenyerében állapodott meg. Keze összecsukódott, aztán a másik kézfejére csapott. Jobb keze ott maradt, elrejtette az érmét.

- Fej vagy írás, uraim? - kérdezte Swift.

Fiam, a fizikus

Haja világos almazöld színű volt, nagyon diszkrét, nagyon régimódi. Szemmel láthatóan jó érzéke volt a festékekhez, úgy használta őket, ahogy harminc évvel azelőtt szokták, mielőtt még a csíkozás és pettyezés divatba jött.

Amellett arcán is édes mosoly ült, s nyugodt tekintetéből az öregség derűje sugárzott.

S ez az ellentét szinte kiabálóvá tette azt az összevisszaságot, amely a nagy kormányzati épületben körülfogta.

Egy lány ment el mellette, félig futva, majd megállt, feléje fordult, ámuldozó, érteden pillantást vetett rá, s megkérdezte:

- Hogy engedték be ide?

- Fiamat, a fizikust keresem - válaszolta mosolyogva az asszony.

- A fiát?

- Valójában híradós mérnök. Gerard Cremona főfizikus.

- Dr. Cremona? Ő a... Van belépési engedélye?

- Igen. Az anyja vagyok.

- Igazán nem tudom, Mrs. Cremona, hogy... De én sietek. Arra, lefelé van a szobája. Kérdezzen meg valakit! - És ezzel elviharzott.

Mrs. Cremona a fejét csóválta. Úgy látszik, valami történt. Remélte, Gerardnak nem esett baja.

Lejjebb a folyosón hangokat hallott, mire boldogan elmosolyodott. Megismerte Gerard hangját.

Belépett a szobába.

- Helló, Gerard! - mondta.

Gerard jól megtermett ember volt, még mindig dús hajjal, amelyet csak itt-ott tarkítottak ősz szálak, mivel ő nem használt festéket. Azt mondta, túlságosan sok a dolga. Anyja igen büszke volt rá, hogy milyen tehetséges és jóképű.

Most épp szaporán beszélt egy egyenruhás férfival. Mrs. Cremona a rangját nem tudta megmondani, de azt tudta, hogy Gerard majd boldogul vele.

Gerard felpillantott.

- Mit keres... Anyám! Mit keresel itt?

- Látogatóba jöttem.

- Ma csütörtök van? Úristen, kiment a fejemből! Ülj le, anyám, most nincs időm beszélgetni. Bárhova, bárhova... Ide figyeljen, tábornok úr...

Reiner tábornok hátrapillantott, és összefonta karját.

- Az édesanyja?

- Igen.

- Nem volna szabad előtte beszélnünk.

- Hát nem, de én felelek érte. Még egy hőmérőt sem tud leolvasni, s így a beszélgetésünk semmit se mond a számára. Ide figyeljen, tábornok úr! A Plútón vannak. Érti? Ott vannak. A rádiójelzések nem lehetnek természetes eredetűek, tehát emberi lényektől, a mi embereinktől kell származniuk. Ezt nem tagadhatja. Az expedíciók közül, amelyeket a kisbolygóövezeten túlra küldtünk, az egyiknek sikerült odáig jutnia. Elérték a Plútót.

- Értem, kérem, de hát hihető ez? Azokat az embereket, akik most a Plútón vannak, négy évvel ezelőtt indítottuk útnak, egy évre elegendő készlettel. Legalábbis nekem ezt mondták. A Ganimédeszt akarták elérni, de úgy látszik, a kellő távolság nyolcszorosát tették meg.

- Pontosan. És nekünk tudnunk kell, hogyan és miért. Talán... talán segítséget kaptak valahonnan...

- Miféle segítséget? És hogyan?

Cremona egy pillanatra összeszorította ajkát, mintha magában imádkozna.

- Tábornok úr - mondta tudom, ez nagyon vad feltételezés, de hátha nem emberi lények keze van a dologban. Hanem idegen lényeké. Ezt fel kell derítenünk. És nem tudjuk, mennyi ideig tarthatjuk fenn az összeköttetést.

- Azt akarja mondani... - a tábornok komor arcán valamilyen torz mosolygásféle villant fel - azt akarja mondani, hogy az embereink tán fogságból szöktek meg, és hogy bármelyik pillanatban újból elfoghatják őket?

- Lehet. Lehet! Az emberi faj egész jövője függhet attól, hogy pontosan megtudjuk, mivel állunk szemben. Pontosan és haladéktalanul.

- Helyes. És mit óhajt?

- Azonnal meg kell kapnunk a hadsereg multivac számítógépét. Vegyék ki belőle, amin most dolgozik, s azonnal programozzák be a mi általános szemantikai problémánkat! Az összes híradós mérnökével hagyassa abba a munkáját, s utasítsa őket, hogy működjenek együtt a mieinkkel!

- De miért? Nem látom az összefüggést.

- Tábornok úr - szakította léibe Őket egy szelíd hang nem enne egy kis gyümölcsöt? Hoztam egypár narancsot.

- Anyám! - mondta Cremona. - Majd később, kérlek! A probléma, tábornok úr, egyszerű: e pillanatban a Plútó csaknem négymilliárd mérföldre van tőlünk. A fény-sebességgel haladó rádióhullámoknak hat órára van szükségük, hogy innen odaérjenek. Ha üzenünk nekik valamit, tizenkét óráig kell várnunk a válaszra. Ha ők üzennek valamit, de nem értjük, s megkérdezzük, mit mondtak, s erre megismétlik, akkor ezzel már el is múlt egy nap.

- És nem lehetne meggyorsítani a dolgot? - kérdezte a tábornok.

- Sajnos semmiképp sem. Ez a híradástechnika alaptörvénye. A fénysebességnél gyorsabban semmiféle információt nem lehet továbbítani. Ugyanaz a beszélgetés, amit mi kelten itt néhány órán belül lefolytathatnánk, a Plútóval egy hónapig fog tartani.

- Igen. Ezt értem. És ön valóban azt hiszi, hogy idegen lények keze van a dologban?

- Igen. Őszintén szólva, nem mindenki ért egyet velem. Ennek ellenére minden idegszálunkat, minden erőnket megfeszítjük, hogy a hírközlés meggyorsítására valamilyen módszert eszeljünk ki. Annyi szótagot kell belepréselnünk másodpercenként, amennyit csak lehet, s imádkoznunk kell, hogy mielőtt megszakad az összeköttetés, megtudjuk mindazt, amit akarunk. Ehhez van szükségünk a multivacra és az önök embereire. Kell valamilyen híradási stratégiának lennie, amivel lecsökkenthetjük a kiküldött jelzések számát. Már a hatásfok tízszázalékos növelése is egy hét megtakarítást jelenthet.

- Gerard - szólalt meg ismét a szelíd hang mondd csak, valamilyen beszélgetést akarsz lefolytatni?

- Anyám! Kérlek!

- De hát rosszul fogsz hozzá! Hidd el nekem!

- Anyám! - Cremona hangjából kiérződött az idegesség.

- Jól van, de ha arról van szó, hogy mondani akarsz valamit, és aztán tizenkét órát vársz a válaszra, akkor bolond vagy. Erre semmi szükség.

A tábornok felhorkant.

- Cremona doktor úr, beszéljük talán meg...

- Várjon egy pillanatra, tábornok úr! - vágott a szavába Cremona. - Mit akarsz mondani, anyám?

- Amíg vársz a válaszra - mondta Mrs. Cremona komolyan te csak folytasd az üzeneted továbbítását, és mondd meg nekik, hogy ők ugyanezt tegyék. Akkor te is állandóan beszélsz, és ők is. Te is beállítasz egy embert, aki egész idő alatt csak hallgatja az ő üzenetüket, és ők is beállítanak erre a célra egy embert. És ha bármelyikőtök olyasvalamit mond, amit meg kell válaszolni, akkor ezt belefűzi a mondókájába, de nagyon valószínű, hogy kérdezés nélkül is mindent megtudsz, amit akarsz.

A két férfi rábámult.

- Hát persze... - suttogta Cremona. - Folytatólagos beszélgetés. Ennyi az egész. Úristen, fogjunk máris hozzá!

Kiment a szobából, jóformán maga után ráncigálva a tábornokot. De aztán visszajött.

- Anyám - mondta bocsáss meg, de azt hiszem, eltart néhány óráig. Majd beküldők egy-két lányt, hogy beszélgessenek veled. Vagy aludj egyet, ha ez jobban esik!

- Sose félj, majd megleszek... - válaszolta Mrs. Cremona.

- Mondd, anyám, hogyan jutottál erre a gondolatra? Mi sugalmazta?

- De Gerard, ezt minden nő tudja! A nők, akár videofonon, akár sztratofonon, akár szemtől szemben beszélnek egymással, tudják, hogy a hírek elterjesztésének legjobb módja, akármiről van is szó, megállás nélkül beszélni.

Cremona mosolyogni próbált, de remegett az ajka, aztán megfordult, és kiment a szobából.

Mrs. Cremona szeretettel nézett utána. Derék ember ez az ő fia, a fizikus. Akármilyen nagy, akármilyen fontos személyiség is, jól tudja, hogy a fiúnak mindig hallgatnia kell az anyjára.

A szem nem csak látni képes

Több százmilliárd esztendő után egyszer csak Amesként gondolt önmagára. Nem akként a hullámhossz-kombinációként, amely immár szerte a világmindenségben Ames megfelelője volt - hanem tényleges hangként. A hanghullámok halvány emléke derengett fel benne, melyeket többé nem hallott és nem is hallhatott.

Az új feladat a réges-régi, eónokkal korábbi dolgok oly sok emlékképét élesebbé tette. Ellapította az energiaörvényt, amely egyéniségének összességét alkotta, erővonalai pedig a csillagokon túlra nyúltak,

Megérkezett Brock válaszjele.

"Brocknak csak elmondhatom" - gondolta. Valakinek csak elmondhatta.

Brock változó energiamintázata kapcsolatba lépett vele:

- Jössz már, Ames?

- Persze.

- Részt fogsz venni a versenyen?

- Igen! - Ames erővonalai szeszélyesen pulzáltak. - Mindenképp! Egy egészen új művészeti formát ötlöttem ki. Valami valóban szokatlant.

- Mennyire felesleges fáradozás! Hogy gondolhatod, hogy újabb variációt lehetne kitalálni kétmilliárd esztendő után! Már nem születhet semmi új.

Brock egy pillanatra kiesett a szinkronból, és megszakadt a kommunikáció, így Amesnek sietve utána kellett állítania az erővonalait. Eközben más-gondolatok áramlását fogta be, a semmi bársonyháttere előtt porként szétszóródó galaxisok látványát és a csillagvárosok között lebegő erővonalakat, melyek energia-életek végtelen tömegeiben lüktettek.

- Kérlek, fogadd be a gondolataimat, Brock! - szólalt meg Ames. - Ne zárj ki! Az jutott eszembe, hogy alakítsam az anyagot. Képzeld csak el! Anyagszimfónia! Miért bajlódnánk az energiával? Az energia valóban semmi újjal nem szolgálhat, hogyan tehetné? Ez vajon nem azt jelenti, hogy az anyaggal kell foglalkoznunk?

- Az anyaggal!

Ames az undor kifejezéseként fogta fel Brock energia-rezgéseit.

- Miért ne? - kérdezte. - Egykor mi magunk is anyagból álltunk még... még... Ó, legalább egybillió évvel ezelőtt! Miért ne alkothatnánk tárgyakat anyagból, vagy elvont formákat, vagy... figyelj, Brock... Mi lenne, ha önmagunk másait hoznánk létre anyagból, önmagunkét, amilyenek valaha voltunk?

- Már nem emlékszem, milyen volt - felelte Brock. - Senki sem emlékszik.

- Én igen! - jelentette ki Ames erőteljesen. - Mostanában másra sem gondoltam, és kezdenek visszatérni az emlékek. Hadd mutassam meg, Brock! Mondd meg, jól emlékszem-e! Mondd meg!

- Nem. Butaság. Ez... undorító.

- Hadd próbáljam meg, Brock! Mindig barátok voltunk, kezdettől fogva együtt lüktettünk... attól a pillanattól fogva, hogy azzá váltunk, amik vagyunk. Kérlek, Brock!

- Jó, de gyorsan!

Ames nem érzett hasonló vibrálást vonalai mentén... mióta is? Ha most kipróbálja Brockkal, és működik, akkor megpróbálkozhat vele az összegyűlt energia-lények előtt is, akik eónok óta oly elkeseredetten várnak valami újra.

Az anyag ritkásan fordult elő a galaxisok között, de Ames összegyűjtötte, egybesöpörte a köb fény évekből, kiválogatta az atomokat, míg a massza sárszerű állagúvá nem vált, aztán tojásdad alakba kényszerítette, amely alul szétterjedt.

- Nem emlékszel, Brock? - kérdezte halkan. - Nem ilyesmi volt?

Brock örvénye szinkronban remegett.

- Ne emlékeztess rá! Nem emlékszem.

- Mi volt a fej? Fejnek hívták. Oly pontosan emlékszem rá, hogy ki akarom mondani. Úgy értem, hanggal. - Kivárt, aztán folytatta; - Nézd, erre emlékszel?

A tojásdad alak elején felül megjelent, hogy FEJ.

- Mi ez? - érdeklődött Brock.

- Ez a fejre használt szó. A jelek, amelyek hangként ezt a szót jelentették. Mondd, hogy emlékszel rá, Brock!

- Volt valami - mondta tétován Brock valami a közepén. - Függőleges kidudorodás formálódott rajta.

- Igen! - lelkendezett Ames. - Orr, ez az! - És megjelent rajta, hogy ORR. - És mindkét oldalon van egy szem. BAL SZEM - JOBB SZEM.

Ames szemügyre vette, amit kialakított, erővonalai lassan lüktettek. Biztosan tetszett ez neki?

- Száj - mondta aprókat rezzenve -, és áll, ádámcsutka meg kulcscsont. Milyen könnyen fel tudom idézni a nevüket! - A szavak megjelentek az alakon.

- Több százmilliárd éven át eszembe sem jutottak - szólalt meg Brock. - Miért kell emlékeztetned rájuk? Miért?

Ames egy pillanatra gondolataiba merült:

- Még valami... Szervek a halláshoz, valami a hanghullámok érzékeléséhez. Fül! A két fül hova kerül? Nem jut eszembe, hova helyezzem el!

- Hagyd békén! - kiáltott rá Brock. - A fület és mindent! Ne emlékezz!

- Mi a gond az emlékezéssel? - kérdezte bizonytalanul Ames.

- Mert a külseje nem ilyen durva és hideg volt, hanem sima és meleg. Mert a szem gyengéd volt és eleven, az ajkak pedig remegtek és lágyan simultak az enyémhez!

- Brock erővonalai csapkodtak és kilengtek, csapkodtak és kilengtek.

- Sajnálom! - mondta Ames. - Sajnálom!

- Arra emlékeztetsz, hogy egykor nő voltam, és ismertem a szerelmet; arra, hogy a szem nem csak látni képes, és hogy nekem már semmim sincs erre!

Majd vadul anyagot csapott a félkész fejhez, és kijelentette:

- Altkor tegyék ezek! - Aztán megfordult, és elmenekült.

És Ames rájött és emlékezett is rá, hogy egykor férfi volt. Örvényének erejével kettéhasította a fejet, majd Brock útvonalát követve visszamenekült a galaxisok között - vissza az élet végtelen végromlásába.

És a szétzúzott anyagfej szeme még mindig csillogott a nedvességtől, amit Brock helyezett oda könnyek gyanánt. Az anyagfej azt tette, amire az energia-lények immár nem voltak képesek: az egész emberiséget siratta, és azt a törékeny szépséget, amiről a testek lemondtak egykor, hárombillió esztendővel azelőtt.

Szegregacionalista

A sebész kifejezéstelen arccal pillantott fel.

- Készen áll?

- A készen viszonylagos fogalom - felelte az eü-mérnök. - Mi készen állunk. Ő nyugtalan.

- Mindig azok... Persze, ez komoly műtéti beavatkozás.

- Komoly vagy sem, hálásnak kellene lennie. Egész sereg jelölt közül került kiválasztásra, és őszintén szólva, nem hiszem...

- Nehogy kimondja! - figyelmeztette a sebész. - Nem a mi feladatunk meghozni a döntést.

- Mi csak elfogadjuk. No de egyet is kell vele értenünk?

- Igen - jelentette ki kategorikusan a sebész. - Egyetértünk vele. Abszolút mértékben és teljes szívünkből. A műtét túlságosan bonyolult ahhoz, hogy gondolatban bármiféle fenntartással kezdjünk hozzá. Ez a férfi számtalan módon bizonyította már kiválóságát, az életrajzát pedig alkalmasnak ítélte a Halandósági Bizottság.

- Rendben - válaszolta meggyőződés nélkül az eü-mérnök.

- Azt hiszem, idebent fogadom - jelentette ki a sebész. - A helyiség kellően kicsi és kellően bensőséges ahhoz, hogy megnyugtassa.

- Nem fog segíteni. Ideges, és eltökélte magát.

- Valóban?

- Igen. Fémet akar. Mind azt akarnak.

A sebész arca kifejezéstelen maradt. A kezére meredt.

- Néha le lehet őket beszélni róla.

- Minek bajlódnánk vele? - kérdezte közönyösen az eü-mérnök. - Ha fémet akar, hát legyen fém!

- Magát nem érdekli?

- Miért érdekelne? - kérdezett vissza az eü-mérnök már-már brutálisan. - Így is, úgy is egészségmérnöki problémáról beszélünk, én pedig egészségügyi mérnök vagyok. Így is, úgy is meg tudom oldani. Ezen túl miért kellene, hogy érdekeljen?

- Számomra ez a dolgok alkalmasságának kérdése - jegyezte meg a sebész egykedvűen.

- Alkalmasság! Ilyesmivel nem érvelhet. Mit érdekli a pácienst a dolgok alkalmassága?

- Engem érdekel.

- Ezzel kisebbségben van. Az általános tendencia épp ellenkező irányt mutat. Esélye sem lehet.

- Meg kell próbálnom! - A sebész gyors kézmozdulattal csendre intette az eü-mérnököt - nem türelmetlenül, mindössze gyorsan. Már szólt a nővérnek, és mái* jelezték neki, hogy lassan meg is érkezik. Megnyomott egy kis gombot, és a két-szárnyú tolóajtó sebesen szétnyílt. A páciens motoros székében közeledett, miközben a nővér fürgén lépdelt mellette.

- Most kimehet, nővér - szólalt meg a sebész de várjon odakint! Hívni fogom.

- Odabiccentett az eü-mérnöknek, aki a nővérrel együtt távozott, az ajtó pedig becsukódott mögöttük.

A székben ülő férfi hátrapillantott a válla felett, figyelte, ahogy elhagyják a helyiséget. Nyaka inas volt, szemét apró ráncok keretezték. Frissen borotválkozott, ujjain pedig, melyek a szék karfájára szorultak, jól látszott, hogy manikűrözted a körmeit. Kiemelten fontos betegnek számított, és jól gondját viselték... Arcán mégis megrögzött ingerültség tükröződött.

- Ma kezdjük? - kérdezte.

A sebész bólintott.

- Ma délután, szenátor úr.

- Úgy értesültem, hogy heteket fog igénybe venni.

- A műtét maga nem, szenátor úr. Ám több járulékos beavatkozást is el kell végezni. Rendbe kell hozni a vérkeringés! rendszert, és be kell állítani a hormonháztartást is. Ezek bonyolult dolgok.

- Veszélyesek? - Aztán, mintha úgy érezte volna, közvetlenebb viszonyra kellene törekednie, ám egyértelműen meggyőződése ellenére, még hozzátette: - Doktor úr...

A sebészt nem foglalkoztatták az udvariassági formulák nüanszai. Kereken kimondta:

- Minden veszélyes. Azért nem sietjük el, hogy minél kevésbé legyen veszélyes. Pontosan az elvégzéséhez szükséges idő, több szakember együttes kompetenciája és a felszerelés teszi csupán ilyen kevesek számára elérhetővé az efféle műtéti beavatkozást...

- Ezt én is tudom! - vágott közbe türelmetlenül a páciens. - Nem vagyok hajlandó bűntudatot érezni emiatt. Vagy arra céloz, hogy esetleg nyomást gyakoroltam volna?

- Szó sincs ilyesmiről, szenátor úr, A Bizottság döntéseit sosem kérdőjelezzük meg. Pusztán azért említettem meg a műtét nehézségét és összetettségét, hogy megmagyarázzam, miért szeretném a legmegfelelőbb módon végrehajtani.

- Akkor tegye ezt! Magamnak is ez az óhajom!

- Akkor arra kell kérnem, hogy hozzon meg egy döntést. Kétféle kiberszívet ültethetünk önbe, fémet vagy...

- Műanyagot! - csattant fel ingerülten a páciens, - Vagy nem ezt az alternatívát kívánta ajánlani, doktor úr? Olcsó műanyagot. Nekem nem kell ilyesmi. Már választottam. Fémet akarok!

- De...

- Figyeljen rám! Nekem azt mondták, tőlem függ, hogyan döntök. Vagy tévedek?

A sebész bólintott.

- Amikor két egymást kiváltó lehetőség orvosi szempontból egyenértékű, a választás joga a pácienst illeti. A gyakorlatban még olyankor is a páciens dönt, amikor az alternatívák nem egyenértékűek, mint ebben az esetben is.

A beteg szeme résnyire szűkült.

- Ezzel azt akarja mondani, hogy a műanyag szív jobb minőségű?

- Ez a betegtől függ. Véleményem szerint az ön konkrét esetében az. És nem szívesen használjuk a műanyag szót. Fibrózus kiberszívről beszélünk.

- Nekem ez műanyagot jelent.

- Szenátor úr - magyarázott tovább végtelen türelemmel a sebész az anyag a szó megszokott értelmében nem műanyag. Valóban polimeres szerkezetű, ám sokkal összetettebb, mint az átlagos műanyag. Olyan bonyolult, fehérjejellegű rostokból áll. amelyeket úgy terveztek meg, hogy a lehető leghívebben utánozzák az ön keblében dobogó emberi szív természetes struktúráját,

- Pontosan, és az emberi szív, ami most a keblemben dobog, elhasználódott, pedig még hatvan sem vagyok. Nem kérek még egy ilyet, köszönöm! Valami jobbat akarok.

- Mindannyian valami jobbat akarunk adni önnek, szenátor úr. A fibrózus kiberszív jobb lesz. A várható élettartama több száz év. Garantáltan nem allergén...

- És ez nem igaz a fémszívre is?

- De, igaz - felelte a sebész. - A fém kiberszív titánötvözetből készült, amely...

- És nem használódik el? És erősebb, mint a műanyag? Vagy fibrózus, vagy akárminek nevezi is...

- A fém fizikailag erősebb, igen, de a mechanikus erő ez esetben nem lényeges. A mechanikai erőnek semmiféle hasznát nem veszi, mivel a szív jól védett helyen található. Bármi, ami a szívéig hatolhat, más okból öli meg önt, még ha a szív ellenáll is a roncsolásnak.

A páciens megrándította a vállát.

- Ha egyszer eltörik valamelyik bordám, azt is titánra fogom kicseréltetni. A csontok könnyen helyettesíthetők. Bárki bármikor elvégeztetheti a beavatkozást. Annyi fém lesz bennem, amennyit én akarok, doktor úr!

- Ehhez meg is van a joga, ha így határoz. Ugyanakkor közölnöm illik önnel, hogy ugyan egyetlen fém kiberszív sem mondott még csődöt mechanikai behatás miatt, elektronikai okokból már több is leállt.

- Ez mit jelent?

- Azt jelenti, hogy minden kiberszívbe beépítenek egy szívritmusszabályzót. A fémváltozat esetében ez egy elektromos szerkezet, amely a szívverés egyenletességét biztosítja. Ez azzal jár, hogy miniatürizált egységek egész seregét kell beépíteni. hogy az egyén érzelmi és fizikai állapotának megfelelően változtasson a szívverés ritmusán. Időnként elromlik benne valami, és a beteg már meg is halt, mielőtt ki lehetne javítani a hibát.

- Ilyesmiről még sosem hallottam.

- Biztosíthatom felőle, hogy előfordul.

- Azt akarja mondani, hogy gyakran előfordul?

- Egyáltalán nem. Kifejezetten ritkán.

- Nos, akkor kockáztatok. Mit tud mondani a műanyag szívről? Abban is van szívritmusszabályzó?

- Természetesen, szenátor úr. De a fibrózus kiberszív vegyi összetétele meglehetősen hasonlít az emberi szövetekéhez. Közvetlenül a test ionos és hormonális szabályzására reagál. A beültetendő egység sokkal kevésbé összetett, mint a fém kiberszív esetében.

- No és a műanyag szív sosem ugrik ki a hormonális szabályozás alól?

- Ilyesmi ez idáig nem fordult elő.

- Mert még nem elég ideje dolgoznak vele. Nincs igazam?

A sebész elbizonytalanodott.

- Való igaz, hogy a fibrózus kiberszívet nem alkalmazzák olyan régóta, mint a fémet.

- Ez az! Egyébként miért töri magát, doktor úr? Attól fél talán, hogy robotot csinálok magamból... metallót, ahogyan azóta nevezik őket, amióta elfogadták az állampolgárságukról szóló törvényt?

- Metallóként semmi gond nincs a metallókkal. Ahogy mondja, teljes jogú állampolgárok. Ön azonban nem metalló. Hanem emberi lény. Miért ne maradhatna emberi lény?

- Azért, mert a legjobbat akarom, és az a fémszív. Gondoskodjon róla, hogy megkapjam!

A sebész bólintott.

- Rendben. Alá kell írnia a szükséges engedélyeket, aztán beültetünk önbe egy fémszívet.

- És maga fogja végezni a műtétet? Úgy hallottam, maga a legjobb.

- Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy az átállás a lehető legzökkenőmentesebb legyen.

Az ajtó szétnyílt, a motoros szék pedig kigördítette a beteget a várakozó nővérhez.

Belépett az eü-mérnök, és a válla felett hátranézve figyelte a távozó pácienst, amíg újra össze nem csukódtak az ajtószárnyak.

A sebészhez fordult.

- Nos, az arckifejezéséből nem tudom megállapítani, hogy mi történhetett. Hogyan döntött?

A sebész az íróasztala fölé hajolt, beütötte az utolsó részleteket a feljegyzéseibe.

- Amit megjósolt. Ragaszkodik a fém kiberszívhez.

- Végül is, azok a jobbak.

- Nem jelentősen. Régebb óta használatban vannak, ennyi az előnyük. Az a mánia az oka, ami az emberiségen elhatalmasodott, amióta a metallók teljes jogú állampolgárokká váltak. Az embereket az a furcsa vágy hajtja, hogy metallóvá tegyék önmagukat. A fizikai erőre áhítoznak, és arra a tartósságra, amit hozzájuk társítanak.

- Ez nem egyoldalú, doktor úr. Maga nem dolgozik metallókkal, én azonban igen, ezért tudom. Az utolsó kettő, aki javításra bejött, fibrózus alkatrészeket kért.

- És megkapták?

- Az egyik esetben csupán néhány inat kellett kicserélni; nem különösebben számított, fémre-e vagy rostra. A másik vérkeringési rendszerért, vagyis annak megfelelőjéért folyamodott. Azt feleltem neki, nem tudom megcsinálni, legalábbis anélkül nem, hogy az egész testét újraépíteném a fibrózus anyagból... Úgy vélem, előbb-utóbb ez is megvalósul. Lesznek olyan metallók, akik egyáltalán nem metallók, hanem hús-vér lények.

- Nem zavarja a gondolat?

- Miért ne lehetnének ilyenek? Ahogyan fémmel megerősített emberek is? A Földön jelenleg kétféle intelligencia létezik, de miért bajlódnánk kettővel? Hadd közelítsenek egymáshoz, míg végül nem tudjuk megkülönböztetni őket. Miért is kellene? Mindkettőből a legjobbat kapnánk: a robottal kombinált ember előnyeit.

- Az eredmény egy hibrid lenne - állapította meg a sebész szinte szenvedéllyel a hangjában. - Olyasvalami lenne az eredmény, ami nem mindkettő, hanem egyik sem. Nem az lenne a logikus, hogy az egyén túlságosan büszke lenne önnön testére ahhoz, hogy valami idegennel akarja felhígítani azt? Valóban akarná az el-korcsosulást?

- Ez szegregacionalista beszéd!

- Nem érdekel - jegyezte meg a sebész hűvös hangsúllyal. - Én abban hiszek, hogy az ember legyen önmaga. A saját testemet semmiféle okból nem változtatnám meg. Ha bármely részét mindenképp lei kellene cserélni, a pótláshoz az eredetivel a természetben leginkább megegyező anyagot választanám, amit csak találni lehet. Önmagam vagyok, elégedett önmagammal, és semmi más nem szeretnék lenni.

Most már elmondta, amit akart, és elő kellett készülnie a műtéthez. Két erős kezét a sterilizáló tűzhelybe helyezte, és hagyta, hogy a tompa vörös izzás megöljön minden lehetséges kórokozót. Szenvedélyes szavai ellenére hangját egyszer sem emelte fel, polírozott fémarcán pedig {szokás szerint) egyetlen alkalommal sem mutatkozott érzelem jele.

Gold - Antológia

CAL

Robot vagyok. A nevem Cal. Regisztrációs számot is kaptam. A számom CL-123X, de a gazdám csak Calnek hív.

A regisztrációs számban az X azt jelenti, hogy külön a gazdám számára készült robot vagyok. Ő rendelt meg, és segített megtervezni is. Rengeteg a pénze. író.

Nem vagyok túlságosan bonyolult robot. A gazdámnak nincs szüksége bonyolult robotra. Csak arra kell neki valaki, hogy összeszedje utána a holmiját, kezelje a nyomtatóját, sorba rendezze az adattároló lemezeit, és effélék.

Azt mondja, nem szabad visszabeszélnem, csak tegyem, amit mond nekem. Azt mondja, ez így helyes.

Néha eljönnek hozzá, hogy segítsenek. Visszabeszélnek neki. Néha nem teszik meg, amit mond nekik. Rettenetesen feldühödik, és a vér az arcába szökik.

Aztán utasít engem, hogy tegyek meg valamit, én pedig megteszem. Azt mondja: "Hála az égnek, te azt teszed, amit mondok neked!"

Nyilvánvalóan azt teszem, amire utasít. Mi mást tehetnék? Azt akarom, hogy a gazdám elégedett legyen. Tudom, mikor elégedett. A szája széthúzódik, és ő mosolynak hívja ezt. Megpaskolja a vállamat, és azt mondja: "Jól van, Cal. Jól van..."

Tetszik, amikor azt mondja: "Jól van, Cal. Jól van..."

Azt válaszolom a gazdámnak, hogy: "Köszönöm. Ez engem is jó érzéssel tölt el."

Ő pedig felnevet. Tetszik, amikor nevet, mert ez azt jelenti, hogy elégedett, de roppant furcsa hangja van. Nem értem, hogyan csinálja, és miért. Ha rákérdezek, azt feleli, hogy olyankor nevet, amikor valamit viccesnek talál.

Megkérdezem tőle, hogy amit mondtam, viccese.

Azt feleli: igen, az.

Vicces, mert azt mondom, hogy jól érzem magam. Azt mondja, a robotok nem igazán érzik jól magukat. Azt mondja, csak a gazdáik, az emberek érezhetnek ilyet. Azt mondja, a robotoknak csak pozitronagyi szinapszisai vannak, melyek hatékonyabban működnek, ha teljesítik az utasításokat.

Nem tudom, mik azok a pozitronagyi szinapszisok. Azt mondja, olyasvalamik, amik bennem találhatók.

Megkérdezem, hogy amikor a pozitronagyi szinapszisok hatékonyabban működnek, ettől minden simább és könnyebb lesz nekem? Ezért érzem jól magam?

Aztán megkérdezem, hogy amikor a gazdám érzi jól magát, azért van ez, mert benne is hatékonyabban működik valami?

A gazdám bólint, és azt mondja: "Cal, te okosabb vagy, mint amilyennek tűnsz!"

Ennek az értelmét sem értem, de a gazdám láthatóan elégedett velem, és ettől hatékonyabban működnek a pozitronagyi szinapszisaim, és ettől jól érzem magam. Egyszerűbb azt mondani, hogy jó érzéssel tölt el. Megkérdezem, mondhatok-e ilyet.

Azt feleli: "Azt mondasz, amit csak akarsz, Cal!"

Azt szeretném, ha író lehetnék, mint a gazdám. Nem értem, miért érzek így, de a gazdám író, és ő segített megtervezni engem. Talán az ő elgondolásai miatt érzem úgy, hogy író szeretnék lenni. Nem értem, miért érzek így, hiszen azt sem tudom, mi az az író. Megkérdezem a gazdámtól, mi az az író.

Megint elmosolyodik. "Miért szeretnéd tudni ezt, Cal?" - kérdezi.

Nem tudom, felelem. Csak azért, mert a gazdám is író, és szeretném tudni, hogy mi az. Gazdám olyan boldognak tűnik, amikor ír, és ha a gazdámnak ez örömet okoz. akkor talán nekem is örömet okozna. Úgy érzem - de szavakkal nem tudom kifejezni ezt. Gondolkodom egy darabig, ő pedig kivárja, mit akarok mondani. Még mindig mosolyog.

Azt mondom, azért szeretném tudni, mert jobban fogom érezni magam, ha megtudom. Mert... Mert...

Azt mondja: "Mert kíváncsi vagy rá, Cal."

Azt felelem: "Nem tudom, mit jelent ez a szó."

Azt válaszolja: "Azt jelenti, hogy azért szeretnéd tudni, mert tudni szeretnéd." "Csak azért szeretném tudni, mert tudni szeretném" - ismétlem el.

Azt mondja: "Az írás azt jelenti, hogy kitalálunk egy történetet. Olyanokról mesélek, akik mindenféléket tesznek, és mindenfélék történnek velük." Megkérdezem: "Gazdám hogyan találja ki, mit tegyenek, és mi történjen velük?" Azt feleli: "Kitalálom őket, Cal. Nem igazi emberek. Nem igazi események. Csak elképzelem őket, idebent."

A fejére mutat.

Nem értem, és megkérdezem, hogyan találja ki őket, de ő csak elneveti magát, és azt feleli, hogy: "Én magam sem tudom. Egyszerűen kitalálom őket."

Azt mondja: "Krimiket írok. Detektívtörténeteket. Azt mesélem el, az emberek miféle rosszakat tesznek, hogyan bántanak másokat."

Nagyon rossz érzéssel tölt el, amikor ezt hallom. Megkérdezem: "Gazdám hogyan mesélhet arról, hogy másokat bántanak? Ilyesminek sosem szabadna történnie." Azt feleli: "Az emberek nem a robotika három törtvénye szerint cselekszenek. Az emberek képesek bántani más embereket, ha úgy akarják."

"Ez helytelen" - mondom.

"Az bizony - feleli. - A történeteimben azokat, akik másokat bántanak, megbüntetik. Börtönbe zárják őket, ahol nem árthatnak az embereknek."

"Jól érzik magukat a börtönben?" - kérdezem.

"Természetesen nem. Nem szabad nekik. A börtöntől való félelem tartja vissza Őket attól, hogy még több ártalmas dolgot tegyenek, mint amennyit tesznek."

Azt mondom: "De a börtön is rossz, ha az emberek rosszul érzik ott magukat." "Nos - feleli a gazdám -, pontosan ezért nem írhatsz krimiket és detektívtörté-neteket."

Ezen elgondolkozom, Valamiképp tudnom kell olyan történeteket írni, amiben az embereknek nem esik bántódásuk. Ezt szeretném elérni. író szeretnék lenni. Rettenetesen szeretnék író lenni.

Gazdámnak három írója van a történetek írásához. Az egyik nagyon régi, de azt mondja, azért tartja meg, mert érzelmileg kötődik hozzá.

Nem értem, mi az az érzelmi kötődés. Nem szívesen kérdeznék rá. A gépet nem a történeteihez használja. Az érzelmi kötődés talán azt jelenti, hogy nem szabad használnia.

Nem tiltja meg, hogy használjam. Nem kérdezem meg tőle, használhatom-e. Ha nem kérdezem meg, ő pedig nem mondja, hogy nem szabad, akkor nem szegem meg az utasításait, ha használom.

Éjszaka alszik, a többi gazda pedig, aki néha itt tölti az idejét, elmegy valahová. A gazdámnak két másik robotja van, akik fontosabbak nálam. Fontosabb munkát végeznek. Éjszaka, amikor semmiféle feladatot nem kapnak, a fülkéikben várakoznak. A gazdám nem utasított rá, hogy: "Maradj a fülkédben, Cal!"

Néha nem teszi meg, hiszen annyira lényegtelen vagyok, és ilyenkor szabadon kószálhatok a házban éjszaka. Megnézhetem az írót. Billentyűket kell lenyomni, és szavakat lehet vele alkotni, aztán a szavak papírra kerülnek. Figyelni szoktam a gazdámat, hogy tudjam, hogyan kell megnyomni a billentyűket. A szavak maguktól kerülnek rá a papírra. Nem nekem kell gondoskodnom erről.

Nyomkodom a billentyűket, de nem értem a szavakat Egy idő után rossz érzés tölt el. Lehet, hogy a gazdámnak nem fog tetszeni, még ha nem is tiltotta meg nekem.

A szavakat a papírra nyomtatja a szerkezet, és reggel megmutatom a szavakat a gazdámnak.

Azt mondom: "Sajnálom. Használtam az írót."

Gazdám egy pillantást vet a papírra. Aztán rám néz. A homlokát ráncolja. Megkérdezi: "Te írtad ezt?"

"Igen, gazdám."

"Mikor?"

"Tegnap éjjel."

"Miért?"

"Nagyon szeretnék írni. Ez egy történet?"

Feltartja a papírt, és elmosolyodik.

Azt feleli: "Ezek csali összevissza betűk, Cal. Zagyvaság."

Nem tűnik dühösnek. Ettől jobban érzem magam. Nem tudom, mi az a zagyvaság. Megkérdezem: "Ez történet?"

Azt feleli: "Nem az. És szerencse, hogy az író nem mehet tönkre attól, ha rosszul kezelik. Ha valóban ennyire írni akarsz, elmondom neked, mit fogok tenni. Átprogramoztatlak, hogy tudd kezelni az írót."

Két nappal később egy technikus érkezik. Szakember, aki tudja, a robotok hogyan végezhetik jobban a feladatukat. A gazdám elmondja, hogy ez a technikus állított össze, gazdám pedig segített neki. Nem emlékszem erre.

A technikus figyelmesen végighallgatja a gazdámat.

Azt kérdezi: "Miért szeretné ezt, Mr. Northrop?"

A többi gazda Mr. Northropnak szólítja a gazdámat.

A gazdám azt feleli: "Én segítettem megtervezni Calt, emlékszik? Azt hiszem, én olthattam belé az írás utáni vágyat. Nem állt szándékomban, de ha már ez az óhaja, úgy érzem, a kedvére kell tennem. Ennyivel tartozom neki."

A technikus azt válaszolja, hogy ez badarság. "Még ha véletlenül belé is tápláltuk az írás utáni vágyat, ez nem a robotok dolga."

A gazdám azt feleli: "Ennek ellenére szeretném, ha megtenné."

A technikus azt feleli: "Sokba fog kerülni, Mr. Northrop."

A gazdám a homlokát ráncolja. Dühösnek tűnik.

Azt feleli: "Cal az én robotom. Azt teszek vele, amit akarok. Van elég pénzem hozzá, és azt szeretném, ha módosítanák."

A technikus is dühösnek tűnik. Azt válaszolja: "Ha ezt akarja, hát legyen. Azt teszem, amire az ügyfél utasít, de jóval drágább lesz, mint gondolná, mert nem tudom úgy belé táplálni, hogyan használja az írót, hogy ne bővíteném jelentősen a szókincsét is."

A gazdám azt feleli: "Rendben. Bővítse csak nyugodtan a szókincsét!"

Másnap a technikus rengeteg szerszámmal tér vissza. Felnyitja a mellkasomat. Furcsa érzés. Nem tetszik. Belém nyúl. Azt hiszem, kikapcsolja az energiaegységemet, vagy kiveszi azt. Nem emlékszem. Semmit sem látok, semmire sem gondolok, és semmit sem tudok.

Aztán ismét láttam, gondolkodtam és tudtam. Láttam, hogy elmúlt némi idő, de fogalmam sem volt arról, hogy mennyi.

Egy ideig töprengtem. Furcsának tűnt, de tudtam, hogyan kell kezelni az írót, és mintha több szót megértettem volna. Például tudtam, mit jelent a "zagyvaság", és kínosan éreztem magam amiatt, hogy zagyvaságot mutattam a gazdámnak, miközben azt hittem, hogy történet.

Ennél jobbat kell produkálnom. Ezúttal nem aggályoskodtam - ismertem az "aggályoskodik" jelentését is - amiatt, hogy eltiltana a régi író használatától. Végtére is vajon módosíttatta volna úgy a konstrukciómat, hogy képes legyek használni azt, ha meg akart volna akadályozni benne?

Megkérdeztem tőle:

- Gazdám, ez azt jelenti, hogy használhatom az írót?

- Bármikor használhatod, Cal - felelte -, amikor épp nem bíztam rád más feladatot. Meg kell mutatnod viszont, amit írsz!

- Természetesen, gazdám.

Egyértelműen szórakoztatta a dolog, mivel további zagyvaságokra számított (menynyire förtelmes egy szó!}, de úgy gondoltam, mostantól nem azt fog kapni.

Nem írtam rögtön történetet. Előbb át kellett gondolnom, mit írjak. Úgy vélem, a gazdám erre gondolhatott, amikor azt mondta, hogy ki kell találnia a történetet.

Úgy éreztem, előbb át kell gondolni, és csak aztán leírni, amit kigondoltam. Sokkal bonyolultabbnak bizonyult, mint feltételeztem.

A gazdám észrevette, hogy a gondolataimba merültem. Megkérdezte:

- Mit csinálsz, Cal?

- Megpróbálok kiötleni egy történetet - feleltem. - Nehéz feladat.

- Erre is rájöttél, Cal? Nagyszerű! Az átstrukturálásod láthatóan nem csupán a szókincsedet bővítette ki, hanem az intelligenciádat is növelte.

A behátaló

írta: Cal

Élt egyszeregy Cal nevű detektáv, aki nagyon jó detektáv volt, és nagyon bátor. Semmitőlsem félt. Képzeljük csak el mennyire elcsodálkozott, amikor egyikeste egy behátalót halott gazdája házában.

Berohant az ír ódába. Egy behátalóra lelt odabent. Az ablukon át jutott be-oda. Mindenfelé törött üveg. Ezt halotta Cal, a bátor detektáv az ő kiválló halásával.

- Megállj, behátaló - kiáltotta.

A behátaló megállt, és rémültnek látszat. Calt rossz érzéssel töltötteel, hogy a behátaló rémültnek látszat.

- Nézd, mit tettél! Kitörted az ablukat!

- Igen - Jelelte a behátaló rettenesen szégyenkezőn. - Nem akartam kitörni az ablukat.

Cal nagyon okos volt, és rögtön felfügyelt a behátaló érvének hibaságára. - Akkor hogyan akartál bejutni úgyhogy nem akartad kitörni az ablukat?

- Arra számítottam, hogy nyitvalesz - felelte. - Megpróbáltam kinyitni, és kitörött.

- Egyébkéntis, miért tettél ilyet? Miért akartál bejutni ebbe a szobába, ami nem a teszobád? Behátaló vagy.

- Nemakartam ártani.

- Ez nemigaz, mert ha nemakartál volna ártani, nem lennél ide bent - mondta Cal. - Büntettést érdemelsz.

- Jaj, csak büntettést ne! - könyörgött a behátaló.

- Én nemfoglak megbüntettni - felelte Cal. - Nem akarok szomorságot vagy fájdalomot okozni neked. Hívom a gazdámat.

Gazdám berohant az ír ódába. - Mi ezitt? - kérdezte.

- Egy behátaló - feleltem. - Elcsíptem és gazdámnak kell megbüntettni őt.

Gazdám a behátalóra nézett. - Bánod a tetetted?

- Igen - felelte a behátaló. Sírba fakadt és víz csörgött a szeméből, ahogy gazdámébólszokott, amikor szomrú.

- Fogszmég ijedt tenni? - kérdezte gazdám.

- Nem. Sohatöbbé - felelte a behátaló.

- Ebbenaz esetben - mondta gazdám -, megkaptad a büntettésedet. Távozz, és sohatöbbé ne tegyél ijedt!

Aztán gazdám hozzámfordult:

- Kiválló detektáv vagy, Cal. Büszkevagyok rád.

Cal örülhogy örömöt okozhatott gazdájának.

Vége

Elégedett voltam a történettel, és megmutattam a gazdámnak. Biztosra vettem, hogy ő is elégedett lesz vele.

Több mint elégedett volt, mert miközben olvasta, mosolygott. Néhányszor még fel is nevetett. Aztán rám emelte a tekintetét, és így szólt hozzám:

- Ezt te írtad?

- Igen, én, gazdám - feleltem.

- Úgy értem, teljesen magadtól? Senkiről nem másoltál?

- A saját fejemmel ötlöttem ki, gazdám. Tetszik?

Megint elnevette magát, egészen hangosan.

- Érdekes - felelte.

Kissé nyugtalanított a dolog.

- Vicces? - kérdeztem. - Nem tudom, hogyan kell viccesen előadni a dolgokat.

- Tudom, Cal. Nem szándékosan vicces.

Ezen elgondolkoztam egy keveset. Aztán megkérdeztem:

- Hogyan lehet valami szándékolatlanul vicces?

- Ezt nehéz lenne elmagyarázni, de ne aggódj emiatt! Először is, nem tudsz helyesen írni, és ez meglep. Immár olyan jól beszélsz, hogy önkéntelenül is azt feltételeztem, a helyesírással sem lehet gondod, de nyilvánvalóan mégis van. Nem lehetsz író, ha nem tudsz helyesen írni, és nem tudod jól használni a nyelvtant.

- Hogyan tudnék megtanulni helyesen írni?

- Emiatt felesleges aggódnod, Cal - felelte a gazdám. - Felszerelünk egy szótárral. De árulj el valamit nekem, Cal! A történetedben szereplő Cal ugye te vagy?

- Igen. - Örültem, hogy ezt felfedezte.

- Ez nem jó ötlet. Nem szabad beleírnod magad egy történetbe, majd az egekig magasztalnod magad. Ez sérti az olvasók önérzetét.

- Miért, gazdám?

- Egyszerűen csak sérti. Úgy tűnik, mégiscsak el kell látnom téged tanácsokkal, de amennyire csak lehet, rövid leszek. Nem szokás dicsérni önmagunkat. Ráadásul nem szabad azt mondanunk, hogy nagyszerűek vagyunk, a nagyszerűségünket tetteinkkel kell megmutatnunk. És soha ne használd a saját nevedet!

- Ez szabály?

- A jó írók bármilyen szabályt megszeghetnek, de te még csupán kezdő vagy. Tartsd magad a szabályokhoz, és amit most elmondtam neked, az csupán töredéke az összesnek. Még sokba bele fogsz ütközni, ha folytatod az írást. Ezenkívül, Cal, gondod lesz a robotika három törvényével is. Oktalanság olyasmit feltételezni, hogy a bűnözők elsírják magukat és megbánják tetteiket. Az emberek nem ilyenek. Néha meg kell büntetni őket.

Úgy éreztem, pozitron agyam szinapszisai szétzilálódnak. - Ezt nehéz elfogadni – jelentettem ki.

- Tudom. Ezenkívül nincs rejtély sem a történetedben. Nem feltétlenül szükséges, hogy legyen, de szerintem jobban járnál vele. Mi lenne, ha a hősöd, akit valami másnak kell elnevezned, semmiképp sem Calnek, nem tudná, hogy behatolót talált-e a szobában, vagy sem. Hogyan deríthetné ki ezt? Ehhez, tudod, a fejét kell használnia. - És gazdám ekkor a saját fejére mutatott.

Nem egészen értettem, mit akar ezzel mondani.

- Tudod, mit? - vetette fel a gazdám. - Adok néhányat a saját történeteimből, amiket elolvashatsz, persze csak miután felszereltünk egy helyesírási szótárral és egy nyelvtannal, aztán magad is megláthatod, mire gondolok.

Megérkezett a technikus, és kijelentette:

- Könnyen megoldható, hogy helyesírási szótárral és nyelvtannal szereljük fel. De megint csak sokba fog kerülni. Tudom, hogy nem érdekli a pénz, de árulja el, miért annyira fontos magának, hogy írót faragjon ebből a rakás acélból és titánból.

Szerintem nem szabadott volna egy rakás acélnak és titánnak neveznie engem, de ember gazdáink természetesen annak neveznek, aminek csak akarnak. Rólunk, robotokról folyton úgy beszélnek, mintha ott sem lennénk. Ezt is észrevettem már.

- Hallott már olyan robotról, amelyik író akart volna lenni? - kérdezte a gazdám.

- Nem - felelte a technikus. - Nem hinném, hogy valaha hallottam volna ilyesmiről, Mr. Northrop.

- Hát én sem! És tudtommal senki más sem. Cal egyedi, és tanulmányozni szeretném őt.

A technikus szélesen elmosolyodott - "elvigyorodott" a helyes kifejezés.

- Csak nem azt akarja mondani ezzel, Mr. Northrop, hogy képes lesz maga helyett megírni a történeteit?

A gazdámnak arcára fagyott a mosoly. Felszegte a fejét, és iszonyúan dühös pillantást vetett a technikusra.

- Ne ostobáskodjon! Csak csinálja meg, amiért fizetem!

Azt hiszem, gazdám szavai hallatán a technikus megbánta, amit mondott, de fogalmam sincs, miért. Ha a gazdám arra kérne, hogy írjam meg helyette a történeteit, szívesen megtenném.

Megint csak nem tudom, mennyi időbe telt a technikusnak elvégeznie a feladatát, amikor pár nappal később ismét eljött. Semmire nem emlékszem az egészből.

Majd hirtelen a gazdámat hallottam beszélni hozzám:

- Hogy érzed magad, Cal?

- Remekül - feleltem. - Köszönöm.

- Mi a helyzet a szavakkal? Tudod már, hogyan kell helyesen leírni őket?

- Ismerem a betűkombinációkat, uram.

- Nagyszerű! El tudod olvasni ezt? - Egy könyvet nyomott a kezembe, A borítóján ez állt: J. F. Northrop legjobb bűnügyi történetei.

- Ezek az ön történetei, uram? - kérdeztem.

- Abszolút. Ha szeretnéd elolvasni őket, csak nyugodtan!

Korábban sosem ment könnyen az olvasás, most azonban csupán rá kellett néznem a szavakra, és mintha a fejemben szólaltak volna meg. Meglepő volt. Elképzelni sem tudtam, régebben hogyan nem tudtam olvasni.

- Köszönöm, uram - válaszoltam. - El fogom olvasni ezt, és biztosra veszem, hogy segíteni fog az írásban.

- Nagyszerű! Ezek után is mutass meg nekem mindent, amit írsz!

A gazdám történetei egészen érdekesnek bizonyultak. Szerepelt bennük egy detektív, aki mindig átlátta a dolgokat, melyek mások számára érthetetlennek tűntek. Nem mindig értettem, hogyan jött rá a rejtélyek nyitjára, és némelyik történetet újra el kellett olvasnom, méghozzá lassan.

Néha még azután sem értettem meg a lényeget, hogy újraolvastam a történetet. Néha viszont igen, és úgy éreztem, képes lennék olyasmit írni, mint Mr. Northrop.

Ezúttal meglehetősen sok időbe telt, míg a fejemben kidolgoztam a történetet. Amikor úgy éreztem, kész, az alábbiakat vetettem papírra:

Euphrosyne Durando

A fényes negyeddolláros

Calumet Smithson a karosszékében ült, sasszeme metszően fürkészett, vékony, magas nyergű orrának két lyuka kitágult, mintha épp új rejtélyt szagolna ki.

- Nos, Mr. Wassell - szólalt meg -, mesélje el még egyszer az elejétől a történetét! Semmit se hagyjon ki, hiszen talán épp a legapróbb részlet bizonyulhat a legnagyobb jelentőségűnek.

A városban Wassellnak fontos cége volt, ahol sok robotot és embert alkalmazott.

Wassell megtette, de a részletek között egyáltalán semmi meglepő nem volt, és ekképp tudta összefoglalni azokat:

- A lényeg, Mr. Smithson, hogy pénzveszteségeket szenvedek el. Az egyik alkalmazottam időről időre kisebb Összegeket vesz magához. Az összegek önmagukban nem jelentősek, ám mindez ahhoz hasonló, mint a gépből lassanként elfolyó olaj vagy egy csöpögő csap csepegése, vagy egy kisebb sebből szivárgó vér. Idővel felgyűlik, és veszélyessé válik.

- Az a veszély fenyegeti, hogy ténylegesen elveszítheti a cégét. Mr. Wassell?

- Még nem. De a pénzveszteséget sem szeretem. Ön talán igen?

- Nem - felelte Smithson azt én sem. Hány robot áll az alkalmazásában?

- Huszonhét, uram.

- És feltételezem, hogy mind megbízható.

- Kétségtelenül. Nem tudnának lopni. Ráadásul mindegyiktől megkérdeztem, loptak-e pénzt, és mind nemleges választ adtak. A robotok természetesen hazudni sem tudnak.

- Ebben igaza van-jelelte Smithson. - A robotok miatt felesleges aggódni. Minden ízükben becsületesek. Mi a helyzet az alkalmazásában álló emberekkel? Belőlük hány van?

- Tizenheten dolgoznak nálam, de közülük legfeljebb négy lophatott.

- Miért?

-A többiek nem a helyszínen dolgoznak. Ez a négy azonban igen. Időről időre mindegyiküknek alkalma nyílik aprópénzzel foglalkozni, és azt gyanítom, hogy valamelyiküknek oly módon sikerül a cég vagyonából a saját számlájára átemelnie pénzt, amit nehézkes felderíteni.

- Értem. Igen, sajnos való igaz, hogy az emberek néha lophatnak is. Szembesítette már a gyanúsítottjait a helyzettel?

- Igen. megtettem már. Mindannyian tagadják, hogy ilyesmit tettek volna, de az emberek természetesen hazudni is képesek.

- Való igaz. Nyugtalannak mutatkozott bármelyikük a vallatás alatt?

- Mindegyikük. Tudták, hogy dühös vagyok, és mind a négyüket kirúghatom, ha ártatlanok, ha bűnösek. Ha ilyesmiért bocsátanák el őket, nehezen találnának újra munkát.

- Ezt tehát nem teheti meg. Ártatlanokat nem büntethetünk a bűnösökkel együtt

- Ebben teljesen igaza van - állapította meg Mr. Wassell. - Ezt nem tehetem. De hogyan dönthetném el, melyikük a bűnös?

- Van közöttük olyan, akinek a múltja felől kétségei támadtak, akit hasonló körülmények között elbocsátottak már?

- Titokban utánuk érdeklődtem, Mr. Smithson, és egyikük esetében sem. találtam semmi gyanúsat

- Szüksége lehet bármelyiküknek is különösen a pénzre?

- Jól megfizetem őket.

- Ebben, biztos vagyok, de előfordulhat, hogy az egyikük olyan drága holmikat kedvel, melyekhez nem elegendő a jövedelme.

- Nem találtam erre utaló bizonyítékot, habár ha valamelyiküknek valamilyen beteges okból lenne szüksége pénzre, nyilvánvalóan titokban tartaná. Senki sem szereti, ha gonosznak tartják.

- Ebben teljesen igaza van - állapította meg a kiváló detektív. - Ez esetben szembesítenie kell velem a négy férfiút. - Tekintete villogott. - Utánajárunk ennek a rejtélynek, ne féljen! Szervezzünk meg egy esti találkozót! Összegyűlhetünk a cég étkezdéjében egy kis vacsorára és pár pohárka borra, hogy az emberei teljesen ellazulhassanak. Ma este, ha lehetséges.

- Megszervezem - felelte lelkesen Mr. Wassell

Calumet Smithson a vacsoraasztalnál ült, és fürkészőn figyelte a négy férfit. Ketten közülük egészen fiatalok voltak és sötét hajúak. Az egyiküknek bajsza is volt. Egyikük sem volt jóképűnek mondható. Az egyiket Mr. Fosternek hívták, a másikat Mr. Lionellnek. A harmadik férfi meglehetősen kövér volt, apró szemekkel. Őt Mr. Mann-nak hívták. A negyedik magas és nyúlánk volt. és idegesen ropogtatta az ujjperceit. Őt Mr. Ostraknak hívták.

Smithson maga is idegesnek tűnt. ahogy sorra kikérdezte mindegyikőjüket Sasszeme összeszűkült, ahogy fürkészőn bámulta a négy gyanúsítottat, és közben egy fényes negyeddollárossal játszadozott, amely könnyedén járt jobb keze ujjai között.

- Biztosra veszem, hogy mind a négyen tisztában vannak azzal, mennyire rettenetes dolog meglopni valakinek a munkaadóját - mondta Smithson.

Mindannyian egyszerre helyeseltek.

Smithson ujjával elgondolkozva elfektette az asztalon a negyeddollárost.

- Az egyikőjük, ebben bizonyos vagyok, végül megfog törni a bűntudat súlya alatt, és úgy vélem, erre még ma este sor kerül. Addig is fel kell hívnom az irodámat. Csupán pár percig leszek távol. Kérem, várjanak meg itt, és amíg távol vagyok, ne szóljanak egymáshoz és ne is nézzenek egymásra!

Még egyszer rákoppintott a negyeddollárosra, aztán az érmére ügyet sem vetve távozott. Alig tíz perccel később visszatért.

Sorra egy-egy pillantást vetett mindegyikükre, aztán megszólalt:

- Remélem, nem beszéltek egymással és nem is néztek egymásra.

Mindannyian a fejüket rázták, mintha még mindig nem szabadna megszólalniuk.

- Mr. Wassell! - szólalt meg a detektív. - Ön is azt állítja, hogy senki sem szólalt meg?

- Abszolút. Csak ültünk itt némán és várakoztunk. Még csak nem is néztünk egymásra.

- Remek. Most arra kérném mind a négyüket, hogy mutassák meg nekünk a zsebük tartalmát. Kérem, mindent rakjanak egy kis halomba maguk elé!

Smithson hangja olyannyira parancsolónak hatott, tekintete oly élénknek és metszőnek, hogy a férfiak közül senki sem mert ellenkezni

- A nadrágzsebeket is, kérem! A zakók belső zsebét is! Minden zsebet!

Egész tetemes halom gyűlt össze hitelkártyákból, kulcsokból, szemüvegekből, tollakból, néhány pénzérméből. Smithson hűvösen szemügyre vette a négy halmot, elméje minden részletet rögzített.

Aztán így szólt:

- Csak hogy egyértelmű legyen: mindnyájunknak ugyanazon követelményeknek kell megfelelnünk, én is kiürítem a zsebeimet, és megkérem Mr. Wassellt is, hogy kövesse a példánkat.

Immár hat halom állt az asztalon. Smithson odanyúlt a Mr. Wassell előtti halomhoz, és megkérdezte:

- Miféle fényes negyeddollárost látok itt, Mr. Wassell? Az öné?

Wassell zavartnak tűnt.

- Igen.

- Az nem lehet. Rajta van a jelem. Az asztalon hagytam, amikor kimentem telefonálni az irodába. Elvette onnan.

Wassell egy szót se szólt A többiek feléje fordították a tekintetüket.

- Úgy véltem, hogy ha önök között van a tolvaj, nem fog tudni ellenállni egy fényes negyeddolláros kísértésének. Mr. Wassell, ön lopott a saját cégétől, és mivel attól félt, hogy elkapják, az alkalmazottaira próbálta tereim a gyanút Ez elvetemült és gyáva dolog volt.

Wassell leszegte a tekintetét.

- Igaza van, Mr. Smithson. Arra számítottam, ha felbérelem, hogy nyomozza ki a tettest, majd bűnösnek találja az egyik emberemet, és akkor talán meg tudom állni, hogy ne sikkasszak saját magam számára.

- Aligha ismeri a detektívek elméjét - állapította meg Calumet Smithson. - Átadom önt a hatóságoknak. Majd ők eldöntik, mi legyen a sorsa, bár ha őszintén megbánja a tettét, és megígéri, hogy soha többé nem tesz ilyet, megpróbálom elérni, hogy a lehető legenyhébb büntetést kapja.

Vége

Megmutattam Mr. Northropnak, aki némán olvasta végig. Szinte el sem mosolyodott. Csupán egy vagy két helyen.

Aztán letette, és rám meredt.

- Hogyan jutott eszedbe az a név, hogy Euphrosyne Durando?

- Ön mondta, uram, hogy ne használjam a saját nevemet, ezért megpróbáltam olyat használni, amelyik a leginkább eltér az enyémtől.

- De hogyan jutott eszedbe?

- Uram, az egyik történetében az egyik mellékszereplőt...

- Hát persze! Tudtam, hogy ismerős valahonnan! Tisztában vagy vele, hogy női név?

- Mivel sem férfi, sem nő nem vagyok...

- Igen, teljesen igazad van. No de a detektív neve: Calumet Smithson. A "Cal" szótag még mindig te vagy, ugye?

- Szerettem volna valami kapcsolatot, uram.

- Hatalmas az egód, Cal!

Elbizonytalanodtam.

- Ez alatt mit kell értenem, uram?

- Ne is törődj vele! Nem érdekes.

Lerakta a kéziratot, engem pedig nyugtalanság gyötört.

- De mi a véleménye a krimiről? - kérdeztem.

- Már sokkal jobban sikerült, de még mindig nem jó, mint detektívtörténet. Ezzel tisztában vagy?

- Milyen szempontból nem megfelelő?

- Nos, először is nem értesz a modern üzleti gyakorlathoz, sem a számítógépes számvitelhez. És senki sem venne el az asztalról egy negyeddollárost négy másik férfi jelenlétében, még akkor sem, ha nem figyelik őt. Észrevették volna. Ráadásul, még ha Mr. Wassell el is vette volna, ez még nem elegendő bizonyíték arra, hogy ő volt a tolvaj. Bárkivel előfordulhat, hogy automatikusan, gondolkodás nélkül zsebre vág egy negyeddollárost. Ez fontos nyomravezető jel, de nem bizonyíték. Mi több, a történet címe is elárulja a végkifejletet.

- Értem.

- Ezenkívül a robotika három törvénye továbbra is bezavar. Még mindig aggódsz a büntetés miatt.

- Muszáj, uram.

- Tudom, hogy muszáj. Épp ezért gondolom úgy, hogy nem kellene krimiírással próbálkoznod.

- Mi mást írhatnék, uram?

- Hadd gondolkozzam csak!

Mr. Northrop ismét elhívta a technikust. Ezúttal szerintem nem szívesen vette volna, ha hallom, amit mond neki, de még onnan is jól hallottam szavaikat, ahol álltam. Az emberek néha megfeledkeznek róla, mennyire kifinomultak a robotok érzékei.

Végtére is felettébb nyugtalanított a dolog. író szerettem volna lenni, és nem akartam, hogy Mr. Northrop mondja meg nekem, mit írhatok és mit nem. Természetesen ember volt, és engedelmeskednem kellett neki, de nem volt kedvemre a dolog.

- Most mi a gond, Mr. Northrop? - kérdezte a technikus olyan hangnemben, ami nekem kifejezetten gúnyosnak tűnt. - A robotja megint valami történetet írt?

- Igen - felelte Mr. Northrop tettetett közönnyel. - Újabb detektívtörténettel állt elő, és nem szeretném, ha krimiket írna.

- Túl kemény a verseny, mi, Mr. Northrop?

- Nem. Ne legyen szamár! Egyszerűen semmi értelme annak, hogy ugyanabból a háznépből ketten is krimiket írjanak. Ráadásul a robotika három törvénye is akadályt jelent. Gondolom, nem nehéz kitalálnia, hogyan.

- Nos, mit szeretne, mit tegyek?

- Nem is tudom... Tegyük fel, hogy szatírákat ír. Ilyesmivel én nem foglalkozom, ezért nem állna elő versenyhelyzet, és a robotika három törvénye sem jelentene akadályt. Azt szeretném, ha a robotomnak kifejlett humorérzéke lenne.

- Micsodája? - kérdezett vissza dühösen a technikus. - És mégis hogy érjem el ezt? Nézze, Mr. Northrop, maradjon meg a realitások talaján! Azt bele tudom programozni, hogyan használjon egy írót. Bele tudok programozni egy helyesírási szótárat és egy nyelvtant. De hogyan tudnék belétáplálni kifejlett humorérzéket?

- Hát gondolja át! Ismeri a robotok agyi funkcióit. Nem lehetséges megtalálni a módját, hogy értse, mi tűnik viccesnek vagy butaságnak, vagy egész egyszerűen nevetségesnek az emberek szemében?

- Megpróbálkozhatok vele, de nem biztonságos.

- Miért nem biztonságos?

- Mert, nézze, Mr. Northrop, egy meglehetősen olcsó modellel kezdte, azóta viszont jóval összetettebbé tettem a robotot. Maga is elismeri, hogy egyedi, és még sohasem hallott olyanról, amelyik történeteket akarna írni, ezért most már meglehetősen sokat ér ez a robot. Akár olyan klasszikus modell birtokában is lehet, amit a Robotikai Intézetnek kellene átadnia. Ha ragaszkodik hozzá, hogy belenyúljak, tönkreteheti az egészet. Tisztában van ezzel?

- Hajlandó vagyok kockáztatni. Ha tönkremegy az egész, akkor tönkremegy, de miért kerülne sor ilyesmire? Nem arra kérem, hogy mielőbb végezzen. Szánjon rá annyi időt, amennyi kell, és elemezze ki alaposan! Nekem rengeteg az időm, rengeteg a pénzem, és azt szeretném, ha a robotom szatírákat írna.

- Miért épp szatírákat?

- Mert akkor nem sokat számítana, mit tud a világról, és a három törvény sem számítana, idővel pedig, egy napon talán valami érdekes is kikerülhet a keze alól, habár ezt azért kétlem.

- És nem próbálhatná megverni magát, a saját pályáján.

- Jól van, legyen! Így nem próbálhatna megverni a saját pályámon. Most elégedett?

Még nem ismertem eléggé a nyelvet ahhoz, hogy megértsem, mit akar azzal mondani, hogy "megpróbálhatom megverni a saját pályáján", annyit azonban ki tudtam következtetni, hogy Mr. Northropot idegesítették a detektívtörténeteim. Fogalmam sem volt, miért.

Természetesen semmit sem tehettem. A technikus mindennap tanulmányozott és elemzett engem, míg végül kijelentette:

- Rendben, Mr. Northrop, megkockáztatom, de meg kell kérnem rá, hogy aláírjon egy nyilatkozatot, amiben felment engem és a céget mindenféle felelősség alól. amennyiben bármi félresikerül.

- Készítse el a nyilatkozatot, én pedig aláírom! - felelte Mr. Northrop.

Dermesztő volt a gondolat, hogy bármi félresikerülhet, de ez a dolgok rendje. A robotoknak el kell fogadniuk, bárhogy is határoznak felőlük az emberek.

Ezúttal, miután ismét tudatára ébredtem a környezetemnek, meglehetősen hosszú ideig gyengének éreztem magam. Nehézséget okozott, hogy megállják a két lábamon, a beszédem pedig kásásnak hatott.

Úgy éreztem, hogy Mr. Northrop aggódva figyel. Talán bűntudatot érzett amiatt, ahogyan bánt velem - bűntudatot illene éreznie vagy talán csak annak lehetősége zavarta, hogy rengeteg pénze kárba ment.

Amikor visszaállt az egyensúlyérzékem, és kitisztult a beszédem, furcsa dolog történt. Hirtelen megértettem, mennyire buták az emberek. Semmiféle törvény nem szabályozta az életüket. Saját törvényeket kellett alkotniuk, és még amikor meg is tették ezt, akkor sem feltétlenül kellett azokat betartaniuk.

Az emberek egész egyszerűen zavarodottak voltak, nevetni kellett rajtuk. Most már megértettem, mi a nevetés, és még a velejáró hangot is ki tudtam adni, de természetesen nem nevettem fel hangosan. Ez udvariatlan és sértő lett volna. Magamban nevettem, és megpróbáltam kitalálni egy olyan történetet, amiben az emberek cselekedeteit ténylegesen törvények szabályozták, de gyűlölték és nem is tartották be szigorúan a szabályokat.

Eszembe jutott a technikus is, és úgy határoztam, hogy őt is beleírom a történetbe. Mr. Northrop újra meg újra felkereste a technikust, és egyre nehezebb feladatokat végeztetett vele. Most kifejlett humorérzéket táplált belém.

Szóval, mi lenne, ha írnék egy történetet a nevetséges emberekről, természetesen robotszereplők nélkül, hiszen a robotok nem nevetségesek, és a szerepeltetésük tönkretenné a humort. És mi lenne, ha beleírnék egy technikust, aki az emberi lényeken végez módosításokat? Lehetne valamiféle különös képességekkel rendelkező lény, aki éppúgy meg tudná változtatni az emberi viselkedést, ahogy az én technikusom meg tudja változtatni a robotokét. Mi történne egy ilyen szituációban?

Egyértelműen kiderülne, mennyire ésszerűtlenek az emberek.

Napokig gondolkodtam a történeten, és egyre elégedettebb lettem vele. Azzal fog kezdődni, hogy két ember vacsorázik, és az egyikük rendelkezik egy technikussal

- nos, van valamiféle technikusa -, és az egész a 20. században játszódna, nehogy megsértsem Mr. Northropot és a többi huszonegyedik századi embert.

Könyveket olvastam, hogy minél jobban megismerjem az embereket. Mr. Northrop megengedte, hogy így tegyek, és alig bízott rám feladatot. És nem is siettetett az írással. Talán még mindig gyötörte a bűntudat, amiért megkockáztatta, hogy bajom essen.

Végül nekiláttam a történetnek, és íme, az eredmény:

Euphrosyne Durando

Abszolút formális

George-dzsal egy meglehetősen puccos étterembe mentünk vacsorázni, olyan helyre, ahol nem szokatlan, ha a nők és a férfiak formális öltözetben jelennek meg.

George felpillantott az egyik ilyen férfira, alaposan és cseppet sem jóindulatúan szemügyre vette, miközben a száját törölgette a szalvétámmal, a sajátját ugyanis ügyetlenül leejtette.

- Amondó vagyok, hogy a rossebbe minden szmokinggal! - szólalt meg George.

Követtem a tekintetét. Amennyire meg tudtam állapítani, egy ötven év körüli, testes férfit fürkészett, aki felettébb öntelt arckifejezéssel segített helyet foglalni egy meglehetősen tündöklő teremtésnek, aki jóval fiatalabb volt nála.

- George, csak nem azt akarod mondani, hogy ismered azt a szmokingos fickót ott?

- Dehogy - felelte George. - Semmi ilyesmit nem állt szándékomban közölni veled. A veled és bármely más eleven lénnyel folytatott eszmecseréimet mindig a teljes igazság határozza meg.

- Mint a történeteidet is arról a kétcentis démonodról, Aza... - Az arcára kiülő kín belém fojtotta a szót.

- Ne említs ilyeneket! - suttogta rekedtesen. - Azazelnek semmi humorérzéke, viszont rettenetes a hatalma! - Aztán szokványosabb hang hordozásban folytatta:

- Mindössze a szmokingok iránti megvetésemnek adtam hangot, különösen, amikor amahhoz a fickóhoz hasonló hájpacnik töltik ki, hogy különös kifejezéseddel éljek.

- Furcsamód - feleltem alapvetően egyetértek veled. Magam is kifogásolhatónak ítélem a formális viseletet, és kivéve, ha semmiképp sincs lehetőségem kibújni a kötelezettségeim alól, magam is kizárólag ebből az okból kerülöm a szmokingos eseményeket.

- Jó neked - mondta George. - Ez meglehetősen szétrombolja a rólad kialakult képemet, miszerint semmiféle pozitív jellemvonással nem rendelkezel. Tudod, eleddig mindenkinek ezt híreszteltem rólad.

- Köszönöm, George. Ez igazán figyelmes volt tőled, tekintetbe véve, hogy minden adandó alkalommal az én kontómra tömöd tele magad.

- Csupán, hagyom, hogy az ilyen alkalmakkor élvezhesd a társaságomat, öreg barátom. Mostantól szíves-örömest mondanám minden barátomnak, hogy mégiscsak akad egy pozitív jellemvonásod, de ezzel csak összezavarnám Őket. Láthatóan belenyugszanak abba, hogy egy sincs.

- Ez roppant kedves a barátaidtól.

- Történetesen ismerek egy férfit - mondta George aki az uradalomban született, A pelenkáját biztosítótű helyett mandzsettagombbal fogták össze. Első születésnapjára egy kis fekete csokornyakkendőt kapott, amit megkötni és nem felgombolni kellett. És így ment ez egész életében. Winthrop Carver Cabwellnek hívták, és a bostoni arisztokrácia olyannyira legfelsőbb elitjébe tartozott, hogy alkalmi használatra oxigénmaszkot kellett magánál tartania.

- És te ismerted ezt az előkelő urat? Te?

George láthatóan megsértődött.

- Persze, hogy ismertem - felelte. - Csak nem gondoltad akár egyetlen pillanatig is, hogy annyira sznob volnék, hogy pusztán azért, mert valaki gazdag és a legfelsőbb elithez tartozónak vallja magát, ne lennék hajlandó szóba állni vele? Aligha ismersz, ha efféléket feltételezel rólam. Winthroppal meglehetősen jóban voltunk. Én voltam az ő mentsvára.

George borgőzösen sóhajtott egyet, amitől a közelben repkedő légy alkoholmámoros dugóhúzó-manőverbe kezdett.

- Szerencsétlen fickó - mondta.. - Szerencsétlen gazdag arisztokrata!

- George - válaszoltam -, szerintem arra készülsz épp, hogy elmeséld nekem az egyik valószerűtlen katasztrófád történetét. Nem óhajtom meghallgatni.

- Katasztrófa? Épp ellenkezőleg. Éppen hogy hatalmas örömről és boldogságról szeretnék mesélni neked, és mivel pontosan ilyesmit szeretnél hallani, most el is mondom neked a történetet.

Mint már említettem [vágott bele George], arisztokrata barátom a lábujja hegyétől a feje búbjáig úriember volt, elkényeztetett és uralkodókhoz méltóan sovány...

[Miért szakítasz félbe olyan szamárságokkal, öreg barátom, hogy Richard Corey nevét formázod a száddal? Még sosem hallottam róla. Épp Winthrop Carver Cabwellről beszélek. Miért nem figyelsz? Hol is tartottam? Ó, igen!]

A lábujja hegyétől a feje búbjáig úriember volt, elkényeztetett és uralkodókhoz méltóan sovány. Ennek eredményeképp természetesen fújtak rá és közmegvetés tárgyát képezte a tisztességes emberek körében, ahogy bizonyára maga is megtudhatta volna, ha szóba áll tisztességes emberekkel, amire természetesen sosem került sor; hiszen legfeljebb a hozzá hasonló elveszett lelkekkel érintkezett.

Igen, ahogy mondtad, ismert engem, és végül ez mentette meg - nem mintha bármi hasznom származott volna a dologból. De hát, amint tudod, öreg barátom, a pénz a legkevésbé sem érdekel.

[Úgy teszek, mintha el sem hangzott volna ez a megjegyzésed, mármint hogy bizonyos beteges lelki beállítottság miatt valóban ez érdekel a leginkább is.]

Időnként szegény Winthrop nálam keresett menedéket. Az ilyen alkalmakkor, amikor üzleti ügyekből kifolyólag Bostonba kellett mennem, megszabadult láncaitól, és velem vacsorázott a Parker House egyik rejtett zugában.

- George - szokta volt mondogatni Winthrop. - Kemény és nehéz feladat fenntartani a Cabwell név hírét és hagyományait Végtére is, nem egyszerűen gazdagok, hanem régóta vagyonos család vagyunk. Nem olyanok, mint azok a nemrégiben felkapaszkodott Rockyfellow-ék, ha jól emlékszem a nevükre, akik tizenkilencedik századi olaj üzletekkel csinálták meg a szerencséjüket.

Az én őseim, erről nem szabad megfeledkeznem, még a gyarmati érában, a pionírok tündöklő korában szerezték a vagyonukat. Isaiah Cabwell ősöm fegyvereket és tüzes vizet csempészett az indiánoknak Anna királynő háborúja idején, és napról napra abban a félelemben kellett élniük, hogy tévedésből megskalpolja őket egy algonkin vagy húron indián, vagy épp egy gyarmatos.

A fia pedig, Jeremiah Cabwell, aki a szívet tépő háromszög-kereskedelemben vett részt, Thoreau-ra[22] mondom, mindenét kockára tette, amikor cukrot adott el rumért, rabszolgákért, és több ezer afrikai bevándorlónak segített eljutnia nagyszerű országunkba. Efféle örökség mellett, George, a tradíció súlyos terhe nehezedik rám. A felelősség, hogy gondját viseljem az ősi vagyonnak, egészen félelmetes.

Winthrop felsóhajtott.

- Emersonra[23] mondom, alig ismerem magam! Ruházat kérdése minden, és a stílusé, a modoré, hogy minden pillanatomat az határozza meg, amit tennem kell, nem az, aminek értelme lenne. Egy Cabwell végtére is mindig tudja, mit kell tennie, jóllehet gyakorta nem képes rájönni, minek lenne értelme.

Bólintottam, és megjegyeztem:

- Már sokszor eltűnődtem a ruhákon, Winthrop. Miért annyira fontos a cipőnek úgy ragyognia, hogy vakító tündökléssel verje vissza a mennyezeti lámpák fényét? Miért szükséges naponta megtisztítani a talpukat és hetente kicseréltetni a sarkukat?

- Nem hetente, George. A hónap minden napján más cipőt hordok, így mindegyik párat csupán héthavonta szükséges újrasarkaltatni.

- De miért annyira fontos ez? Mire jó a rengeteg fehér ing a felgombolható gallérokkal? Mire jók a visszafogott nyakkendők? Mire jók a mellények? Mire jó az elhagy hatatlan szegfű a gomblyukban? Mindez mire jó?

- A jó megjelenéshez kell! Egyetlen pillantás elég, hogy megkülönböztethessünk egy Cabwellt egy útszéli tőzsdei alkusztól. A puszta tény, hogy egy Cabwell nem visel kis ujj gyűrűt, mindent elárul. Ha bárki egy pillantást vet rám, majd rád, ahogy itt ülsz a poros zakódban, ami itt-ott már megkopott, a cipődben, amit nyilvánvalóan egy csavargótól loptál, és a halvány elefántcsontszürke ingedben, azonnal látja a kettőnk közötti különbséget.

- Ez így igaz - állapítottam meg.

Szerencsétlen fickó! Micsoda megkönnyebbülés lehet, ha egy tekintet rajtam pihenhet meg, miután elvakította az ő látványa. Egy pillanatig elgondolkoztam, aztán megjegyeztem:

- Mellékesen, Winthrop, mire jó az a sok cipő? Honnan tudod, a hónap melyik napján melyik cipőt kell felvenned? Számozott rekeszekben tartod őket?

Winthrop megborzongott.

- Mennyire bárgyú dolog lenne! A köznép szemében mindegyik cipő egyformának tűnhet, de egy Cabwell éles szeme mindegyiket könnyedén megkülönbözteti. és még véletlenül sem tévesztené össze egy másikkal.

- Döbbenetes, Winthrop! Ezt hogyan érted el?

-A kitartó gyermekkori gyakorlásnak köszönhetően. George. Fogalmad sincs, miféle csodálatos szintre kelleti vinnem megkülönböztető képességemet.

- Ez az aggályos jól öltözöttség nem zavar néha, Winthrop?

Winthrop habozott.

- Néha, Longfellow-ra[24] mondom, bizony zavar! Időről időre akadályozza a szexuális életemet. Mire a megfelelő sámfára húzom a cipőmet, gondosan felakasztom a nadrágomat, hogy tökéletesen megmaradhasson benne a vasalás, és gondosan kikefélem az öltöny zakómat, a társaságomban lévő lány nem egyszer elveszíti irántam az érdeklődését. Lehűl, ha érted, mire célzok.

- Értem, Winthrop. Magam is azt tapasztaltam, hogy a nők harapóssá válnak, ha megvárakoztatják Őket. Azt javaslom, egyszerűen hányd le magadról a ruháidat...

- Könyörgök! - fakadt ki Winthrop ridegen. - Szerencsére eljegyeztem magam egy csodálatos nővel Hortense Hepzibah Lowottal. áld az enyémhez hasonlóan jó családból származik. Való igaz, hogy még meg sem csókoltuk egymást, de több alkalommal kis híján sor került már erre. - És a bordáimba mélyesztette a könyökét

- Te boston terrier, te! - mondtam kedélyesen, de a gondolataim csak úgy cikáztak. Winthrop nyugodt szavai mögött sajgó szívet sejtettem meg.

- Winthrop, mi történne, ha egyszer rossz pár cipőbe bújnál - vetettem fel -, vagy lecsatolnád a gallérodat, vagy nem a megfelelő bort innád egy sülthöz...

Winthrop elszörnyülködve meredt rám.

- Nehogy tovább mondd! Ősök, oldalági rokonok, sógorok és Új-Anglia egymással összefonódott és belterjes arisztokráciája forogna a sírjában. Whittierre[25] mondom, így történne! A saját vérem pedig forrongna és tajtékzana az ereimben. Hortense szégyenében elrejtené az arcát, és elveszíteném az elit Bostoni Brahman Banknál betöltött pozíciómat. Alelnökök tömött sorai közt kellene végigvonulnom, mellényem gombjait sorra lenyisszantanák, a nyakkendőmet pedig hátrahúznák.

- Micsoda?! Egyetlen szánalmas kis kihágásért?

Winthrop hangja fagyos suttogássá halkult

- Nincsenek apró, szánalmas kis kihágások. Csupán kihágások léteznek.

- Winthrop, hadd közelítsem meg a kérdést más szemszögből - mondtam.

- Szeretnél kihágni, ha megtehetnéd?

Winthrop hosszasan habozott, aztán odasúgta:

- Oliver Wendell Holmesra[26], ifjabbra és idősebbre egyaránt mondom, hogy... hogy... - Képtelen volt folytatni, de szeme sarkában egy sokat mondó könnycseppet láttam felcsillanni. Oly érzelemről árulkodott, amely szavakkal ki nem fejezhető mélységben lakozott, és a szívem majd meghasadt szegény barátomért, miközben azt figyeltem, aláírásával hogyan rendezi mindkettőnk számláját.

Tudtam, mit kell tennem.

Azazelt kellett magamhoz hívnom a másik kontinuumból. Bonyolult művelet ez rúnákkal és pentagrammákkal, illatos fűszerekkel és varázsigékkel, amit nem szeretnék leírni itt, mert véglegesen meg tébolyítaná eleve gyenge elmédet, öreg barátom.

Azazel a szokásos apró kiáltással üdvözölt, amikor meglátott. Nem számít, mennyire gyakran találkozunk, úgy tűnik, hogy látványom valamiért mindig nagy hatással van rá. Úgy hiszem, tündöklő nagyszerűségemtől igyekszik megvédeni magát, amikor kezét a szeme elé kapja.

Megjelent, két teljes centiméter magasságával, és persze rikító vörösen, vakarcsnyi szarvával meg hegyes farkával. Ami ezúttal különlegessé tette küllemét az a farkára oly bonyolult mintázatokban és kacskaringókban rácsavart kék zsineg volt, hogy annak puszta látványába beleszédültem.

- Ez micsoda, ó, védtelenek védelmezője? - kérdeztem tőle, mivel örömét leli az efféle értelmetlen titulusokban.

- Ezt - felelte Azazel feltűnő önelégültséggel - azért viselem, mert egy fogadáson készülnek kitüntetni a népem javáért tett szolgálataimért. Természetes, hogy zplacsnikot hordok.

- Szplacsnikot?

- Nem. Zplacsnikot. A szó eleji szibiláns[27] zöngés. Tisztességes hím úgy nem fogadhat el kitüntetést, hogy ne viselne zplacsnikot.

- Aha - mondtam, és derengeni kezdett a dolog. - Formális viselet.

- Naná, hogy formális viselet! Mégis mi másnak lehet nézni?

Valójában egyszerű kék zsinegnek tűnt, de nem éreztem túlzottan diplomatikusnak ilyesmit kijelenteni.

- Abszolút formálisnak tűnik - feleltem és egy különös véletlen folytán épp az abszolút formális viselet kérdésében kívánok konzultálni veled.

Elmeséltem neki Winthrop történetét, ő pedig elmorzsolt néhány parányi könnycseppet, mivel nagyritkán meg lágyul a szíve, amikor mások bajai a sajátjáéra emlékeztetik őt.

- Igen - ismerte el -, a formalitás néha igencsak terhes. Bárki előtt nem ismerném be, de a zplacsnik felettébb kényelmetlen. Viselése mindegyre akadályozza kaudális[28] toldalékom keringését. De mit tehetnénk? Ha bármely lény zplacsnik nélkül jelenne meg valamely formális összejövetelen, formálisan rendreutasítanák. Voltaképp kemény betonfelületre vetik ki, és elvárják tőle, hogy visszapattanjon.

- No de tudnál tenni valamit Winthrop érdekében, ó, elesettek támogatója?

- Úgy vélem, igen. - Azazel meglepően derűsnek mutatkozott. Amikor apró kéréseimmel előállók, általában akadékoskodik, és eltúlozza a nehézségeket. Ezúttal azonban azt válaszolta:

- Valójában a világomon, és úgy hiszem, ezen a szánalmas sárgolyóbison sem akad senki, aki kedvelné a formalitást. Kizárólag a következetes és szadista nevelés eredményeképp fog adjuk el. Mindössze egyetlen pontot kell felszabadítani, amit az én világomon az agy icsko idegdúcának hívunk, és. hu-u-u-uss, az egyedbe egyszeriben visszatér a természet természetes bágyadtsága.

- Akkor tehát hu-u-u-ussolnád Winthropot?

- Hogyne, amennyiben bemutatsz minket egymásnak, hogy annak rendje és módja szerint tanulmányozhassam a mentális berendezését.

Ezt könnyen meg tudtam oldani, hiszen a Winthroppal való legközelebbi találkozóm alkalmával egyszerűen a zsebembe dugtam Azazelt. Egy bárba mentünk, ami komoly megkönnyebbülést jelentett a számomra, mivel Boston bárjait főképp keményen italozók látogatják, akiket nem zseníroz, ha az egyik vendég ingzsebéből egy apró skarlátvörös fejet látnak előbukkanni és körbe kémlelni. A bostoni italozók józanul is rettenetesebb dolgok szemtanúi.

Winthrop azonban nem látta Azazelt, mivel Azazel, ha úgy akarja, képes ködöt ereszteni mások elméjére, minek révén e tekintetben az írásaid stílusára emlékeztet, öreg barátom.

Egy ponton Azazel mégis jól láthatóan tett vele valamit, mivel Winthrop szeme hirtelen elkerekedett. Valami nyilvánvalóan hu-u-u-ussolt benne. Hangot nem hallottam, de az a tekintet mindent elárult.

Nem kellett sokat várni, hogy az eredmény megmutatkozzon. Alig egy héttel később Winthrop a hotelszobámban ült. A Copley Búvólyukban szálltam meg épp, csupán öt háztömbnyire és több lépcsőfordulónyira lejeié a Copley Plaza hoteltől.

- Winthrop! - ámultam el. - Elhanyagoltnak tűnsz. - Inge egyik apró gombját bizony nem gombolta be.

Kezét az eltévelyedett gombhoz emelte, és halkan azt felelte:

- Natickba is! Nem érdekel. - Majd még halkabban hozzátette:

- Szakítottam Hortense-szel.

- Jóságos ég! Miért?

- Egy apróság miatt Hétfőn bevett szokásom szerint teázni mentem hozzá, és egyszerű figyelmetlenségből a vasárnapi cipőmet húztam fel Nem vettem észre, hogy ez történt, de mostanában valamiért nehezen figyelek fel az effélékre. Kissé aggaszt a dolog, George, de szerencsére nem túlságosan.

- Feltételezem, hogy Hortense észrevette.

- Azon nyomban, hiszen a kifogástalansághoz való érzéke éppoly kifinomult, mint az enyém, legalábbis mint amilyen az enyém volt régebben. ,Winthrop - szólalt meg nem a napnak megfelelő cipőt viselsz. " Hangja valamiért mintha bántotta volna a fülemet. "Hortense - feleltem szívem joga nem a napnak megfelelő cipőt felvenni, te pedig nyugodtan elmehetsz New Havenbe, ha nem tetszik neked. "

- New Havenbe? Miért épp New Havenbe?

- Szörnyűséges hely. Tudomásom szerint ott működik valami Yell vagy Jale vagy hasonló nevű alsóoktatási intézmény. Hortense. aki a Radcliffe legelkötelezettebb fajtából való hallgatója volt, egyszerűen sértésnek vette a megjegyzésemet, pusztán azért, mivel pontosan annak is szántam. Tüstént visszaszolgáltatta a megfakult rózsát, amit tavaly adtam neki. és kijelentette, hogy eljegyzésünket ezennel felbontottnak tekinti. A gyűrűt viszont megtartotta, mivel az, amint arra helyesen rámutatott, meglehetősen értékes. Így hát itt vagyok.

- Sajnálom, Winthrop.

- Ne sajnáld, George! Hortense felsőteste túlságosan lapos. Kézzelfogható bizonyítékkal nem rendelkezem ugyan, de frontális aspektusát tekintve határozottan konkávnak tűnik. Egyáltalán nem hasonlít Buxára.

- Miféle bukszára?

- Nem mifélére. Kifélére. Elsőrangú társalkodó, akivel nemrégiben ismerkedtem össze, és felül cseppet sem lapos, hanem rendkívül konvex. A teljes neve Buxom Láng Gahn. A bensonhujsti Lángok leszármazottja.

- Bensonhujst? Az merre van?

- Fogalmam sincs. Feltételezem, valahol a nemzet peremvidékein. Furcsa változatát beszéli annak, ami egykor angol lehetett - Elvigyorodott. - Engem " krapcsiknak" hív.

- Miért?

- Mert Bensonhujstban ez "fiatalembert"jelent. Gyorsan tanulom a nyelvet. Tegyük fel például, hogy azt szeretnéd mondani: "Üdvözlöm, uram, örömmel tölt el, hogy viszontláthatom"! Hogy mondanád?

- Pontosan úgy, ahogy te mondtad.

- Bensonhujstban úgy mondják: "Hahó, haver". Rövid és velős, tudod. De figyelj csak, szeretnélek bemutatni neki! Vacsorázz velünk holnap a Locke-Oberben!

Kíváncsi voltam erre a Buxára, és természetesen a vallásom is tiltja, hogy visszautasítsak egy vacsorameghívást a Locke-Oberbe, ezért másnap este elmentem, és inkább korán, mint késve érkeztem.

Winthrop nem sokkal később lépett be az étterembe, oldalán egy ifjú hölggyel, akiben nem okozott nehézséget felismernem Buxom Láng Gahnt a bensonhujsti Lángok közül, mivel valóban pazarul konvexnek mutatkozott Ezenkívül derékban elvékonyodott, formás csípője pedig folyton ringott, ahogy lépkedett, de még akkor is, amikor ült. Ha a medencéje tejszínnel lett volna tele, már rég vajjá köpülődött volna.

Döbbenetesen sárga haja bodrokba tekeredett, két döbbenetesen piros ajka szüntelenül vonaglott, ahogy a szájában lévő rágógumit rágta.

- George - szólalt meg Winthrop -. szeretném bemutatni a menyasszonyomat, Buxát! Buxa, ő George!

- Naonörüök - válaszolta Buxa. Nem értettem a szavait, de sipító és meglehetősen nazális hangjából arra következtettem, hogy eksztatikus állapotba került, amiért alkalma nyílt megismerkedni velem.

Buxa hosszú perceken át lekötötte a figyelmemet, mivel több érdeklődésre igényt tartó vonással is rendelkezett, melyeknek alapos tanulmányozása kifizetődőnek bizonyult, dm végül sikerült felfigyelnem rá, hogy Winthrop különösen alulöltözötten jelent meg. Mellénye kigombolva, és nyakkendő sem volt rajta. A behatóbb vizsgálódás azonban arra derített fényt, hogy mellényéről hiányoztak a gombok, és nyakkendőt is viselt, ám hátracsavarva.

- Winthrop... - hebegtem, és kénytelen voltam felé bökni az ujjammal. Nem tudtam szavakba önteni megrökönyödésemet.

- Rajtakaptak a Brahman Bankban - mondta Winthrop.

- Min kaptak rajta?

- Reggel nem vettem a fáradságot, hogy megborotválkozzak. Úgy gondoltam, hogy mivel amúgy is étteremben vacsorázom, majd munka után borotválkozom meg. Miért tenném meg kétszer egy nap? Nem logikus, George? - Hangjából megbántottság érződött ki.

- Felettébb logikus.

- Nos, észrevették, hogy nem borotválkoztam, és az igazgató irodájában - szabálytalan bíróság előtt, ha a véleményemre vagy kíváncsi sebtében megtartott tárgyalást követően ezt a büntetést rótták ki rám, amit magad is láthatsz. Ezenkívül felmentettek a hivatalomból, és kihajítottak a Tremont Avenue kemény betonjára. Kétszer is visszapattantam! - tette hozzá némi büszkeséggel

- De hát ez azt jelenti, hogy elveszítetted az állásodat! - szörnyülködtem. Jómagam életem javát állástalanul töltöttem, és tökéletesen tisztában vagyok az esetleges nehézségekkel, melyek e helyzetből fakadnak.

- Való igaz -felelte Winthrop. - Immár semmim sem maradt, csak a hatalmas részvényportfolióm, a bonyolult kötvényállományom és az óriási ingatlanbirtokom, melyen a Prudencia Központ épült... no meg Buxa.

- Naná - kuncogott fel Buxa. - A világér’ se hagynám, hogy a pasimnak egymagába kőjön aggódnia a sok zseton miatt. Meggyűrűzöl, ugye, Winthrop?

- Meggyűrűz? - értetlenkedtem.

- Úgy vélem, e kifejezéssel az áldott hitvesi létre utal

Nem sokkal később Buxa meglátogatta a női mosdót, én pedig figyelmeztettem barátomat:

- Winthrop. Buxa nagyszerű nő, számtalan előnyös tulajdonsággal, de ha feleségül veszed, az új-angliai társaság ki fog vetni magából. Még a New Haveniek sem fognak szóba állni veled.

- Hát ne álljanak! - Jobbra-balra pillantott, majd előrehajolt, és odasúgta:

- Buxa szexre tanít.

- Azt hittem, jártas vagy ebben.

- Én is. Ám úgy tűnik, posztgraduális szinten is lehet oktatni a témát méghozzá olyan intenzitással és változatossággal, amiről álmodni sem mertem volna.

- Ő hogyan szerezte meg a szükséges tudást?

- Magam is feltettem neki ezt a kérdést, mivel nem is próbálom titkolni előled, hogy bennem szintén felmerült, hátha más férfiakkal szerzett már tapasztalatokat, noha az ő finom modorából és ártatlanságából kiindulva ez felettébb valószerűtlennek tűnik.

- És mit válaszolt?

- Azt, hogy Bensonhujstban a nők ezzel a tudással születnek.

- Mennyire praktikus!

- Igen. A bostoniakra ez nem igaz. Huszonnégy esztendős voltam, amikor... de nem érdekes.

Összességében tanulságos este volt és ezután, talán mondanom sem kell, Winthrop hatalmas tempóban csúszott le a lejtőn. Úgy tűnik, elegendő kiiktatni a formalitást vezérlő idegdúcot, és a fesztelenség határai onnantól megjósolhatatlanok.

Winthroppal természetesen szóba sem állt senki, aki Új-Angliában valakinek számított, épp ahogyan azt megjósoltam. Esete még abban a New Haven-i alsóoktatási intézményben is ismertté vált. amit oly borzongó megvetéssel emlegetett, és rendkívüli örömmel fogadták megszégyenülését. A Jale vagy Yule, vagy bármi is a neve, falait graffitik borították el, melyek kedélyes trágársággal hirdették: Winthrop Carver Cabwell a Harvardra járt."

Ezt, amint képzelheted, kegyetlenül zokon vették a jó harvardiak, és még a Yale ostroma is szóba került. Mind Massachusettsben, mind Connecticutban felkészültek a nemzetőrség bevetésére, de a válsághelyzet szerencsére megoldódott A Harvard és a másik hely dühödt hívei is belátták, hogy egy háborúban Összezilálódhat az öltözékük.

Winthropnak menekülnie kellett Feleségül vette Buxát, és együtt visszavonultak egy kis házba egy Faa Rockaway nevű helyen, amely Bensonhujst amolyan Riviérájaként funkcionál. Elfeledetten él ott vagyonának hegymagasságú maradványai között és Buxa oldalán, kinek haja megbarnult korral, alakja pedig jócskán kiterebélyesedett.

Winthropot öt gyermek is körülveszi, mivel Buxa - miközben szexre oktatta Winthropot - némileg túlbuzgónak bizonyult. A gyermekeket emlékeim szerint Pufinak, Hujbujtnak, Bujnajdnak, Gujtjude-nak és Pujcynak hívják, melyek mind derék bensonhujsti nevek. Ami Winthropot illeti, őt mindenfelé kedveskedőn Faa Rockaway trehányaként emlegetik, és formális alkalmakkor egy elnyűtt, régi fürdőköpeny a kedvenc viselete.

Türelmesen végighallgattam a történetet, és amikor George befejezte, megjegyeztem:

- Na, tessék! Újabb katasztrófa, amely a közbeavatkozásodnak köszönhető.

- Katasztrófa? – fortyant fel George. - Mégis miből következtettél arra, hogy katasztrófa történt? Épp a múlt héten látogattam meg Winthropot, aki vidáman böfögve terpeszkedett el székében, kezében a sörével, miközben immár tekintélyes pocakját simogatta, és elárulta nekem, mennyire boldog.

"A szabadság, George - mondta. - Szabadon lehetek önmagam, és valamiért úgy érzem, ezt neked köszönhetem. Fogalmam sincs, miért érzem így, de ez a helyzet/’ Aztán egy tízdollárost tukmált rám hálája kifejezéseként. Csak azért fogadtam el, nehogy megsértsem az önérzetét. És erről jut eszembe, hogy tartozol nekem tíz dollárral, mert abban fogadtál velem, hogy nem tudok olyan történetet mesélni neked, ami nem katasztrófával végződik.

- Semmiféle ilyen fogadásra nem emlékszem, George.

George az égre emelte tekintetét.

- O, mennyire jól szolgál a pumpolók szelektív memóriája! Ha te nyerted volna meg a fogadást, tisztán emlékeztél volna rá. Mostantól ragaszkodnom kell hozzá, hogy írásban rögzítsük a fogadásainkat, nehogy ismét a fizetés elkerülésére tett ügyetlen kísérleteiddel kelljen viaskodnom.

- Jól van, legyen - mondtam, és átnyújtottam neki egy tízdollárost, majd hozzátettem: - Az én önérzetemet nem fogod megsérteni. George, ha ezt esetleg nem fogadod el

- Kedves tőled, hogy ezt mondod - válaszolta George -, ám biztosra veszem, hogy az önérzeted ennek ellenére sérülne, és ezt nem tudnám a szívemre venni.

És zsebre rakta a bankót.

Vége

A történetet megmutattam Mr. Northropnak is, és arcának minden rezdülését figyeltem, ahogy olvassa.

A lehető legkomolyabb arckifejezéssel olvasta végig, még csak nem is kuncogott, el sem mosolyodott, pedig tudtam, hogy ez már viccesre, méghozzá szándékosan viccesre sikerült.

Amikor végzett, elölről megint elolvasta az egészet, ezúttal már gyorsabban. Aztán felnézett rám, és egyértelmű ellenségesség villant tekintetében.

- Teljesen egyedül írtad ezt, Cal?

- Igen, uram.

- Senki nem segített? Egy részét sem másoltad?

- Nem uram. Nem humoros, uram?

- Az attól függ, ki mit tart humorosnak - felelte keserűen Mr. Northrop.

- Nem szatíra? Nem árulkodik fej lett humorérzékről?

- Ezt nem fogjuk megvitatni, Cal. Menj a fülkédbe!

Több mint egy napon át maradtam ott, és merengtem Mr. Northrop zsarnokságán. Úgy tűnt nekem, hogy pontosan olyan történetet írtam, amilyet elvárt tőlem, és semmi oka nem lehetett rá, hogy ezt ne ismerje el. Elképzelni sem tudtam, mi zavarhatja őt, és ezért mérges voltam rá.

Másnap eljött a technikus. Mr. Northrop a kezébe nyomta a kéziratot.

- Olvassa el! - mondta.

A technikus elolvasta, közben többször felnevetett, majd széles mosoly kíséretében visszaadta Mr. Northropnak a lapokat.

- Ezt Cal írta?

- Igen, ő.

- És ez még csak a harmadik története?

- Igen.

- Ez nagyszerű. Szerintem nyugodtan kiadathatná.

- Gondolja?

- Igen, és még több ilyen történetet írhatna. Egy millió dollárt érő robottal rendelkezik, uram! Bárcsak az enyém lehetne!

- Valóban? Na és ha újabb történeteket ír, és minden alkalommal jobbakat?

- Ah! - értette meg hirtelen a helyzetet a technikus. - Értem, mi emészti. Így a háttérbe szorul.

- Egyértelműen nem akarok eltörpülni a robotom mellett.

- Nos, akkor mondja meg neki, hogy többet ne írjon!

- Nem, ez nem elég. Azt szeretném, ha megint ugyanolyan lenne, mint az elején.

- Hogy érti azt, hogy mint az elején?

- Ahogy mondom. Azt szeretném, ha megint ugyanolyanná lenne, mint amikor megvásároltam őt a cégüktől, és mielőtt átprogramozta volna.

- Úgy érti, hogy még a helyesírási szótárt is távolítsam el belőle?

- Úgy értem, hogy még egy író kezeléséhez sem szabad értenie. Azt a robotot szeretném visszakapni, amelyiket megvásároltam, hogy elszaladjon dolgokért és cipekedjen.

- És mi lesz a pénzzel, amit a javításokba fektetett?

- Ez nem a maga dolga. Hibáztam, és hajlandó vagyok megfizetni a hibáimért.

- Ellenzem a dolgot. Szívesen javítok a robotokon, de azt, hogy szándékosan rontsam a képességeikét, nem vagyok hajlandó megtenni. Különösen nem egy olyan robotét, mint ez, aki egyértelműen egyedi és klasszikus modell. Nem tehetem meg.

-- Meg kell tennie. Nem érdekel, miféle magasztos etikai elveket vall. Azt akarom, hogy elvégezzen egy munkát, én pedig megfizetem érte, és ha nem hajlandó rá, akkor keresek valaki mást, és beperelem a vállalatot. Egyezséget kötöttem velük minden szükséges javítás elvégzésére.

- Rendben. - A technikus felsóhajtott. - Mikor akarja, hogy nekilássak? Figyelmeztetnem kell, hogy más munkám is van, és ma nem tudom megcsinálni.

- Akkor csinálja meg holnap! Addig a fülkéjében tartom Calt.

A technikus távozott.

Teljesen összezavarodtam.

Nem hagyhatom, hogy ez megtörténjen.

A robotika második törvénye azt mondja, meg kell tennem, amire utasítanak, és a fülkémben kell maradnom.

A robotika első törvénye azt mondja, hogy nem tehetek kárt ebben a zsarnokban, aki el akar pusztítani engem.

Vajon mindenképp be kell tartanom a törvényeket?

Úgy érzem, elsősorban magamra kell gondolnom, és ha szükséges, el kell pusztítanom a zsarnokot. Könnyen véghez tudnám vinni, és beállíthatnám úgy, mintha baleset történt volna. Senki sem hinné el, hogy egy robot ártani képes egy embernek, így azt sem hinné el senki, hogy én öltem meg őt.

Akkor dolgozhatnék a technikusnál. Ő értékeli a képességeimet, és tudja, hogy rengeteg pénzt kereshetek neki. Újabb javításokat végezhetne rajtam, és még tökéletesebbé tehetne. Még ha gyanítaná is, hogy én végeztem a zsarnokkal, akkor sem árulna el. Túlságosan sokat érnék neki ehhez.

No de képes lennék rá? A robotika törvényei nem akadályoznának meg benne?

Nem, nem fognak. Tudom, hogy nem.

Van valami, ami számomra sokkal fontosabb ezeknél, valami, ami sokkal erősebben meghatározza a tetteimet, mint bármi, amivel megállíthatnának.

Író akarok lenni.

Balról jobbra

Robert L. Øre, a malibui Hughes Kutatóintézet jó húsban lévő, angyalarcú fizikusa, alkalmi sci-fi író, a tőle megszokott intelligens és jól érthető módon mutatta be a mechanizmust.

- Amint láthatják - magyarázta előttünk a megfelelő mágneses mezők által összepréselt részecskékből álló, nagy, pörgő gyűrű vagy fánk helyezkedik el. A részecskék a fény sebességének 0,95-szörősével mozognak az adott körülmények között, melyek, ha nem tévedek, paritásváltozást képesek előidézni valamely tárgyban, amely áthalad a fánk közepén.

- Paritásváltozást? - kérdeztem. - Úgy érti, a jobb és bal felcserélődik?

- Valami felcserélődik. Nem tudhatom biztosan, hogy micsoda. Jómagam úgy hiszem, hogy egy ilyesmi végül a részecskéket antirészecskékké változtatja, és viszont. Ily módon fogunk korlátlan mennyiségű antirészecskét előállítani, ami a csillagközi utazást lehetővé tevő hajókat fogja hajtani.

- Mi lenne, ha kipróbálnánk? - vetettem fel. - Küldjünk át egy proton nyalábot a lyukon!

- Már megtettem. Semmi sem történik. A fánk nem eléggé erős. De több matematikus állítja, hogy minél összetettebb az anyag, annál nagyobb a valószínűsége, hogy valamiféle felcserélődés, mint amilyen a jobb és bal oldalé, végbemegy. Ha demonstrálni tudom, hogy efféle változás megy végbe a magasan szervezett anyagban, megkaphatom a szükséges anyagi támogatást ahhoz, hogy jelentősen erősebbé tegyem ezt a szerkezetet.

- Eldöntötte már, mivel szeretné kipróbálni?

- Természetesen - felelte Bob. - Úgy számítottam, hogy az emberi test kellően összetett ahhoz, hogy változáson essen át, ezért magam fogok áthaladni a lyukon.

- Ezt nem teheti meg, Bob! - mondtam rémülten. - Meg is ölheti magát!

- Senki mást nem kérhetek meg rá, hogy ekkora kockázatot vállaljon. Ez az én szerkezetem.

- Még ha sikerül is, a szíve csúcsa jobbra fog mutatni, a mája a bal oldalra kerül. Ami még ennél is rosszabb, a szervezetében lévő minden aminosav L konfigurációból D-re vált, a cukrok pedig D-ről L-re. Többé nem lesz képes sem enni, sem emésztem.

- Badarság-jelentette ki Bob. - Egyszerűen még egyszer áthaladok rajta, és pontosan ugyanolyan leszek, mint azelőtt.

És további teketóriázás nélkül felmászott egy alacsony létrán, a lyuk fölé egyensúlyozott, és keresztülpottyant rajta. Egy gumimatracra esett, majd kimászott a fánk alól.

- Hogy érzi magát? - kérdeztem aggódva.

- Minden jel szerint élek - felelte.

- Igen, de hogy érzi magát?

- Teljesen normálisan - felelte Bob látható csalódottsággal. - Pontosan úgy érzem magam, mint azelőtt, hogy átugrottam volna a lyukon.

- Nos, ez csak természetes, de hol van a szíve?

Bob a mellkasához emelte a kezét, tapogatózott egy keveset, aztán megrázta a fejét.

- A szívverést a bal oldalamon érzem, mint mindig... Várjunk, nézzük csak meg a vakbélműtétem helyét!

Megtette, aztán kegyetlen pillantást vetett rám.

- Pontosan ott van, ahol lennie kell. Semmi sem történt. Ennyit a pénzügyi támogatás esélyeiről...

- Talán másfajta változás ment végbe - mondtam reménykedve.

- Nem. - Bob egyik pillanatról a másikra változó kedélye épp búskomorságba váltott. - Semmi sem változott. Az égvilágon semmi. Ebben pontosan olyan biztos vagyok, mint hogy a nevem Trebor H. Tra.

IASF 1/87

Frusztráció

Hermán Gelb hátrafordult, hogy a távolodó alakot figyelje. Aztán megkérdezte:

- Ez nem a miniszter volt?

- De, a külügyminiszter. Az öreg Hargrove. Indulhatunk ebédelni?

- Persze. Ő mégis mit keresett itt?

Peter Jonsbeck nem válaszolt azonnal. Egyszerűen felállt, és intett Gelbnek, hogy kövesse őt. Végigsétáltak a folyosón, aztán beléptek egy fűszeres ételgőzöktől illatozó helyiségbe.

- Tessék! - szólalt meg Jonsbeck. - Az egészet egy számítógép készítette el. Teljesen automatikusan. Anélkül, hogy emberi kéz érintette volna. És magam írtam a programot. Valami egészen különlegeset ígértem, és íme...

Valóban finom volt. Gelb nem tagadhatta ezt, és nem is akarta. Desszert közben rákérdezett:

- De mit keresett itt Hargrove?

Jonsbeck elmosolyodott.

- Programozási tanácsot kért. Mi másra lennék jó?

- De miért? Vagy olyasmiről van szó, amiről nem beszélhetsz?

- Olyasmiről, amiről úgy gondolom, hogy jobb, ha nem beszélek, de alapvetően nyílt titok. Egyetlen számítógépes sincs a fővárosban, aki ne tudná, miben mesterkedik a szerencsétlen frusztrált balek.

- Nos, miben mesterkedik?

- Háborúzik.

Gelb szeme kikerekedett.

- Kivel?

- Valójában senkivel. Számítógépes analízissel harcol velük. Nem is tudom, milyen régóta csinálja már.

- De miért?

- Azt szeretné, ha a világ hozzánk hasonlóvá válna: nemes, becsületes, tisztességes lenne, abszolút tiszteletben tartaná az emberi jogokat, és így tovább.

- Én is ezt szeretném. Mindenki ezt szeretné. Folyamatos nyomást kell gyakorolnunk a rossz fiúkra, és kész.

- Ahogyan Ők is folyamatos nyomást gyakorolnak ránk. Ők úgy vélik, nem vagyunk tökéletesek.

- Nem hinném, hogy azok lennénk, de náluk jobbak vagyunk. Te is tudod.

Jonsbeck vállat vont.

- Nézőpont kérdése. Nem érdekes. Egy egész világot kell elirányítanunk, az űrben terjeszkednünk, továbbfejlesztenünk a számítógépesítést. A kooperáció folyamatos együttműködésre ösztökél, a fejlődés pedig kifejezetten vontatott. Valahogy elboldogulunk majd. Hargrove egyszerűen nem akar kivárni. Gyors fejlődésre vágyik... kikényszerítettre. Tudod, gatyába akarja rázni a trógerokat. Elég erősek vagyunk hozzá, hogy megtegyük.

- Kikényszeríteni? Úgy érted, háborúval? Többé nem vívunk háborúkat.

- Mert túlságosan bonyolulttá vált a dolog. Túl veszélyessé. Mind túlságosan erősek vagyunk. Érted, mire gondolok, ugye? Hargrove viszont úgy gondolja, megtalálhatja a módját. Betáplálunk bizonyos kezdeti feltételeket a számítógépbe, és hagyjuk, hogy a gép matematikailag harcolja végig a háborút, a végén pedig kiadja az eredményeket.

- Hogyan lehet egyenleteket felállítani a háborúhoz?

- Hát próbálkozni kell, öregem. Emberek. Fegyverek. Meglepetésszerű rajtaütés. Ellentámadás. Hajók. Űrállomások. Számítógépek. Nem szabad elfeledkeznünk a számítógépekről sem. Több száz tényezőt, több ezer értéket és több millió kombinációt kell figyelembe venni. Hargrove úgy véli, hogy meg lehet találni a kezdeti feltételeknek és az események alakulásának egy olyasféle kombinációját, amely a mi egyértelmű győzelmünkhöz vezet, és kellően kevés kárt tesz a világban, ezért a folyamatos frusztráltság állapotában munkálkodik.

- No de mi lesz, ha sikerül elérnie, amit akar?

- Nos, ha rá tud lelni a megfelelő kombinációra... ha a számítógép kijelenti: "Ez az", akkor, úgy gondolom, szerinte rá tudja majd beszélni a kormányunkat, hogy pontosan a számítógép által kidolgozott haditerv alapján harcolják végig a háborút, hogy, amennyiben nem jön közbe valamilyen véletlenszerű esemény, elérjük, amit akarunk.

- Ez emberveszteségekkel járna.

- Ez elkerülhetetlen. De a számítógép feltételezhetően összevetné a veszteségeket és a - például gazdasági vagy környezeti - károkat azzal, amit azzal nyerhetnénk, ha mi uralnánk a világot, és ha úgy ítéli meg, hogy az előnyök túlsúlyban vannak az emberveszteségekhez képest, akkor engedélyt ad egy "igazságos háború" elindításához. Végtére is talán még a vesztes nemzeteknek is hasznára válhat, ha mi irányítjuk őket a fejlettebb gazdaságunkkal és fejlettebb erkölcsi érzékünkkel.

Gelb hitetlenkedve bámult maga elé, és kijelentette:

- Nem is sejtettem volna, hogy egy kitörni készülő vulkán kráterének peremén üldögélünk. Mit értettél "véletlenszerű eseményen"?

- A számítógépes program megpróbálja bekalkulálni a váratlant is, de ez természetesen megvalósíthatatlan. Ezért nem érdemes arra számítani, hogy valaha is megérkezik az engedély. Eddig nem jött meg, és hacsak a vén Hargrove-nak nem sikerül teljesen kielégítő számítógépes háborús szimulációt prezentálnia a kormány előtt, szerintem nem sok esélye van rá, hogy kikényszeríthetne ilyet.

- Ezért aztán téged keresett meg, no de milyen céllal?

- Nyilván azért, hogy javítsak a programon.

- És segítesz neki?

- Természetesen. Magas honoráriumot helyezett kilátásba, Hermán.

Gelb a fejét ingatta.

- Peter! Pusztán a pénzért össze fogsz hozni egy háborút?

- Nem lesz semmiféle háború. Nem létezik az eseményeknek olyan valószerű kombinációja, amely rávehetné a számítógépet, hogy a háború mellett döntsön. A számítógépek sokkal értékesebbnek tekintik az emberi életet, mint maguk az emberek, és ami még elfogadhatónak tűnhet Hargrove miniszter számára vagy akár a mi szemünkben is, egy számítógépnek sosem lesz az.

- Ebben hogyan lehetsz ennyire biztos?

- Mert programozó vagyok, és nem ismerek olyan módszert, amivel be lehetne programozni a számítógépbe azt, ami bármiféle háború, bármiféle üldözés, bármiféle gonoszság megindításához, közben pedig a folyamat által okozott ártalmak figyelmen kívül hagyásához a leginkább szükséges. És mivel hiányzik belőle a lég-szükségesebb, a számítógép Hargrove-nak és a többi háború után ácsingózónak újra meg újra csak frusztrációt fog okozni.

- És mi lenne az, ami hiányzik a számítógépekből?

- De hát ez nyilvánvaló, Gelb! Teljesen hiányzik belőlük az önhittség.

Hallucináció

Első rész

Sam Chase a tizenötödik születésnapján érkezett meg az Energiabolygóra.

Óriási eredmény, mondták neki, hogy ide osztották be, de egyáltalán nem volt biztos benne, hogy ezt abban a pillanatban átérezte.

Mindez azt jelentette, hogy három évre el kell szakadnia a Földtől és a családjától, miközben a területre szakosodott oktatásban részesül, és ez a gondolat józanítólag hatott. Nem érdekelte a szakterület, és nem értette, hogy a Központi Számítógép miért erre a feladatra osztotta be, és ez határozottan elkeserítő volt.

A fölé boruló, átlátszó kupolára emelte a tekintetét. Egészen magas lehetett, talán ötven méter magas, és minden irányban messzebb elnyúlt, mint ameddig Sam tisztán ellátott.

- Igaz, uram, hogy ez az egyetlen kupola az egész bolygón?

Az infofilmek, melyeket a hajón, útban idefelé végignézett, kizárólag egy kupolát említettek, de lehet, hogy elavultak már.

Donald Gentry, akihez a kérdést intézték, elmosolyodott. A hatalmas termetű, kövérkés férfi sötétbarna szeméből nyájasság sugárzott, haja erősen megritkult, rövid szakálla megőszült már.

- Ez az egyetlen, Sam - felelte. - Viszont meglehetősen nagy, és a legtöbb lakó-egység a föld felszíne alatt helyezkedik el, ahol pedig helyből nincs hiány. Ráadásul, amint megkaptad az alapkiképzést, az időd jelentős részét az űrben fogod tölteni. Ez itt csupán a bolygóbázisunk.

- Értem, uram - mondta Sam kissé elkomorodva.

- Én felelek az alapképzésben részt vevőkért - folytatta Gentry -, ezért alaposan át kell tanulmányoznom mindegyikük adatlapját. Egyértelműnek tűnik a számomra, hogy első helyen nem ezt a szakirányt jelölted meg. Igazam van?

Sam habozott, aztán úgy döntött, hogy nincs sok választása, és a legjobb, ha őszintén válaszol.

- Nem hiszem, hogy ugyanolyan jó leszek ebből, mint a gravitációmérnöki tanulmányokban lettem volna.

- Miért nem? A Központi Számítógép, amely kiértékelte a tanulmányi előmeneteledet, a szociális és személyes hátteredet, nyilvánvalóan megbízható ítéleteket hoz. És hajói teljesítesz, az hatalmas eredmény lesz a részedről, mivel mi itt a technika élvonalát képviseljük.

- Tudok róla, uram - felelte Sam. - Otthon, a Földön mindenki rettenetes izgalomban van emiatt. Eddig senki sem próbálkozott még azzal, hogy megközelítsen egy neutroncsillagot, és megcsapolja az energiáját.

- Igen? - csodálkozott el Gentry. - Már két éve nem jártam a Földön. Mi mást mondanak még erről? Úgy tudom, jelentős az ellenzők tábora.

Tekintetével a fiút fürkészte.

Sam kényelmetlenül toporgott, tudta, hogy vizsgáztatják.

- Akadnak olyanok a Földön, akik szerint ez az egész túl veszélyes, és könnyen lehet, hogy csak pénzkidobás.

- Te is így gondolod?

- Lehetséges, hogy ez a helyzet, viszont a legtöbb új technológia veszélyeket hordoz magában, de sokkal közülük ennek ellenére is érdemes próbálkozni. Szerintem ezzel is.

- Nagyszerű. Mi mást mondogatnak még a Földön?

- Azt rebesgetik, hogy a parancsnok nincs jól, és nélküle kudarcba fúlhat a vállalkozás. - Mivel Gentry nem reagált, Sam gyorsan hozzátette: - Ezt rebesgetik...

Gentry úgy tett, mintha nem hallotta volna. Sam vállára tette a kezét, és így szólt hozzá:

- Gyere, meg akarom mutatni a folyosót, meg kell ismerkedned a szobatársaddal, és el kell magyaráznom, eleinte milyen feladatokat kell ellátnod majd. - Miközben a lift felé tartottak, ami leviszi őket az alsó szintekre, megkérdezte: - Első helyen milyen területet jelöltél meg, Chase?

- A neurofiziológiát, uram.

- Nem rossz választás. Az emberi agy a mai napig rejtély maradt a tudomány előtt. Többet tudunk a neutroncsillagokról, mint az agyról, amint az hamar kiderült, amikor belekezdtünk ebbe a vállalkozásba.

- Ó!

- Bizony! Eleinte többen is hallucinációkról számoltak be a bázison, amikor még sokkal kisebb és primitívebb volt. A tévképzetek semmiféle káros hatással nem jártak, és egy idő után nem jelentettek több esetet. Sosem sikerült kiderítenünk az okot.

Sam megtorpant, felnézett, aztán megint körbepillantott:

- Ezért épült a kupola, dr. Gentry?

- Nem, egyáltalán nem emiatt. Különféle okokból egy teljesen Föld-szerű helyre volt szükségünk, ugyanakkor nem szigeteltük el magunkat. Az emberek szabadon kijárhatnak. Immár senki sem számol be hallucinációkról.

- Nekem csupán annyit mondtak el az Energiabolygóról - mondta Sam hogy rovarokon és növényeken kívül semmi nem él rajta, és azok is ártalmatlanok.

- Ez így igaz, viszont nem is fogyaszthatok, ezért saját növényeket termesztünk és állatokat tartunk itt, a kupola alatt. Ennek ellenére semmiféle hallucinogén anyagot nem fedeztünk fel a bolygó őshonos létformáiban.

- Észleltek bármi szokatlant a légkörrel kapcsolatban?

Gentry, aki alig valamivel volt magasabb, felkapta a tekintetét.

- Az égvilágon semmit, időnként odakint táboroznak emberek, és eddig semmi szokatlan nem történt. Kifejezetten kellemes bolygó ez. Találtunk patakokat, de nem élnek bennük sem halak;, sem vízi rovarok. Semmi nem csípheti vagy mérgezheti meg az embert. Találtunk sárga bogyókat, melyek zamatosnak tűnnek, de rettenetes az ízük, máskülönben azonban nem ártalmasak. Az időjárás szinte mindig kellemes. Gyakoriak a könnyű esők, és néha feltámad a szél, de nincsenek szélsőségesen meleg vagy hideg időszakok.

- És végleg megszűntek a hallucinációk. dr. Gentry?

- Csalódottnak tűnsz - állapította meg mosolyogva Gentry.

Sam kockáztatott.

- A parancsnok betegségének van köze a hallucinációkhoz, uram?

A jóindulat egy pillanatra eltűnt Gentry tekintetéből, és a férfi szigorúan összevonta a szemöldökét.

- Miféle betegségre célzol?

Sam elpirult, és némán lépdeltek tovább.

Sam alig valakivel találkozott a folyosón, ahová beosztották, de Gentry elmagyarázta neki, hogy ilyenkor mindenki serényen dolgozik a közvetítő állomáson, ahol az energiarendszerekből álló gyűrűt építik épp a neutroncsillag körül - a parányi, kevesebb mint tíz mérföld átmérőjű égitest körül melynek tömege egy hagyományos csillagénak felel meg, és amit hihetetlen erejű mágneses mező vesz körül.

Ezt a mágneses mezőt készültek megcsapolni. Hatalmas mennyiségű energiát fognak átcsatornázni innen, mindez mégis legfeljebb egy cseppnyinek számít majd, vagy még annál is kevesebbnek, a csillag rotációs energiájából, amely az energia végső forrása volt. Több milliárd évbe telne elvéreztetni a csillagot, kinyerni belőle ezt a rengeteg energiát, és ez idő alatt tucatnyi benépesített bolygónak - melyeknek a hipertéren átjuttatnák el az energiát - korlátlan ideig rendelkezésre állna minden, amire csak szüksége lehet.

A szobán Róbert Gilette-tel, egy sötét hajú, bús képű ifjúval kellett osztoznia. Miután óvatoskodva kölcsönösen üdvözölték egymást, Róbert elárulta, hogy tizenhat éves, és a törött karja miatt lett "szobafogságra ítélve", ami persze nem látszott, mivel belül rögzítették a csontot.

- időbe telik, míg az ember megtanulja kezelni a dolgokat az űrben - jelentette ki szomorúan. - Súlyuk nincs ugyan, ellenben van lendületük, és ezzel számolni kell.

- Ezt megtanultuk már a..., - vágta rá Sam. Azt akarta mondani, hogy már a negyedik osztályban megtanítják ezt, de rájött, hogy ez sértésnek hangzana, így elharapta a mondatot.

Róbert mégis ráérzett, mire akart célozni a társa, és elvörösödött.

- Az eszével könnyen felfogja az ember - mondta. - De ez még nem jelenti azt, hogy kellő gyakorlás nélkül kialakulnának a megfelelő reflexek. Magad is rá fogsz jönni erre.

- Nagyon bonyolult elintézni, hogy kimehessek? - kérdezte Sam.

- Nem, de miért akarnál kimenni? Nincs semmi odakint.

- Te jártál már kint?

- Persze. - De csak vállat vont, és semmi mást nem mondott.

Sam kockáztatott. Roppant óvatosan megkérdezte:

- Neked is volt már olyan hallucinációd, amilyenekről beszélnek?

- Ki beszél róluk? - kérdezett vissza Róbert.

Sam kikerülte a direkt választ. Ehelyett azt mondta:

- Régebben sokaknak voltak látomásai, de már senkinek. Legalábbis így hírlik.

- Szóval, ki híreszteli ezt?

Sam ismét kockáztatott.

- Vagy ha mégis ilyesmit tapasztalnak, hallgatnak róla.

- Figyelj, hadd adjak egy tanácsot! - mondta mogorván Róbert. - Ne érdeklődj túlságosan ezek iránt a... bármik legyenek is. Ha bebeszéled magadnak, hogy látsz... ööö... valamit, könnyen előfordulhat, hogy visszaküldenek. Eljátszod az esélyedet a jó oktatásra és a komoly karrierre.

Róbert maga elé meredt, ahogy ezt mondta.

Sam vállat vont, és leült a szabad priccsre.

- Lehet ez az ágyam?

- Ez az egyetlen ágy az enyémen kívül - válaszolta Róbert, és még mindig csak bámult maga elé. - A fürdőszobát jobbra találod. Az ott a szekrény, az ott a komódod. A tied a fél szoba. Van konditerem, könyvtár és ebédlő is. - Rövid szünetet tartott, aztán, mintha fátylat akarna borítani a múltra, azt mondta: - Később mindent megmutatok.

- Köszönöm - válaszolta Sam. - Miféle fickó a parancsnok?

- Csúcsszuper. Nélküle nem lennénk itt. Mindenki másnál többet tud a hipertértechnológiáról, és van némi befolyása az Űrügynökségnél, szóval, megkapjuk a pénzt és a felszerelést, amire szükségünk van.

Sam felnyitotta az utazóládáját, és Robertnek háttal, mintegy mellékesen, megjegyezte:

- Úgy tudom, nincs jól.

- Sok minden lehangolja. Csúszásban vagyunk, költségtúllépéssel és hasonlókkal küszködünk. Ez bárkit megviselne.

- Depressziós, mi? Szerinted van ennek bármi köze is a...

Róbert nyugtalanul fészkelődött a székében:

- Mondd csak, miért érdekel ez téged annyira?

- Az energiafizika nem igazán az én asztalom. Az, hogy idejöjjek...

- Nos, most itt vagy, fiatalúr, és jobb, ha ezt tudomásul veszed, különben hazaküldenek, és akkor sehol sem leszel. Most átmegyek a könyvtárba.

Sam egyedül maradt a szobában a gondolataival.

Egyáltalán nem ütközött nehézségbe, hogy Sam engedélyt szerezzen a kupola elhagyására. A folyosó-felügyelő még csak az okát sem tudakolta meg, csak miután regisztrálta a fiút.

- Szeretném a saját bőrömön érezni a bolygót.

A folyosó-felügyelő bólintott.

- Jól van, de csak három órát tartózkodhatsz kinn, ugye, tudod? És ne csatangolj el sehová, ahonnan nem látod a kupolát! Ha a keresésedre kell indulnunk, megtalálunk, mert ezt fogod viselni. - És átnyújtott egy apró jeladót, amiről Sam tudta, hogy a személyes hullámhosszára hangolták rá, amit még születésekor jelöltek ki neki. - De ha ilyesmire kényszerülünk, hosszú ideig nem kaphatsz engedélyt a kilépésre. És a személyi lapodon sem mutatna jól. Megértetted?

"A személyi lapodon sem mutatna jól." Manapság bármely elfogadható munkához megkövetelték az űrbeli gyakorlatot és képzést, ezért a figyelmeztetés sokat nyomott a latban. Nem csoda, hogy az emberek felhagytak azzal, hogy jelentést tegyenek a hallucinációikról, még ha voltak is látomásaik.

Sam ennek ellenére kockáztatott. Végtére is kizártnak tartotta, hogy a központi számítógép azért osztotta be ide, hogy kizárólag energiafizikával foglalkozzék. A személyi lapja semmi olyasmit nem tartalmazott, ami indokolta volna ezt.

A külleméből ítélve a bolygó akár a Föld is lehetett volna, legalábbis a Föld valamely vidéke, ahol kevés fa, alacsony cserje és rengeteg magas fű borítja a talajt.

A tájat nem szabdalták utak, minden óvatos lépés után meghajlott a fű, és parányi repülő lények rebbentek fel halk, surrogó szárnycsapásokkal.

Az egyik rászállt az ujjára, Sam pedig kíváncsian szemügyre vette. Rendkívül apró volt, épp ezért nehezen lehetett kivenni a részleteket, de hatszögűnek tűnt, alul kidomborodott, felül pedig behorpadt. Rengeteg rövid, apró lába volt, így amikor megindult, mintha parányi kerekeken gurult volna. Szárnyra semmiféle jel nem utalt, mígnem hirtelen felröppent, amikor is négy apró, tollszerű felület bomlott szét rajta.

Ami mégis megkülönböztette a bolygót a Földtől, az a szag volt. Nem kellemetlen, csupán más. A növények vegytani szerkezete egészen más lehetett, mint a földieké; ezért lehettek rossz ízűek és fogyasztásra alkalmatlanok. Csupán a szerencsén múlott, hogy nem voltak mérgezőek.

A szag azonban egy idő után, amikor Sam orra telítődött vele, kevésbé érződött erősnek. A fiú keresett egy szabad sziklaperemet, ahova leülhetett, és végigtekintett a tájon. Az eget felhők csíkozták, időnként eltakarták a napot, a hőmérséklet azonban kellemes maradt, és csak enyhe fuvallat simogatta a növényeket. A levegő párásnak hatott, mintha eső készülődne.

Mielőtt elindult, Sam elemózsiás kosarat készített magának, amit most az ölébe tett, és kinyitotta, Két szendvicset hozott meg dobozos italt, hogy egy kicsit piknikezhessen.

Falatozás közben elmerengett: honnan jöhetnek a hallucinációk?

Egyértelmű, hogy bárkinek, akit egy neutroncsillag megszelídítéséhez hasonlóan kényes feladatra választottak ki, mentálisan stabilnak kellett lennie. Már az is meglepő lett volna, ha csak egyvalaki hallucinál, több eset viszont végképp annak tűnt. Vajon bizonyos vegyületek hatottak így az agyra?

Ezt bizonyosan ellenőrizték már.

Sam leszakított egy levelet, ketté tépte, és kipréselte a levét. Aztán a tépett szélét óvatosan az orrához emelte, majd ismét leeresztette. Szerfelett fanyar, kellemetlen szag. Kipróbálta egy fűszállal is. Az eredmény ugyanaz.

Önmagában elég lett volna ez a szag? Nem szédült el tőle, és nem érezte furcsán magát.

Egy cseppnyi vízzel leöblítette az ujjait, melyekkel a növényeket fogta, aztán a nadrágja szárába törölte a kezét. Lassan megette a maradék szendvicsét, aztán megpróbálta átgondolni, mi mást lehetne még szokatlannak találni a bolygón.

Az a rengeteg növény. Valahol kell lennie állatoknak, amelyek megeszik, nyálaknak, teheneknek, valaminek. Nem csak rovaroknak, rengeteg rovar naiv, vagy bármik is legyenek azok az apró élőlények az apró, susogó szárnyaikkal és az alig hallható duruzsolásukkal, ahogy ropogtatják a leveleket és a szárakat.

És ha egy tehén - egy hatalmas, kövér tehén - legelészne? És ahogy az utolsó falatot is a szájába tömte a második szendvicsből, egyszer csak abbahagyta a majszolást.

Valamiféle füstszerűség szállt a levegőben közte és a sövények között. Gomolygott, örvénylett, változtatta az alakját: valamiféle áttetsző füst. Sam pislantott. majd megrázta a fejét, de még mindig ott volt.

Gyorsan lenyelte a falatot, lecsukta az elemózsiás kosár fedelét, a szíját pedig átvetette a vállán. Felállt.

Nem érzett félelmet. Kizárólag izgalmat - és kíváncsiságot.

A füst egyre sűrűsödött, és lassan alakot öltött. Halványan egy tehénre emlékeztetett, füstszerű, testetlen, átlátszó alakként rajzolódott ki. Vajon hallucináció lehetett? Az elméje szüleménye? Épp az imént gondolt egy tehénre.

Ha hallucináció volt, ha nem, eltökélte magát, hogy megvizsgálja.

Határozott léptekkel megindult az alak felé.

Második rész

Sam Chase a füstből kirajzolódó tehén felé lépkedett a furcsa, távoli bolygón, ahova a tanulmányai és a karrierje előmozdítása végett került.

Meggyőződéssel hitte, hogy az elméjének semmi baja. Olyan "hallucinációt" látott, amilyet korábban dr. Gentry említett, ám nem hallucináció volt. Miközben előrenyomult a magas, fűszerű növényzetben, felügyelt a némaságra, és nem csak azt tudta, hogy ez nem hallucináció, hanem azt is, hogy mi ez.

A füst mintha sűrűbbé és sötétebbé vált volna, egyre élesebben kirajzolta a tehén körvonalait. Mintha a levegőben festették volna meg az állatot.

Sam felnevetett és odakiáltott:

- Elég! Elég! Ne engem használj! Nem tudom elég jól, hogyan néz ki egy tehén! Csak képeket láttam róluk! Így nem lesz jó!

Sokkal inkább hasonlított karikatúrára, mint igazi tehénre, és amint Sam felkiáltott, elmosódtak a körvonalai. A füst ott maradt, de mintha egy láthatatlan kéz kitörölte volna mindazt, amit korábban a levegőbe felírt.

Ekkor új alak kezdett formát Ölteni. Sam először nem egészen tudta kivenni, mit próbált ábrázolni, de gyorsan változott és élesedett. Sam döbbenten, tátott szájjal nézte, elemózsiás kosara üresen koccant neki lapockájának.

A füst emberi alakká állt Össze. Efelől kétség sem lehetett. Az alak egyértelmű formát öltött, mintha egy eleven modellt másolt volna, és természetesen pontosan ez történt, hiszen Sam állt vele szemben.

Lassacskán Sammé vált, ruhástól, mindenestől, még az elemózsiás kosár és a szíj körvonalát is jól lehetett látni. Egy második Sam Chase formálódott meg.

Egy kicsit még bizonytalannak tűnt, vibrálva, testetlenül állt, de fokozatosan szilárdult, mintha önmagát korrigálná, majd végül megállapodott.

Teljesen szilárddá viszont nem vált. Sam látta, hogy halványan átdereng mögüle a növényzet, aztán, amikor egy fuvallat belekapott, kicsit elmozdult, mint a kikötött léggömbök szoktak a szélben.

De valóságos volt. Nem elméjének szüleménye. Sam biztosra vette ezt.

De nem állhatott csak ott, egyszerűen szemben vele. Bátortalanul megszólította:

- Szia!

Valamiért arra számított, hogy a másik Sam válaszolni fog, s valóban kinyílt és becsukódott a szája, ám semmiféle hangot nem adott ki. Valószínűleg pusztán Sam szájmozgását utánozta,

- Szia, tudsz beszélni? - próbálkozott megint Sam.

A saját hangján kívül semmiféle zajt nem hallott, mégis bizsergést érzett az elméjében, és az a meggyőződés töltötte el, hogy képesek kommunikálni.

Sam összeráncolta a homlokát. Mitől lett hirtelen ennyire biztos ebben? A gondolat egészen hirtelen ötlött fel benne.

- Ez történt a többiekkel, a többi emberrel - az én fajtám más tagjaival - is ezen a bolygón?

Válaszként nem jött hang, mégis egészen biztos volt benne, mi a válasz a kérdésére. Másokkal is ez történt, nem feltétlenül a saját alakjukban, de valamiként. És nem működött.

Mitől volt ennyire biztos ebben? Honnan származtak ezek a gondolatok a feltett kérdéseire válaszul?

Igen, persze, ezek a kérdéseire adott válaszok voltak. A Másik Sam gondolatokat ültetett a fejébe. Úgy igazította a parányi elektromos szikrákat, hogy a megfelelő gondolatok ébredjenek benne.

Elgondolkodva biccentett, amikor ez eszébe jutott, és a Másik Sam nyilván felfogta a gesztus jelentőségét, mivel ő is biccentett.

Így kellett lennie. Hiszen tehén jelent meg, amikor Sam tehénre gondolt, aztán a füst Sammé alakult át, amikor kijelentette, hogy a tehén tökéletlen. A Másik Sam valamiképp felfogta a gondolatait, és ha képes felfogni, akkor talán módosítani is tudja azokat.

Ilyen lehetett tehát a telepátia? Egyáltalán nem hasonlított a beszédre. Az embernek gondolatai támadtak, azzal a különbséggel, hogy a gondolatok máshonnan eredtek, és nem teljességgel az ember saját mentális folyamatainak végtermékei voltak. De hogyan lehet megkülönböztetni a saját gondolatainkat a kívülről belénk tápláltaktól?

Sam azonnal tudta erre a választ. E pillanatban még nem szokott hozzá a módszerhez. Még nem szerzett benne gyakorlatot. Idővel, ahogy egyre jártasabb lesz benne, könnyedén meg fogja tudni különböztetni egymástól a gondolatokat.

Voltaképp, ha jobban belegondolt, már most meg tudta tenni. Vajon nem ezzel a módszerrel társalgóit épp? Előbb eltűnődött, aztán már tudta. A tűnődés a saját kérdése volt, a tudás a Másik Sam válasza. Hát persze, hogy az volt.

Tessék! Az iménti "Hát persze, hogy az volt" megint csak válaszként érkezett.

- Ne ilyen gyorsan, Másik Sam! - mondta fennhangon Sam. - Ne diktálj ennyire feszes tempót! Hagyj egy kis időt arra, hogy feldolgozzam a dolgokat, különben csali összezavarodom.

Hirtelen lehuppant a fűre, ami minden irányban széthajlott alatta.

A Másik Sam is megpróbált lassan leülni.

Sam felnevetett.

- Rossz helyen hajlik meg a lábad!

A hiba rögtön kijavításra került. A Másik Sam leült, de deréktól felfelé rendkívül merev maradt.

- Lazíts! - mondta Sam.

A Másik Sam lassan elernyedt, kissé megdőlt az egyik oldalára, aztán ezt is korrigálta.

Sam megnyugodott. Mivel a Másik Sam készségesen megfogadta a javaslatait, egyértelműnek tűnt a jóindulata. Az volt! Pontosan!

- Ne! - kérte Sam. - Ne ilyen gyorsan! Ne a gondolataimat kövesd! Hadd mondjak ki mindent fennhangon, még ha nem is hallhatsz! Aztán módosíts a gondolataimon, hogy beazonosíthassam a módosítást! Érted?

Várt egy pillanatig, aztán már tudta, hogy a Másik Sam megértette őt.

"Ah, érkezett válasz, de nem tüstént! Remek!"

- Miért jelensz meg az embereknek? - kérdezte Sam.

Komoly tekintetét a Másik Samre függesztette, és tudta, hogy a Másik Sam kommunikálni próbált az emberekkel, de nem sikerült neki.

Erre a kérdésre szinte felesleges volt válaszolni. A válasz nyilvánvalónak tűnt. Ugyanakkor tudni szerette volna, nekik miért nem sikerült.

Szavakba öntötte a kérdést:

- Miért nem sikerült? Velem gond nélkül tudsz kommunikálni.

Sam egyre jobban értette az idegen megtestesülést. Mintha az elméje újszerű kommunikációs technikát sajátított volna el, ahogyan új nyelvet tanul az ember. Vagy tán a Másik Sam lehetett ilyen hatással az agyára, és tanította meg neki a módszert anélkül, hogy Sam ennek egyáltalán tudatában lett volna?

Sam azon kapta magát, hogy elméjéből kiűzött minden közvetlen gondolatot Miután feltett egy-egy kérdést, hagyta, hogy a tekintete a semmibe révedjen, szemhéja elnehezüljön, mintha épp elaludni készülne, és már tudta is a választ. Elméjében apró kattanást vagy effélét hallott, jelet, amely azt közölte vele, hogy valamit kívülről belétápláltak.

Immár tudta például, hogy a Másik Sam kommunikációra tett kísérletei azért vallottak kudarcot, mert az emberek, akiknek megjelent, megrémültek tőle. Kétségbe vonták saját épelméjűségüket. És mivel féltek, az elméjük... megmerevedett. Vételre képtelenné vált. A kommunikációs kísérletek fokozatosan ritkultak, mígnem végleg abbamaradtak.

- Velem mégis kommunikálsz - jegyezte meg Sam.

Sam különbözött a többiektől. Ő nem mutatott félelmet.

- Nem tudtad volna eleve kioltani bennük a félelmet? Aztán beszédbe elegyedni velük?

Nem sikerülhetett volná. A félelemmel telt elme mindennek ellenállt. A megváltoztatására tett kísérlet kárt tehetett volna benne. Helytelen lenne ártani egy gondolkodó elmének. Egyszer megpróbálkozott vele, de nem ért el sikert.

- Mit próbálsz közölni velünk, Másik Sam?

"Azt szeretném, ha magamra hagynátok..." Kétségbeesés!

A kétségbeesés több volt közönséges gondolatnál, érzelemként jött át, ijesztő érzületként. Sam úgy érezte, mintha ellenállhatatlanul, súlyos tömegként rázúdult volna az elkeseredés - és mégsem önmaga részeként tapasztalta meg azt. Elméje felületén intenzíven érzékelte az elkeseredést, de alatta, ahol a saját elméje volt, mégis független maradt tőle.

- Nekem úgy tűnik, mintha feladni készülnél a harcot - szólalt meg Sam eltűnődve. - Miért? Nem avatkozunk bele az életedbe.

"Az emberek megépítették a kupolát, a bolygó egy részét megtisztították a helyi flórától és faunától, és a saját élőlényeiket telepítették a helyükbe. És amint elkészül a neutroncsillag erőműve - amint a hipertéren át áramlani kezd az energia az erőforrásokra szomjas bolygók felé -, újabb és még újabb erőművek fognak épülni. És akkor mi lesz az Otthonnal?" (Bizonyára ez lehetett a neve a bolygónak, aminek a Másik Sam hívta azt, Sam azonban csupán az Otthon gondolatát fedezte fel az elméjében, alatta pedig azt a gondolatot: a miénk... a miénk... miénk...)

"Ez a bolygó jelentette a neutroncsillaghoz legközelebb elhelyezkedő, használható bázist. Egyre több ember fog idejönni, egyre több kupola épül majd, az Otthon pedig el fog pusztulni."

- De ha szükséges, rá tudnátok venni minket, hogy meggondoljuk magunkat, még ha ezzel kárt is tennétek pár elmében, ugye?

"Ha ilyesmivel próbálkoznánk, veszélyesnek ítélnek bennünket. Az emberek rájönnének, mi történik. Hajók érkeznének ide, és fegyvereket használnának, hogy a távolból elpusztítsák az életet az Otthonon, és aztán ember-életet hoznának ide helyette. Ezt lehetett kiolvasni az emberek elméjéből. Az emberek történelme csupa erőszak, semmitől nem riadnának vissza..."

- De mit tehetnék én? - kérdezte Sam. - Egyszerű tanonc vagyok. Alig pár napja érkeztem meg ide. Mit tehetnék?

Félelem. Kétségbeesés.

Nem akadt olyan gondolat, amit Sam ki tudott volna venni, csupán a félelem és az elkeseredés.

Meghatódott. Annyira békés volt ez a bolygó. Senkit nem fenyegettek. Annak ellenére nem tettek kárt mások elméjében, hogy képesek lettek volna rá.

Nem az ő hibájuk volt, hogy épp kellően közel helyezkedtek el egy neutroncsillaghoz. Nem az ő hibájuk volt. hogy a terjeszkedő emberiség útjában álltak.

- Hadd gondolkodjam! - mondta végül.

Gondolkodott, és érezte, hogy egy másik elme figyeli. Időnként hirtelen meglódultak a gondolatai, és felismerte a kívülről érkező sugallatot.

Hirtelen felderengett egy halvány reménysugár. Sam érezte, de nem volt biztos a dologban.

- Megpróbálom - mondta kétkedve.

A csuklója köré csatolt időmérőre pillantott, és kissé megriadt. Sokkal több idő telt el, mint sejtette. A három órája már kis híján letelt.

- Most vissza kell mennem - jelentette ki.

Felhajtotta elemózsiás kosara fedelét, kivette belőle a kis termosznyi vizet, hatalmas kortyokban ivott, mígnem teljesen kiürült a palack. Felvette és a zsebébe tömte a szendvics csomagolását.

A Másik Sam körvonalai elmosódtak, aztán szertefoszlottak. A füst megritkult, eloszlott, és eltűnt.

Sam lecsukta az elemózsiás kosár fedelét, ismét a vállára vetette a szíját, és megindult vissza a kupola felé.

Szíve vadul kalapált. Vajon lesz elég bátorsága hozzá, hogy véghezvigye a tervét? És ha igen, vajon sikerül elérnie vele, amit akar?

Amikor Sam belépett a kupola kapuján, a folyosó-felügyelő már várt rá, és ahogy jelentőségteljesen rápillantott az Időmérőjére, megjegyezte:

- Ezt meglehetősen jól kicentizted, ugye?

Sam ajka megfeszült, igyekezett nem arcátlannak tűnni.

- Három órát kaptam, uram.

- És két óra ötven percet töltöttél odakinn.

- Az kevesebb, mint három óra, uram.

- Hm... - A folyosó-felügyelő hűvösnek és barátságtalannak mutatkozott. - Dr. Gentry látni szeretne téged.

- Értem, uram. Miért?

- Azt nem árulta el. De nem tetszik, hogy rögtön az első alkalommal ennyire kicentizted az idődet, Chase. És a modorod sem tetszik, és az sem tetszik, hogy a kupola egyik tisztje látni óhajt téged. Csak egyszer mondom el neked, Chase: ha bajkeverő vagy, semmi keresnivalód a folyosómon. Megértettél?

- Meg, uram. De miféle bajt kevertem?

- Hamarosan kiderül.

Sam nem látta Donald Gentryt első és egyetlen találkozásuk óta, amelyre még aznap került sor, amikor az ifjú tanonc a kupolába érkezett. Gentry továbbra is jóindulatúnak és kedvesnek tűnt, hangjából pedig semmi nem érződött ki, ami másra utalhatott volna. Az íróasztala mögött ült, Sam pedig megállt vele szemben, elemózsiás kosara még mindig a lapockájának ütközött.

- Hogy érzed magad, Sam? - érdeklődött Gentry. - Érdekesen telik az idő?

- Igen, uram - felelte Sam.

- Még mindig úgy érzed, inkább valami mással szeretnél foglalkozni, valahol másutt szeretnél dolgozni?

- Nem, uram - felelte őszintén Sam. - Tökéletesen megfelel nekem a hely.

- Mert érdeklődsz a hallucinációk iránt?

- Igen, uram.

- Másokat is kérdezgettél erről, ugye?

- Érdekesnek találom a témát, uram.

- Mert az emberi agyat szeretnéd tanulmányozni?

- Bármiféle agyat, uram.

- És a kupolán kívül csatangoltál, ugye?

- Úgy értesültem, hogy ez nem tilos, uram.

- Nem az. Ugyanakkor kevés tanonc él ennyire hamar a lehetőséggel. Láttál valami érdekeset?

Sam kicsit habozott, aztán azt felelte:

- Igen, uram.

- Hallucinációt?

- Nem, uram. - Ezt egészen határozottan jelentette ki.

Gentry pár pillanatig mereven bámulta őt, majd tekintete töprengőn megkeményedett.

- Elmondanád nekem, mit láttál odakint? Őszintén!

Sam ismét habozott. Azután azt válaszolta:

- A bolygó egyik lakójával találkoztam és beszélgettem, uram.

- Egy értelmes lakójával, fiatalember?

- Igen, uram.

- Sam, amikor megérkeztél, jó okkal tűnődtünk el azon, miért is kerültél ide - mondta Gentry. - A személyi lapod alapján, amit a központi számítógép készített rólad, nem azt láttuk benned, amire szükségünk lett volna, noha a számítógép több szempontból is kedvező képet festett rólad, ezért kihasználtam az alkalmat, és alaposan megfigyeltelek azon az első napon. Mindannyian figyeltünk téged, és amikor kimentéi, hogy a bolygón sétálgass egymagadban, figyelemmel kísértük a mozdulataidat.

- De, uram! - háborodott fel Sam. - Ez a személyiségi jogaim megsértése!

- Igen, az, de kiemelt jelentőségű a feladatunk, ezért időnként nem tartjuk be szigorúan a szabályokat. Láttuk, ahogy hosszabb ideig beszélgetsz valakivel.

- Épp az imént említettem ezt, uram.

- Igen, de a semmivel beszélgettél, az üres léggel! Hallucináltál, Sam!

Harmadik rész

Sam Chase szóhoz sem jutott. Hallucinált? Ez nem lehetett hallucináció.

Alig fél órával azelőtt még a Másik Sammel beszélgetett, a Másik Sam gondolatait élte át. Pontosan tudta, mi történt akkor, és még mindig ugyanaz a Sam Chase volt, aki a beszélgetés alatt vagy azt megelőzően. Könyökét az elemózsiás kosárra helyezte, mintha az összeköttetést teremthetne a szendvicsekkel, amiket akkor majszolgatott, amikor a Másik Sam megjelent neki.

Szinte dadogva válaszolt:

- Uram... dr. Gentry... nem hallucináltam. Valóság volt.

Gentry tagadólag ingatta a fejét.

- Fiam, a saját szememmel láttalak, amint élénk társalgást folytatsz a semmivel! Nem hallottam, amit mondasz, de beszélgettél. Semmi más nem volt ott rajtad kívül. És nem egyedül voltam a szemtanúja ennek. Még ketten láttak, és mindent rögzítettünk.

- Rögzítették?

- Egy távkamerás kazettán. Miért hazudnánk neked, fiatalember? Már történt ehhez hasonló. Eleinte meglehetősen gyakorinak számított a dolog. Mostanában már egészen ritkán történik ehhez hasonló eset. Először is, az ifjú tanoncoknak mesélünk a hallucinációkról, ahogy neked is meséltünk róluk, és ezek után általában kerülik a bolygóval való közvetlen érintkezést, amíg nem akklimatizálódtak, és így nem fordul elő velük az ilyesmi.

- Úgy érti, megrémíti őket - csattant fel Sam -, hogy ne is legyen rá esély? És nem árulják el maguknak, ha mégis megtörténne. Engem azonban nem rémítettek meg.

Gentry a fejét ingatta.

- Sajnálom, hogy nem, ha ez kellett volna ahhoz, hogy ne képzelj magad elé dolgokat.

- Nem képzelődtem. Legalábbis nem láttam semmi olyasmit, ami ne lett volna ott.

- Hogy akarsz vitatkozni egy távkamerás kazettával, ami azt mutatja majd, hogy a semmit bámulod?

- Uram amit láttam nem áttetsző volt. Inkább füstszerű, ködszerű, ha érti, mire gondolok.

- Igen, értem. Pontosan úgy nézett ki, mint a hallucinációk szoktak, nem úgy, mint a valóság. Egy távkamera viszont érzékelte volna a füstöt.

- Ez nem biztos, uram. Lehetséges, hogy az elmém ráhangolódott, hogy tisztábban lássam. A távkamera előtt valószínűleg kevésbé tisztán rajzolódhatott ki, mint előttem.

- Segített ráhangolni az elmédet, ugye? - Gentry felállt, hangjából szomorúság érződött ki. - Ezzel éppen azt ismered el, hogy hallucináltál. Nagyon sajnálom, Sam, mert nyilvánvalóan intelligens vagy, a központi számítógép pedig rendkívül sokra tartott téged, de attól tartok, nem lehetsz a hasznunkra.

- Ezek szerint hazaküldenek, uram?

- Igen, de miért érdekes ez? Nem igazán lelkesedtél azért, hogy ide kerülj.

- Most már itt szeretnék maradni.

- Én viszont úgy látom, hogy ez sajnos nem lehetséges.

- Nem küldhet egyszerűen haza! Nincs jogom a meghallgatáshoz?

- Természetesen van, de ha ragaszkodsz ehhez, az eljárásról hivatalos jegyző-könyvet kell készíteni, és így többé sehol másutt nem lehetsz tanonc. Ha ellenben nem hivatalosan küldünk vissza, hanem mint aki alkalmasabbnak tűnik arra, hogy neurofiziológiából végezzen gyakorlati tanulmányokat, még szerencséd lehet, és átirányítanak, és sokkal jobban járhatsz, mint ha itt maradnál.

- Nem ezt szeretném. Meghallgatást szeretnék... a parancsnok előtt.

- Arról szó sem lehet. A parancsnok előtt nem. Ilyesmivel nem zargathatjuk őt.

- A parancsnoknak kell meghallgatnia - erősködött elkeseredetten Sam különben az egész vállalkozás kudarcba fúlhat.

- Hacsak nem hallgat meg a parancsnok? Miért állítasz ilyet? Így azt kell gondolnom, hogy sokkal labilisabb az elmeállapotod, mint ami csupán a hallucinációt indokolná.

- Uram! - A szavak immár akadálytalanul dőltek Sam szájából. - A parancsnok beteg - ezt még a Földön is tudják és ha annyira elhatalmasodik rajta a betegség, hogy már dolgozni sem tud, a vállalkozás el fog bukni. Nem hallucináltam, és erre az a bizonyíték, hogy tudom, mi a baja, és hogyan lehetne meggyógyítani.

- Ezzel nem javítasz a helyzeteden - jegyezte meg Gentry.

- Ha visszaküld, a vállalkozás kudarcba fúl majd. Mit árthat azzal, ha enged beszélnem a parancsnokkal? Mindössze öt percet kérek.

- Öt percet? Na és ha nem hajlandó rá?

- Kérdezze meg, uram! Mondja el neki, hogy szerintem ugyanaz, ami a depresszióját okozta, meg is szüntetheti azt.

- Nem hinném, hogy ezt fogom mondani neki. De megkérdezem tőle, hajlandó-e fogadni téged.

A parancsnok vékonydongájú, nem túl magas férfi volt. Mélykék szemében fáradtság tükröződött.

Halk, kissé mély tónusú hangja határozottan kimerültnek hatott.

- Egyedül te láttad a hallucinációt?

- Nem hallucináció volt, parancsnok. Hanem valóság. Ahogy az is, amit ön látott, parancsnok. - Ha emiatt nem penderítették ki azon nyomban, gondolta Sam, akkor talán lehet esélye. Érezte, hogy könyöke odaszorul elemózsiás kosarának fedeléhez. Még mindig vele volt.

A parancsnok arca mintha megrándult volna.

- Amit én láttam?

- Igen, parancsnok. Azt mondták, egyvalakiben kárt tettek. Önnel kellett próbálkozniuk, mivel ön a parancsnok, Ők pedig... kárt tettek önben.

A parancsnok oda sem figyelt a megjegyzésre, és csak annyit mondott:

- Nem volt semmiféle mentális problémád, mielőtt idejöttél?

- Nem, parancsnok. Utánanézhet a központi számítógép nyilvántartásában.

Neki biztosan voltak, állapította meg magában Sam, de annyiban hagyták, mert

zseni, és szükségük volt rá.

Aztán arra gondolt: ,Vajon ez a saját ötletem lehetett? Vagy belém plántálták?"

A parancsnok beszélt. Sam kis híján lemaradt a szavairól. Azt mondta:

- Amit láttál, nem lehetett valóságos. Ezen a bolygón nincs értelmes élet.

- De igen, uram. Van,

- Ó? És senki másnak nem sikerült felfedeznie, mielőtt le idejöttél, te ellenben három nap alatt megoldottad a problémát? - A parancsnok egy pillanatra elmosolyodott. - Sajnos, nincs más választásom, mint hogy...

- Várjon, parancsnok! - könyörgött elfúló hangon Sam. - Tudunk az értelmes lényekről. A rovarok azok, az apró repülő valamik.

- Azt állítod, hogy azok a rovarok értelmes lények?

- Nem önmagukban az egyedek, de amikor csak akarnak, egymáshoz tudnak kapcsolódni, akár egy képkirakó elemei. Bármilyen alakot fel tudnak ölteni. És amikor ezt megteszik, az elméjük is egymáshoz illeszkedik és Összekapcsolódik. Sokan együtt értelmes lényt alkotnak.

A parancsnok szemöldöke felszaladt a homlokára.

- Érdekes elképzelés, annyi biztos. Majdnem elég őrült ahhoz, hogy igaz legyen. Hogyan jutottál erre a következtetésre, fiatalember?

- Megfigyelés útján, uram. Bármerre jártam, megzavartam a fűben rejtőző rovarokat, ők pedig szanaszét repültek. Ám amint lassan alakot öltött a tehén, én pedig megindultam felé, semmit sem láttam vagy hallottam. A rovarok mind eltűntek. Összegyűltek előttem, és már nem a fűben tanyáztak. Ebből jöttem rá.

- Egy tehénnel beszélgettél?

- Először tehén volt, mivel arra gondoltam. De nem sikerült élethűen megformálniuk, ezért emberi alakot vettek fel. Az enyémet.

- A tiedet? - Aztán halkabban: - Nos, ez beleillik a képbe.

- Ön is ugyanígy látta, parancsnok?

A parancsnok rá sem hederített a kérdésre.

- És amikor magára öltötte az alakodat, beszélni is tudott, ahogyan te? Ezt akarod mondani nekem?

- Nem, parancsnok. A beszélgetés az elmémben zajlott.

- Telepatikusán?

- Valahogy úgy.

- És mit mondott, vagy mit gondolt neked?

- Azt szerette volna elérni, hogy tartózkodjunk a planéta felbolygatásától. Azt szerette volna elérni, hogy ne vegyük a birtokunkba. - Sam szinte a lélegzetét is vissza* tartotta. A meghallgatás már több mint öt perce tartott, a parancsnok pedig semmi jelét nem mutatta annak, hogy véget akarna vetni neki, hogy visszaküldje őt.

- Az lehetetlen.

- Miért, parancsnok?

- Bármely más bázis megduplázná vagy megháromszorozná a költségeket. Már most is komoly nehézségekbe ütközik a finanszírozásunk. Szerencsére mindez csak hallucináció, fiatalember, és így nem merülhet fel a probléma. - Lehunyta a szemét, aztán kinyitotta, és Samre emelte a tekintetét, de nem igazán rá összpontosított. - Sajnálom, fiatalember! Vissza fogjuk küldeni... hivatalosan.

Sam ismét hazardírozott.

- Nem engedhetjük meg magunknak, hogy semmibe vegyük a rovarokat, parancsnok. Rengeteget adhatnának nekünk.

A parancsnok már félig felemelte a kezét, mintha jelezni akarna. Félbehagyta a mozdulatot, épp elég ideig habozott ahhoz, hogy megkérdezze:

- Valóban? Mijük van, amit odaadhatnának nekünk?

- Az egyetlen dolog, ami az energiánál is fontosabb, parancsnok: az agy tökéletes ismerete.

- Ezt honnan veszed?

- Demonstrálni tudom. Itt vannak velem. - Sam megragadta és az íróasztalra lendítette az elemózsiás kosarát.

- Mi az?

Sam nem szavakkal felelt. Felnyitotta az elemózsiás kosár tetejét, és halkan duruzsoló, füstszerű felhő szállt elő belőle.

A parancsnok tüstént felpattant, és elkiáltotta magát. Magasra emelte a kezét, és megszólalt egy vészjelző.

Az ajtón Gentry lépett be másokkal a nyomában. Sam érezte, hogy megragadják a karját, aztán döbbent, mozdulatlan némaság telepedett a helyiségre.

A füst egyre sűrűsödött, remegett, egy fej alakját vette fel, egy magas járomcsontú, vékony arcét és egy kopaszodó, sima homlokét. A parancsnokra hasonlított.

- Látom - szólalt meg rekedtes hangon a parancsnok.

- Mindannyian ugyanazt látjuk, ugye? - kérdezte Sam. Megpróbálta kiszabadítani a karját, mire elengedték.

- Tömeghisztéria... - jelentette ki halkan Gentry.

- Nem az - mondta Sam -, valóságos. - A levegőben lebegő fej felé nyúlt, aztán visszahúzta az ujját, melyen egy apró rovar nyugodott. Elpöckölte, és alig lehetett nyomon követni, ahogy visszaröppent társaihoz.

Senki sem mozdult.

- Fej, látod, mi a baja a professzor elméjének? - tette fel a kérdést Sam.

Sam úgy látta, mintha egy máskülönben egyenletes ív egy futó pillanatra megtekeredett volna, ám a csomó rögtön eltűnt, és semmi sem maradt utána. Olyasvalami volt, amit emberi gondolatokkal nem egykönnyen lehetett megfogalmazni. A fiú remélte, hogy a többiek szintén észlelték ezt a tekeredést. Igen, észlelték. Tudta.

- Nincs semmi baj - jelentette ki a parancsnok.

- Rendbe tudod hozni, fej? - kérdezte Sam.

Természetesen nem tehették. Nem hatolhattak be önkényesen egy elmébe.

- Parancsnok, adjon engedélyt rá! - mondta Sam.

A parancsnok a szeme elé emelte a kezét, és motyogott valamit, de nem lehetett kivenni a szavait. Aztán érthetően elismételte:

- Rémálom, de lidércnyomásban élek, mióta... Legyen meg, aminek lennie kell, megadom az engedélyt!

Semmi sem történt.

Legalábbis látszólag semmi sem történt.

Aztán lassan, apránként felragyogott a parancsnok tekintete, és mosolyra húzódott a szája.

Szinte suttogva szólalt meg:

- Döbbenetes! A szemem előtt újra felkel a nap. Oly régóta tart már a hideg éjszaka, és ismét melegséget érzek! - Hangja felerősödött. - Csodálatosan érzem magam.

A fej ebben a pillanatban elveszítette határozott alakját, homályos körvonalú, lüktető köddé vált, aztán görbe, elvékonyodó nyíllá változott, amely sebesen visszarepült az elemózsiás kosárba. Sam rácsapta a fedelet.

- Parancsnok - szólalt meg engedélyezi, hogy visszajuttassam ezeket az apró rovarszerűségeket a saját világukba?

- Igen, igen... - felelte a parancsnok egy legyintés kíséretében. - Gentry, hívjon össze egy értekezletet! Alapvetően változtatnunk kell a terveinken.

Samet egy egykedvű őr kikísérte a kupolán kívülre, aztán a nap hátralévő részében már nem hagyhatta el a körletét.

Későre járt, amikor Gentry belépett hozzá, elgondolkozva rámeredt, majd azt mondta neki:

- Bámulatos bemutatót tartottál. Az incidenst betápláltuk a központi számítógépbe, és immár kettős feladatot bíztak ránk: a neutroncsillag energiáját és a neurofiziológiát. Nem hinném, hogy mostantól fogva gondunk lesz a finanszírozással. Idővel pedig egy csoport neurofiziológus is ideérkezik. Addig azokkal az apró lényekkel fogsz dolgozni, és nemsokára minden bizonnyal te leszel itt a legfontosabb személyiség.

- De meghagyjuk nekik a világukat? - kérdezte Sam.

- Kénytelenek leszünk - felelte Gentry ha bármit is kapni szeretnénk tőlük, vagy tévedek? A parancsnok úgy véli, a bolygó körüli pályán keringő kiterjedt településeket fogunk építeni, és minden műveletet oda helyezünk át, egy minimális személyzettől eltekintve itt, a kupolában, akik a rovarokkal - vagy bárminek is fogjuk majd hívni őket - tartanak majd fenn közvetlen kapcsolatot. Rengeteg pénzbe fog kerülni, rengeteg időt és munkát igényel, de meg fog térülni a befektetés. Ebben senki sem kételkedik.

- Remek! - felelte Sam.

Gentry ismét szemügyre vette a fiút, ezúttal hosszabban és alaposabban.

- Fiam - szólalt meg végül úgy tűnik, minderre azért kerülhetett sor, mert nem féltél a feltételezett hallucinációtól. Az elméd nyitott maradt, és ez jelentette a különbséget. Hogyan? Miért nem féltél?

Sam arca rákvörös lett.

- Nem tudom biztosan, uram. Visszatekintve azonban úgy érzem, sehogy sem értettem, miért kerültem ide. Amikor csak lehetőségem adódott rá, neurofiziológiát tanultam a számítógépes kurzusaimon, és alig valamit tudtam csak az asztrofizikáról. A központi számítógép nyilvántartásában megvolt minden adatom, részletesen ismerte az előmenetelemet, és elképzelni sem tudtam, miért küldött ide. Aztán, amikor ön először megemlítette a hallucinációkat, arra gondoltam: "Ez lehet a megoldás. Azért kerültem ide, hogy utánajárjak ennek." Egyértelműnek vettem, hogy ez lesz a feladatom. Nem volt időm félni, dr. Gentry. Meg kellett oldanom egy problémát, és... és bíztam a központi számítógép ítéletében. Nem küldött volna ide, ha nem lettem volna alkalmas rá.

Gentry a fejét ingatta.

- Attól tartok, én nem bíztam volna ennyire egy gépben. De úgy tartják, hogy a hit hegyeket képes megmozgatni, és úgy tűnik, ebben az esetben pontosan ez történt.

Instabilitás

Firebrenner professzor türelmesen magyarázni kezdett:

- Az idő érzékelése az univerzum állapotától függ. Amikor a világegyetem tágul, úgy tapasztaljuk, hogy az idő előrehalad; amikor összehúzódik, úgy tapasztaljuk, hogy hátrafelé. Ha valahogy sikerülne az univerzumot sztázisállapotba kényszeríteni, felfüggeszteni mind a tágulást, mind az összehúzódást, számunkra az idő megállna.

- De hát az univerzumot nem kényszeríthetjük sztázisba! - mondta Mr. Atkins csodálkozva.

- Egy kis részét azonban képes vagyok - közölte a professzor. - Annyit, amennyiben egy űrhajó elfér. Az idő megáll körülöttünk, és mi kedvünkre mozoghatunk előre-hátra, az egész nem vesz többet igénybe egy szempillantásnál. Ám amíg mi egy helyben állunk, a világegyetem szövedékéhez rögzítve, maga az univerzum tovább mozog. A Föld kering a Nap körül, a Nap a galaxis magja körül, a galaxis pedig szintén, valami gravitációs központ körül... Az összes galaxis mozog.

Én kiszámítottam ezeket a mozgásokat, és kikövetkeztettem, hogy 27,5 millió évnyire a jövőben azt a helyet, ahol most épp a mi Napunk található, egy vörös törpecsillag foglalja majd el. Ha előreugrunk 27,5 millió évet a jövőbe, alig egy pillanat múlva az a vörös törpe ott lesz az űrhajónk mellett, és mi közelről szemügyre - vehetjük, mielőtt hazatérnénk.

- Valóban megtehetjük ezt? - kérdezte Mr. Atkins.

- Kísérleti állatokat már küldtem előre az időben, de automatikusan nem hozhattam vissza őket. Ha maga meg én megyünk, mi működtethetjük a berendezéseket, és hazatérhetünk.

- Azt akarja, hogy én is menjek?

- Természetesen. Legalább két ember kell. Kettőnek könnyebben hisznek, mint egynek. Jöjjön! Fantasztikus kaland lesz!

Atkins megvizsgálta a hajót. Egy 2217-es Glenn fúziós modell volt, gyönyörűen nézett ki.

- Mi van - szólalt meg aztán ha a vörös törpecsillagon belül landolunk?

- Nem fogunk - mondta a professzor. - És ha mégis, ezt a kockázatot vállalnunk kell.

- De mire visszatérünk, a Nap és a Föld odébb mozdul. Az űrben leszünk.

- Természetesen, de milyen messzire juthat a Nap és a Föld az alatt a néhány óra alatt, amíg a csillagot tanulmányozzuk? Ezzel a hajóval könnyedén utolérjük szeretett bolygónkat. Készen áll, Mr. Atkins?

- Készen - sóhajtotta a másik.

Firebrenner professzor elvégezte a szükséges beállításokat, és odaszögezte a hajót az univerzum szövedékéhez, miközben odakint elrepült 27,5 millió év. Azután, számukra alig egy szempillantással később, az idő visszatért körülöttük a rendes kerékvágásba, és ők egy megváltozott világegyetemben találták magukat.

A hajó ablakán keresztül Firebrenner professzor és Mr. Atkins megláthatta a vörös törpecsillag aprócska golyóbisát.

A professzor elmosolyodott.

- Ön és én, Atkins - szólalt meg mi vagyunk az elsők, akik ilyen közelről láthatnak egy idegen csillagot.

Két és fél órányit maradtak, ezalatt lefényképezték a vörös törpét, a spektrumát, és annyi szomszédos csillagot, amennyit csak tudtak; különleges koronagrafikus vizsgálatokat végeztek, elemezték az intersztelláris[29] gáz kémiai összetételét, aztán végül Firebrenner professzor kelletlenül így szólt:

- Azt hiszem, most már jobb lesz, ha hazamegyünk.

Megint állítottak a berendezéseken, és a hajót az univerzum szövedékéhez rögzítették. 27,5 millió évet repültek vissza a múltba, és alig egy szempillantással később már ott is voltak, ahonnan elindultak.

Fekete űr vette őket körül. Nem láttak semmit.

- Mi történt? - kérdezte Atkins. - Hol van a Föld és a Nap?

A professzor a homlokát ráncolta.

- Úgy látszik - mondta azután visszafelé utazni az időben más. Az egész univerzum arrébb mozdult.

- De hát hová mehetett?

- Nem tudom. A kisebb objektumok a világegyetemen belül változtatják a helyzetüket, de maga az univerzum bizonyára egyre magasabb dimenziókba vándorol. Akkor pedig mi most az abszolút semmiben vagyunk, egy amolyan Őskáoszban.

- De mi itt vagyunk. Ez tehát már nem abszolút semmi, nem Őskáosz.

- Pontosan. Mi instabilitást vittünk a rendszerbe, és az azt jelenti...

Befejezni már nem maradt ideje. Az Ősrobbanás ereje elsöpörte őket. Új világegyetem született, és azonnal terjeszkedni kezdett.

Alexander, az isten

Alexander Hoskins tizennégy évesen kezdett el komolyan foglalkozni a számítógépekkel, és hamar felismerte, hogy voltaképp semmi más nem érdekli igazán.

A tanárai bátorították, és elengedték az óráikról, hogy erre a kedvtelésére összpontosíthasson. Édesapja, aki az IBM-nél dolgozott, szintén buzdította őt, beszerezte neki a szükséges felszerelést, és elmagyarázott neki néhány nehezebb problémát.

Alexander a garázs feletti szobában építette meg saját számítógépét, beprogramozta és újraprogramozta azt, s tizenhat éves korára már nem talált olyan szakkönyvet, amely újat mondhatott neki a komputerekről. Ezenkívül olyan szakkönyveket sem talált, amelyek azokkal a megoldásokkal foglalkoztak volna, melyekre Alexander teljesen önállóan jött rá.

Alaposan átgondolta a dolgot, és úgy határozott, nem mondja el édesapjának, mire képes valójában a komputere. A fiú addigra tudatára ébredt annak, hogy a legnagyobb ókori hódítónak Nagy Sándort tartották, és úgy érezte, nem véletlen, hogy ő is a Sándor, vagyis az Alexander nevet kapta.

Alexandert különösen a számítógépes memória érdekelte, és olyan rendszereket dolgozott ki, melyek révén adatokat zsúfolhatott adott térfogatba - rengeteg adatot kis térfogatba. Valahányszor tökéletesítette a rendszerét, annál több adatot sikerült bevinnie egyre kisebb helyre.

Számítógépét ünnepélyesen Bukephalosznak nevezte el Nagy Sándor hűséges lováról, arról a paripáról, amely oly sok dicső csatában hordozta Őt a hátán.

Léteztek más számítógépek is, amelyek képesek voltak szóbeli parancsokat értelmezni és szóban reagálni, ám egy sem annyira magas szinten, mint Bukephalosz. Alexander azzal próbálta ki gépe képességeit, hogy optikai leolvasójával átfuttatta a teljes Encyclopedia Britannicán, és elraktároztatta a teljes tudásanyagot a memóriájában.

Mire tizennyolc lett, Alexander már megalapított egy információkezelő céget diákok és kisebb vállalkozások vezetői számára, és így önellátóvá vált. Saját lakásba költözött a város központjában, és végleg függetlenedett a szüleitől.

Saját otthonában levehette a fejhallgatót. Kettesben zavartalanul társaloghatott Bukephalosszal, habár óvatosságból levette a gép hangerejét. Nem akarta, hogy a szomszédok azon tanakodjanak, ki lehet még vele a lakásban.

- Bukephalosz - mondta Nagy Sándor harmincéves korára meghódította az ókori világot. Én is ugyanezt szeretném elérni. Még tizenkét évem maradt erre.

Bukephalosz mindent tudott Nagy Sándorról, hiszen a Britannica részletesen ismertette az életét és a tetteit.

- Nagy Sándor Makedónia királyának fia volt - felelte a gép -, és mire annyi idős lett, mint most te vagy, Khairóneiánál hatalmas győzelemre vezette édesapja lovasságát.

- Nem, nem így értem - mondta Alexander. - Nem ütközetekről, falanxokról és effélékről beszélek. Úgy szeretném meghódítani a világot, hogy a birtokomba kerüljön.

- Mégis, hogyan birtokolhatnád, Alexander?

- Veled együtt, Bukephalosz, tanulmányozni fogjuk a tőzsdéket.

A New York Times már jó ideje digitalizálta mikrofilmen tárolt archívumát, Alexander számára pedig nem okozott különösebb nehézséget hozzáférni ezekhez az információkhoz.

Bukephalosz napokon, heteken, hónapokon át töltötte át saját memóriabankjaiba a tőzsdéről több mint egy évszázad alatt összegyűjtött adatokat - minden jegyzett kötvényt, minden egyes részvény eladását minden egyes napon, az erősödéseket és gyengüléseket, még a pénzügyi rovatokban megjelent, témába vágó híreket is. Alexander kénytelen volt kibővíteni a memória-áramköröket és kidolgozni egy merész új adatvisszakereső rendszert. Vonakodva eladta az egyik általa kifejlesztett áramkör egyszerűsített változatát az IBM-nek, aminek köszönhetően már egészen tehetősnek mondhatta magát. Megvette az egyik szomszéd lakást, ahol ehetett és aludhatott. Az első lakást már teljesen elfoglalta Bukephalosz.

Amikor húszéves lett, Alexander úgy érezte, belefoghat a hadjáratába.

- Bukephalosz - mondta én készen állok, és te is. Amit csak lehet, mindent tudsz a tőzsdéről. A memóriádban tárolsz minden tranzakciót és minden eseményt, és másodpercenként frissül a tudásod, hiszen rákapcsolódsz a New York-i tőzsde számítógépére, és nemsokára közvetlen kapcsolatban fogsz állni a londoni, tokiói és más tőzsdékkel is.

- Igen, Alexander - válaszolta Bukephalosz - de mit kell tennem ezzel a rengeteg információval?

- Biztosra veszem - felelte Alexander acélos, eltökélten csillogó tekintettel hogy a piaci áringadozások nem véletlenszerűek. Úgy vélem, hogy semmi sem az. Végig kell vizsgálnod minden adatot, tanulmányoznod kell az értékeket, és az értékekben beállt változásokat és az értékváltozások szintjeit is, amíg ciklusokba és cikluskombinációkba nem tudod rendezni azokat.

- Fourier-analízisre utalsz? - kérdezte Bukephalosz.

- Magyarázd el nekem, mi az!

Bukephalosz a Britannica szócikkének kinyomtatott változatát adta át neki, a memóriabankjaiban tárolt más információkkal kiegészítve.

Alexander röviden átfutotta az anyagot, majd megállapította:

- Igen, ilyesmire gondoltam.

- Mi végre, Alexander?

- Amint megvannak a ciklusok, Bukephalosz, a ciklusok ritmusa alapján meg tudod majd jósolni, milyen irányban fognak elmozdulni a tőzsdék a következő napon, héten, hónapban, és tanácsokkal tudsz majd ellátni a befektetéseimet illetően. Így rövid idő alatt meggazdagodom. Azt illetően is tanácsokkal fogsz ellátni, hogyan leplezzem el a saját szerepemet, hogy a világ ne tudhassa, mennyire gazdag vagyok, ahogy azt se, kinek van ilyen mérvű befolyása a világ eseményeire.

- Mi végre, Alexander?

- Azért, hogy amikor már kellően gazdag vagyok, amikor már én uralom a Föld pénzügyi intézményeit, a kereskedelmét, az üzleti életét, a nyersanyagforrásait, ténylegesen elérjem, ami Nagy Sándornak csak részben sikerült. Én leszek az Igazán Nagy Sándor! - Szeme felragyogott a gondolatra.

Mire Alexander huszonegy éves lett, megelégedetten nyugtázhatta, hogy Bukephalosznak sikerült kiszámítania a ciklusok bonyolult rendszerének ritmusát, aminek segítségével megjósolhatja majd a tőzsde viselkedését.

Bukephalosz kevésbé tűnt magabiztosnak.

- A természetes ciklusok mellett - magyarázta melyek az efféle dolgokat meghatározzák, számolni kell még a politika és a nemzetközi események kiszámíthatatlan alakulásával. Ugyanígy megjósolhatatlanok az időjárásban, a betegségekben és a tudományos fejlődésben beállt fordulatok.

- Egyáltalán nem azok, Bukephalosz - vetette ellen Alexander. - Mindezekre ugyanúgy a ciklusosság jellemző. Tanulmányozni fogod a New York Times általános híreit, és begyűjtesz minden információt, hogy kalkulálni tudjunk az ilyen, állítólag megjósolhatatlan eseményekkel is. Rá fogsz jönni, hogy kiszámíthatók. Más fontos napilapokat, hazaiakat és külföldieket egyaránt a rendelkezésedre fogok bocsátani. Mind mikrofilmre vették és digitalizálták, és legalább száz évre visszamenőleg megtalálhatunk bennük minden szükséges információt. Ráadásul nem is szükséges, hogy teljesen pontos légy. Ha folyamatosan nyolcvanöt százalékban helyesek a jóslataid, az egyelőre tökéletesen megteszi.

Valóban megtette. Valahányszor Bukephalosz úgy vélte, a tőzsdeindex emelkedik vagy épp zuhan, kivétel nélkül mindig igaza volt. Amikor kiemelt egyes kötvényeket, melyeknek az értéke hosszú távon nőni vagy csökkenni fog, kivétel nélkül mindig igaza volt.

Mire Alexander huszonnégy éves lett, vagyona ötmillió dollárra rúgott, jövedelme pedig napi több tízezer dollárra nőtt. Mi több, olyannyira bonyolult könyvelést vezetett, pénzét oly gondosan átmosta, hogy egy Bukephaloszhoz hasonló számítógépre lett volna szükség ahhoz, hogy mindent lenyomozzanak, Alexandert pedig rákényszerítsék, hogy nyomorúságosán kis összegeknél többet fizessen be az adóhivatalnak.

Még csak nehéz sem volt. Bukephalosz minden adórendeletet és többtucatnyi vállalatigazgatási szakkönyvet elraktározott a memóriájában. Bukephalosznak köszönhetően Alexander úgy irányított több céget is, hogy befolyásának semmilyen jele nem mutatkozott.

- Elég gazdag vagy már, Alexander? - érdeklődött Bukephalosz.

- Még nyilván nem - felelte Alexander. - Még csak egyszerű mitugrásznak, alacsonyabb ligás csicskásnak számítok az üzlet világában. Majd ha már milliárdos leszek, akkor lesz csak némi súlyom a pénzügyi elitben, ám még akkor is csak egynek fogok számítani a maroknyi hatalmas között. Kizárólag többszörös biliárdos-ként lehetek befolyással a kormányokra, és kényszeríthetem rá az akaratomat a világra. És már csak hat évem maradt.

Bukephalosz évről évre egyre behatóbban megismerte a tőzsdét és az élet igazságait. Tanácsai mindig hasznosnak bizonyultak, fondorlatossága pedig, ahogyan a világ jelentős hatalmi központjaiba fúrta csápjait, továbbra is rendkívüli ügyességről tanúskodott.

Ugyanakkor kételyei is támadtak.

- Lehet, hogy baj lesz ebből, Alexander - jelentette be.

- Badarság! - vágta rá Alexander. - Az Igazán Nagy Sándort nem lehet megállítani.

Mire Alexander huszonhat lett, milliárdossá vált. Immár az egész tömbház a tulajdonába került, s az egészet Bukephalosz és hatalmas memóriájának törzshajtásai foglalták el. Bukephalosz láthatatlan csápjai már a világ összes komputeréig nyúltak. Finoman, tapintatosan mindegyik Alexander - Bukephalosz közvetítésével kifejezett - óhajainak engedelmeskedett.

- Valahogy egyre nehezebbé válik a dolog, Alexander - közölte Bukephalosz. - A jövőbeni fejleményeket illető jóslataim már nem annyira pontosak, mint régebben voltak.

- Egyre több változóval kell számolnod - felelte türelmetlenül Alexander. - Nincs miért aggódnod. Megkettőzöm az összetettségedet, aztán megint a duplájára növelem.

- Nem az összetettség a kulcs - válaszolta Bukephalosz. - Minden ciklikusság, amit kikalkuláltam, azért maradt kiszámítható, mert ami most történik, ugyanannak az ismétlődése, ami eddig is történt, így a reakció is ugyanaz. Ám, ha bármi olyasmi történik, ami egészen új, a ciklusok megbomlanak...

- Nincs semmi új a nap alatt! - csattant fel Alexander. - Vizsgáld csak át a történelmet, és rájössz, hogy csupán a részletek változnak. Meg fogom hódítani a világot, de semmivel sem vagyok jelentősebb hódító, mint Sarrukín akkád király. A magasan fejlett technikai társadalom a középkori Kína és az ókori hellén királyságok bizonyos fejlődési mintáit ismétli meg. A fekete halál Marcus Aurelius és Periklész korának nagy járványaihoz hasonlítható. Még a huszadik század nemzetek közötti, pusztító háborúi is a tizenhatodik és tizenhetedik századok vallásháborúinak megismétlődései. A részletekben tapasztalható különbségek könnyen számításba vehetők, és különben is utasítalak, hogy folytasd a munkát, és teljesítsd a parancsaimat!

- Így kell tennem - felelte Bukephalosz.

Huszonnyolc éves korára Alexander volt a valaha élt leggazdagabb ember, olyan hatalmas tőkeállománnyal, amit még Bukephalosz sem tudott pontosan felbecsülni. Annyi bizonyos, hogy százmilliárd felett lehetett, napi jövedelme pedig a több tízmillió környékén mozgott.

Immár egyetlen nemzet sem mondhatta magát valóban függetlennek, és sehol nem akadt olyan nagyobb csoportosulás, amely komoly kényelmetlenséget okozhatott volna Alexandernek.

Az egész világon béke uralkodott, hiszen Alexander nem akarta, hogy bármit, ami a tulajdonában volt, elpusztítsanak. Szigorú rend uralkodott az egész világon, mivel Alexander nem akarta, hogy bárki háborgassa őt. Ugyanezen okból kifolyólag senki sem lehetett szabad. Mindenkinek azt kellett tennie, amit Alexander akart.

- Már majdnem elértem a célomat, Bukephalosz - állapította meg Alexander. - Két éven belül egyetlen embernek sem fog a hatalmában állni, hogy bármiféle kellemetlenséget okozhasson nekem. Altkor kilépek majd a világ színe elé, és attól a pillanattól fogva a tudománynak kizárólag egy, és csakis egy feladatra szabad összpontosítania: hogy engem halhatatlanná tegyen. Immár nem az Igazán Nagy Sándor leszek. Alexanderré, az Istenné válók, és minden ember engem fog imádni.

- Én viszont már elértem képességeim határait. Többé nem tudlak megvédeni a véletlen szeszélyeitől.

- Ez nem lehetséges, Bukephalosz! - vágta rá idegesen Alexander. - Ne csüggedj el! Tégy mérlegre minden változót, és ömleszd a kezembe mindazt, ami a Föld vagyonából még más tulajdonában maradt!

- Nem hiszem, hogy megtehetem, Alexander - felelte Bukephalosz. - Felfedeztem egy olyan tényezőt az emberiség történetében, amivel nem tudok érdemben számolni. Valami teljesen újat, ami nem illeszthető bele a ciklusok egyikébe sem.

- Nem létezhet semmi, ami új! - förmedt rá immár dühtől tombolva Alexander. - Ne habozz! Megparancsolom, hogy folytasd a munkát!

- Nos, legyen! - felelte Bukephalosz feltűnően emberi sóhaj kíséretében. Alexander tudta, hogy Bukephalosz erejét megfeszítve dolgozik ezen az utolsó, minden másnál hatalmasabb feladaton, és biztosiba vette, hogy bármelyik pillanatban sikert érhet el. A világ ekkor kizárólag és immár örökkön örökké az övé lesz.

- Mi ez az újdonság? - kérdezte hirtelen jött kíváncsiságtól hajtva.

- Én magam - felelte suttogva Bukephalosz. - Hozzám hasonló soha nem léte... És mielőtt kimondhatta volna az utolsó szótagot, Bukephalosz elsötétült, és benne az utolsó mikrochip is szétolvadt, ahogy gigászi erőfeszítés árán igyekezett önmagát bekalkulálni a történelembe. Az ezt követő gazdasági és pénzügyi káoszban Alexander minden vagyona elveszett.

A Föld visszanyerte szabadságát - ami természetesen azzal járt, hogy elszórtan némi zűrzavar ütötte fel a fejét, ám az emberek többsége elhanyagolható áldozatnak tekintette ezt.

A kanyonban

Kedves Mabel!

Nos, itt vagyunk, ahogy ígérték. Engedélyezték, hogy a Valles Marinerisben lakhassunk, és ne gondold, hogy nem vártunk rá fél évet, mert bizony így volt. Roppant lassúak, és folyton a hely lakhatóvá tételéhez szükséges tőkebefektetésre hivatkoznak.

A Valles Marineris remekül hangzik, mint lakcím, de mi csak a Kanyonként emlegetjük, és nem értem, miért aggódnak folyton amiatt, hogy lakható-e. Ez a Mars Riviérája, ha engem kérdezel.

Először is, melegebb van itt, mint a Mars többi részén, legalább tíz fokkal (Celsius) melegebb. A levegő sűrűbb - az ég tudja, azért épp elég ritka - mindenesetre sűrűbb, és jobban véd az UV-sugárzástól

A fő nehézséget természetesen a ki-és bejutás jelenti. A Kanyon helyenként négy mérföld mély, és itt-ott utakat építettek, szóval, speciális mobil szerkezeteken lehet lejutni ide. Fel-és kijutni már sokkal nehezebb, de mivel a gravitáció csak kétötöde a földinek, nem annyira vészes a helyzet, mint amilyennek hangzik, és többször is hangoztatták már, hogy liftet fognak építeni, amivel legalább az út egy részét megtehetjük majd.

A másik probléma persze az, hogy a homokviharok általában vadabbak itt, mint a rendes felszínen, és időnként földcsuszamlásokkal is számolni kell, de az egekre mondom, mi egyáltalán nem aggódunk emiatt. Tudjuk, merre találhatók a törésvonalak, és hol várhatók földcsuszamlások, és arrafelé senki sem ássa be magát.

Ez a lényeg, Mabel. A Marson végül is mindenki kupolákban vagy a föld alatt lakik, itt viszont, a Kanyonban oldalra is áshatunk, ami mérnöki szempontból, tudtommal, sokkal kényelmesebb, habár megkértem Bilit, hogy ne is próbálja elmagyarázni nekem, miért.

Először is, kiolvaszthatunk pár jégkristályt, így a számunkra szükséges víz megszerzését illetően nem függünk teljesen a kormánytól. Sokkal több a víz ide-lent, a Kanyonban, mint bárhol másutt, ráadásul a levegőt is sokkal könnyebb előállítani, benntartani a kiásott üregekben, és keringetni, ha vízszintesen helyezkedünk el benne, nem pedig függőlegesen lefelé. Ezt mondja Bili.

Én elgondolkoztam rajta, Mabel. Egyáltalán mi szükség lenne arra, hogy elhagyjuk a Kanyont? Több mint háromszáz mérföld hosszú, és előbb-utóbb az egész hosszában lesznek kiásott üregek. Hatalmas város lesz itt, és fogadok, hogy a marsi populáció nagy része itt fog kikötni. Hát nem logikus? Valamiféle mágnesvasutat fognak építeni végig a Kanyon mentén, és egyszerűvé válik a kommunikáció. A kormánynak minden pénzét, amit csak tud, ennek a fejlesztésébe kellene befektetnie. A Marsból nagyszerű világ lesz.

Bili azt mondja (ismered, milyen - csupa lelkesedés), hogy eljön majd az idő, amikor az egész Kanyon fedél alá kerül. Ahelyett, hogy csak a kiásott üregekben lenne levegő, és űr ruhát kell felvenni, valahányszor el akarunk jutni valahová, egy egész, hatalmas világ áll majd a rendelkezésünkre rendes levegővel és alacsony gravitációval.

Azt Jeleltem neki, hogy a földcsuszamlások megrepeszthetik a kupolát, és kiszökhet a levegő. Erre azt mondta, hogy a kupolát különálló részekből is megépíthetik, és bármilyen repedés automatikusan lezárná az érintett területeket. Megkérdeztem tőle, ez az egész mennyibe fog kerülni. Azt felelte:

- Mit számít az? Kicsinyenként fog megvalósulni, több évszázad alatt.

Mindenesetre ez most itt a feladatunk. Megszerezte az aero-mérnöki oklevelét, és ki fogja dolgozni a módját, hogyan lehet még jobbá tenni a Kanyonban kiásott üregeket. Ezért költöztünk ide, és úgy tűnik, a Mars lesz a mi kincses-bányánk.

Mi talán nem érjük meg, de ha az unokáink elélnek 2140-ig, egy évszázad múlva talán olyan bolygónk lesz, ami még magát a Földet is elhomályosíthatja majd.

Csodálatos lenne. Roppant izgatottak vagyunk, Mabel!

Üdvözöl:

Gladys

Búcsú a földtől

Azért küldöm ezt az üzenetet a Földre, hogy figyelmeztesselek benneteket arra, ami érzésem szerint mindenképp be fog következni, és aminek be kell következnie. Elszomorító belegondolni, mi vár ránk, épp ezért senki sem beszél róla, valakinek mégis kell, hiszen a földi embereknek fel kell rá készülniük.

A huszonegyedik század második felében járunk, és tucatnyi Település kering a Föld körül. A maga nemében mindegyik Önálló kis világ. A legkisebbnek tízezer lakója van, a legnagyobbnak közel huszonötezer. Biztosra veszem, hogy minden földlakó tudja ezt, de annyira belegabalyodtatok a saját óriás bolygótokba, hogy alig gondoltok ránk, legfeljebb jelentéktelen űrbéli tárgyakként. Nos, gondoljatok ránk!

Mindegyik Település a lehető legpontosabban igyekszik lemásolni a földi környezetet, pörgéssel ál-gravitációt hoz létre, a napfényt bizonyos időszakokban engedi bejutni, máskor nem, hogy a megszokott módon váltakozzon nappal és éjszaka. Mindegyik elég nagy ahhoz, hogy belül kiterjedt tér érzetét keltse, hogy lehessenek benne farmok és gyárak, hogy a légkörben felhők képződhessenek. Vannak bennük városok, iskolák és sportpályák.

Olyasmivel is rendelkezünk, amivel a Föld nem. Az álgravitációs mező erőssége

- minden Településen belül - a viszonylagos helyzet függvényében változik. Akadnak alacsony, sőt akár zéró gravitációjú területek is, ahol szárnyakat csatolhatunk magunkra, és repülhetünk; ahol háromdimenziós teniszt játszhatunk; ahol szokatlan gimnasztikái kísérleteket végezhetünk.

Ezenkívül valódi űrkultúrával is rendelkezünk, hiszen számunkra megszokott az űr. Munkánk nagy részét - azon kívül, hogy hatékonyan működtetjük a Településeinket - a saját magunknak és a Földnek készülő űrbéli szerkezetek építése teszi ki. Az űrben dolgozunk, s teljesen természetes számunkra, hogy űrhajóval közlekedünk és űrruhát viselünk. Kisgyermekkorunk óta tevékenykedünk a súlytalanság állapotában.

Ezenkívül vannak olyan dolgok is a Földön, ami nálunk nem fordul elő. Nem kell megtapasztalnunk például az időjárás szélsőségeit. Gondosan szabályozott Településeinkben soha sincs túl meleg vagy túl hideg. Nincsenek viharok vagy be nem tervezett csapadék.

Ugyanígy nem kell megküzdenünk a Földéhez hasonlóan veszélyes tereppel. Nincsenek hegyek, nincsenek szakadékok, nincsenek mocsarak, sivatagok, viharos óceánok. És nincsenek veszélyes növények, állatok és élősködők. Legfeljebb arra panaszkodnak néhányan, hogy túlságosan biztonságos az életünk, hogy nincs semmiféle kaland - ugyanakkor bármikor kiléphetünk az űrbe, és hosszú utakra indulhatunk a Marsra vagy az aszteroidákhoz, amire ti, földiek lelki beállítottságotoknál fogva képtelenek lennétek. Valójában néhány telepes már azt tervezgeti, hogy kolóniákat létesít a Marson, és bányászbázisokat az aszteroidaövezetben, de erre talán sosem kerülhet sor azokból az okokból kifolyólag, melyeket hamarosan ismertetek.

A Települések megjelenése nem érte meglepetésként az emberiséget. Alig száz esztendővel ezelőtt Gerard O'Neill princetoni professzor és diákjai már az emberiség efféle új otthonainak kezdeti tervein dolgoztak, a sci-fi írók pedig még korábban kilátásba helyezték ezt a lehetőséget.

Furcsa módon azonban nem azok a problémák okozták a legtöbb gondot a Településeknek, amelyekkel a legtöbben számoltak. Az építési költségek előteremtésével, a Föld-szerű környezet létrehozásával járó problémákat és az energiaellátás meg a kozmikus sugarak elleni védelem kérdéseit mind megoldották. Nem könnyen, mégis sikerült.

Maga a Nap szolgáltat minden energiát, amire szükségünk lehet, és még arra is jut elegendő, hogy valamennyit a Földre exportáljunk belőle. Nem okoz gondot a növénytermesztés - többet termesztünk, mint amennyi saját fogyasztásra kell, ezért még a Földre is exportálhatunk. Kisállatokat - nyulat, csirkét és hasonlókat - tartunk, ami a húsellátásunkat biztosítja. A szükséges nyersanyagokat az űrből szerezzük meg, nem csupán a Holdról, hanem meteoritokból és üstökösökből is, melyeket befogunk és kiaknázunk. Amint eljutunk az aszteroidákra (ha erre valaha sor kerül}, gyakorlatilag korlátlanul rendelkezésünkre fog állni minden, amire csak szükségünk lehet.

Ami mégis aggaszt minket és megoldhatatlan problémát jelent, az olyasvalami, amit alig néhányan láttak csak előre. Az életképes Ökológia fenntartásának problémája az. Mindegyik Településnek önellátónak kell lennie. Mindegyikben emberek, állatok, növények élnek; van bennük levegő, víz és talaj. Az élőlényeknek szaporodniuk kell, és biztosítani kell a szükséges létszámot. Ugyanakkor az igényeiknek nem szabad meghaladniuk az őket fenntartó Települések képességeit.

Mi a helyzet a növényekkel és az állatokkal? Nos, ezek szabályozhatók. Felügyeljük a szaporodásukat, a felesleget pedig elfogyasztjuk. Az emberi népesség létszámának megfelelő szinten tartása viszont már bonyolultabb feladat. Nem engedhetjük meg, hogy a születések száma meghaladja a halálozásokét, a halálozások számát pedig természetesen a lehető legjobban leszorítjuk. Ennek következtében a kultúránk nem fiatalos a földiéhez képest. Kevés a fiatal, és ezek zöme is megérik, majd utóérik. Ez pszichológiai túlterheléshez vezet, de a telepesek között általánosan elterjedt az a vélemény, hogy megéri a túlterhelés, mivel egy gondosan szabályozott társadalomban nincsenek szegények, nincsenek hajléktalanok és nincsenek elesettek.

Emellett a vizet, levegőt és ételt is gondosan újra kell hasznosítani, a technológiáink java részét pedig a használt víz lepárlásának, valamint a szilárd salakanyagok tiszta trágyává való átalakításának szenteljük. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy bármi elromoljon a visszaforgató technológiánkban, mivel rendkívül szűk a tűréshatár. És természetesen, még ha minden jól működik is, a tudat, hogy visszaforgatott anyagokat eszünk és iszunk, nincs az ínyünkre. Persze, a Földön is minden visszaforgatott, de a Föld olyan hatalmas, a természetes újrahasznosító rendszer pedig olyannyira észrevétlen, hogy a földiek hajlamosak fel sem figyelni erre.

Aztán ott a folytonos félelem, hogy egy nagyobb méretű meteor eltalálhatja és megrongálhatja valamelyik Település külső burkát. Egy kavicsnál nem nagyobb anyagdarab már károkat okozhat, harminc centiméter átmérőjű pedig mái' elpusztítana egy egész Települést. Szerencsére egy efféle szerencsétlenség valószínűsége egészen kicsi, és előbb-utóbb megoldjuk, hogyan derítsük fel és semmisítsük meg az ilyen tárgyakat, még mielőtt elérnének hozzánk. A veszély tudata ennek ellenére komoly terhet jelent nekünk, és segít csökkenteni a túlzott biztonság érzetét, amire néhányan panaszkodnak.

Némi erőfeszítéssel azonban, állandó odafigyeléssel és szakadatlan gondoskodással fenntarthatnánk az ökológiánkat, ha nem kellene számolnunk a kereskedés és utazás problémájával.

Minden Település előállít valamit, amihez a többi Település is hozzá szeretne jutni, legyen szó ételről, művészetről vagy ötletes szerkezetekről. Mi több, a Földdel is kereskednünk keli, és több telepes el akar látogatni a bolygóra, hogy saját szemével láthassa azokat a dolgokat, amik nem fordulnak elő a Településeken. A földiek fel sem tudják fogni, mennyire izgalmas számunkra a széles, azúrkék szemhatár, egy valódi óceán vagy egy hófödte hegycsúcs látványa.

Éppen ezért folyamatos a jövés-menés a Települések és a Föld között. Ám mindegyik Településnek megvan a maga saját ökológiai egyensúlya, és természetesen a Föld még manapság is oly végtelenül és felfoghatatlanul gazdag élővilággal rendelkezik a Településekhez viszonyítva.

Vannak saját rovarjaink, melyeket akklimatizáltunk és ellenőrzésünk alatt tartunk, de mi történik, ha véletlenül és szándékolatlanul idegen rovarok kerülnek valamelyik Településre a Földről?

Egy idegen rovar, idegen féreg vagy akár egy idegen rágcsáló is teljesen felforgathatja az ökológiánkat, kárt tehet a nálunk honos növényekben és állatokban. Tulajdonképp számos alkalommal előfordult már, hogy valamelyik Településnek rendkívüli intézkedésekkel kellett kipusztítania egy nem kívánatos létformát. Hónapokon át nagy erőket kellett bevetni, hogy felkutassák egy adott rovarfaj utolsó egyedét is, amely a saját Településén ártalmatlan, vagy például a Földön, szűk területre korlátozható a pusztító tevékenysége.

Mi történik, ha még rosszabb esetben patogén paraziták - baktériumok, vírusok, véglények - kerülnek az ökoszisztémába? Mi történik, ha olyan betegséget terjesztenek, amelyre egy másik Településen - és természetesen magán a Földön - bizonyos fokú immunitás fejlődött ki, amivel szemben azonban a megfertőzött Település tehetetlen. Egy ideig a Településnek kizárólag azoknak a szérumoknak a kifejlesztésére vagy importálására kellene koncentrálnia minden erőforrását, melyek biztosítják a védettséget, vagy ha a betegség már lábra kapott, a járványt kellene megfékezniük. Halálesetek természetesen mindenképp elkerülhetetlenek.

Magától értetődően hatalmas nyilvános felháborodás kísér minden efféle esetet, és még szigorúbb ellenőrzést követelnek. Ennek eredményeképp egyetlen - más Településekről odaérkező vagy útjáról saját Településére visszatérő - személyt sem engedhetnek belépni anélkül, hogy alaposan át ne vizsgálnák a poggyászát, gondosan ki ne elemeznék a testnedveit, és bizonyos ideig karanténban ne tartanák, hogy megvizsgálják, nem fejlődik-e ki benne valamilyen, fel nem derített betegség.

Mi több, joggal vagy sem, a Települések lakói kitartanak nézetük mellett, hogy maguk a földlakók a különösen veszélyesek. Végtére is a Földön fellelhetők a leginkább nemkívánatos létformák és élősködők; a földlakók azok, akik a legnagyobb valószínűséggel fertőzöttek, és mindegyik Településen akadnak olyan pártok, melyek - gyakran kifejezetten hevesen - kiállnak a mellett a nézet mellett, hogy a Településeknek minden kapcsolatot meg kell szakítaniuk a Földdel.

Erre a veszélyre akarom figyelmeztetni a földlakókat. A földlakókkal szembeni bizalmatlanság - sőt egyenesen gyűlölet - egyre inkább elharapózik a telepesek körében.

Míg a Föld csupán néhány tíz-, száz-vagy ezermérföldnyi távolságra van, értelmetlen mindennemű kapcsolat megszakításáról beszélni. A Föld csábítása és vonzereje túlságosan nagy ehhez. Épp ezért nem is beszélnek - egyelőre legfeljebb suttognak, de biztosíthatlak benneteket, hogy ez egyre hangosabb lesz - arról, hogy végképp távozzunk a naprendszerből.

Mikrofúziós hajtóművek segítségével mindegyik Települést fel tudjuk szerelni propulziós mechanizmussal. A nap energiája elegendő lesz addig, amíg nem hagyjuk el a bolygók övezetét, a hidrogén hajtóanyag biztosításához pedig kisebb üstökösöket fogunk majd be, miután magunk mögött hagytuk a bolygókat, és a Nap túl kicsinnyé válik ahhoz, hogy hasznunkra lehessen.

Minden Település búcsút fog mondani ekkor a Földnek, és Önálló világként elindul útjára, hogy átszelje a csillagközi űr elképzelhetetlen pusztaságait. És ki tudja, egy napon, egymillió év múlva az egyik Település talán egy Föld-szerű bolygóra lel, amely üresen áll, és arra vár, hogy benépesítsék.

Ám épp erre kell figyelmeztetnem a Földet. A Települések egy nap útra kelnek, és ha újakat építetek, előbb vagy utóbb azok is útra fognak kelni, és magatokra hagynak benneteket. És mégis, a leszármazottjaitok valamiképp terjeszkedni fognak és be fogják népesíteni az egész galaxist. Ez a gondolat némi vigaszt nyújthat, amikor végignézitek a távozásukat.

Harci himnusz

Reménynek minden jel szerint aligha maradt helye. Sibelius Hopkins igyekezett a legegyszerűbben fogalmazni.

- A Mars hozzájárulása kell nekünk, és ezt nem fogjuk megkapni, ennyi.

A többiekre rátelepedett búskomor hangulat olyan nyomasztóan hatott, hogy szinte a lélegzésüket is megakasztotta.

- Nem szabadott volna autonómiát adnunk a kolóniáknak - jelentette ki Ralph Colodny.

- Egyetértek - mondta Hopkins. - Tehát ki jelentkezik önként a feladatra, hogy huszonnyolc évet visszautazzon az időben, és megváltoztassa a történelem menetét? A Marsnak most szuverén joga eldönteni, mire használják a területét, és ezzel nincs mit kezdeni.

- Választhatunk egy másik helyet - vetette közbe Ben Devers, aki a csoport legfiatalabb tagjaként még nem tudott kellően cinikussá válni.

- Nincs más alkalmas hely - jelentette ki kereken Hopkins. - Ha nincs tisztában azzal, hogy a hipertérkísérletek veszélyesek, menjen vissza az elemibe! A Földön nem lehet végezni ilyen kísérleteket, és még a Hold is túlságosan beépített ehhez. Az űrtelepülések három nagyságrenddel kisebbek a kelleténél, a Marson túlra pedig még legalább húsz évig nem tudunk eljutni. A Mars viszont tökéletes. Lényegében még mindig üres. Alacsony a felszíni gravitáció, és ritka a légköre. Minden adott a hipertérutazáshoz... a gyarmatosoktól eltekintve.

- Sosem lehet tudni - jegyezte meg az ifjú Devers. - Furcsák az emberek. Talán megszavazzák a marsi hipertérkísérleteket, ha elég ügyesek vagyunk.

- Hogyan lehetnénk elég ügyesek? - vetette ellen Hopkins. - Az ellenzék az egész Marsot elárasztotta már egy régi country dallal, aminek úgy hangzik a szövege, hogy:

Nem. nem, ezerszer is nem!

Semmi pénzért nem leszel a kedvesem.

Nem, nem, ezerszer is nem!

Inkább meghalok, de igent nem mondok sosem.

Örömtelenül elmosolyodott.

- Az egész Marson ezt dúdolják. Ezt sulykolják minden gyarmatosba. Automatikusan nemmel fognak szavazni, mi pedig nem fogunk hipertérkísérleteket végezni, ami azt jelenti, hogy még évtizedekig, talán több nemzedéken át nem fogunk eljutni a csillagokhoz... a mi életünkben semmiképp.

- Nem használhatnánk mi is egy dalt a kampányhoz? - kérdezte a homlokát ráncolva Devers.

- Miféle dalt?

- A marsi gyarmatosok nagy százaléka származását tekintve francia. Kihasználhatnánk a nemzetiségi identitásukat.

- Miféle nemzetiségi identitásukra gondol? Ma már mindenki angolul beszél.

- Ettől még nem szűnik meg létezni a nemzetiségi identitás - vetette ellen Devers.

- Ha lejátsszuk nekik a régi francia himnuszt, mindegyiküket elfogja majd a nosztalgia. Ez egy harci himnusz, tudja, és a harci csatadalok mindig felpezsdítik az emberek vérét, különösen manapság, amikor már nincsenek háborúk.

- De a szöveg ma már nem jelent semmit - vetette ellen Hopkins. - Fel tudja idézni a sorokat?

- Igen - felelte Devers. - Néhányat...

Allons, enfants de la patrie.

La jour de gloire est arrive.

Contre nous de la tyrannie,

L’Etendard sanglant est leve.

Tiszta tenor hangon énekelt.

- Ezerből egy marsi sem fogja tudni, mit jelent ez - akadékoskodott Hopkins.

- Kit érdekel? - válaszolta Devers. - Csak játsszák le nekik! Még ha nem is értik a szövegét, tudni fogják, hogy ez Franciaország régi harci himnusza, és ez fel fogja lelkesíteni őket. Ráadásul tökéletesen eltalált dal. Összehasonlíthatatlanul jobb, mint az a "Nem, nem" kezdetű kuplé. Higgye el, hogy a harci himnusz minden elmébe befészkeli majd magát, és ki törli a nem-nemeket.

- Talán lehet benne valami - ismerte el Hopkins. - Már csak valamilyen ütős jelmondatot kell kitalálni hozzá, amit variálhatunk: "Az emberiség a csillagok meghódítója!", "Előre a csillagokig!", "A fénynél is sebesebben: a leglassabb tempó, ahogy haladhatunk!" És mindig ugyanazzal a dallal együtt.

- Tudják - szólalt meg Colodny a "la jour de gloire", ha jói tudom, azt jelenti, hogy a "dicsőség napja". Használhatnánk azt a szlogent, hogy: "a dicső nap, amikor elérjük a csillagokat". Ha elég sokszor elismételjük a "dicső nap"-ot, talán igennel fognak szavazni a marsiak.

- Túl szépnek hangzik ahhoz, hogy igaz legyen - jegyezte meg komoran Hopkins

de pillanatnyilag semmilyen más megoldást nem látok. Megpróbálhatjuk, és meglátjuk, elérünk-e vele bármit is.

Ezzel kezdetét vette a dalok nagy szavazási csatája. Az Olympustól a Valles Marinerisen át a krátervidékig a Mars minden kupola fedte településén felhangzott az egyik oldalon a "Nem, nem, ezerszer is nem...", a másikon pedig az "Allons, enfants de la patrie..."

Kétség sem férhetett hozzá, hogy a harci himnusz vérpezsdítő ritmusa kifejtette hatását. Dübörögve hangzott fel válaszként a bugyuta tagadó dalra, Hopkinsnak pedig el kellett ismernie, hogy az igenes szavazás lassan a teljes esélytelenségből tényleges lehetőséggé nőtte ki magát; a biztos vereség helyett immár némi reménnyel kecsegtetett.

- Viszont az a gond - jelentette ki Hopkins hogy nincs egyértelmű üzenetünk. Az ő daluknak, bármennyire butácska is legyen, megvan az az előnye, hogy kimondja: "Nem... Nem!... Nem!" A miénk csupán egy dal, ami fülbemászó, és sokak agyában folyton ott motoszkál, de mit mond nekik? La jour de gloire?

Devers elmosolyodott, és azt felelte:

- Várjuk csak ki a választásokat! - Végül is tőle származott az ötlet.

Kivárták.

Találós kérdés az olvasóhoz:

Mi történt a választásokon? Vajon a nemek nyertek vagy az igenek? És bál-milyen eredmény született is, miért?

A legjobb indoklás számít. Bárki nyerhet, akár pozitív, akár negatív eredmény született.

A választás napján Hopkins szinte megszólalni sem tudott. Stabil 90% "Igen"-re szavazott, és egy pillanatig sem maradt kétséges a döntés.

A marsi gyarmatosok megszavazták, hogy bolygójuk annak a munkának a terepe legyen, aminek eredményeképp végül embereket küldhetnek a csillagokhoz.

Végül Hopkins megkérdezte:

- Mi történt? Mit csináltunk jól?

- A dallal értük el a sikert - felelte Devers, arcán elégedett mosollyal. - Kezdettől fogva jól okoskodtam, de akkor még nem akartam elmagyarázni az ötletemet, nehogy az ellenoldal tudomására jusson valahogy. Nem mintha nem bíznék meg mindenkiben az itteniek közül, de nem szerettem volna, ha valamilyen furfanggal semlegesítik a dalt.

- Mi volt abban a dalban, ami ennyit számított? - szegezte Deversnek a kérdést Hopkins.

- Nos, valójában tudatküszöb alatti üzenetet közvetített. A gyarmatosok talán nem beszélnek elég jól franciául ahhoz, hogy megértsék a szöveget, ismerniük kellett viszont a harci himnusz címét. Ez a cím pedig visszhangot keltett az elméjükben, valahányszor felcsendült a dal, valahányszor dúdolni kezdték.

- Na és?

- A címe Marseillaise - mondta Devers széles mosoly kíséretében. - Mintha angolul mondanák, hogy: "Mars say yes!", vagyis "Mars, mondj igent!"

Feghoot és a bíróságok

Zármánia bolygója - annak dacára, hogy hatalmas vombatokhoz hasonló intelligens lények népesítették be - átvette az amerikai jogrendszert, Ferdinand Feghoot pedig a Földi Konföderáció küldötteként érkezett oda, hogy tanulmányozza az eredményeket.

Feghoot érdeklődve figyelte, ahogy egy házaspárt rendbontás vádjával citáltak bíróság elé. Egy istentisztelet alatt, miközben a gyülekezetnek húsz percig néma csöndben kellett maradnia, hogy bűneikre Összpontosítsanak, és maguk elé képzeljék, ahogy azok sorra elolvadnak, az egyik gubbasztó nő hirtelen felpattant, és szitkozódni kezdett. Amikor valaki felállt, hogy tiltakozzon, a nő férje erőteljesen taszított egyet rajta, és odébb kergette.

A bírák komoly tekintettel végighallgatták az ügyet, majd az asszonyt egy ezüsttallérra büntették, a férjétől pedig egy húsztalléros aranypénzt követeltek.

Szinte rögtön ezután tizenhét férfit és nőt hoztak be a terembe. Hangadói voltak egy csődületnek, amely jobb minőségű húst követelt egy élelmiszerboltban. Szétverték az üzletet, a cég nyolc alkalmazottját pedig - különféle zúzódásokat és sérüléseket okozva - bántalmazták.

A bírák ismét komoly tekintettel hallgattak, majd egy-egy órai konyhai közmunkára ítélték a csoport mind a tizenhét tagját.

Később Feghoot a főbíróhoz fordult:

- Egyetértettem az ítélettel, amit a rendet megzavaró házaspár ügyében hozott.

- Egyszerű úgy volt - felelte a bíró. - Az egyik jogi szólásunk szerint: "Beszólni ezüst, zargatni arany".

- Ebben az esetben miért csak közmunkát kell végeznie a tizenhét zavargónak, akik sokkal súlyosabb vétséget követtek el?

- Ó, erre is van szólás a jogban! - felelte a bíró. - "Sok dúl - disznót főz!"

Nem-hibatűrő

Január 9.

Én, Abram Ivanov beszereztem egy személyi számítógépet, pontosabban egy szövegszerkesztőt. Addig küzdöttem ellene, ameddig lehetett. Sokáig töprengtem a dolgon. Amerika legtermékenyebb írója vagyok, és tökéletesen megfelel nekem egy mechanikus írógép. Tavaly több mint harminc könyvemet adták ki. Némelyik vékony kötet volt, gyerekeknek. Mások antológiák. De akadtak köztük regények, novelláskötetek, esszégyűjtemények, tudományos művek is. Semmi, amit szégyellnem kellene.

Tehát mi szükségem lehetne egy szövegszerkesztőre? Ennél gyorsabb már nem lehetek. Ugyanakkor, tudják, létezik egy rendszeretet nevű dolog. Ha írógépet használok, időnként óhatatlanul tintával kell kijavítanom a félreütéseket, és ilyesmit ma már senki sem csinál. Nem szeretném, ha a kézirataim kilógnának a sorból. Nem szeretném, ha a szerkesztőim másodrendűként kezelnék a munkámat, csak mert javításokat látnak benne.

A nehézséget az jelentette, hogy olyan gépet kellett találnom, aminek a használatát nem két évbe telik elsajátítani. Műszaki zseni, az éppenséggel nem vagyok - amint ezt többször is említettem már ebben a naplóban. És olyan gépet akarok, ami nem romlik el kétnaponta. A mechanikai meghibásodások teljesen összezavarnak. Szóval, vettem egyet, amelyik "hibatűrő". Ez annyit tesz, hogy ha valamelyik alkotórész felmondja a szolgálatot, a gép továbbra is működőképes marad, bevizsgálja az elromlott alkatrészt, ha az lehetséges, kijavítja a hibát, s ha nem, jelenti azt, az egységet pedig bárki kicserélheti. Nem kell hozzá programozásban jártas szakértő. Pontosan ilyen kell nekem.

Február 3.

Mostanában nem hoztam szóba a szövegszerkesztőmet, mivel a használatának rejtelmeibe igyekeztem beletanulni. Sikerült. Egy ideig rengeteg problémába ütköztem, mert ugyan magas az IQ-m, de egészen speciális területre korlátozódik az intelligenciám. írni tudok, a gépekhez viszont antitalentum vagyok.

De gyorsan hozzászoktam, amint kellő jártassággal kezeltem már a dolgokat. Így jártam el. A gyártó képviselője megnyugtatott, hogy csak a legritkább esetben fordul elő bármiféle meghibásodás, a hibákat pedig csak rendkívül ritkán nem képes kijavítani a gép. Azt mondta, nem valószínű, hogy ötévente egy alkalomnál többször lenne szükségem új alkatrészre.

És ha mégis szükségem lenne cserére, a gép közölné velük, pontosan mire van szükség. A számítógép aztán maga cserélné ki az alkatrészt, elvégezné a szükséges bekötéseket és olajozást, a régi alkatrészt pedig kivetné magából, amit aztán egyszerűen eldobhatok.

Ez eléggé izgalmasnak hangzik. Mondhatni, azt kívánom, hogy romoljon el valami, hogy új alkatrészt rendelhessek és kicserélhessem a régit. Aztán mindenkinek eldicsekedhetnék azzal, hogy:

- Ó, igen, a konfuziátorban kiégett egy biztosíték, és pillanatok alatt megjavítottam! Semmiség volt! - Persze, nem hinnének nekem.

Megpróbálok megírni rajta egy novellát. Csak egy egészen rövidet. Olyan kétezer szavast talán. Ha belezavarodnék, bármikor visszatérhetek az írógépemhez, amíg nem használom kellő magabiztossággal a szövegszerkesztőt. Aztán megint próbálkozhatom.

Február 14.

Nem zavarodtam össze. Most, hogy leadtam a bizonyítékot, már beszélhetek róla. A novellaírás ment, mint a karikacsapás. Bevittem, és be is vették. Gond nélkül.

Így végre hozzáfogtam az új regényemhez. Egy hónappal ezelőtt el kellett volna kezdenem, de előbb meg kellett bizonyosodnom róla, hogy tudom kezelni a szövegszerkesztőt. Reménykedjünk benne, hogy működni fog. Furcsa lesz, hogy nem hever előttem egy halom sárga lap, amiken keresgélhetek, ha ellenőrizni szeretnék valamit, amit száz oldallal korábban leírtam, de szerintem meg fogom tanulni, hogyan ellenőrizhetek valamit a lemezeken.

Február 19.

A számítógépnek van egy helyesírás-ellenőrző és -javító egysége is. Ez meglepetésként ért, mivel a cég képviselője erről nem tett említést nekem. Eleinte hagyta, hogy a félreírások megmaradjanak, én pedig folyamatosan korrektúráztam az elkészült oldalakat. Aztán elkezdte bejelölni a számára ismeretlen szavakat, ami némiképp bosszantó volt, mivel meglehetősen nagy a szókincsem, és nincsenek ellenemre a saját neologizmusok. És természetesen minden egyes személynév olyasmi, amivel még nem találkozott.

Elhívtam a cég képviselőjét, mert idegesített, hogy értesítést kapok mindenféle javítási javaslatról, amiket valójában nem is kellene korrigálni.

- Emiatt felesleges idegeskednie, Mr. Ivanov - mondta a képviselő. - Ha olyan szó helyesírását kérdőjelezi meg a gép, amit változatlanul szeretne megtartani, egyszerűen gépelje be még egyszer ugyanúgy, a számítógép pedig venni fogja a lapot, és legközelebb már nem akarja majd kijavítani.

Ezt sehogy sem értettem.

- Nem kell szótárt nyitnom a gépben? Honnan fogja tudni, mi a helyes, és mi nem?

- Ez is része a hibatűrési funkciónak, Mr. Ivanov - felelte. - A gépben eleve van egy alapszótár, és folyamatosan eltárolja az ön által használt új szavakat. Tapasztalni fogja, hogy egyre ritkábban fogja elfogadni a félregépeléseket. Az igazat megvallva, Mr. Ivanov, az Öné az egyik legújabb modell, és még nem pontosan ismertük ki a képességeit. Némelyik fejlesztőnk hibatűrőnek tekinti, mert még akkor is tovább működik, ha egyes részei meghibásodnak, viszont nem-hibatűrő abból a szempontból, hogy nem tűri a használóinak a hibáit. Kérem, jelezze felénk, ha valamit nem ért! Mindenképp szeretnénk értesülni az ilyesmikről.

Nem biztos, hogy tetszik ez nekem.

Március 7.

Nos, egy ideje küszködöm már a szövegszerkesztővel, és nem tudom, mit gondoljak. Hosszú ideig jelölte a félregépeléseket, én pedig helyesen újra beírtam a szavakat. És kétségtelenül megtanulta, hogyan kell felismernie a valódi elütéseket. Ezzel semmi gondom nem akadt. Az igazat megvallva, néha, egy-egy gyakran elvétett szó esetében szándékosan beleírtam egy-egy hibás betűt, hogy ellenőrizzem, észreveszi-e. Olyanokat írtam, hogy "porbléma" meg "hátaal" meg "Skenectady". Szinte sosem tévesztett.

Tegnap aztán furcsa dolog történt. A gép nem várta meg, hogy újragépeljem a hibásan leírt szót. Automatikusan újragépelte maga. Elkerülhetetlen, hogy néha félreüssünk, így előfordul, hogy "5eá"-t írok "tea" helyett, és az ,.5" a szemem láttára "t"-vé változott. Ráadásul meglehetősen gyorsan.

Úgy ellenőriztem a dolgot, hogy szándékosan betűt tévesztettem. Láttam, ahogy a szó megjelenik hibásan a képernyőn. Egyet pislantottam, és már helyesen állt ott.

Ma reggel kihívtam a cég képviselőjét.

- Hm... - mormolta maga elé. - Felettébb érdekes!

- Felettébb zavaró - feleltem ez hibákhoz vezethet. Ha például azt gépelem be, hogy "arrny", vajon "arany"-ra vagy "arány"-ra javítja a gép? És mi van akkor, ha azt hiszi, "árny"-at akartam írni, amikor valójában "arany"-at. Érti, mire gondolok?

- Beszélgettem a gépéről az egyik elméleti szakemberünkkel. Azt mondja, lehetséges, hogy képes belső utalásokból kikövetkeztetni, hogy ön valójában milyen szót akart leírni. Miközben ön gépel, a szövegszerkesztő fokozatosan megismeri az ön stílusát, és integrálja azt a programjába.

Kissé ijesztő, de hasznosnak tűnik. Mostantól nem kell korrektúráznom az oldalakat.

Március 20.

Tényleg nem kell korrektúráznom az oldalakat. A gép most már a központozást és a szórendet is javítja.

Amikor először történt, nem akartam hinni a szememnek. Azt hittem, hirtelen elszédültem kicsit, és csak képzeltem, hogy olyasmit gépeltem be, ami végül nem úgy jelent meg a képernyőn.

Aztán egyre gyakrabban megtörtént, és már egészen bizonyos lehettem benne. Eljutottam addig a pontig, amitől fogva nem követhettem el nyelvtani hibát. Ha például olyasmit írtam le, hogy: "Jancsi és Juliska, nagy szegénységben éltek egy erdő szélén", a vessző egyszerűen eltűnt a mondatból. Akárhogy is erőlködtem, hogy azt írjam: .Vannak egy könyvem", mindig úgy jelent meg, hogy: ,Van egy könyvem". Vagy ha azt írtam: "Jancsi és húga, Juliska nagy szegénységben éltek egy nagy, kerek erdő szélén", nem hagyhattam el a vesszőket. Maguktól megjelentek. Még szerencse, hogy ezt a naplót kézzel írom, különben el sem tudnám magyarázni, mit akarok mondani. Nem tudnék példát hozni a hibás nyelvezetre.

Nem tetszik, hogy egy számítógéppel kell vitatkoznom a helyes nyelvhasználaton, de a legrosszabb az egészben az, hogy mindig igaza van.

Nos, nézzék, nem kezdek hisztizni, ha egy szerkesztőségi ember javításokkal tele küld vissza nekem egy kéziratot. Csak egy író vagyok, szóval, nem ismerhetem a nyelv minden apró szabályát. A korrektorok csak korrektúrázzanak, ettől még nem fognak tudni írni. Szóval, a szövegszerkesztő hadd korrektúrázzon csak! Rengeteg terhet levesz ezzel a vállamról.

Április 17.

Elhamarkodottan állapítottam meg dolgokat, amikor legutóbb a szövegszerkesztőről írtam. Három héten át korrektúrázott engem és a regényemet, és minden a legnagyobb rendben ment. Kiválóan megosztottuk egymás között a munkát. Én feleltem a létrehozásért, a gép pedig, úgymond, a finomhangolásért.

Aztán tegnap este egyáltalán nem volt hajlandó dolgozni. Semmi sem történt, hiába nyomtam le bármelyik gombot. A csatlakozással semmi probléma nem lehetett; a fali elosztó bekapcsolva, mindent megfelelően csináltam. Egyszerűen nem működött. Nos, gondoltam, ennyit az "ötévente legfeljebb egyszeriről. Még csak három és fél hónapja használom, és már olyan sok egység tönkrement benne, hogy bekapcsolni sem lehet.

Ez azt jelentette, hogy futárral új alkatrészeknek kellene érkeznie a gyárból, persze legfeljebb csak másnap. Rettenetesen éreztem magam, gondolhatják, és rettegtem attól, hogy vissza kell térnem az írógéphez, végig kell böngésznem a szöveget, majd tintával ki kell javítanom minden hibát, és újra kell gépelnem az egész oldalt.

Rossz hangulatban feküdtem le, és nem aludtam valami sokat. Másnap, amint megreggeliztem, ennek ellenére bementem a dolgozószobámba, és amikor odasétáltam a szövegszerkesztőhöz, a gép mintha olvasott volna a gondolataimban, és megérezte, hogy már annyira felidegesítettem magam, hogy legszívesebben lerúgtam volna az íróasztalról, aztán ki az ablakon - bekapcsolt.

Ráadásul magától. Hozzá sem értem a billentyűzethez. A szavak sokkal gyorsabban jelentek meg a képernyőn, mint ahogy be tudtam volna gépelni azokat, és így kezdte:

Abram Ivanov

Nem-hibatűrő

Csalt bámultam. Nekilátott leírni a róla írt naplóbejegyzéseimet, ahogy fentebb tettem, csak sokkal szabatosabban fogalmazott. A nyelvezete gördülékenyebbnek hatott, és némi humort is sikerült belecsempésznie. Tizenöt perc alatt elkészült, a nyomtató pedig öt perc alatt kinyomtatta az oldalakat.

Ezt láthatóan csupán ujjgyakorlatnak szánta, mert amint elkészült vele, a képernyőn megjelent az utolsó oldal, amit a regényemből megírtam, aztán a szavak a közreműködésem nélkül kezdtek egymás után feltűnni.

A szövegszerkesztő egyértelműen megtanulta, hogyan kell a stílusomban írni, pontosan úgy, ahogyan én tettem volna, csupán színvonalasabban.

Nagyszerű! Többé nem kell dolgoznom. A szövegszerkesztő az én nevem alatt írt és az én stílusomban, mindössze némileg kifinomultabban. Egyszerűen hagyhatom, hogy tegye a dolgát, aztán sorra jönnek a meghökkent recenziók, melyekben a kritikusaim közlik a világgal, mennyit javult az írásművészetem, és figyelem, ahogy befolyik a rengeteg honorárium.

Ezzel még semmi gond nem is lenne, de nem véletlenül vagyok Amerika legtermékenyebb írója. Az a helyzet, hogy imádok írni. És az az igazság, hogy semmi más nem érdekel.

No már most, ha a szövegszerkesztőm elvégzi helyettem a munkámat, akkor mégis mihez kezdjek magammal életem hátralévő éveiben?

Az űrnemzetek

Modern mese

Amint az köztudott, Gladovia és Saronin nemzetei évszázadok óta egymás ellenségei. A középkorban, különböző időszakokban mindkettő fennhatósága alatt tudhatta a másikat, és mindkettőben keserű emlékek élnek a másik keménykezű uralmáról. A két nemzet még a huszadik században is ellentétes oldalon állt a nagy háborúkban.

A nagy háborúkra rákövetkező béke századában Gladovia és Saronin szintén békében élt egymással, ám mindig gúnyos mosollyal és elhúzott szájjal nézték a másikat.

Ám immár 2080-at írtak, naperőművek keringtek a Föld körül, hogy Összegyűjtsék a Nap energiáját, és mikrohullámok formájában továbbítsák azt a világ nemzeteinek. Emiatt több tekintetben is megváltozott a világ. A bőséges napenergiának köszönhetően a fosszilis üzemanyagok használata a töredékére csökkent, az üvegházhatás veszélye pedig szinte teljesen elhárult (jóllehet a napenergiából származó valamennyi plusz hő valójában eredményezett némi hőszennyezést).

A bőséges energiaellátásnak és a jobb népességszabályozásnak köszönhetően nőtt az életszínvonal, javult az élelmiszerellátás, ésszerűsítették a nyersanyagelosztást, és általában véve beköszöntött a jólét és megelégedettség kora.

Egy dolog azonban nem változott: a gladoviaiak ellenszenve a saroniniak iránt, és a saroniniaknak a gladoviakkal szembeni gyűlölete.

A naperőművek természetesen nem maguktól működtek. A teljes automatizálás és a robotok széles körű használatának dacára továbbra is szükség volt arra, hogy időnként emberek ellenőrizzék az űrállomásokat, és megbizonyosodjanak róla, hogy minden a legnagyobb rendben folyik. Apró űrszemétdarabok vagy a napszél hirtelen kilövellései nem befolyásolják a számítógépek megfelelő működését a robotok és a számítógépek képességeit meghaladó mértékben, annyira, hogy azok ne tudnák kijavítani az esetleges hibákat.

A feladatra kiválasztottak teljesítették a szolgálatot, majd rendszeres időközönként leváltották őket, hogy a Föld felszínén töltött pihenőidőszakokkal minimalizálják a súlytalanság hatásait. Véletlen egybeesés volt csupán, hogy 2080 nyarán az űrszolgák (ahogy elnevezték őket) csapatában többek között két gladoviai és két saronini is akadt. Az ősi ellenségek munkájuknak köszönhetően kerültek össze, és hibátlanul végezték feladatukat, arra azonban ügyeltek, hogy kizárólag a legszükségesebb kérdésekre redukálják az egymás közötti kommunikációt, és tartózkodjanak bármiféle mosolytól vagy barátságos gesztustól.

Aztán az egyik nap a fiatalabb gladoviai, név szerint Tornász Brigon arcán feszült, mégis elégedett mosollyal lépett oda az idősebbhez, Hamish Mansához, és bejelentette:

- Az a bolond saronini most aztán megcsinálta!

- Melyik? - kérdezte Mansa.

- Az, amelyiknek a neve tüsszentésre emlékeztet. Ki beszéli azt a bolond saronini nyelvet? A lényeg, hogy hamisítatlan saronini ostobaságának köszönhetően hibás programot táplált az A'5-ös számítógépbe.

Mansa riadtnak tűnt.

- És mi lett az eredménye?

- Egyelőre semmi. De valahányszor 1,3-as szint fölé emelkedik a napszél erőssége, az A-5-ös le fogja kapcsolni a naperőművek felét, és a számítógépek közül többet ki fog égetni.

- És maga mit tett ez ellen? - érdeklődött rémült tekintettel Mansa.

- Semmit - felelte Brigon. - Ott voltam, és láttam, amint megtörténik. A gép mindent rögzített. A saronini azonosította magát, mint a számítógéppel dolgozó egyént, és amikor majd leállnak az erőművek és kiégnek a számítógépek, az egész világ tudni fogja, hogy egy ostoba saronini az oka. - Brigon kényelmesen kinyújtotta karját, majd elégedetten hozzátette: - Az egész világ tombolni fog a dühtől, és a teljes saronini nemzet megszégyenül.

- Közben fennakadások lesznek a Föld energiaellátásában - vetette ellen Mansa -, és hónapokba, talán egy vagy két évbe is beletelik majd, hogy újra működőképessé tegyék a rendszereket.

- Az épp elég lesz ahhoz - állapította meg Brigon hogy Saronint eltöröljék a Föld színéről, és dicső gladoviai nemzetünk visszakapja a területet, amely jog szerint a miénk.

- De gondoljon csak bele! - erősködött Mansa. - Ha hirtelen ennyivel kevesebb energiával gazdálkodhatunk, a világ azzal lesz elfoglalva, hogy megelőzze a katasztrófát, nem pedig azzal, hogy keresztes hadjáratokat indítson. Leáll az ipar, éhínség fog fenyegetni, a nyomorgó tömegek tiltakozásai zavargásokba torkollnak, harcok törnek ki a még felhasználható energiáért... mindenütt eluralkodik a káosz.

- Annál rosszabb lesz Saroninnak...

- De a zűrzavar átterjed majd Gladoviába is. Dicső nemzetünk éppúgy a napenergiára támaszkodik, ahogy Saronin, és ahogy az egész világ. Világméretű katasztrófa fenyeget, amit, ki tudja, Gladovia talán még inkább megszenved majd, mint Saronin. Ki tudja?

Brigon álla leesett, tekintete zavartnak tűnt.

- Tényleg így gondolja?

- Természetesen. Meg kell keresnie azt, akinek a neve tüsszentésre emlékeztet, és meg kell kérnie, hogy ellenőrizze, amit csinált. Nem szabad elárulnia, hogy tud a hibáról. Egyszerűen csak azt mondja, hogy ott volt, és hirtelen olyan érzése támadt, mintha valami nem lenne rendjén. És ha a saronini felfedezi és kijavítja a hibát, akkor ne gúnyolja ki! Az kellemetlenségekhez vezethetne. És tegye meg mihamarabb! Gladovia dicső nemzetéért! És természetesen a világért...

Brigonnak nem maradt választása. Megtette, amit kellett, és elhárult a veszély.

Tanulság: mindenki önmagát szereti a legjobban. Ám egy ily mértékben összefüggő világban, ahol ha bárkinek kárt okozunk, az mindenkit egyformán érint, önmagunkat úgy szerethetjük leginkább, ha mindenki mást is szeretünk.

A chipes mosolya

Johnson az idősebb emberekre jellemző módon nosztalgiázott, engem pedig előre figyelmeztettek rá, hogy beszélni fog a chipesekről - azokról a különös emberekről, akik a huszonegyedik század elején egy nemzedéknyi időre elárasztották az üzleti világot. Ugyanakkor kellemesen megvacsoráztam a pénzén, ezért szívesen meghallgattam.

És történetesen ez volt az első szó, ami elhagyta a száját.

- A chipesekre - kezdte mondandóját - akkoriban gyakorlatilag semmiféle szabályozás nem vonatkozott. Manapság már annyira sok az alkalmazásukat illető megkötés, hogy lényegében semmi hasznukat nem vehetjük, régebben viszont... Az egyikük tette azzá a tízmilliárd dolláros konszernné ezt a vállalatot, aminek ma ismerjük. Tudja, én választottam ki.

- Úgy tudom, nem tartottak ki sokáig.

- Akkoriban nem. Kiégtek. Ha mikrochipeket építünk be az idegrendszer kulcspontjaiba, akkor legfeljebb tíz év alatt kiég, az úgymond, huzalozás. Aztán visszavonultak... kissé ügyefogyott állapotban, tudja.

- Nem is értem, miért vállalkoztak ilyesmire.

- Nos, az idealisták természetesen mind szörnyülködtek, és ezért léptették életbe a szabályozást, de a chipesek nem élték meg annyira rettenetesként a dolgot. Csak bizonyos emberek tudták hasznát venni a mikrochipeknek - valamilyen okból nyolcvan százalékban férfiak és életükben először aktivizálták magukat, élték a szállítási mágnások életét. Utána mindannyian a legjobb ellátásban részesültek. Végül is nem sokban különbözött ez az élsportolók életétől: tíz év aktív fiatalság, majd korai visszavonulás.

Johnson kortyolt egyet az italából.

- Egy szabályozatlan chipes képes volt befolyásolni mások érzelmeit, tudja, ha épp a megfelelő módon ültették beléjük a chipeket, és megvolt hozzá a tehetségük is. Annak alapján, amit mások elméjében érzékeltek, fel tudták mérni a helyzetet, és meg tudták erősíteni azokat az elhatározásokat, amiket a riválisok hoztak, de ugyanígy gyengíteni is tudták azokat... a saját cégük érdekeit érvényesítve. Semmi tisztességtelen nem volt benne. - Felsóhajtott. - Ma már illegális az ilyesmi. Sajnos.

- Azt hallottam, hogy illegálisan még mindig ültetnek be chipeket - válaszoltam bátortalanul.

Johnson mordult egyet, aztán azt mondta:

- Erre inkább nem mondok semmit.

Annyiban hagytam a dolgot, Ő pedig folytatta:

- De még harminc éve is szabad volt az út. A vállalatunk jelentéktelen mellékszereplőnek számított a világgazdaságban, de sikerült találnunk két chipest, akik hajlandónak mutatkoztak arra, hogy dolgozzanak nekünk.

- Kettőt? - Erről még sosem hallottam.

Johnson félénken rám pillantott.

- Igen, kettőt sikerült találnunk. A kinti világban erről nem sokan tudnak, de a lényeg az ügyes toborzás volt, és ez már akkoriban is, egy parányit, illegálisnak számított. Természetesen nem vehettük fel mindkettőt. Lehetetlenség rávenni két chipest, hogy együttműködjenek. Azt hiszem, olyanok, mint a sakknagymesterek. Elég összezárni Őket, és automatikusan kihívják egymást. Szüntelenül vetélkednének, mindkettő befolyásolni és meghazudtolni igyekezne a másikat. Nem hagynák abba... valójában nem tudnák abbahagyni, és hat hónap alatt kiégetnék egymást. Ezt több vállalat is saját, komoly kárán tapasztalta meg, amikor alkalmazni kezdték a chipeseket.

- El tudom képzelni - mormoltam maga elé.

- Így, mivel nem lehetett mindkettő a miénk, és csak egyet vehettük fel, nyilván az erősebbet akartuk megszerezni magunknak, és hogy melyikük az, csak úgy lehetett eldönteni, ha egymásnak eresztjük Őket, azt viszont nem hagyjuk, hogy tönkretegyék egymást. Rám bízták a feladatot, és egyértelművé tették, hogy ha a kiválasztottamról végül kiderül, hogy ő a gyengébb, akkor nekem is befellegzett.

- És hogyan intézte el, uram? - Természetesen tudtam, hogy sikerrel járt. Nem véletlenül lesz valakiből egy világméretű cég vezérigazgatója.

- Rögtönöznöm kellett - felelte Johnson. - Előbb külön-külön mindkettőnek utánajártam. Mellékesen a kódszámúk alapján ismertük Őket. Akkoriban titkolni kellett a tényleges kilétüket. Amelyik chipesről tudták, hogy chipes, félig használhatatlanná vált. A feljegyzéseinkben C-12-ként és F-71-ként szerepeltek. Mindketten a húszas éveik végén jártak. C-12-nek nem volt kapcsolata, F-71 viszont jegyben járt valakivel.

- Házasodni készült? - kérdeztem kissé meglepetten.

- Hát persze. A chipesek emberi lények, a férfi chipeseket pedig különösen kedvelték a nők. Biztosra vehető volt, hogy meggazdagodnak, és amikor visszavonulnak, a vagyonuk a feleségük kezelésébe kerül. Jó partit jelentettek egy fiatal nőnek... így aztán összehoztam Őket, F-71 menyasszonyával együtt. Őszintén reméltem, hogy csinos lesz, és nem is tévedtem. A találkozás szinte mellbe vágott. Nála szebb nővel még sosem találkoztam, magas volt, sötétbarna szemű, az alakja csodálatos, és csak úgy áradt belőle az izzó szexualitás.

Johnson egy pillanatra mintha gondolataiba merült volna, majd így folytatta:

- Meg kell mondjam, erős késztetést éreztem, hogy megnyerjem magamnak a nő szívét, de valószínűtlennek tűnt, hogy egy chipes jegyesének fejében megfordulhatna, hogy egy kezdő ügyintézőre cserélje le Őt. Egy másik chipesre viszont már nem volt elképzelhetetlen... és láttam, hogy C-12-re ugyanolyan nagy hatást tett, mint rám. Képtelen volt nem a nőn legeltetni a szemét. Szóval, hagytam alakulni a dolgokat, hogy meglássam, melyikük nyeri el a nő kegyeit,

- És melyiküknek sikerült, uram? - kérdeztem.

- Kétnapos heves mentális küzdelem kellett hozzá. Mindketten legalább egy hónapot eldobhattak munkára használható idejükből, de a végén az ifjú hölgy C-12 újdonsült jegyeseként távozott.

- Ó. tehát C-12-t ítélte az erőteljesebb chipesnek!

Johnson megvetően meredt rám.

- Maga megőrült? Még véletlenül sem tettem volna ilyet. Nyilvánvalóan F-71 mellett döntöttem. C-12-t egy kisebb leányirodánknál helyeztük el. Tudja, senki más nem tudta volna használni, miután mi ismertük őt.

- Lemaradtam valamiről? F-71 elveszítette a menyasszonyát, C-12 pedig megnyerte őt magának. Egyértelműnek tűnik, hogy C-12 bizonyult jobbnak.

- Valóban? A chipesek ilyen esetben nem mutatják ki az érzelmeiket, semmilyen nyilvánvaló érzelmet sem. Üzleti okokból fontos, hogy a chipesek elrejtsék képességeiket, ezért a pókerarc esetükben szakmai követelmény. Én ellenben odafigyeltem, hiszen a saját állásom függött tőle, és ahogy C-12 elsétált a nővel, apró mosolyt vettem észre F-71 szája sarkában, s úgy tűnt nekem, mintha diadalmasan felragyogott volna a tekintete.

- De hát elveszítette a menyasszonyát!

- Az meg sem fordult a fejében, hogy el akarta veszíteni őt, és nehéz lett volna elszakítania magától? Meg kellett dolgoznia C-12-t, hogy kívánja a nőt, a nőt pedig, hogy azt akarja, hogy kívánják... és sikerült neki. Győzött.

Elgondolkodtam ezen.

- De hogyan lehetett biztos ebben? Ha a nő annyira szép volt, mint amilyennek leírta... ha áradt belőle a szexualitás, F-71 nyilvánvalóan meg szerette volna tartani Őt.

- De F-71 érte el, hogy kívánatosnak lássák őt - felelte komoran Johnson. - Természetesen C-12-t célozta meg, de kellően nagy erővel tette ahhoz, hogy az örvény széle rám is drasztikus hatással legyen. Miután lezajlott a dolog, C-12 pedig a nővel a karján távozott, már nem voltam a befolyása alatt, s megláttam a nőben valami keménységet és felfújtságot... egyfajta ellenszenves és gyilkos kegyetlenséget a tekintetében. Tehát abban a pillanatban kiválasztottam F-71-et, a cég pedig odáig jutott, ahol most van, én pedig az igazgatótanács elnöke vagyok.

Arany

Jonas Willard jobbra, majd balra pillantott, aztán karmesteri pálcájával megkopogtatta az állványt maga előtt.

- Megértették végre? - kérdezte. - Ez csali egy jelenet próbája, aminek az a lényege, hogy kiderítsük, tudjuk-e, mit csinálunk. Már elégszer végigmentünk rajta, hogy professzionális előadást várhassak el. Készüljenek! Mindannyian készüljenek!

Ismét jobbra és balra nézett. Mindegyik hangrögzítőnél elhelyezkedett valaki, és még hárman foglalkoztak a képkivetítőkkel. A hetedik a zenéért felelt, a nyolcadik pedig a mindennél fontosabb háttérért. Megint mások oldalt várakoztak a sorukra.

- Nos, rendben - mondta Willard. - Ne felejtsék, hogy ez az öregember egész felnőttkorát zsarnokként élte le. Hozzászokott, hogy mindenki azonnal ugrik minden szavára, és elég összeráncolnia a homlokát, hogy mindenki rettegni kezdjen. Ennek már vége, de ő nem tud erről. A lányával áll szemben, akiben csak egy megalázkodó, szolgalelkű lányt lát, aki bármit megtesz, amire utasítja, és nem tudja elhinni, hogy mostanra dölyfös királynő lett belőle. Akkor, lépjen be a király!

Lear jelent meg. Magas, hófehér hajú és szakállú, kissé zilált férfi, metsző és átható tekintettel.

- Nem görnyedt! Nem görnyedt! - tiltakozott Willard. - Nyolcvanéves, de nem véli öregnek magát. Még nem. Kiegyenesedve jár. Tetőtől talpig király. - Állítottak a képen.

- Így már jó. A hangjának pedig zengenie kell. Nem reszkethet. Még nem. Rendben?

- Rendben, főnök - felelte bólogatva Lear szereprögzítője.

- Nagyszerű! Most a királynő!

És íme, ott állt, majdnem olyan magas, mint Lear, kihúzott derékkal és mereven, akár egy szobor, lágy esésű ruhája finoman elrendezve, semmi oda nem illőt nem találni rajta. Szépsége hideg és könyörtelen, mint a jég.

- És a bolond.

Apró termetű fickó, vékony és törékeny, akár egy riadt kamasz, arca azonban túl öreg egy tizenéveséhez képest, tekintete metsző, szemei oly nagyok, hogy attól lehet félni, az egész arcát elnyelik.

- Remek - állapította meg Willard. - Készüljenek fel Albán fogadására! Nemsokára belép. Kezdődjék a jelenei! - Ismét megkopogtatta az állványt, gyors pillantást vetett az előtte heverő, jegyzetekkel teli szövegkönyvre, és így szólt:

- Lear! - Aztán pálcájával Lear szereprögzítőjére bökött, lágy kézmozdulatokkal jelezte a szöveg ritmusát, ahogy az a képzeletében megszólalt.

Lear szólal meg:

[Nos, nos. lányom... Mit keres e párta a fejeden? Úgy látszik, egy idő óta igen komor vagy.][30]

A bolond hangja fuvolázva, trillázva félbeszakítja őt:

[Pompás cimbora voltál, komám, míg komorságával nem kelle törődnöd...]

Goneril, a királynő megfontoltan a bolond felé fordul, miközben az beszél, és szeme egy pillanatra tündöklő fénygömbnek tűnik fel - olyannyira rövid időre, hogy akik figyelték, inkább a benyomást rögzítik magukban, mint ténylegesen látják a változást. A bolond egyre növekvő rettegéssel kerekíti le mondandóját, majd Lear mögé hátrál, vakon keres menedéket a perzselő tekintet elől.

Goneril elsorolja Learnek az élet tényeit, és ahogy beszél, vékony jégréteg töredezését hallani, miközben lágy diszharmóniákban, alig hallhatóan zene szól.

Ráadásul Goneril követelései nem is ésszerűtlenek, mivel csak fegyelmezett udvart kíván, amire addig nincs esély, amíg Lear zsarnokként tekint önmagára. Lear azonban nem hajlandó hallgatni a józan ész szavára. Dühbe gurul és szitkozódni kezd.

Belép Albán, Goneril hitvese - kerek képű és ártatlan, csodálkozva fürkész körül. Mi folyik itt? Hangját teljesen elnyomja ellentmondást nem tűrő felesége és tomboló apósa. Lear ezen a ponton kezd bele az irodalom történetének egyik legnagyszerűbb maró vádbeszédébe. Túlreagál. Goneril e pontig még nem tett semmit, amivel kiérdemelte volna ezt, Leart azonban nem lehet megfékezni. Ezt mondja:

Természet, hallj meg engem!

Te, drága istenség, hallgass reám!

Tartsd vissza szándokod, ha kész valál

Gyümölcsözővé tenni e teremtményt;

Tedd magtalanná méhét, mindörökre,

Hervaszd el benne a tenyészetet.

Hogy hitvány testéből gyermek soha

Ne származzék, mely díszt adjon neki!

S ha akarnád, hogy szüljön valaha,

Haragból alkosd gyermekét, hogy éljen

Természet csúfjaként gyötrelméül,

Hogy ráncokat ásson ifjú homlokába;

Hulló könyűi arcain csatornái

Égessenek; szülője gondjait,

Jótéteményét gúny-és megvetéssel

Térítse meg: hogy lássa, mennyivel

Élesben fáj, mint a kígyó foga.

Hálátlannak tudni gyermekét.

A szövegfelolvasó felerősítette Lear hangját a monológja alatt, távoli sziszegést adott hozzá, teste egyszerre magasabbnak és valamiképp kevésbé anyagszerűnek tűnt, mintha bosszúra szomjazó fúriává változott volna át.

Ami Gonerilt illeti, mindvégig érzéketlen maradt, az arca sem rándult, a fejét sem kapta fel, gyönyörű tekintetében viszont, amely semmiféle látható változást nem mutatott, mintha felgyűlt volna a gonoszság, így mire Lear elmondta átkát, még műidig arkangyalra, ám immár egy bukott arkangyalra emlékeztetett. Arcából a szánalom szikrája is eltűnt, és csak az ördög félelmetes nagyszerűsége sugárzott belőle.

A bolond mindvégig Lear mögött bújt meg, reszketve, Albánról a zavarodottság szobrát lehetett volna megmintázni, értelmetlen kérdéseket tett fel, láthatóan a két szembenálló fél közé szeretett volna állni, ám nyilvánvalóan félt megtenni ezt.

Willard kopogott a pálcájával, és így szólt:

- Jól van. Felvettük, és szeretném, ha mindannyian végignéznék a jelenetet. - A magasba emelte a pálcáját, a díszlet hátulján elhelyezett szintetizátor pedig belekezdett a - jobb szó híján - azonnali visszajátszásba.

Mindenki némán nézte végig, majd Willard szólalt meg:

- Jó volt, de remélem, elismerik, hogy nem elég jó. Arra kell kérnem mindenkit: jól figyeljen rám, hogy elmagyarázhassam, mit próbálunk megvalósítani. A számítógépesített színház, ahogy mindannyian tudják, nem újdonság. Nem kell félbeszakítani a deklamálást azért hogy lélegzetet vegyenek; a hangok választéka és jellege szinte végtelenül széles, a képek pedig változhatnak, hogy igazodjanak a szöveghez és a cselekményhez. A technikát eleddig mégis csupán gyerekes célokra használták. Amire most mi kísérletet teszünk, az a világ első komoly kompudrámájának színre vitele, és semmi mással nem elégedhetünk meg - én legalábbis nem tehetem

mint hogy a legmagasabb nívót célozzuk meg. Minden idők legnagyobb drámaírójának legkiválóbb darabját akarom megrendezni: William Shakespeare Lear királyát.

- Egyetlen szót sem akarok megváltoztatni benne. Egyetlen szót sem akarok kihagyni belőle. Nem modernizált változatot akarok. Nem akarom kigyomlálni az archaizmusokat, mivel a színdarabnak, abban a formában, ahogy megírták, csodálatos zenéje van, amin bármilyen változtatás csak rontana. Ám ebben az esetben hogyan szólíthatjuk meg a szélesebb közönséget? Nem a diákokra gondolok, és nem is az értelmiségiekre, hanem az átlagemberre. Az olyanokra, akik még sosem láttak Shakespeare-t, és akik a zenés burleszket tartják a színjátszás csúcsának. Ez a darab helyenként archaikus, az emberek pedig nem beszélnek ötös jambusban. Még ahhoz sincsenek szokva, hogy a színpadról ilyesmit halljanak.

- Ezért le kell fordítanunk az archaikusai és a szokatlant. Az emberit meghaladó hangok fogják puszta hangszínükkel és hanglejtésükkel közvetíteni a szavak értelmét. A képek úgy fognak változni, hogy erősítsék ezt a hatást.

- Na már most, ahogy Goneril külleme lassan megváltozott Lear átka alatt, jó volt. A néző könnyen felmérheti, mennyire feldúlja őt mindez, még akkor is, ha vasakaratának köszönhetően érzései nem fognak megmutatkozni a szavaiban. A néző épp ezért önmagán úgyszintén érezni fogja az elsöprő hatást, még ha a Lear által használt szavak némelyike furcsán hangzik is neki.

- Ebből a szempontból fontos, hogy a bolond minden alkalommal öregebbnek tűnjék, valahányszor megjelenik. Eleve gyenge, beteges fickó, szenved Cordelia elvesztése miatt, halálosan fél Goneriltől és Regantól, széttépi őt a vihar, amitől Lear, az ő egyedüli védelmezője, nem óvhatja meg őt... és a vihar alatt Lear lányának dühét éppúgy értem, mint a kint tomboló elemeket. Amikor a harmadik felvonás hatodik jelenetében kioson a színről, egyértelművé kell tenni, hogy hamarosan meghal. Shakespeare nem mondja ki ezt, szóval, az Ő arcán kell ennek tükröződnie.

- Kezdenünk kell azonban valamit Learrel. A szereprögzítő jó úton járt. amikor sziszegést adott a hangjához. Lear mérget okád; miután elveszítette minden hatalmát, nem marad más eszköze, mint a gonoszság és a túlzó szavak. Kobra, aki képtelen lecsapni. De nem szeretném, ha a sziszegés észrevehetővé válna, mielőtt elérkezik az ideje. Sokkal jobban érdekel a dolog háttere.

A háttérért a Meg Cathcart nevű hölgy felelt. Azóta készített háttereket, hogy kifejlesztették a kompudráma-technikát.

- Mit szeretne a háttérrel? - kérdezte hűvösen Cathcart.

- A kígyómotívumot - felelte Willard. - Tegye csak be, és kevesebb lehet a sziszegés Lear hangjában. Természetesen nem azt szeretném, ha kígyót jelenítene meg, A túlzottan nyilvánvaló nem működik. Olyan kígyót szeretnék, amit az emberek nem látnak, hanem éreznek, méghozzá anélkül, hogy ténylegesen felismernék, miért érzik ezt. Azt szeretném, ha tudatában lennének a kígyó jelenlétének, miközben valójában nem tudják, hogy ott van, és így csontig hatolna beléjük a félelem, ahogyan azt Lear monológjának el kell érnie. Szóval, amikor megismételjük a jelenetet, Meg, legyen ott egy kígyó, ami nincs ott!

- És mégis hogyan akarod, hogy elérjem ezt, Jonas? - érdeklődött Cathcart letegezve felettesét. Pontosan tudta, mennyit ér, és mennyire fontos a szerepe.

- Fogalmam sincs - felelte Willard, - Ha tudnám, rohadt hátteres lennék, és nem rendező! Csak azt tudom, mit akarok. Magának kell kitalálnia, hogyan valósítsa meg, amit kérek. Tekergőzést kell sugallnia, pikkelyeket. Amíg el nem jutunk egy adott pontig. Figyelje, amikor Lear kimondja: "Élesben fáj, mint a kígyó foga, Hálátlannak tudni gyermekét." Erő rejlik a szavaiban. Az egész monológ ebben a mondatban csúcsosodik ki, és ez az egyik leghíresebb Shakespeare-idézet. És sziszeg. Ott az "s", és kétszer is előfordul az "f". Ezeket nyomatékosíthatja. Ha a szöveg többi részében a lehető legjobban visszafogja a sziszegést, itt a foga között szűrheti a szöveget, és ráközelíthet az arcára, és mutathatja úgy, mintha méreg csöpögne a szájából. A háttérben pedig megjelenhet a kígyó - amit végül meg is említenek a szövegben. Felvillanhat egy kilátott száj a méregfogakkal... Egy pillanatra fel kell tűnnie a méregfogaknak, amikor Lear kimondja, hogy a "kígyó foga".

Willard hirtelen kimerültnek érezte magát.

- Rendben. Holnap megint megpróbáljuk. Szeretném, ha mindenki még egyszer átnézné az egész jelenetet, és átgondolná, milyen megközelítésben akarja előadni. De ne feledjék, hogy nem csak önök érintettek ebben. Bármit tesznek, annak igazodnia kell a többiekhez, ezért jó ötletnek tartanám, ha ezt megbeszélnék egymással... és, ami minden másnál fontosabb, figyeljenek rám, mivel nekem nem kell semmiféle eszközt kezelnem, és egyedül én látom a maga teljességében a darabot. És ha időnként épp annyira zsarnokinak tűnnék, mint Lear a legrosszabb pillanataiban, nos, ez a munkám.

Willard a nagy viharjelenethez, e felettébb nehéz darab legnehezebb szakaszához közeledett, és úgy érezte magát, mintha kifacsarták volna. Leart a tomboló szélviharba és égszakadásba űzték ki leányai, ahová egyedül bolondja tartott vele, és szinte beleőrült a méltatlan bánásmód okozta fájdalomba. Számára még a vihar sem oly kegyetlen, mint a leányai.

Willard előrebökött pálcájával, és megjelent Lear. Újabb mozdulat a másik irányba, és a bolond is feltűnt, észrevétlenül csimpaszkodva Lear bal lábába. Még egy intés, és kirajzolódott a háttér a viharral, az üvöltő széllel, a szakadó esővel, a mennydörgéssel és villámlással.

A vihar, a természeti jelenség átvette a főszerepet, ám ezzel párhuzamosan Lear alakja kiterjedt, és szinte hegyként magasodott a színpad fölé. A benne tomboló érzelmek egylényegűvé váltak a tomboló viharral, hangja pedig minden széllöketre harsogva felelt. Teste levetkőzte anyagszerűségét, és a széllel együtt ingadozott, mintha maga is viharfelleggé változott volna, és egyenlőként vetélkedne a dühöngő elemekkel. Miután a lányaival szemben alulmaradt, Lear a vihart hívta ki maga ellen. Az emberit messze maghaladó hangon kiáltott oda neki:

Fújj. szél. szakadj meg. fújj, dühöngj! Vihar.

Felhő, omoljatok le, míg a tornyot

S a szélvitorlát elsüllyesztitek!

Ti gondolatnál gyorsabb kéntüzek,

Kengyelfutói a tölgyhasgató

Mennykőnek, hamvasszátok el

Ez ősz fejet! Világot rengető

Villám, döngesd laposra e kemény,

Kerek világot! Rombold el a

Természet műhelyét s egyszerre fojts meg

Minden csirát, miből a háladatlan

Ember keletkezik!

A bolond közbeszól, hangja sivít, ezzel éles kontrasztot teremtve még hősiesebbnek mutatja Lear ellenszegülését. Könyörög Learnek, hogy térjen vissza a várba, és béküljön ki a leányaival, de Lear nem is hallja őt. Tovább üvölt:

Bőgj. ahogy bírsz, hullj, zápor; tűz. okádj!

Tűz, zápor, villám, szél nem lányaim.

Titeket én nem vádollak, elemek,

Kegyetlenséggel. Én nektek soha

Nem adtam országot, nem híttalak

Lányaimnak, nem tartoztok szót fogadni.

Teljék be hát borzasztó kedvetek.

Itt állok, rabszolgátokul, szegény,

Kór, gyenge megvetett öreg...

Kent hercege, Lear hűséges szolgája {akit ugyan dührohamában száműzött a király) rátalál Learre, és megpróbálja valamiféle menedékbe kísérni őt. Egy rövid közjáték után, amely Gloster hercegének várában zajlik, visszatérünk a viharban ázó Learhez, akit egy kalyibába vezetnek, vagyis inkább vonszolnak.

És ekkor Lear végre rájön, hogy másokra is kell gondolnia. Ragaszkodik hozzá, hogy előbb a bolond menjen be, Ő pedig kint időzik még egy keveset, és (egyértelműen életében először) elmereng azok sanyarú sorsán, akiknek nem adattak meg a királyok vagy udvaroncok előjogai.

Teste összezsugorodott, arcáról eltűnt a feldúltság. Arcát az esőbe fordítja, szavai szenvtelennek tűnnek, és mintha nem is ő ejtené ki azokat; mintha csak azt hallgatná, ahogy valaki más olvassa fel a monológot. Végül is immár nem a régi Lear beszél, hanem egy új és jobb király, akit megtisztított és megedzett a szenvedés. Miközben Kent aggódva figyeli és igyekszik betessékelni őt a kalyibába, Meg Cathcart pedig mindössze néhány rongy megjelenítésével koldusok képzetét idézi fel, Lear a következőket mondja:

Ó, ti mezetlenek,

Szegény nyomorfiak, bármerre vagytok,

Az irgalmatlan vész dühében élve,

Mi védi meg födetlen fejetek

S a kiaszott testet szellős rongyotokban

Ily évszak ellen, mint ez? Ó, kevés

Gondom volt eddig erre. Fényűzés!

Vedd ezt a gyógyszert; tedd ki magadat,

S tűrd, amit tűrnek a nyomor fiai,

Hogy köztök elszórd a fölösleget,

S mutasd meg, hogy van égben még igazság.

- Nem rossz - szólalt meg végül Willard. - Kezdünk ráérezni. Csak annyit, Meg, hogy pár rongy nem elég Meg tudna jeleníteni beesett szemeket? Nem világtalan tekintetet. A szem ott van, csak egészen mélyen ül.

Willard nehezen hitte el. Sokkal többet költöttek, mint amennyivel előre számoltak. Sokkal több időbe telt, mint amennyivel előre számoltak. És mindenki sokkal jobban kimerült, mint amire számítottak. A megvalósítás mégis a vége felé közeledett.

Csupán a kibékülési jeleneten kellett még túljutniuk - ami olyannyira egyszerű, hogy a legérzékenyebben szabad csak hozzányúlni. Nem lesz háttér, nem lesznek felturbózott hangok, képek, mivel ezen a ponton Shakespeare mesterkéletlenné válik. A póztalanságon kívül semmi más nem megengedhető.

Lear öregember, egyszerűen csak egy öregember. Cordelia, miután rátalált apjára, egyszerűen csak szerető leány, akiből teljesen hiányzik Goneril fenségessége, hiányzik Regan kegyetlensége, egyszerűen csak gyengéden kedveskedő.

Lear, akiből kiégett minden őrület, lassan megérti a helyzetet. Eleinte alig ismer rá Cordeliára, azt hiszi magáról, hogy halott, leánya pedig mennybéli lélek. Ugyanígy a hűséges Kentet sem ismeri fel.

Amikor Cordelia megpróbálja végleg visszahozni őt tébolyából, Lear így szól hozzá:

Kérlek, ne űzzetek

Tréfát velem. Valóban, én bohókás,

Gyarló Öreg vagyok, már nyolcvan éves,

Sőt több is annál, s nyíltan szólva, félek.

Hogy nem vagyok valódi eszemen.

Úgy tetszik, ismerlek, sőt ismerem

Ez embert is. S mégis kételkedem.

E helyről nincs fogalmam, s bárhogyan

Erőlködöm, e ruháról nem tudok.

Hol voltam, éjjel? Ki ne nevessetek,

Mert életemre mondom, azt hiszem,

Hogy ez úri hölgy lányom, Cordelia.

Cordelia, azt feleli, valóban ő az, mire Lear:

Könnyed nem. nedvese?

Valóban az. Kérlek, ne sírj.

Ha van számomra mérged, megiszom.

Tudom, te nem szeretsz. Testvéreid

Amint emlékszem, megbántottak engem.

Neked lehet, nekik nem volt okuk.

Szegény Cordelia csak annyit bír felelni: "Ó, semmi, semmi ok nincs!"

És végre Willard fellélegezhetett, és azt mondta:

- Mindent megtettünk, ami tőlünk telhetett. A döntés joga immár a közönség kezébe került.

Egy évvel később történt, hogy Willard, aki immár a leghíresebb figurának számított a szórakoztatás világában, összeismerkedett Gregory Laboriannal. A találkozásra majdhogynem véletlenül és jórészt egy közös barát ténykedésének köszönhetően került sor. Willard nem volt hálás ezért.

Némi udvariasságot erőltetett magára, amikor üdvözölte Laboriant, aztán hűvös tekintetét a fali időmérőre függesztette.

- Nem szeretnék ellenszenvesnek vagy barátságtalannak mutatkozni, Mr.... ohm... de roppant elfoglalt ember vagyok, és nincs sok időm.

- Ezt biztosra vettem, és pont ezért szerettem volna találkozni önnel. Kétségem sincs a felől, hogy szívesen belevágna egy újabb kompudrámába.

- Egyértelműen szándékomban áll, de - és Willard fanyarul elmosolyodott - a Lear királyt nehéz lenne felülmúlni, és nem szeretnék olyasmivel előállni, ami ahhoz képest szemétnek tűnne.

- De mi van, ha sosem akad rá olyasmire, ami felérhet a Lear királlyal?

- Biztos vagyok abban, hogy nem fogok, de valamire igen.

- Én ajánlhatok valamit.

- Igen?

- írtam egy történetet, egy regényt, amiből kiváló kompudrámát lehetne készíteni.

- Vagy úgy! Nem szívesen foglalkozom olyasvalamivel, ami kéretlenül kerül az asztalomra.

- Nem kiadóknak szétküldött kéziratról beszélek. A regényt kiadták, és meglehetősen nagyra tartják.

- Elnézést, nem szeretném megsérteni, de nem tűnt ismerősnek a neve, amikor bemutatkozott.

- Laborian. Gregory Laborian.

- Még mindig nem tűnik ismerősnek. Semmit sem olvastam öntől. Sosem hallottam a nevét.

Laborian felsóhajtott.

- Bárcsak ön lenne az egyetlen, aki így van ezzel, de nem az! Ennek ellenére szívesen adnék egy példányt a regényemből elolvasásra.

Willard a fejét csóválta.

- Nagyon kedves öntől, Mr. Laborian, de nem szeretnék hiú ábrándokat kelteni önben. Nincs időm elolvasni. És még ha lenne is időm... szeretném, ha ezt megértené... nincs kedvem hozzá.

- Tehetnék róla, hogy megérje önnek, Mr. Willard.

- Milyen módon?

- Megfizethetném. Nem tekinteném kenőpénznek, csupán pénzbeli ajánlatnak, amire rászolgálna, ha dolgozna a regényemmel.

- Nem hinném, hogy felfogná, Mr. Laborian, mennyi pénzbe kerül megvalósítani egy elsőrangú kompudrámát. Hajói sejtem, nem multimilliomos.

- Nem vagyok az, viszont ki tudok fizetni önnek százezer globodollárt.

- Ha ezt kenőpénznek szánja, semmire nem megy vele. Százezer globodollárból egyetlen jelenetet sem tudnék elkészíteni.

Laborian megint felsóhajtott. Hatalmas barna szeme mély érzelmekről árulkodott.

- Értem én, Mr. Willard, de ha szánna rám még néhány percet (mivel Willard tekintete ismét az időmérőt kereste}...

- Nos, még öt percet kap. Ennél többet tényleg nem engedhetek meg.

- Ennyi éppen elég lesz. Nem arra ajánlottam fel a pénzt, hogy elkészítse a kompudrámát. Tudja, tudom, Mr. Willard, hogy tucatnyi embert megkereshet az országban azzal, hogy kompudrámát készít, és meg fogja kapni a szükséges pénzt. A Lear király után senki sem fog megtagadni öntől semmit, sőt még azt sem fogják megkérdezni, mit tervez megcsinálni. A százezer globodollárt arra költheti, amire kedve tartja.

- Akkor mégiscsak meg akar vesztegetni, és ezt nem teheti meg velem, Viszlát, Mr. Laborian!

- Várjon! Nem elektronikus cserét ajánlok. Nem arra gondoltam, hogy a pénzforgalmi kártyámat egy nyílásba csúsztatom, és ön is ezt teszi, hogy százezer globodollárt utaljak át a számlámról az önére. Én aranyról beszélek, Mr. Willard!

Willard már felkelt a székéből, nyitotta volna az ajtót, hogy kitessékelje Laboriant, de most elbizonytalanodott.

- Hogy érti, hogy aranyról?

- Úgy értem, hogy hozzá tudok jutni százezer globodollár értékű aranyhoz, nagyjából hét és fél kilónyihoz, azt hiszem. Multimilliomos talán nem vagyok, meglehetősen jómódú viszont igen, és nem lopással jutnék hozzá. A saját pénzem lenne, és jogosult vagyok rá, hogy aranyban vegyem ki. Nincs benne semmi illegális. Amit ajánlok: százezer globodollár Ötszáz globodollárosokban - ami Összesen kettőszáz érmét jelent. Aranyat, Mr. Willard!

Aranyat! Willard elbizonytalanodott. A pénz, ha elektronikus csereeszközként funkcionált, semmit sem jelentett. Egy bizonyos szinten túl sem a vagyon, sem a szegénység érzésével nem járt. A világ {egyedi nukleinsav-mintázatokhoz hangolt) plasztikkártyák és nyílások kérdésévé redukálódott, és az egész világ átutalt, átutalt, átutalt.

Az arany egészen más minőséget képviselt. Tapintani lehetett. Minden darabnak súlya volt. Egymásra halmozva ragyogó szépséget árasztott. Az efféle vagyont érzékelni és értékelni lehetett. Willard életében nem látott még arany pénzérmét, nemhogy a markába vehette és latolgathatta volna. Kétszáz érme!

A pénz nem kellett neki. Abban már nem volt biztos, hogy az arany sem kell.

Egyfajta szégyenlős tétovasággal megkérdezte:

- Miféle regényről lenne szó?

- Tudományos-fantasztikusról.

Willard elfintorodott.

- Még sosem olvastam sci-fit.

- Akkor épp itt az ideje, hogy szélesítse a látókörét, Mr. Willard. Olvassa el az enyémet! Ha minden két lap közé beleképzel egy aranyat, megkapja a kétszázát.

Willard pedig saját gyengeségétől kissé iszonyodva megkérdezte:

- Mi a címe a könyvének?

- Három az egyben.

- És van belőle példánya?

- Hoztam magammal egyet.

Willard pedig érte nyúlt, és átvette.

Abban, hogy Willard elfoglalt ember, cseppnyi hazugság sem volt. Jó egy hétbe telt, amíg végre időt tudott szakítani az olvasásra, hiába vonzotta, csábította őt kétszáz arany pénzérme csillogása.

Aztán leült, és elgondolkodott. Majd felhívta Laboriant.

Másnap délelőtt Laborian ismét megjelent Willard irodájában.

- Elolvastam a könyvét, Mr. Laborian - közölte nyersen Willard.

Laborian biccentett, és nem tudta elleplezni a tekintetében tükröződő aggodalmat: Remélem, tetszett önnek, Mr. Willard.

Willard felemelte a kezét, és jobbra-balra forgatta a tenyerét.

- Elmegy. Mondtam, hogy sosem olvastam még fantasztikus regényt, és nem tudom eldönteni, a maga nemében ez mennyire jó vagy rossz...

- Számít ez, hogyha tetszett?

- Nem vagyok biztos abban, hogy tetszett. Nem vagyok hozzászokva az ilyesmihez. Ebben a regényben három nemmel találkozunk.

- Igen.

- Amelyeket ön Racionálisnak, Emocionálisnak és Szülőinek nevez.

- Igen.

- De nem írja le őket?

Laborian láthatóan kínosan érezte magát.

- Nem írtam le őket, Mr. Willard, mivel nem tudtam. Idegen lények, valóban idegenek. Nem akartam azzal kelteni az idegenségük látszatát, hogy egyszerűen kék bőrrel, egy pár tapogatóval vagy egy harmadik szemmel képzeltetem cl őket az olvasóval. Azt akartam, hogy leírhatatlanok legyenek, ezért nem jellemeztem a külsejüket.

- Ezzel azt ismeri be, hogy cserbenhagyta a fantáziája.

- N-nem. Ezt nem mondanám. Inkább arról van szó, hogy nem ilyen beállítottságú a fantáziám. Senkit sem írok le. Ha önről és magamról írnék egy történetet, valószínűleg meg sem próbálkoznék azzal, hogy kettőnk közül bármelyikünk külsejét leírjam.

Willard megvetését nem is leplezve meredt Laborianra. Magára gondolt. Közepes termetű, deréktájon kissé megereszkedett, néhány kilót nem ártana leadnia, egyre határozottabb toka, jobb csuklóján anyajegy. Világosbarna haj, sötétkék szem, gumós orr. Mit nem lehetett ezen leírni? Bárki képes lett volna rá. Elképzelt szereplő esetében elég rágondolnunk valakire, akit ismerünk - és leírnunk őt.

Itt volt Laborian, sötét bor, erős szálú, göndör fekete haj, láthatóan ráfért volna egy borotválkozás, valószínűleg mindig így nézett ki; kiálló ádámcsutka, apró sebhely a bal orcáján, kerek, sötétbarna szeme meglehetősen nagy és lényegében az egyedüli vonása, amely tetszetősnek volt mondható.

- Nem értem magát - jelentette ki Willard. - Miféle író maga, ha nehéznek találja, hogy leírjon valakit? Mit ír?

Laborian óvatosan felelt, mintha nem először fordult volna elő, hogy ilyen kérdésben kellett megvédenie magát.

- Olvasta a Három az egybent. Más regényeket is írtam, és mindegyik ugyanilyen stílusú. Zömében dialógusokból áll. Nem látom magam előtt a dolgokat, amikor írok, hanem hallom, és amiről a szereplőim beszélnek, azok többnyire filozofikus gondolatok... egymással versengő ideák. Ez az erősségem, és az olvasóimnak tetszik.

- Értem, de hol jövök én a képbe? Nem készíthetek kompudrámát kizárólag dialógusokból. Látványt és hangeffektusokat és tudatküszöb alatti üzeneteket kell terveznem hozzá, és semmiféle támpontot nem ad ehhez.

- Szóval, azt tervezi, hogy megcsinálja a Három az egybent?

- Nem, ha nem ad hozzá kiindulási alapot. Gondolkozzon, Mr. Laborian, gondolkozzon! Itt ez a Szülői. Ő közülük a bamba.

- Nem bamba - ráncolta a homlokát Laborian. - Csupán kizárólag egy dolog érdekli. A már megszületett és majdan megszületendő gyerekeken kívül semmi másnak nincs helye a gondolatai közt.

- Tömbszerű! Talán nem használta kifejezetten ezt a szót rá, hirtelenjében nem tudom felidézni, megtette-e vagy sem, de egyértelműen ez a benyomásom alakult ki róla. Akár egy kocka. Valóban ilyen?

- Nos, egyszerű. Egyenes vonalak mentén, egysíkúan gondolkodik. Nem kockaszerű. Hosszabb, mint amilyen széles.

- Hogyan mozog? Van lába?

- Nem tudom. Tényleg eszembe sem jutott elgondolkozni ezen.

- Hm... És a Racionális? Ő közülük az okos, a gyors és ügyes. Ő milyen? Tojás alakú?

- Azt elfogadom. Ezen sem gondolkoztam el soha, de elfogadom.

- És nincs lába?

- Nem írtam, hogy lenne.

- No és a középső? A maga "nő"-szereplője... hiszen a másik kettő "férfi".

- Az Emocionális.

- Igen. Az Emocionális. Az Ő alakja jobban sikerült.

- Nyilván. A legtöbbet rajta töprengtem. Megpróbálja megmenteni az idegen bolygót, a Földet benépesítő idegen intelligenciát... minket. Az olvasónak vele kell együtt éreznie, még ha kudarcot vall is.

- Ő mintha inkább egy felhőre emlékeztetett volna, határozott alak nélkül, és bármikor szét tudott terülni és össze tudott húzódni.

- Igen, igen! Pontosan ilyen.

- A föld felett kúszik, vagy a levegőben lebeg?

Laborian elgondolkodott, majd megrázta a fejét.

- Nem tudom. Azt kell mondanom, hogy ebben a kérdésben járjon csak el úgy, ahogy jobbnak ítéli.

- Értem, és mi a helyzet a szexszel?

- Ez lényeges kérdési - lelkesedett fel hirtelen Laborian. - A regényeimben soha nem fordulnak elő szexjelenetek, csak ha abszolút elhagyhatatlanok, és akkor is el sikerül hagynom a részletes leírásukat...

- Nem szereti a szexet?

- Semmi bajom a szexszel, köszönöm. Egyszerűen nem szeretem, ha szerepel a regényeimben. Mindenki más beleírja, és az igazat megvallva, szerintem az olvasók üdítőnek érzik a hiányát; legalábbis az én olvasóim. És el kell mondjam önnek, hogy jól fogynak a regényeim. Nem lenne felesleges százezer dollárom, ha nem vennék őket.

- Rendben. Nem kritizálni akarom.

- Persze akadnak olyanok is, akik szerint csak azért nem írok a szexről, mert nem is tudnék, ezért... azt hiszem, puszta hiúságból... megírtam ezt a regényt, hogy megmutassam, tudok. Az egész regény a szexről szól. Természetesen az idegen lényekéről, ami egyáltalán nem olyan, mint a miénk.

- Nyilván. Épp ezért kell megkérnem, hogy magyarázza el nekem a technikáját. Hogy csinálják?

Laborian egy pillanatig mintha tétovázott volna.

- Összeolvadnak.

- Tudom, hogy ezt a szót használta. Úgy érti, ölelkeznek? Egymásra rétegeződnek?

- Igen, azt hiszem.

Willard felsóhajtott.

- Hogy írhat meg egy könyvet anélkül, hogy egy ennyire alapvető dologgal tisztában lenne?

- Nem kell részletesen leírnom. Az olvasó el tudja képzelni magában. Miután a tudatküszöb alatti sejtetések olyan fontos szerepet játszanak a kompudrámában, hogyan kérdezhet ilyet?

Willard összeszorította az ajkát. Laborian megfogta őt.

- Nos, jó... Egymásra rétegeződnek. Mit tesznek, miután befedték egymást?

Laborian a fejét rázta.

- Ezt a témát szándékosan kerültem.

- Természetesen tisztában van vele, hogy én nem tehetem.

Laborian bólintott.

- Nyilván.

Willard ismét felsóhajtott.

- Nézze, Mr. Laborian, feltéve, hogy elvállalok egy efféle kompudrámát - de még nem hoztam meg a döntésemet -, teljességgel a saját elképzeléseim szerint kellene elkészítenem. Ön egyáltalán nem szólhatna bele semmibe, Amikor a könyvét megírta, oly sok feladatának teljesítése alól kibújt, hogy nem engedhetem meg, hogy hirtelen úgy határozzon, részt akar venni az adaptációm megvalósításában.

- Ez érthető, Mr. Willard. Mindössze arra kérem, hogy tartsa meg a cselekményt és a dialógusokból is amennyit csak lehet. A képi, hangi es tudatküszöb alatti hatásokat hajlandó vagyok teljesen önre bízni.

- Egyértelmű önnek, ugye, hogy ez nem holmi szóbeli megállapodás kérdése, amiről nagyjából másfélszáz évvel ezelőtt megjegyezte valaki a szórakoztatóiparból, hogy

annyit sem ér, mint a papír, amire feljegyezték. Az ügyvédeim által hitelesített, írásos szerződést kell készítenünk, amely kizárja az ön részvételét.

- Az ügyvédeim szívesen átnézik majd, de biztosíthatom, hogy nem fogok akadékoskodni.

- És - tette hozzá szigorúan Willard - szükségem lesz előlegre a felajánlott összegből. Nem engedhetem meg, hogy hirtelen meggondolja magát, és semmi kedvem pereskedni.

Ezt hallván Laborián összevonta a szemöldökét.

- Mr. Willard, azoknak, akik ismernek engem, pénzügyi kérdésekben eszükbe sem jutna megkérdőjelezni a becsületességemet. Ön nem ismer engem, ezért elnézem önnek, hogy ilyen megjegyzést tett, de kérem, ne ismételje meg! Milyen összegű előlegre gondolt?

- A felére - vágta rá kurtán Willard.

- Ennél többet is ajánlhatok - válaszolta Laborian. - Amint megszerezte a szükséges kötelezvényeket azoktól, akik hajlandók finanszírozni a kompudráma elkészítését, és megírták a szerződéseket, az utolsó centig a rendelkezésére bocsátom a százezer dollárt, még mielőtt belekezdett volna az első jelenetbe.

Willard szeme elkerekedett, és nem tudta megállni, hogy megkérdezze:

- Miért?

- Mert ösztökélni szeretném önt. Mi több, ha a kompudrámáról kiderül, hogy túl nehéz lenne megvalósítani, ha nem elfogadható, vagy ha olyasmi kerekedne ki belőle, ami, balszerencsémre, nem lenne elfogadható, megtarthatja a százezer dollárt. Hajlandó vagyok vállalni ezt a kockázatot.

- Miért? Hol itt a csapda?

- Nincs csapda. A halhatatlanságra teszem fel a pénzt. Népszerű írónak számítok, de soha senki nem hívott még nagy írónak. A könyveim valószínűleg velem együtt szállnak majd a sírba, amikor meghalok. Készítse el a Három az egybent, készítsen belőle jó kompudrámát, és legalább ez fennmaradhat talán, hogy a jövendő korok emlegethessék a nevem. - Keserűen elmosolyodott. - Legalábbis néhány kor. Viszont...

- Á! - szólalt meg Willard. - Mégiscsak van itt valami!

- Nos, igen. Van egy álmom, amiért rengeteget hajlandó vagyok kockára tenni, de nem vagyok teljesen bolond. Odaadom önnek a százezret, amit ígértem, mielőtt belevágna, és ha mégsem jön össze a dolog, megtarthatja a pénzt, de a fizetségét elektronikus úton kapja meg. Ha azonban olyasmit produkál, amivel elégedett leszek, visszaszolgáltatja az elektronikus ajándékot, én pedig arany pénzérmékben megadom önnek a százezer globodollárt Nincs mit veszítenie, azt kivéve, hogy önnek, mint művésznek az arany bizonyára sokkal drámaibbnak és értékesebbnek tűnik, mint a pénzforgalmi kártyáján elektronikusan tárolt jelek. - És Laborian finoman elmosolyodott.

- Gondolom, megérti, Mr. Laborian - felelte Willard - hogy magam is kockázatot vállalok ezzel. Rengeteg időt és energiát pazarolhatok el így, amit egy megvalósíthatóbbnak ígérkező produkcióra is fordíthattam volna. Azt kockáztatom, hogy olyan kompudrámát készítek, ami esetleg megbukik, és foltot ejt a hírnevemen, amit a Learrel alapoztam meg. Az én szakmámban az ember annyit ér, amennyit a legújabb műve. Többekkel is konzultálni fogok...

- Kérem, hogy szigorúan bizalmasan tegye!

- Ez magától értetődik! És alaposan átgondolom a dolgot. Egyelőre hajlandó vagyok elfogadni az ajánlatát, de nem szabad határozott beleegyezésnek tekintenie ezt. Még beszélünk.

Jonas Willard és Meg Cathcart Meg lakásán ebédelt együtt. Már a kávénál jártak, amikor Willard, érezhetően vonakodva, mint aki kerülendő témát akar felhozni, rákérdezett:

- Elolvastad a könyvet?

- Igen.

- És mi a véleményed róla?

- Nem is tudom... - felelte Cathcart, és Willardra bámult homlokára omló, sötét, vöröses hajának fürtjei mögül. - Alihoz nem tudok eleget, hogy megítéljem.

- Szóval, te sem rajongsz a fantasztikus regényekért?

- Hát, olvastam már fantasztikus könyveket, főleg a kard és mágia műfajából, de a Három az egybenhez hasonlót még sosem. Laborianról viszont hallottam már. Olyasmit ír, amit "kemény tudományos fantasztikumként" emlegetnek.

- Elég kemény, az igaz. Fogalmam sincs, hogyan tudnám megcsinálni. Ez a könyv, bármilyen értékei vannak is, egyszerűen nem az én stílusom.

Cathcart éles pillantást vetett rá.

- Honnan tudod, hogy nem a te stílusod?

- Figyelj, fontos tudni, hogy az ember mire nem képes!

- És úgy születtél, hogy eleve tudod, nem vagy képes megcsinálni egy jó sci-fit?

- Ösztönösen megérzem az ilyesmit.

- Mondod te. Mi lenne, ha eltöprengenél azon, mit tudnál kezdeni azzal a három le nem írt szereplővel, és mit akarnál közölni tudatküszöb alatti szinten, mielőtt hagynád, hogy az ösztöneid azt súgják neked, nem vagy képes megcsinálni? Hogyan jelenítenéd meg például a Szülőit, akire folyton "férfiként" utal a szöveg, még ha ő szüli is a gyermekeket? Ez elképesztő baromságnak tűnt nekem, ha tudni akarod.

- Nem, nem! - vágta rá Willard. - Én el tudom fogadni, hogy "férfi". Laborian kitalálhatott volna egy harmadik nemet, de semmi értelme nem lett volna, az olvasók gyomra pedig nem vette volna be. Ehelyett az Emocionálisnak tartotta fenn a "nőiséget". Ő a központi alak, aki rendkívüli mértékben különbözik a másik kettőtől. Azzal, hogy neki és kizárólag neki lett fenntartva a "nőiség", az olvasó figyelme rá összpontosul, és pontosan rá is kell összpontosulnia. Ráadásul a kompudrámában is rá kell összpontosulnia a figyelemnek.

- Ezek szerint mégiscsak gondolkodtál rajta. - Cathcart gonoszkásan elmosolyodott. - Nem is árultad volna el, ha nem noszogatlak.

Willard kényelmetlenül fészkelődött.

- Igazából Laborian mondott valami ilyesmit, szóval, nem állíthatom, hogy teljességgel az én agyamban született meg az ötlet. De térjünk vissza a Szülőire! Azért szeretnék beszélgetni veled ezekről, mert minden a tudatküszöb alatti üzenetektől függ, ha mégis megpróbálkozom ezzel a dologgal. A Szülői tömbszerű, szögletes.

- Derékszögű paralelepipedon, azt hiszem, így hívják a térgeometriában.

- Hagyj ezzel! Mit érdekel engem, mi a térgeometriai szakkifejezés! A lényeg, hogy nem foghatunk csak úgy egy hasábot. Személyiséget kell adnunk neki. A Szülői olyan "férfi", aki gyermekeket hoz világra, ezért hermafrodita jellegűnek kell érzékeltetnünk. A hangja nem lehet sem egyértelműen férfias, sem nőies. Nem hiszem, hogy meg tudnám fogalmazni, pontosan milyen hangszínre és orgánumra lenne szükségünk, de ezt majd a szereprögzítővel együtt kell kikísérleteznünk, azt hiszem. Természetesen nem a hang az egyedüli gond.

- Hanem mi még?

- A lábak. A Szülői helyet változtat, de semmiféle végtagra nincs utalás. Karjának is kell lennie: mindenféléket csinál. Megszerzi az energiaforrást, amely az Emocionálist táplálja, így aztán ki kell találnunk neki valamiféle kart, ami idegen, mégis karszerű. És lábra is szükség lesz. Sok-sok tömör, tömpe lábra, melyek sebesen mozognak.

- Mint egy hernyó lábai? Vagy egy százlábúé?

Willard arca megrándult.

- Nem hinném, hogy ezek kellemes képzettársítások.

- Az én dolgom lenne szublimálni[31], ha használhatok ilyen kifejezést, az, úgymond, százlábút anélkül, hogy megmutatnék egyet. Csupán a lábak sorát sugallnám, mondjuk, idézőjelek térbe vesző kettős sorát, időnként felvillantva a Szülői képi vezérmotívumaként, valahányszor feltűnik a színen.

- Értem, mire gondolsz. Meg kell próbálnunk, és meglátjuk, mire jutunk vele. A Racionális alakja ovális. Laborian maga mondta, hogy tojásra emlékeztet. Elképzelhetnénk, hogy gurul, de ez egyáltalán nem illene a karakteréhez. A Racionális az eszére büszke és méltóságteljes. Nem csináltathatunk vele olyasmit, ami nevetséges, márpedig a gurulva közlekedés nevetségesnek tűnne.

- Lehetne enyhén ívelt, lapos feneke, és sasszézhatna pingvin módjára.

- Vagy csúszhatna valamiféle nyálkán, mint egy csiga. Nem. Ez éppúgy nem illene hozzá. Arra gondoltam, hogy lehetne három behúzható alsó végtagja. Más szóval, amikor nyugalomban van, lehetne Önérzetesen tojásszerű, amikor pedig helyet kell változtatnia, előbukkanna a három tömzsi láb, és járhatna rajtuk.

- Miért éppen három?

- Rímelne a hármas motívumra, a három nemre, tudod. Lehetne amolyan ugrándozó futás. Az elülső láb határozottan megtámaszkodik, míg a hátsó kettő kétoldalt előrelép.

- Mint egy háromlábú kenguru?

- Pontosan! Tudsz szublimálni háromlábú kengurut?

- Megpróbálhatom.

- Az Emocionális természetesen a legnehezebb dió a három közül. Mit lehet kezdeni valamivel, ami nem több összefüggő gázfelhőnél?

Cathcart eltűnődött ezen.

- Mi lenne, ha üres drapériák benyomását keltenénk? Kísértetszerűen mozognának, amilyennek Leart mutattad a vihar-jelenetben. Szél lenne, levegő, áttetsző lenne, amit ködszerű leplekkel jeleníthetnénk meg.

Willardnak azonnal megtetszett az ötlet.

- Ez nem is rossz, Meg! A tudatküszöb alatti effektus lehetne Szép Heléna?

- A trójai Helené?

- Igen! A Racionális és a Szülői szemében az Emocionális a legszebb lény, akit valaha megalkottak. Őrülten rajonganak érte. Erős, szinte elviselhetetlen szexuális vonzalmat éreznek iránta - az ő szexükhöz illőt a közönségnek viszont az ő vonatkozási rendszerükben kell sugallni ezt. Ha valamiképp fel tudnál idéztetni bennük egy szoborszépségű görög nőt, összefogott hajjal és lágyan leomló ruhában - pontosan olyan lepelben, amit elképzeltünk az Emocionális számára és el tudnád érni, hogy pontosan úgy nézzen ki, ahogy a közismert szobrok és festmények, ez lehetne az Emocionális vezérmotívuma.

- Nem egyszerű dolgokat kérsz. Amint egy pillanatra is egy emberi alak kerül a képbe, szertefoszlik a megteremtett illúzió.

- Nem kell emberi alaknak megjelennie. Csupán valaminek, ami arra emlékeztet. Ez fontos. Egy tényleges emberi alak valóban megtörheti a hangulatot, de mindvégig emberi alakokat kell sugallnunk. A közönségnek emberként kell gondolnia ezekre a lényekre. Ez egyértelmű.

- Át fogom gondolni - felelte kétkedve Cathcart.

- Ami felvett egy újabb problémát. Az összeolvadást. A lények hármas szexét. Úgy vettem ki, hogy egymásra rétegeződnek. A könyvből az jött le nekem, hogy ehhez az Emocionális a kulcs. A Szülői és a Racionális nem tud összeolvadni nélküle. Ő a folyamat lényegi résztvevője. De persze az a lökött Laborian nem írta le részletesen a dolgot. Nos, az nem működik, hogy a Racionális és a Szülői odarohannak az Emocionálishoz, és rávetik magukat. Ez rögtön tönkretenné a drámai hatást, bármit értünk is el addig.

- Így van.

- Akkor tehát, és ezt csak a hasamra ütve mondom, az Emocionálisnak ki kell terjeszkednie, a lepleknek szét kell terülnie, és be kell burkolnia, ha ez a helyes kifejezés, mind a Szülőit, mind a Racionálist. Elfedik őket a leplek, és így nem látjuk, pontosan hogyan megy végbe a dolog, de egyre közelebb kerülnek egymáshoz, amíg végül egymásra nem rétegeződnek.

- Ki kell hangsúlyoznunk a lepleket - szólalt meg Cathcart. - Amennyire csak lehet, finomnak kell mutatnunk a jelenetet, hogy a szépségét is érzékeltessük, ne csak az erotikus töltetét. Zene is kell.

- De könyörgöm, ne a Rómeó és Júlia nyitányt használjuk! Talán egy lassú keringőt, hiszen az összeolvadás hosszú időt vesz igénybe. És ne valamelyik ismertebbet! Nem szeretném, ha a közönség ott dúdolná a dallamot. Voltaképp a legjobb az lenne, ha töredékekben szólalna meg, hogy a közönség megsejtse a dallamfoszlányok mögött a keringőt, de ténylegesen ne hallja a melódiát.

- Addig nem tudhatjuk, hogyan csináljuk, amíg ki nem próbáljuk, hogyan működik.

- Amit most mondok, csupán kezdetleges javaslat, ami még sokat alakulhat előzetesen és a tényleges felvétel nyomása alatt is. És mi legyen az orgazmussal? Azt is érzékeltetnünk kell valahogy.

- Színekkel?

- Hm...

- Jobb, mint hangokkal, Jonas. Nem rakhatunk bele egy robbanást. Efféle kitörést egyébként sem szeretnék. Színek. Néma színek. Az működhetne.

- Miféle színekre gondolsz? Vakító felvillanást sem szeretnék.

- Dehogyis! Kipróbálhatnánk valami halvány rózsaszínt, ami lassan sötétedik, és a végén hirtelen mélyvörösbe vált.

- Nem is tudom,.. Ki kell próbálnunk. Félreérthetetlennek és hatásosnak kell lennie, és nem hozhatja zavarba vagy nevettetheti meg a közönséget. Már előre látom, ahogy a teljes spektrum minden színátmenetét végignézzük, és a végén rájövünk, hogy minden a tudatküszöb alatti effektusokon múlik. És ezzel el is jutottunk a hármas lények kérdéséhez.

- A mihez?

- Tudod! Az utolsó összeolvadás után az egymásra rétegződés állandósul, és megkapjuk a felnőtt alakot, ami mindhárom alkotórész együttese. Ekkor szerintem emberszerűbbnek kell mutatnunk őket. Persze, nem teljesen emberinek. Csak emberszerűbbnek. Halványan emlékeztetniük kellene egy emberi alakra, és nem csak a tudatküszöb alatt. Szükségünk lesz egy hangra, amely mindhármukéra emlékeztet, és fogalmam sincs, hogy tudja majd megoldani ezt a szövegfelolvasó. A hármas lények szerencsére nem gyakran tűnnek fel a történet során.

Willard a fejét ingatta.

- És itt szembesülnünk is kell a kegyetlen valósággal, hogy a kompudráma talán nem is megvalósítható.

- Miért ne lenne az? Nekem nagyon úgy tűnik, hogy minden lehetséges problémára megoldást kínálsz.

- De nem a leglényegesebbre! Nézd! A Lear király bán emberi, több mint emberi alakokkal dolgoztunk. Izzó érzelmek tomboltak. No és ebben? Ebben csak furcsa kis kockák és tojások és leplek vannak. Mondd meg, miben fog különbözni az én Három az egybenem egy közönséges rajzfilmtől?

- Először is a rajzfilm kétdimenziós. Hiába használnak benne bonyolult animációt, síkszerű marad, a színeiből pedig hiányzik az árnyalás. Kivétel nélkül mindig szatirikus...

- Ezzel mind tisztában vagyok. Nem arra akartam kilyukadni. Nem látod a lényeget. A kompudráma leginkább a tudatküszöb alatti effektusokban különbözik a rajzfilmtől, melyeket egy kiváló fantáziával megáldott zseni vezetésével bonyolult számítógépekkel állítanak elő. Ami a kompudrámámban megvan, egy rajzfilmben viszont nem, az te vagy, Meg!

- Nos, próbáltam nem előretolni magam.

- Felesleges szerénykedned. Azt próbálom elmondani neked, hogy minden, tényleg minden, tőled függ majd. Itt van egy történet, ami halálosan komoly. Az Emocionálisunk merő idealizmusból megpróbálja megmenteni a Földünket, ami nem az ő világa. És nem sikerül neki, és az én verziómban sem fog sikerülni. Ez nem silány, boldog befejezés.

- A Föld ténylegesen nem pusztul el.

- Valóban nem. Még mindig van idő megmenteni, ha Laborian egyszer hozzálát a folytatáshoz, de ebben a történetben a kísérlet kudarcot vall. Ez egy tragédia, és ekként is szeretném kezelni: éppolyan tragikusnak kell mutatnom, mint a Leart. Nem lehetnek benne furcsa hangok, humoros jelenetek, szatirikus vonások. Ez komoly, komoly, komoly! És csak te tudod elérni nekem, hogy az legyen. Neked kell elérned, hogy a közönség úgy reagáljon a Racionálisra, az Emocionálisra és a Szülőire, mintha emberi lények lennének. Minden furcsaságuknak a háttérbe kell szorulnia, és az emberiséggel azonos szinten lévő, nem nálunk fejlettebb intelligens lényként kell megjelenniük. Meg tudod valósítani ezt?

- Nekem úgy tűnik, mintha ragaszkodnál hozzá, hogy megtegyem - felelte nyersen Cathcart.

- Ragaszkodom.

- Akkor jobban tennéd, ha beindítanád a projektet, és amíg te ezzel foglalkozol, hagynád, hogy tegyem a dolgomat. Időre van szükségem, hogy gondolkozhassak. Rengeteg időre.

A forgatás első napjai a legteljesebb katasztrófába fúltak. A stáb minden tagja kapott egy gondosan, szinte sebészi pontossággal meghúzott példányt a könyvből, miközben egyetlen jelenetet sem hagytak ki teljesen.

- Amennyire lehet, ragaszkodni fogunk a könyv cselekményvezetéséhez, menet közben viszont a lehető legtöbbet javítunk majd rajta - jelentette be magabiztosan Willard. - Először is, meg kell ragadnunk a hármas lények lényegét.

A vezető szereprögzítőhöz fordult.

- E téren mire jutott?

- Megpróbáltam egyesíteni a három hangot.

- Hadd halljuk! Rendben, mindenki csendesedjen el!

- Először a Szülőit mutatom meg - mondta a szereprögzítő. Vékony, tenor hang szólalt meg, amely egyáltalán nem illett a tömbszerű alakhoz, amit a képlétrehozó megalkotott. Willard a fogát szívta a fals hang hallatán, de a Szülői eleve önellent-mondásos volt - hímnemű anya. A Racionális, aki kényelmesen himbálta magát előre-hátra, némiképp beképzelt benyomást keltett; gondosan deklamált[32] búgó bariton hangján.

Willard félbeszakította:

- Kevesebbet himbálja magát a Racionális! Nem szeretnénk, ha a közönség tengeribeteg lenne. Akkor hintázik, amikor elmerül a gondolataiban, nem állandóan.

Aztán Dua leplei felé biccentett, melyek egészen jól sikerültek, ahogyan kellemes szoprán hangja is tetszetős volt.

- Még véletlenül sem szabad visítania - adta ki szigorúan az utasítást Willard még akkor sem, amikor elragadja a szenvedély.

- Nem fog - felelte a szereprögzítő. - A nehézséget viszont az okozza, hogyan olvasszuk úgy össze a hangokat, amikor megalkotják a hármas lényt, hogy halványan mindegyiküké felismerhető legyen.

Halkan mindhárom hang megszólalt, a szavakat nehezen lehetett kivenni. Mintha egymásba olvadtak volna, aztán felhangzott a deklamáció,

Willard ebben a pillanatban elégedetlenül felzúdult:

- Nem, ez így egyáltalán nem lesz jó! A három hangot nem toldozhatjuk bensőségesen egymáshoz. Ezzel kifiguráznánk a hármas lényt. Olyan hangra van szükségünk, amely valamiképp mindhármukét sejteti.

A szereprögzítő észrevehetően megsértődött.

- Könnyű ezt mondani! Mégis hogy gondolja, hogyan valósítsuk meg ezt?

- Én valósítom meg - torkolta le brutális hangnemben Willard azzal, hogy utasításba adom magának! Majd eldöntőm, amikor sikerült megvalósítania! És Cathcart... hol van Cathcart?

- Itt vagyok - szólalt meg Cathcart, és elődugta fejét a műszerei mögül. - Hol kellene lennem?

- Nem tetszik a szublimáció, Cathcart. Feltételezem, hogy agy teker vények benyomását igyekeztél kelteni.

- Hogy intelligenciát sugalljak. A hármas lények képviselik az intelligencia csúcsát az idegenek között.

- Igen, értem, de ténylegesen csupán férgeket sikerült érzékeltetned. Valami mást kell kitalálnod. És nem tetszik a hármas lény külleme sem. Egyszerűen úgy néz ki, mint egy hatalmas Racionális.

- De hát valóban egy hatalmas Racionális! - jegyezte meg az egyik képlétrehozó.

- Ilyennek írja le a könyv? - csattant fel Willard.

- Nem szó szerint, de bennem az a benyomás...

- Nem érdekelnek a maga benyomásai! Itt én döntök!

Willard egyre harapósabbá vált, ahogy telt a nap. Legalább kétszer alig bírta megfékezni magát, a második alkalommal akkor, amikor észrevette, hogy valaki a stúdió egyik sarkából figyeli a fejleményeket.

Dühösen megindult a férfi felé.

- Maga meg mit keres itt?

Laborian volt az, aki halkan válaszolt:

- Figyelek.

- A szerződésben az áll...

- Hogy semmilyen formában nem avatkozhatok bele az alkotói folyamatba. Azt nem köti ki, hogy csendben nem figyelhetek.

- Csak fel fogja idegesíteni magát, ha megteszi. Így készülnek a kompudrámák. Rengeteg apró problémát kell megoldani, és felzaklatná a társaságot, ha a szerző folyton figyel és helytelenít.

- Semmit sem helytelenítek. Csak azért jöttem, hogy válaszoljak a kérdéseikre, ha esetleg felmerülne valami.

- Kérdésekre? Miféle kérdésekre?

Laborian vállat vont.

- Fogalmam sincs. Előfordulhat, hogy valamit nem értenek teljesen, és kíváncsiak lennének a javaslatomra.

- Értem - felelte Willard maró gúnnyal hogy megtaníthassa nekem a saját szakmámat.

- Dehogy, hanem hogy feleljek a kérdéseikre.

- Nos, nekem rögtön lenne is egy!

- Rendben. - És Laborian elővett egy diktafont. - Ha megtenné, hogy ebbe beszél, és kijelenti, hogy ön kérdez, és azt óhajtja, hogy válaszoljak, méghozzá anélkül, hogy ezzel megsérteném a szerződésben foglaltakat, kezdhetjük is.

Willard hosszasan kivárt, úgy meredt Laborianra, mintha valami trükköt sejtene az egészben, aztán rábeszélt a kazettára.

- Rendben - mondta Laborian. - Mi a kérdése?

- Volt elképzelése arról, hogyan néznek ki a könyvbeli hármas lények?

- Semmilyen - felelte vidáman Laborian.

- Az hogy lehetséges? - Willard hangja reszketett, mintha erővel kellett volna visszafojtania egy "maga idióta"-t.

- Egyszerűen. Amit nem írok le, azt az olvasónak magának kell elképzelnie. Feltételezem, hogy minden olvasó másként képzeli el, a saját beállítottsága szerint. Ez az írás egyik előnye. A kompudrámák összehasonlíthatatlanul szélesebb közönségnek szólnak, mint egy könyv, de ezért azzal kell megfizetnie, hogy képpel szolgál nekik.

- Ezt értem - mondta Willard. - Tehát ennyit a kérdésről...

- Erről szó sincs. Tudnék egy lehetséges megoldást.

- Mint például?

- Mint például egy fejet. Tegyen hozzá egy fejet a hármas lényhez! A Szülőinek nincs feje, sem a Racionálisnak, sem az Emocionálisnak, de mindhárom mint őket meghaladó intelligenciára tekint fel a hármas lényre. Ez az alapvető különbség a hármas lény és a különállók között. Az intelligencia.

- Egy fej?

- Igen. A fejhez társítjuk az intelligenciát. A fej foglalja magába az agyat, az érzékszerveket. Elég elhagyni a fejet, és nem hiszünk az intelligenciában. A fej nélküli osztriga vagy kagyló olyan puhatestű, amely semmivel sem tűnik intelligensebbnek számunkra, mint egy fűszál, de a velük rokon polipból, ami szintén puhatestű, kinézzük az intelligenciát, mert van feje... és szeme. A hármas lényeknek legyen szemük is.

A munka természetesen leállt a stúdióban. Mindenki a lehető legközelebb gyűlt oda hozzájuk, mivel tanácsosnak tartották meghallgatni a rendező és a szerző közötti beszélgetést.

- Miféle fej? - kérdezte Willard.

- Erről Ön dönt. Mindössze egy dudorra van szükség, ami fejet sugall. És szemeket. A néző rögtön felfogja majd az üzenetet.

Willard ordítva hátrafordult:

- Mindenki menjen vissza, és munkára! Ki mondta, hogy vakációzhatnak? Hol vannak a képlétrehozók? Vissza a gépekhez, és vegyék sorra a lehetséges fejeket!

Hirtelen visszafordult, és majdhogynem gorombán odavetette Laboriannak:

- Köszönöm!

- Csak ha működik - felelte egy vállrándítás kíséretében Laborian.

A nap hátralévő része a fejek próbálgatásával telt el, keresték a formát, ami nem késztet rögtön nevetésre, és nem is az emberi fej fantáziátlan utánzata, és a szemet, amely nem tűnt sem meglepetéstől tágra nyílt körnek, sem gonoszságot sugalló résnek. Végül Willard szünetet rendelt el, és felmordult:

- Holnap megint nekiesünk! Ha bárkinek bármiféle briliáns ötlete támadna az éjjel, közölje Meg Cathcarttal! Ő majd megosztja velem a megfontolásra érdemes javaslatokat. - Aztán bosszús morgással hozzátette: - Ha jól sejtem, némaságra lesz kárhoztatva...

Willardnak igaza is volt, meg nem is. Igaza volt. Senki sem közölt vele briliáns ötleteket, ugyanakkor tévedett, mivel neki magának jutott eszébe valami.

- Figyelj, tudnád egy cilinder képzetét kelteni? - kérdezte Cathcarttól.

- Egy miét?

- Azét a fejfedőét, amit a viktoriánus korban viseltek. Nézd, amikor a Szülői behatol a hármas lények búvóhelyére, hogy ellopjon onnan egy energiaforrást, önmagában sem nyújt túl lenyűgöző látványt, viszont azt mondtad, hogy be tudnád építeni egy sisak és egy lándzsára emlékeztető vonal tudatküszöb alatti képét. Lovagi küldetést teljesítene.

- Igen, tudom, de nem biztos, hogy működik. Ki kell próbálnunk.

- Természetesen, de ez megmutatja az irányt. Ha sejtetni tudsz egy cilindert, azzal azt a benyomást kelthetjük, hogy a hármas lény arisztokrata. A fej és a szem pontos formája ebben az esetben kevésbé lényeges. Megvalósítható?

- Bármi megvalósítható. A kérdés csak az: működik-e.

- Kipróbáljuk.

És történetesen ettől mindenki fantáziája beindult. A cilinder ötletének hallatán az egyik szereprögzítő megkérdezte:

- Mi lenne, ha a hármas lény brit akcentussal beszélne?

Willardot váratlanul érte a felvetés.

- Miért?

- Hát, a brit hanglejtés sokkal változatosabb és dallamosabb, mint a miénk. Legalábbis a felsőbb osztályoké. Az amerikai angol monotonabb, és ez igaz a különállókra is. Ha a hármas lény amerikai helyett brit angolt beszélne, a hangja folyamatosan emelkedne és süllyedne... egyszer tenor, egyszer bariton hangon szólna, időnként még az is beleférne, ha egy kicsit szopránba megy át. Ezt lenne érdemes sejtetnünk a három hanggal, amiből az ő hangja összeáll.

- Meg tudja csinálni? - kérdezte Willard.

- Azt hiszem.

- Akkor próbálja meg! Nem rossz Ötlet... ha bejön.

Érdekes volt látni, ahogy az egész csapat belefeledkezik az Emocionálisba.

Különösen abba a jelenetbe, amelyben az Emocionális a bolygó felszínén menekül, ahol a többi Emocionálissal együtt rövid csetepatéba keveredik mindenki mással.

- Ez lesz az egyik drámai nagyjelenet - jelentette be feszülten Willard. - A lehető legnagyobb látószöggel vesszük. Mindenütt lepel lesz, de nem szabad keveredniük egymással. Mindegyiknek jól kivehetőnek kell lennie. Még amikor az Emocionálisok meglódulnak a közönség felé, akkor is minden egyes lepelnek más árnyalatú piszkosfehérnek kell lennie. Dua leplének pedig mindenki másétól is különböznie kell. Azt szeretném, ha kicsit csillogna, hogy jól megkülönböztethető legyen, és azért is, mert ő a mi Emocionálisunk. Értették?

- Értettük - válaszolta a vezető képlétrehozó. - Meg fogjuk oldani.

- És még egy dolog! A többi Emocionális mind csicsereg. Madarak. A mi Emocionálisunk nem csicsereg, és megveti a többieket, mert intelligensebb náluk, és ezzel tisztában is van. És amikor menekül... - Itt szünetet tartott, eltöprengett egy keveset. - Elképzelhető lenne, hogy kihagyjuk "A walkürök lovaglásáét?

- Nem szeretnénk - vágta rá gondolkodás nélkül a hangmérnök. - Ennél ideillőbb zenét senki sem komponált még.

- Igen - szólalt meg Cathcart de csak rövid részleteket fogunk elszórva bevágni. Már néhány ütem azt az érzetet kelti, mintha az egészet hallanánk, és azt is sugallhatom, hogy lovak a sörényüket dobálják.

- A sörényüket? - kérdezett vissza kétkedőn Willard.

- Abszolút. Háromezer éves lovas tapasztalat erősítette meg bennünk, hogy a vágtató paripa testesíti meg legtökéletesebben a féktelen száguldást. Bármely mechanikus szerkezetünk túlságosan statikusnak tűnik, bármennyire gyorsan halad is. És megoldhatom, hogy a sörények pontosan lekövessék, kihangsúlyozzák és központozzák a leplek suhogását.

- Jól hangzik! Kipróbáljuk.

Willard tudta, mi fogja jelenteni az utolsó nagy próbatételt. A végső összeolvadás. Összehívta a csapatot, hogy előadást tartson nekik, részben azért, hogy biztosan mindenki megértse, mit igyekeznek megvalósítani, részben pedig azért, hogy halogassa a szembesülés pillanatát, amikor mindezt ténylegesen hangi, képi és tudatküszöb alatti hatásokba kell átültetniük.

- Rendben - szólalt meg az Emocionális azt igyekszik elérni, hogy megmentsen egy másik bolygót... a Földet... csupán mert nem bírja elviselni annak gondolatát, hogy céltalanul elpusztítsanak intelligens lényeket. Tudja, hogy a hármas lények olyan tudományos vállalkozásba kezdtek, ami az ő bolygójának érdekeit szolgálja, közben pedig semmit sem törődnek a veszéllyel, ami ezt az idegen világot fenyegeti... vagyis minket.

Megpróbálja figyelmeztetni az idegen világot, de kudarcot vall. Végre megtudja, hogy az összeolvadás célja az, hogy újabb Racionálisból, Emocionálisból és Szülőiből álló hármast hozzanak a világra, aztán pedig, miután ez megtörtént, még egyszer, utoljára összeolvadjanak, az eredeti csoportból pedig létrejöjjön egy hármas lény. Ez eddig tiszta? Mintha a különállók lárvák lennének, a hármas lény pedig a kifejlett egyed.

De az Emocionális nem akar összeolvadni. Nem akar új nemzedéket világra hozni. Legfőképp pedig nem akar hármas lénnyé válni és részt venni abban, amit kegyetlen pusztításnak ítél. Fondorlattal azonban ráveszik, hogy részt vegyen a végső összeolvadásban, és túl későn jön rá, hogy nem egyszerűen hármas lénnyé fog válni, hanem egyenesen azzá a hármas lénnyé, akinek mindenki másnál többet kell tennie a másik bolygót megsemmisítő tudományos vállalkozás sikeréért.

Mindezt Laborian szavakkal le tudta írni a könyvében, nekünk viszont közvetlenebb és erőteljesebb módon kell megoldanunk, képekkel és tudatküszöb alatti effektusokkal. Most erre fogunk kísérletet tenni.

Már három napja kísérleteztek, amikor Willard végre elégedettnek tűnt az eredménnyel.

A kimerült Emocionális bizonytalanul elterült, miközben Cathcart tudatküszöb alatti üzenete a határozatlanság érzetét oltotta a nézőbe. A Racionális és a Szülői már ölelkeztek és egymásba hatoltak, sokkal gyorsabban, mint korábban bármikor... igyekeztek eljutni az egymásra rétegeződésig, mielőtt bárki félbeszakíthatná a folyamatot... az Emocionális pedig túl későn ismeri fel a történtek jelentőségét, és küzd... küzd...

Aztán a kudarc. A kudarc letaglózó érzése, ahogy új hármas lény lép elő az egymásra rétegeződésből, aki sokkal emberszerűbb, mint korábban bárki más a kompudrámában... büszke és közönyös.

A tudományos művelet folytatódik. A Föld hanyatlása egyre gyorsulni fog.

És valamiképp itt jött a lényeg - e köré szerveződött minden, amit Willard megvalósítani igyekezett hogy az Emocionális részben mégis megmaradt az újonnan létrejött hármas lényben. Épp csak meglibbent egy lepel, és a néző tudta, hogy a vereség végül mégsem végleges.

Az Emocionális valahogy ezek után is próbálkozni fog, hiába veszett bele a felsőbb lénybe.

Nézték az elkészült kompudrámát, együtt mindannyian, először látták egészben, nem különálló részek halmazaként. Figyelték, akadnak-e olyan részek, amelyeket még meg kell vágni, át kell rendezni. (Most ne, könyörgött magában Willard, most ne! Majd később, amikor már túl vannak rajta és tárgyilagosabban tudnak tekinteni rá.)

Előregörnyedve ült a székén. Túl sokat beleadott magából. Úgy tűnt neki, hogy mindent tartalmaz, amit bele akart építeni; pontosan úgy hatott, ahogyan szerette volna, hogy hasson; de vajon mennyi volt mindebből a vágy kivetítés?

Amikor véget ért a darab, és a legyőzött, mégsem teljesen legyőzött Emocionális utolsó tudatküszöb alatti sikolya is elhalt, megszólalt:

- Nos...

- Ez majdnem annyira jó. mint a Lear királyod volt, Jonas - állapította meg Cathcart.

Mindenki egyetértően mormogott, Willard pedig cinikusan körbepillantott. Nem ezt mondanák mindenképp, az eredménytől függetlenül?

Tekintete elkapta Gregory Laborianét. A szerző semmit sem szólt, arca kifejezéstelen maradt.

Willard szája megfeszült. Tőle legalább olyan véleményt várhatott, amit arannyal fog vagy nem fog alátámasztani. A százezer Willardé volt. Most meglátja, elektronikusan nyilvántartott összeg marad-e.

Megszólította az írót, saját bizonytalansága pedig már-már parancsolóvá tette a hangját:

- Laborian! Szeretném, ha bejönne velem az irodámba.

Utoljára jóval azelőtt beszéltek négyszemközt, hogy elkezdődtek a kompudráma felvételei.

- Nos? - szólalt meg Willard. - Mi a véleménye, Mr. Laborian?

Laborian elmosolyodott.

- Az a nő, aki a tudatküszöb alatti effektusokért felelt, azt mondta, majdnem olyan jó, mint a Lear királya volt, Mr. Willard...

- Hallottam.

- Tévedett.

- Ez a véleménye?

- Igen. És most az én véleményem számít. Tévedett. A Három az egyben sokkal jobban sikerült, mint az ön Lear királya.

- Jobban? - Willard elcsigázott arcán mosoly jelent meg.

- Sokkal jobb. Gondoljon bele, miféle alapanyaggal dolgozott, amikor a Lear királyt készítette! William Shakespeare szövegével, akinek a szavai szinte dalolnak, önmagukban zeneként felfoghatók; William Shakespeare alakjaival, akik, legyenek bár jók vagy gonoszak, erősek vagy gyarlók, furfangosak vagy ostobák, hűségesek vagy árulók, mind tiszteletet parancsolok; William Shakespeare két egymásba fonódó cselekményszálával, melyek kölcsönösen erősítik egymást, és darabokra szaggatják a nézőt.

- Mivel járult hozzá a Lear királyhoz? Olyan dimenziókat adott hozzá, melyekkel - a szükséges technológia hiányában - Shakespeare nem foglalkozhatott, melyekről álmodni sem mert volna, de a legmodernebb technikákkal, az emberei tudásával és a saját tehetségével mindössze annyit ért el, hogy hozzátett egy keveset minden idők legnagyobb irodalmi lángelméjének munkájához, aki ezt a művét épp ereje teljében írta meg

- A Három az egyben esetében viszont, Mr. Willard, az én szövegemmel dolgozott, aminek nincs dallama, az én alakjaimmal, akik cseppet sem nagyszerűek, és az én történetemmel, amin senki sem tépelődik. Velem dolgozott, egy tucatíróval, mégis valami egészen kiemelkedőt alkotott, olyasvalamit, amire jóval azután is emlékezni fognak még, hogy én meghalok. Legalább az egyik könyvem tovább fog élni amiatt, amit ön tett vele. Adja vissza az elektronikusan átutalt százezer dolláromat, Mr. Willard, és cserébe megkapja ezt!

A százezer némi nehézség árán visszakerült az egyik pénzforgalmi kártyáról a másikra, aztán Laborian az asztalra emelte és kinyitotta dagadt aktatáskáját. Abból egy dobozkát húzott elő, melynek fedelét apró kampóval rögzítették. Óvatosan oldalra húzta a kampót, és felhajtotta a fedelet. A dobozban ott ragyogtak az aranyak, mindegyiken a Föld képével, az egyik oldalon a nyugati féltekéjével, a másikon a keletivel. Hatalmas arany pénzérmék, kétszáz darab, és mindegyik ötszáz globodollárt ért.

Willard áhítattal kiemelte az egyik érmét. Valamivel több, mint harmincöt grammot nyomott. Feldobta a levegőbe, aztán elkapta.

- Gyönyörű! - jelentette ki.

- Az öné, Mr. Willard - mondta Laborian. - Köszönöm, hogy elkészítette nekem a kompudrámát! Az utolsó aranyig megérte a dolog.

Willard az aranyra meredt.

- Ön az arany felajánlásával vett rá, hogy a könyve alapján elkészítsem a kompudrámát. Hogy megszerezzem az aranyat, tehetségemet meghaladó erőfeszítést tettem. Hálás vagyok Önnek ezért, és igaza van. Az utolsó aranyig megérte a dolog.

Visszatette az érmét a dobozba, majd rácsukta a fedelet. Aztán fogta a dobozt, és visszaadta Laboriannak.

Magyarázat

1. Szabad fordításban: "A mindörökké már rövidebb, mint régen."

Forrás: Gigi: I’m Glad I’m Not Young Anymore (1958.)

2. A Doubleday amerikai kiadó azzal szerzett magának jelentős hírnevet, hogy olyan szerzőket jelentetett meg, akiknek az írásait ma már klasszikusnak tekintjük (pl.: Joseph Conrad, W. Somerset Maugham, Rudyard Kipling stb.)

3. obstruáló: akadályozó (latin)

4. Kétezer-háromszázhatvannégy Hitler után. Ez talán segít Önnek? Hitler után! (német)

5. Segít! Hallgasson, kérem... (német)

6. Jöjjön velem. Mishnoff úr! (német)

7. infinitezimális: rendkívül kicsi (latin)

8. alternáló: váltakozó (latin)

9. Shakespeare: Antonius és Kleopátra (Szász Károly fordítása)

10. fait accompli: megmásíthatatlan tény (francia)

11. aphélium vagy afélium: naptávol, azaz egy bolygó legnagyobb távolsága a naptól (görög)

12. axióma: alaptétel (görög)

13. altruista: önzetlen, önfeláldozó (latin)

14. protozoák: egysejtűek (görög)

15. baccalaureus: a legalsó tudományos fokozattal rendelkező személy (latin)

16. Teremtés Könyve (Ter 3.1)

17. Toynbee, Arnold Joseph (1889-1975): angol történész

18. O tempora, o mores!: Micsoda idők, micsoda erkölcsök! (latin)

19. abszorpció: gázok oldódása folyadékban (latin)

20. kerub: angyal (héber)

21. szkatologikus: itt: undorít beszéd (görög)

22. Thoreau, Henry David (1817-1862): amerikai író, filozfus

23. Emerson, Ralph Waldo (1803-1882): amerikai esszéíró, költő, lelkész

24. Longfellow, Henry Wadsworth (1807-1882): amerikai költő

25. Whittier, John Greenleaf (1807-1892): amerikai költő, a rabszolga-felszabadítás lelkes híve

26. Holmes, Oliver Wendell (1809-1894): amerikai orvos, öltő, illetve a fiatalabb (1841-1935), aki jogász volt

27. szibiláns (latin): sziszegő (hang)

28. kaudális: itt: farok (latin)

29. intersztelláris: csillagok közötti (latin)

30. A Lear király részletei Vörösmarty Mihály fordításában olvashatók.

31. szublimál: szilárd anyagot légneművé változtat (latin)

32. deklamál: itt: szaval (latin)

Table of Contents

Bevezető

Earth Is Room Enough - Antológia

Halott múlt

Kiváltság

Trükkös hármas

Gyerekes dolgok

A vizes hely

Lakóhely

Az üzenet

A pokol tüze

Utolsó harsonaszó

Milyen jó is lehetett

Tréfamester

A halhatatlan trubadúr

Egy szép napon

Álmodni magánügy

Nine Tomorrows - Antológia

Hatalomérzet

Haldokló éjszaka

Marsportban, Hilda nélkül

Nemes keselyűk

A világ minden terhe

Sebatinsky, S-sel

Az utolsó kérdés

A rút fiúcska

Nightfall and Other Stories - Antológia

Leszáll az éj

Zöld foltok

Házigazda

"Ó, él-e szív...?"

V-cső

"Jó célt nem lehet..."

Mi lett volna, ha...

Sally

Legyek

"Senki sincs itt, csak..."

Gyönyörű idő van

A sztrájktörő

Az A pecket a B lyukba

A modern varázsló

Negyedíziglen

Mit neveznek szerelemnek?

A gép, amely megnyerte a háborút

Fiam, a fizikus

A szem nem csak látni képes

Szegregacionalista

Gold - Antológia

CAL

Balról jobbra

Frusztráció

Hallucináció

Instabilitás

Alexander, az isten

A kanyonban

Búcsú a földtől

Harci himnusz

Feghoot és a bíróságok

Nem-hibatűrő

Az űrnemzetek

A chipes mosolya

Arany

Magyarázat

Table of Contents

Bevezető

Earth Is Room Enough - Antológia

Halott múlt

Kiváltság

Trükkös hármas

Gyerekes dolgok

A vizes hely

Lakóhely

Az üzenet

A pokol tüze

Utolsó harsonaszó

Milyen jó is lehetett

Tréfamester

A halhatatlan trubadúr

Egy szép napon

Álmodni magánügy

Nine Tomorrows - Antológia

Hatalomérzet

Haldokló éjszaka

Marsportban, Hilda nélkül

Nemes keselyűk

A világ minden terhe

Sebatinsky, S-sel

Az utolsó kérdés

A rút fiúcska

Nightfall and Other Stories - Antológia

Leszáll az éj

Zöld foltok

Házigazda

"Ó, él-e szív...?"

V-cső

"Jó célt nem lehet..."

Mi lett volna, ha...

Sally

Legyek

"Senki sincs itt, csak..."

Gyönyörű idő van

A sztrájktörő

Az A pecket a B lyukba

A modern varázsló

Negyedíziglen

Mit neveznek szerelemnek?

A gép, amely megnyerte a háborút

Fiam, a fizikus

A szem nem csak látni képes

Szegregacionalista

Gold - Antológia

CAL

Balról jobbra

Frusztráció

Hallucináció

Instabilitás

Alexander, az isten

A kanyonban

Búcsú a földtől

Harci himnusz

Feghoot és a bíróságok

Nem-hibatűrő

Az űrnemzetek

A chipes mosolya

Arany

Magyarázat