ISTEN PÖRÖLYE

Arthur C. Clarke.

Szukits Könyvkiadó

Szeged

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: The Hammer of God by Arthur C. Clarke © Arthur C. Clarke 1993

All rights reserved.

Fordította:

TÖRÖK ATTILA

Borító:

FUJKIN ISTVÁN

ISBN 963 8199 53 9

ISSN 1217-4912

Hungarian translation © Török Attila

Lektor: Lázár István Dávid Tördelõszerkesztés: ITBooks, Illés Tibor Tipográfia, színre bontás: SzínVonal Repro Stúdió Szerkesztõ: Dobos Tamás

Felelõs szerkesztõ: Hunyadi Csaba

Szegedi Nyomda Rt.

Felelõs vezetõ: Puskásné Hunya Ágnes

A múltba helyezett események a nevezett

helyeken és

idõben megtörténtek;

a jövõbeli események lehetségesek.

Egy bizonyos.

Elõbb-utóbb találkozunk Kálival.

I

AZ ELSÕ TALÁLKOZÁS:

OREGON, 1972

1 Távol Afrikától

2 Randevú a Kálival

A MÁSODIK TALÁLKOZÁS:

TUNGUZKA, SZIBÉRIA, 1908

3 Kövek az égbõl

A HARMADIK TALÁLKOZÁS

MEXIKÓI ÖBÖL: 65.000.000 J.E

4 A halálos ítélet 5 Az ATLASZ

6 A szenátor

7 A tudós

II

8 Véletlen és szükségszerûség 9 A Szivárványok Öble

10 A lakógép 11 Búcsú a Földtõl 12 A Mars homokja 13 Az ûr Sargassói

14 Az amatõr

III

15 A próféta 16 Paradicsomi áramkörök 17 Az enciklika 18 EXCALIBUR

19 A váratlan válasz 20 Az Újjászületettek

IV

21 Vigília 22 A rutin 23 A riadó 24 A partraszállás

25 Európa Ûrállomás

V

26 A tömeghajtómû 27 A fõpróba 28 Születésnapi meglepetés 29 ASTROPOL

30 A szabotázs

31 A forgatókönyv

VI

32 David bölcsessége 33 A mentõ hadmûvelet 34 A szükségmegoldás 35 A Megváltás 36 Az anomália 37 Stromboli 38 A végsõ diagnózis 39 Népszavazás

40 Az áttörés

VII

41 A legfelsõbb döntés 42 A dezertõr 43 A tûz, az ember barátja 44 Murphy törvénye 45 Az égbolt csodái

46 Finálé

A NEGYEDIK TALÁLKOZÁS

I

AZ ELSÕ TALÁLKOZÁS:

Oregon, 1972

Akkora volt, mint egy kisebb családi ház, kilencezer tonnát nyomott, és ötvenezer kilométeres óránkénti sebességgel száguldott. Ahogy a fehéren izzó lángcsóva áthaladt a Grand Teton Nemzeti Park fölött, egy éber turistának sikerült lencsevégre kapnia a maga mögött hagyott, hosszan elnyúló gõz-és füstfátyollal együtt. Alig két perc alatt átszelte a Föld atmoszféráját, s már vissza is tért az ûrbe.

Elegendõ lett volna a legkisebb változás a Nap körüli pályán töltött évmilliárdok során, s az égitest a Föld bármelyik nagyvárosára lezuhanhatott volna – ötször akkora robbanóerõvel, mint a bombáé, amely elpusztította Hirosimát.

Idõpont: 1972. augusztus 10.

1

TÁVOL AFRIKÁTÓL

Robert Singh szerette ezeket az erdei sétákat kisfiával, Tobyval. Ez az erdõ persze réges-rég megszelídített, ártatlan vadon volt már, garantáltan mentes veszélyes vadállatoktól, ám elõzõ lakóhelyükhöz, Arizona sivatagjaihoz képest még így is izgalmas kontrasztot jelentett. Nem utolsó sorban pedig közel volt az óceánhoz, amely iránt minden ûrutazó valódi, mély vonzalmat érez. Singh még ezen a tisztáson is, több mint egy kilométerre, a szárazföld szívében is hallotta a halk morajlást, amint a monszuntól hajtott hullámok a parti szikláknak verõdtek.

– Mi az, Apu? – kérdezte a négyéves Toby, s egy apró, fehér serte-bajusszal szegélyezett, szõrös arcocskára mutatott, amely a falevelek függönyén keresztül lesett feléjük.

– Hm… valami majomféle. Kérdezd meg az Agyat.

– Már megkérdeztem. Nem válaszolt.

“Megint egy probléma” – gondolta Singh. Néha visszakívánta õsei egyszerû életét India porlepte síkságain, ámbár tudta, hogy néhány ezredmásodpercnél tovább aligha lenne képes elviselni.

– Próbáld meg még egyszer, Toby. Néha túl gyorsan beszélsz, és a Házi Központ nem mindig ismeri fel a hangodat. Na és képet küldtél neki? Csak akkor tudja megmondani, hogy mit nézel, ha õ is látja.

– Ja… azt elfelejtettem.

Sing épp idõben kapcsolódott rá Toby magáncsatornájára, hogy elcsípje a Központ válaszát.

– Fehér kacskakezû majom, a Cercopithecidae család…

– Köszi, Agy. Játszhatok vele?

– Nem igazán lelkesít az ötlet – mondta hirtelen Singh. – A végén még megharap. Biztosan bolhás is. A játékrobotjaid sokkal jobbak.

– Nem olyan jók, mint Tigrette.

– De nincs is velük annyi gond, mind Tigrette-el, még ha most már hál’ istennek szobatiszta is. Na indulás, ideje hazamennünk – és, tette hozzá magában, megnéznünk, vajon sikerült-e Freydának megoldania a saját problémáját a Központtal…

A bajok rögtön akkor elkezdõdtek, amikor az Ûrlift Szolgálat fölállította a házat itt Afrikában. A legutóbbi – és valószínûleg a legkomolyabb – az élelem-újrahasznosító rendszer meghibásodása volt. Jóllehet a rendszer garantáltan hibamentesen mûködött, s így a mérgezés esélye csillagászatian kicsiny volt, tegnap este a filet mignon-nak sajátosan fémes íze volt. Freyda fanyarul megjegyezte, hogy szükség esetén visszatérhetnek az elektronika kora elõtti vadász-gyûjtögetõ népek életmódjához, s legföljebb fából rakott tûz fölött fõzik meg ételeiket. Freyda humora néha kicsit bizarr volt – mindenesetre arra a gondolatra, hogy elpusztult állatok testébõl kihasított természetes húst kell enniük, mindegyikük gyomra undorral görcsbe rándult…

– Lemehetünk a partra?

Tobyt, aki élete nagy részét a sivatag közepén töltötte, lenyûgözte a tenger: szinte hihetetlen volt számára, hogy egy helyen egyszerre ennyi víz lehet. Apja alig várta, hogy az északkeleti monszun elcsendesedjen, s végre kivihesse Tobyt a partra, hogy megmutassa neki a parti szirtek számtalan csodáját, amelyeket most elfödtek a dühödt hullámok.

– Megkérdezzük Anyát, hogy mit szól hozzá, jó?

– Azt, hogy épp ideje hazajönnötök. Vagy elfelejtették az urak, hogy ma délután vendégeket várunk? Toby, a szobádba be se lehet lépni. Ideje, hogy végre te pakolj össze, és ne hagyd mindig szegény Dorcasra.

– De hiszen beprogramoztam…

– Vitának semmi helye. Indulás hazafelé, mind a ketten!

Toby jól ismert válaszként az ajkát kezdte biggyeszteni, néha azonban a fegyelemnek kellett gyõzedelmeskedni a szeretet fölött. Singh gyöngéden fölkapta Tobyt, s karjában a puhán fickándozó csomaggal elindult a ház felé. Toby túl nehéz volt ahhoz, hogy egészen hazáig vigye, ellenállása azonban hamarosan alábbhagyott, s apja nem kis megkönnyebbülésére már önerõbõl tette meg az út hátralévõ részét.

A ház, amelyben Robert Singh, Freyda Carroll, fiuk, Toby, valamint utóbbi imádott minitigrise és válogatott robotjai éltek, meglepõen kicsinynek tûnt volna egy korábbi századból odapottyant látogató számára; sokkal inkább hétvégi háznak tetszett, mintsem családi otthonnak. Ebben az esetben azonban a látszat még a megszokottnál is jobban csalt: a szobák jó része több célt szolgált, és szükség esetén egyetlen parancsszóra átalakult. Megváltoztak a bútorok, falak és mennyezetek tûntek el, s adták át helyüket végeláthatatlan mezõknek vagy a nyílt égboltnak – ha épp nem maga az ûr jelent meg, méghozzá olyan valósághûen, hogy a látvány csak a tapasztalt ûrutazón nem fogott ki.

A központi kupola és a négy félhenger alakú épületszárny nem volt éppen szemet gyönyörködtetõ, ezt maga Sinh is elismerte, ráadásul teljesen idegenül hatott épp itt, egy dzsungel-tisztás közepén. Nevének – “lakógép” – azonban tökéletesen megfelelt; Singh maga felnõtt életének nagyobbik részét ilyen gépekben töltötte el, gyakran zéró gravitáción. Másféle környezetben nem is érezte volna igazán jól magát.

A bejárati ajtó fölemelkedett, s egy bumfordi, aranysárga pamacs gurult elébük. Toby karjait szélesre tárva rohant, hogy üdvözölje Tigrette-et. A találkozás azonban elmaradt – mindez ugyanis egy harminc évvel ezelõtti, félmilliárd kilométernyire lévõ, másik valóság része volt.

2

RANDEVÚ A KÁLIVAL

Amint a neuron-visszajátszás véget ért, s a hang és látvány – akárcsak az ismeretlen virágok illata és a szellõ gyöngéd érintése évtizedekkel fiatalabb bõrén – fokozatosan elhalványodott, Singh kapitány ismét a Goliath ûrhajó parancsnoki kabinjában találta magát, Toby és édesanyja pedig ott maradtak a bolygón, amelyet õ maga már soha többé nem látogathat meg. A világûrben eltöltött hosszú évek, nem utolsó sorban pedig a kötelezõ zéró-gé testgyakorlások elhanyagolása miatt Singh már csak a Holdon és a Marson tudott járni. Születése bolygójáról örökre számûzte a gravitáció.

– Egy óra a randevúig – szólalt meg halk, de figyelmet követelõ hangon David, a Goliath központi számítógépe. – Aktív üzemmód, parancs szerint. Ideje, hogy letegye végre a memochipeket és visszatérjen a valós világba.

Ahogy elveszett múltjának utolsó képei lassan jellegtelen, sistergõ zaj-köddé halványultak, a Goliath emberi parancsnokát egy pillanatra szomorúság kerítette hatalmába. A túlságosan hirtelen átlépés az egyik valóságból a másikba a legbiztosabb recept volt a skizofréniára, ezért Singh kapitány az átlépés sokkját mindig a számára lehetõ legnyugtatóbb hangokkal enyhítette: a partra kifutó hullámok halk csobogásával és a távolban repülõ sirályok kiáltásával. Ez az emlék is egy elveszett élethez tartozott, a békés múlthoz, amelynek helyét idõközben átvette a rémítõ jelen.

Singh néhány pillanatig még várt, mielõtt ismét vállára vette volna a félelmetes felelõsséget. Azután fölsóhajtott, s leemelte fejérõl a neurális input-sisakot, amely puhán simult koponyája körvonalaihoz. Akár az összes többi ûrutazó, Singh is vallotta “a kopasz szép” elvét, ha másért nem, hát azért, mert a hajszálak zéró gravitációban amúgy is csak gondot okoztak. A társadalomtörténészek még mindig döbbenten álltak a tény elõtt, hogy egyetlen találmány, a hordozható “Brainman” alig egy évtized leforgása alatt képes volt ilyen gyökeresen megváltoztatni az emberi faj megjelenését s egyúttal újra vezetõ iparággá emelni a parókakészítés õsi mesterségét.

– Kapitány – mondta David –, tudom, hogy ott van. Vagy átvegyem én az irányítást?

Meglehetõsen régi vicc volt, azoknak a hibbant számítógépeknek a stílusában, amelyek az Elektronika Korának hajnalán született középszerû regényekben és filmekben szerepeltek. Davidnak meglepõen jó humora volt; végül is a híres Századik Alkotmánykiegészítés meghatározása szerint (Nem emberi) Jogi Személy volt, s teremtõi legtöbb tulajdonságával rendelkezett, nem egyben túl is téve rajtuk. Voltak azonban az érzékelésnek és különösen az érzelmeknek olyan területei, amelyekre egyáltalán nem léphetett be. Teljességgel fölöslegesnek tûnt felszerelni szaglással vagy ízléssel, jóllehet ennek technikai kivitelezése nem okozott volna problémát; kezdeti próbálkozásai a disznó viccek terén pedig olyan látványosan kudarcba fulladtak, hogy végül teljesen fölhagyott a mûfajjal.

– Rendben, David – válaszolt a kapitány –, irányítást átvettem. – Levette szemérõl a maszkot, letörölte a könnyeket, amelyek valahogyan összegyûltek a szeme sarkában, s kelletlenül a képernyõ felé fordult. Szemben vele az ûrben ott csillogott a Káli.

Nem igazán tûnt veszélyesnek – semmiben sem különbözött bármely másik aszteroidától, ráadásul annyira hasonlított egy óriási földimogyoróhoz, hogy az már csaknem komikusan hatott. Szénfekete felszínét néhány véletlenszerûen elszórt nagyobb s rengeteg apró becsapódási kráter tagolta csak. A szem nem talált rajta semmiféle kapaszkodót, amely alapján megítélhette volna arányait. Singh azonban már fejbõl tudta valamennyi fontosabb adatát: legnagyobb hosszúság 1285 méter, legkisebb szélesség 656 méter. A Káli kényelmesen elfért volna egy nagyobb városi parkban.

Nem csoda, hogy az emberiség nagyobbik része még mindig nem hitte el, hogy a Káli – vagy ahogy a Kriszlám Fundamentalisták elnevezték, “Isten Pörölye” – nem más, mint a végzet eszköze.

A rossz nyelvek szerint a Goliath parancsnoki hídját az Enterprise hídja után mintázták. Jó másfél évszázad elteltével a Star Trek—et idõrõl idõre még mindig szeretetteljesen fölelevenítették. A sorozat az Ûrkorszak naiv hajnalára emlékeztetett, amikor az ember még arról álmodott, hogy egyszer majd sikerül leküzdenie a fizika törvényeit, s lehetségessé válik a fénynél is gyorsabb száguldás keresztül-kasul a Világegyetemben. Csakhogy az Einstein által fölfedezett sebességhatár átlépésére valóban nincs lehetõség, s bár a téridõ “féreglyukainak” létezése bebizonyosodott, semmi, még egy atommag sem volt képes átjutni rajtuk. Ennek ellenére a csillagközi örvények valódi meghódításának álma nem egészen halt ki.

A Káli most már teljesen kitöltötte a fõ képernyõt. Nagyításra sem volt szükség, ugyanis a Goliath mindössze kétszáz méternyire lebegett az aszteroida õsi, viharvert felszíne fölött, amely most, legelsõ alkalommal születése óta, látogatókat fogadott.

Habár az elsõ lépések joga a szûz világokban rendszerint a parancsnokot illette, Singh kapitány ez alkalommal lemondott e jogáról a személyzet három, ûrjármûvön kívüli tevékenységben tapasztaltabb tagja javára. Singh igyekezett minél kevesebb idõt veszíteni; az emberiség nagyobbik része éberen figyelt, s várta az ítéletet, amely meghatározta a Föld sorsát.

A kisebb aszteroidákon lehetetlen járni: a gravitáció olyan gyönge, hogy a vigyázatlan fölfedezõ könnyen eléri a szökési sebességet, s szinte az egyik pillanatról a másikra független keringési pályán találja magát. A felderítõ csapat egyik tagja ezért önálló hajtómûvel és külsõ kapaszkodókarokkal fölszerelt ûrruhát viselt, a másik kettõ pedig egy kisebb ûrtobogánon ült, amely szinte a megtévesztésig hasonlított a sarkvidékeken használatos szán-rokonaira.

Singh kapitány s a Goliath parancsnoki hídján köré sereglett tucatnyi tiszt pontosan tudta, hogy legjobb nem zavarni az ÛKT-csapatot fölösleges kérdésekkel vagy tanácsokkal, hacsak közvetlen vészhelyzet nem áll elõ.

Ebben a pillanatban az ûrtobogán figyelemre méltó porfelhõt kavarva landolt egy, a saját méreténél többszörösen nagyobb szikla tetején.

– Leszállás, Goliath! Innen már látni lehet a kopár sziklát. Horgonyt vessünk?

– Van olyan jó hely, mint akármelyik másik. Horgonyozzanak csak le.

– Fúrófej leeresztve… Úgy tûnik, könnyen halad… Nem lenne nagyszerû, ha olajat találnánk?

A kérdés fojtott morajt váltott ki a parancsnoki hídon állókból. Az ilyenfajta gyönge viccek a feszültség csökkentésére szolgáltak, és Singh kapitány jó néven vette õket. A találkozás kezdete óta a személyzet hangulatában finom, de észrevehetõ változás állt be, amelynek teljességgel kiszámíthatatlan hullámait hol sötét aggodalom, hol gyerekes komolytalanság jellemezte. A következõ hetekben és hónapokban a helyzet csak rosszabbodott.

– Antenna felállítva… Rádiósugár-nyaláb indul… Milyen a jel?

– Erõs és tiszta.

– Nagyszerû. Most már nem tud elbújni.

Nem mintha a legkisebb esélye is lett volna annak, hogy elveszítik a Kálit, jóllehet ez a múltban számtalan alkalommal elõfordult nem megfelelõen megfigyelt aszteroidákkal. Soha keringési pályát nagyobb körültekintéssel nem számoltak még ki, mégsem lehetett kizárni néhány bizonytalansági tényezõt. Volt némi esély, hogy Isten Pörölye elvéti az üllõt.

Ettõl kezdve a Földön és a Hold túloldalán hatalmas rádióteleszkópok várták az irányadóvevõ szaggatott, a másodperc ezerbilliomod részére idõzített szignálját. A jeleknek jó húsz percet kellett utazniuk végcéljuk felé, mire kiépült a láthatatlan mérõrúd, amelynek segítségével lehetõvé vált a Káli pályájának meghatározása csaknem centiméteres pontossággal.

Néhány másodperccel késõbb az ÛRVÉDELEM számítógépei meghozták az ítéletet életrõl és halálról; újabb egy órába telt azonban, amíg a híreket a Goliath is megkapta.

Megkezdõdött az elsõ várakozási idõszak.

Az ÛRVÉDELEM a legendás Nasa egyik utolsó programja volt még a huszadik század vége felé. Eredeti, meglehetõsen szerény célja az volt, hogy a lehetõ legpontosabban föltérképezze a Föld pályáját keresztezõ aszteroidákat és üstökösöket, illetve meghatározza, hogy azok képviselnek-e bármiféle veszélyt a Földre és lakóira nézve. A program neve, amely egy ma már jóformán ismeretlen, huszadik századi tudományos-fantasztikus regénybõl származik, némiképp félrevezetõ volt, s kiváló céltáblául szolgált a program kritikusainak, akik szerint a hangzatos “ÛRVÉDELEM” helyett az “ÛRCSÕSZ” vagy az “ÛRBAKTER” sokkal pontosabb lett volna.

Bár a program költségvetése ritkán haladta meg az évi tízmillió dollárt, 2000-ig sikerült felállítani egy, az egész Földet behálózó rádióteleszkóp-rendszert. Az állomások többségét képzett amatõrök kezelték. Hatvanegy évvel késõbb a Halley-üstökös látványos visszatérése további támogatókat szerzett az ÛRVÉDELMI Programnak, a 2079-es hatalmas tûzgolyó pedig, amely szerencsésen az Atlanti-óceánba csapódott be, közvetett módon újabb presztízsnövekedést eredményezett. Az évszázad végére több mint egymillió aszteroidát térképeztek föl, s a fölmérést 90 százalékban teljesnek lehetett tekinteni. A kutatás leállítása azonban nem lett volna bölcs dolog – mindig volt esély, hogy újabb száguldó betolakodó bukkan föl a Naprendszer még föl nem tárt, távoli részeibõl.

Pontosan ez történt a 2109. év vége felé, amikor is fölfedezték a Kálit, amint az a Szaturnusz pályáját épp csak elhagyva a Nap felé zuhant.

A MÁSODIK TALÁLKOZÁS:

Tunguzka, Szibéria, 1908

A kozmikus jéghegy a Nap irányából érkezett, így közeledését senki sem vette észre, amíg az ég lángba nem borult. Másodpercekkel késõbb a lökéshullám kétezer négyzetkilométernyi fenyõerdõt terített a földre, s világ körüli útjára indította a legnagyobb durranást, amekkorát a Krakatau kitörése óta emberi fül nem hallott.

Ha az üstökös-töredék csupán két órányit késett volna évmilliós útján, tíz megatonnás robbanása letörölte volna Moszkvát a Föld színérõl s megváltoztatta volna a történelmet.

Idõpont: 1908. június 30.

3

KÖVEK AZ ÉGBÕL

“Ennyi tehetség nem gyûlt össze a Fehér Házban, mióta Thomas Jefferson egyedül vacsorázott.”

John Kennedy amerikai elnök

egy egyesült államokbeli tudósdelegációhoz

“Hamarabb elhiszem, hogy két jenki prof hazudik, mint hogy az égbõl kövek hullanak.”

Thomas Jefferson amerikai elnök egy

Új-Angliában lehullott meteoritról szóló jelentésre

“A meteorok nem a Földre, hanem a Napra esnek – a Föld csupán az útjukba kerül.”

John W. Campbell

Hogy az égbõl tényleg kövek hullanak, azt már az ókori világban is jól tudták; vitára legföljebb az adott okot, hogy vajon mely istenek hajították le õket a Földre. Ám nemcsak kövek hullottak az égbõl, hanem az értékes fém, a vas is. Az olvasztásos ércfeldolgozás fölfedezése elõtt a meteoritok jelentették az egyik legfontosabb vasforrást. Nem csoda, hogy az emberek szentségként tisztelték s gyakran vallásosan imádták õket.

A tizennyolcadik század azonban “a Ráció Kora” volt, s e kor fölvilágosult gondolkodói már nem hitték el az ilyen babonás ostobaságokat. Mi több, a Francia Tudományos Akadémia ki is adott egy nyilatkozatot, amely szerint a meteorok kivétel nélkül földi eredetûek. Ha látszólag az égbõl hullanak is, az csak azért van, mert keletkezésüket villámkisülések követik – így a bámész közönség tévedése megbocsátható. A nagy európai múzeumok kurátorai pedig sorra kidobálták az értéktelen köveket, amelyeket tudatlan elõdeik oly nagy türelemmel összegyûjtögettek.

A tudománytörténet egyik legironikusabb pillanata volt, amikor alig néhány évvel a Francia Akadémia közleménye után masszív meteoritesõ ereszkedett alá Párizstól néhány kilométerre kétségbevonhatatlan tanúk jelenlétében. Az Akadémia sürgõs álláspont módosításra kényszerült.

Ennek ellenére a meteoritok valódi jelentõségének és a bennük rejlõ veszélynek a teljes felismerése egészen az Ûrkorszak kezdetéig váratott magára. A tudósok évtizedekig kétségbe vonták s nemegyszer tagadták, hogy a meteorok lennének felelõsek bármely jelentõsebb földi képzõdmény létrejöttéért. Szinte hihetetlen, hogy még a huszadik században is akadtak geológusok, akik szerint a híres arizonai Meteor-kráter elnevezése téves, mert a kráter vulkáni eredetû! A vitát végül azok az ûrszondák segítettek eldönteni, amelyek bebizonyították, hogy a Hold és a Naprendszer több kisebb bolygójának felszínét évmilliók óta formálják kozmikus bombázások.

Ahogy megindult a keresés, és különösen az új technológiának, a Föld körüli pályára bocsátott kameráknak köszönhetõen, a geológusok mindenfelé egyre több becsapódási krátert találtak. Hogy miért nem voltak sokkal gyakoribbak, arra könnyû volt választ adni: a legrégebbieket már rég elkoptatta az idõjárás; némelyikük pedig olyan óriási volt, hogy a Földrõl vagy a levegõbõl nem is lehetett látni õket, a nagyságrendjük csak az ûrbõl volt megítélhetõ.

Mindez ugyan rendkívül izgalmas volt a geológusok számára, ám túl messze esett a hétköznapi élettõl ahhoz, hogy közérdeklõdést keltsen. Egyszer azután – hála a Nobel-díjra jelölt Luis Alvareznek és fiának, Walternak – a meteoritika altudománya egyik pillanatról a másikra fölkerült a lapok címoldalára.

A dinoszauruszok – legalábbis csillagászati idõvel mérve – hirtelen kipusztulása több mint százmillió éves földi uralmuk után mindig is egyike volt a nagy rejtélyeknek. Sokféle magyarázat született, amelyek közül néhány egészen valószerû, néhány azonban egyenesen nevetséges volt. A legegyszerûbb és leginkább magától értetõdõ magyarázat a bolygó klímaviszonyainak megváltozásával érvelt, s egyúttal inspirációul szolgált egy mûalkotáshoz is, mégpedig a briliáns “Tavaszi áldozat” jelenethez Walt Disney mestermûvében, a Fantasia-ban.

E magyarázat azonban nem igazán volt kielégítõ, ugyanis több kérdést vetett föl, mint amennyit megoldott. Ha meg is változott a klíma, mi volt e változás oka? Annyira sok elmélet vált ismertté, s közülük olyan kevés volt meggyõzõ, hogy a tudósok kezdtek másfelé tapogatózni.

1980-ban Luis és Walter Alvarez a geológiai nyomok kutatása közben bejelentették, hogy megtalálták az õsi rejtély kulcsát. Egy vékony sziklarétegben, amely kréta-és harmadkori kõzeteket választott el egymástól, megtalálták egy globális katasztrófa bizonyítékait.

A sárkánygyíkokat megölték, s elõkerült a gyilkos fegyver is.

A HARMADIK TALÁLKOZÁS:

Mexikói-öböl, J. e. 65 000 000

Függõlegesen csapódott be, tíz kilométer széles lyukat ütve az atmoszférán, s akkora hõt gerjesztett, hogy maga a levegõ is égni kezdett. Ahogy földet ért, a megolvadt szikla hegy magasságú hullámokban terjedt a szélrózsa minden irányába; mikor a tüzes láva végül megfagyott, kétszáz kilométer átmérõjû krátert hagyott maga után.

Ez azonban csupán a nyitánya volt a katasztrófának; az igazi tragédia még csak most kezdõdött.

A levegõbõl nitrogénoxid-esõ hullott, s a tengert savvá változtatta. A pillantok alatt elhamvadt erdõk füstje koromfelhõk formájában elsötétítette az eget; a Nap hónapokig elõ sem bukkant. A hõmérséklet bolygószerte radikálisan csökkent, elpusztítva azoknak az állatoknak és növényeknek a többségét is, amelyek a kezdeti kataklizmát túlélték. Bár bizonyos fajok még évezredekig fennmaradtak, az óriáshüllõk uralmának örökre vége szakadt.

Az esemény évmilliókkal visszaállította az evolúció óráját; megindult a visszaszámlálás az emberig.

Idõpont: megközelítõleg 65 000 000 évvel a Jelen elõtt.

4

HALÁLOS ÍTÉLET

“Ha csak egy pillanatra is léteznék egy értelem, amely képes lenne felfogni a természetet megelevenítõ valamennyi erõt… egy értelem, amely kellõképpen hatalmas ahhoz, hogy mindezen ismereteket elemzés alá vesse… a Világegyetem leghatalmasabb testeinek mozgását ugyanabban a képletben ragadná meg, mint a legkisebb atomét; számára semmi sem volna bizonytalan, s a jövõ, akár a múlt, olybá tûnne csak elõtte, mint a jelen.”

Pierre Simon de Laplace, 1814

Robert Singhnek nem sok türelme volt a filozófia csalafintaságaihoz, de amikor csillagászat-tankönyve lapjain elõször olvasta a nagy francia matematikus szavait, valami rémülethez egészen közeli érzés fogta el. Akármilyen valószínûtlennek is tûnt egy ilyen “kellõképpen hatalmas” értelem létezése, már ennek puszta gondolata is megrémítette. A “szabad akarat”, amelyhez annyira ragaszkodott, puszta illúzió lenne csupán, hiszen minden cselekedete, legalábbis elvben, elõre kiszámítható?

Singh jócskán megkönnyebbült, amikor megtudta, hogy a lidércnyomásos laplace-i világképet a huszadik század utolsó évtizedeiben végleg szétoszlatta a káosz-elmélet megjelenése. Ekkor ismerték föl, hogy egyetlen atom jövõje sem határozható meg abszolút pontossággal, a világegyetemérõl nem is beszélve. Ehhez arra lenne szükség, hogy kezdeti helyzetét és sebességét végtelen pontossággal ismerjük. A legkisebb hiba a milliomodik vagy a milliárdodik, vagy akár a centilliomodik helyi értékben végül fölhalmozódna, s megszüntetne minden hasonlatosságot elmélet és valóság között.

Egyes események azonban abszolút bizonyossággal elõre megjósolhatók voltak, s emberi mértékkel mérve viszonylag hosszú idõre. Ennek egyik klasszikus példája a bolygók mozgása a Nap és egymás gravitációs mezejében. Laplace, ha épp nem Napóleonnal merült filozófiai csevegésbe, többnyire e kérdésnek szentelte tehetségét. Jóllehet a Naprendszer hosszú távú stabilitására nem volt garancia, a bolygók jövõbeni helyzete mégis tízezer évekre elõre kiszámítható, meglehetõsen szûk hibahatárokon belül.

A Káli jövõjét csupán néhány hónapra elõre kellett meghatározni, a megengedhetõ hiba pedig azonos volt a Föld átmérõjével. Most, hogy az aszteroidán fölállított rádió-irányadó lehetõvé tette az égitest röppályájának kellõen pontos kiszámítását, egy csapásra megszûnt minden bizonytalanság – s ezzel minden remény…

Nem mintha Singh túlzott reményeket táplált volna magában. Az infravörös sugárnyaláb-üzenet, amely hamarosan megérkezett a Holdon lévõ közvetítõ állomásról, s amelyet David azonnal tolmácsolt a kapitánynak, pontosan azt tartalmazta, amit Singh várt.

“Az ÛRVÉDELEM számítógépei jelentik, hogy a Káli – plusz-mínusz húsz perc pontossággal – 241 nap, tizenhárom óra és öt perc múlva becsapódik a Földbe. A becsapódás pontos helyének meghatározása folyamatban van. Legvalószínûbb a Csendes-óceán térsége.”

A Káli tehát az óceánban végzi… Ez persze a legkisebb mértékben sem csökkenti a becsapódást követõ globális katasztrófát. Talán még fokozhatja is a kilométer magas hullámokkal, amelyek majd végigsöprik a szárazföldet, egészen a Himalája lábáig…

– Az üzenetet vettem – válaszolt David. – Itt jön egy másik.

– Tudom.

Nem lehetett több egy percnél, de örökkévalóságnak tûnt.

“Az ÛRVÉDELEM Földi Irányító Központ a Goliath-nak. Az ATLASZ mûvelet azonnali megkezdésére az engedélyt megadom.”

5

AZ ATLASZ

A mitológiai Atlasz feladata az volt, hogy ne engedje az Eget a Földre roskadni. A Goliath által szállított ATLASZ hajtómûegység feladata azonban ennél lényegesen egyszerûbb volt. Az égnek pusztán egy apró részét kellett megtartania.

Az ATLASZ, amelyet a Deimos-on, a Mars külsõ szatellitáján állítottak össze, alig volt több, mint néhány rakétahajtómû és néhány, összesen mintegy kétszázezer tonna folyékony hidrogént tartalmazó üzemanyagtartály együttese. Bár a fúziós hajtómû kevesebb tolóerõt tudott kifejteni, mint az a primitív rakéta, amely Jurij Gagarint az ûrbe juttatta, de nemcsak percekig volt képes mûködni, hanem akár hetekig is. Hatása egy akkora égitestre, mint a Káli, még így is csaknem elhanyagolható volt – csupán néhány centiméteres másodpercenkénti sebességváltozás. Ennek azonban minden emberi számítás szerint elegendõnek kellett lennie.

Nagy kár, hogy azok az emberek, akik az életüket tették föl az ATLASZ Program megvalósítására vagy épp megakadályozására, soha nem láthatták erõfeszítéseik eredményét.

6

A SZENÁTOR

George Ledstone szenátornak (Független, Ny. Amerika) közismert különcségei mellett volt egy titkos gyöngéje is, amelyet azonban alkalmanként vidáman bevallott. Mindig vaskos szarukeretes (és orvosilag teljességgel fölösleges) szemüveget viselt, ez ugyanis megfélemlítõ hatást gyakorolt az olyan tanúkra, akik megítélése szerint nem tanúsítottak megfelelõ együttmûködési szándékot – jó részük ugyanis az azonnali lézeres szemsebészet korában még sohasem látott ilyen furfangos szerkezetet.

Mindenki által jól ismert “titkos gyöngéje” az olimpiai céllövészet volt, amelyet egy elhagyott rakétasiló falai között fölszerelt céllövöldében gyakorolt a Mount Cheyenne közelében. A Föld globális demilitarizálása óta az ilyenfajta tevékenységet nem nézték jó szemmel, sõt gyakran kifejezetten akadályozták.

A Szenátor egyetértett a huszadik század szörnyû tömeggyilkosságai után hozott ENSZ-határozattal, amely megtiltotta, hogy bármely állam vagy egyén rendelkezzék olyan fegyverrel, amely a célba vett személyen kívül másra is veszélyt jelenthet. Ugyanakkor rosszallóan fintorgott, amikor csak meghallotta a Világvédõk híres jelmondatát: “A fegyver a tehetetlen ember mankója.”

– Hát ez rám aligha igaz – nyilatkozta számtalan interjúja egyikében. (Imádták a sajtó emberei.) – Két gyerekem van, és ha a törvény megengedné, lenne akár egy tucat is. Nem szégyellem bevallani, hogy csodálom a szép lõfegyvereket – némelyikük kész mûalkotás. Amikor az ember ujjával finoman meghúzza a ravaszt és látja, hogy eltalálta a céltábla közepét – nos, annál nincs nagyszerûbb érzés. És ha igaz, hogy a céllövészet szexpótlék, akkor én elégedett ûzöm mind a kettõt.

A szenátor ezzel együtt húzott egy határt – és ez a határ a vadászat volt.

– Akkor, amikor nem volt más mód a hús elõteremtésére, a vadászat megbocsátható volt – na de védtelen állatokat ölni merõ szórakozásból, az már igazán fölháborító! Egyszer én is megtettem, még gyerekkoromban. Egy mókus – szerencsére nem védett faj – fölbukkant a házunk mögött a füvön, és én nem tudtam ellenállni a kísértésnek… Apám alaposan elnáspángolt, de fölöslegesen. Sosem fogom elfelejteni, hogy milyen csúnya munkát végzett a golyóm.

Ledstone szenátor eredetisége minden kétségen kívül állt; sõt, ami azt illeti, egyenesen családi vonásnak tûnt. Nagyanyja a rettegett Beverly Hills-i Milícia ezredese volt, akiknek örökös csatározása a Los Angeles-i Irregulárisokkal számtalan pszichodrámát ihletett minden médiumban, az ódivatú balettõl a memochipig. Nagyapja pedig a huszonegyedik század egyik leghírhedtebb csempésze volt. Egyes becslések szerint “Füstös” Ledstone lelkén – mielõtt a Medicops Canadien-nel folytatott tûzpárbajban kilehelte (épp egy kilotonna dohányt próbált zseniális módon fölcsempészni a Niagara vízesésen) – legalább húszmillió ember halála száradt…

Ledstone nem igazán bánta a nagypapa örökségét, akinek kalandos kimúlása a földi világból végül is az Amerikai Egyesült Államok egyik legostobább (és egyben legcsúfabb kudarcba fulladó) Tilalmának hatálytalanítását eredményezte. Az öreg Ledstone nagypapa úgy tartotta, hogy minden felelõs gondolkodású felnõttnek joga van tetszése szerinti úton öngyilkosságot elkövetni, legyen az alkohol, kokain vagy éppen dohány, mindaddig, amíg ezzel ártatlan járókelõk épségét és életét nem veszélyezteti. A nagypapa mindenesetre szent életû öregember volt a reklámvilág nagymoguljaihoz képest, akik az emberi faj jelentõs részét sikeresen és véglegesen rászoktatták a halálos szerekre, míg végül már jól fizetett ügyvédeik sem tudták kihozni õket a börtönbõl…

Az Amerikai Államok Közössége még mindig Washingtonban tartotta Általános Gyûléseit, olyan környezetben, amely látogatók egész generációi számára lettek volna ismerõsek – bár a huszadik századi látogatót bizonyára meglepte volna a címek és a megszólítások bonyolult rendszere. Sok bizottság és albizottság ennek ellenére megõrizte eredeti nevét – a bürokrácia legtöbb problémája örök életû.

Ledstone szenátor az AÁK Költségvetési Bizottságának Fõtitkáraként találkozott elõször az ÛRVÉDELMI Program 2. Fázisának tervezetével, amely mélységesen fölháborította. Igaz, a globális gazdaság jó erõben volt; a kommunizmus és a kapitalizmus összeomlása óta – a két esemény olyan régen történt, hogy emlékük mára szinte egybefolyt – a Világbank matematikusai a Káosz-elmélet alkalmazásával sikeresen megszakították a fellendülések és válságok körforgását, s mindeddig sikeresen elhárították a borúlátóbb közgazdászok által megjósolt Nagy Utolsó Válságot is. Mindazonáltal a szenátor maga is azon az állásponton volt, hogy a pénzt – úgymond – “szárazföldön” kell elkölteni, mégpedig olyan programokra, mint például a Szuperföldrengésben elpusztult Kalifornia újjáépítése.

Miután Ledstone kétszer is megvétózta az ÛRVÉDELMI Program 2. szakaszát, sokan úgy gondolták, hogy nincs ember a Föld hátán, aki a szenátort jobb belátásra bírhatná. A marsbéliek felbukkanására azonban senki sem számított.

7

A TUDÓS

A Vörös Bolygó egyre kevésbé volt vörös, bár eleven zöld növényi takaróval való beborításának folyamata még éppen csak elkezdõdött. A telepesek, akik gyûlölték ezt a szót, s már kezdték magukat “mi, marsiak”-ként emlegetni, minden figyelmüket a túlélés kérdéseinek szentelték, így a mûvészetekre és a tudományokra csak kevés energiájuk maradt. A géniusz fénylõ szikrái azonban ott pattannak ki, ahol éppen akarnak, s az évszázad legnagyobb elméleti fizikusa végül Port Lowell üvegkupolái alatt pillantotta meg a napvilágot.

Carlos Mendoza – akárcsak Einstein, akihez nemegyszer hasonlították – kiváló zenész volt. A Marson egyedül neki volt szaxofonja, maga pedig elsõrendû elõadómûvésze volt az õsi hangszernek. Ugyancsak hasonlított Einsteinre szellemes öniróniájában. Mikor a gravitációs hullámra vonatkozó jóslatai drámai módon beigazolódtak, a hírhez csak annyit fûzött hozzá: “Azt hiszem, ez egyelõre kiiktatja a Nagy Bumm elméletet – hacsak szerdáig közbe nem jön valami.”

Carlos a Marson is átvehette volna a Nobel-díjat, s mindenki ezt is várta. Õ azonban kedvelte a meglepetéseket és tréfákat, így hát személyesen jelent meg Stockholmban, akár valami csúcstechnológiával fölvértezett páncélos lovag. Egy olyan, önálló hajtómûvel rendelkezõ külvázat viselt, amelyet eredetileg a kétoldali végtagbénulásban szenvedõk számára dolgoztak ki. E technikai eszköz segítségével csaknem korlátozás nélkül képes volt tevékenykedni abban a földi környezetben is, amely egyébként néhány pillanat alatt végzett volna vele.

Ahogyan az lenni szokott, az ünnepségek végeztével Carlost társadalmi és tudományos posztokra való meghívások ezrei bombázták. A meghívások közül csak néhányat tudott elfogadni; ezek egyike az AÁK Költségvetési Bizottsága elé citálta, ahol szintén sikerült feledhetetlen benyomást keltenie:

Ledstone szenátor: Mendoza professzor, hallott már Csibi Csibérõl?

Mendoza professzor: Attól tartok, Fõtitkár úr, még nem volt szerencsém.

Ledstone szenátor: Nos, Csibi Csibe^1 mesebeli figura volt, aki körbe-körbe rohangászott, s közben azt kiáltozta, hogy “Égszakadás, földindulás, fejemen egy koppanás!” Néha a maga egyes kollégái jutnak róla eszembe. Örömre szolgálna, ha kifejtené nézeteit az ÛRVÉDELMI Programról – azt hiszem, tudja, mire gondolok.

Mendoza professzor: Valóban, Fõtitkár úr. Olyan világon élek, amely még ma is ezernyi meteorbecsapódás sebhelyét viseli. Ezek közül nem egy a több száz kilométeres átmérõt is eléri. A hasonló kráterek egykor ugyanilyen gyakoriak voltak a Földön is, csakhogy az esõ és a szél – melyekkel a mi bolygónk, tömérdek fáradozásunk ellenére, egyelõre még nem büszkélkedhet – réges-rég elkoptatta õket. Önöknek is van azonban egy érintetlen eredeti példányuk, mégpedig Arizonában.

Ledstone szenátor: Tudom, tudom. Az ÛRVÉDELEM emberei is folyton a Meteor Kráterre mutogatnak. Mit gondol, mennyire kell komolyan vennünk õket?

Mendoza professzor: A lehetõ legnagyobb mértékben, Fõtitkár úr. Elõbb-utóbb újabb becsapódásra kell számítanunk. Ez ugyan nem az én területem, de szívesen utánanézek a statisztikáknak.

Ledstone szenátor: Nyakig vagyok a statisztikákban, az ön megfontolt állásfoglalására azonban számítok. Külön köszönöm, hogy elfogadta a meghívásunkat, és hajlandó volt késedelem nélkül megjelenni elõttünk, különösen minthogy néhány óra múlva Windsor Elnök úrral fog találkozni.

Mendoza professzor: Köszönöm, Fõtitkár úr.

Ledstone szenátort lenyûgözte, sõt elbûvölte a fiatal tudós, azonban korántsem gyõzte meg. Ami végül is véleményének megváltoztatására késztette, az mindenféle logikától távol állt. Carlos Mendoza ugyanis sohasem jutott be a Buckingham palotába. Útban London felé furcsa baleset áldozatául esett – külvázának váratlan meghibásodása végzett vele.

Ledstone azonnal visszakozott az ÛRVÉDELMI Programot ellenzõ pozícióból, s a következõ kutatási fázis anyagi támogatása mellett szavazott. Idõs korában egyszer megjegyezte egy segítõjének: “Azt mondják, hamarosan kiemelhetjük Mendoza agyát a folyékony nitrogénbõl, s akár beszélhetünk is vele egy számítógépes interface-n keresztül. Kíváncsi vagyok, vajon mi mindenen gondolkodott ennyi hosszú éven keresztül…”

II

8

VÉLETLEN ÉS SZÜKSÉGSZERÛSÉG

Történetünk évszázadok óta szájról szájra száll Irak bazárjaiban, s lényegében rendkívül szomorú. Ne nevessenek hát.

Abdul Hasszán híres szõnyegszövõ mester volt a Nagy Kalifa uralkodása idején; ügyességét maga a Kalifa is nagyra becsülte. Egy nap azonban, amint épp áruit mutatta be az Udvarban, szörnyûséges tragédia történt.

Mikor mélyen meghajolt a hatalmas Harun-al-Rasid elõtt, Abdul elszellentette magát.

Azon az éjszakán a szõnyegszövõ bezárta a boltot, legértékesebb áruit fölmálházta egyetlen tevére, s távozott Bagdadból. Nevet változtatott (de foglalkozást nem), s hosszú éveken át vándorolt Szíria, Perzsia és Irak tájain. Jól ment ugyan a dolga, szívében mégis folyton szeretett szülõvárosa után epekedett.

Vénember volt, mire úgy gondolta, hogy már biztosan mindenki elfeledte a szégyenletes eseményt, s biztonságban hazatérhet. Alkonyodott, mire Bagdad minaretjei föltûntek a láthatáron, így hát úgy döntött, hogy szállást keres egy kényelmes fogadóban, s csak reggel lép be újra a városba.

A fogadós bõbeszédû, barátságos ember volt, Abdul pedig örömmel faggatta mindarról, ami hosszú távolléte alatt történt. Épp együtt nevettek az egyik udvari botrányon, amikor Abdul – mintegy mellesleg – megkérdezte:

– Mikor is volt ez?

A fogadós elgondolkozott egy pillanatra, majd tanácstalanul megvakarta a feje búbját.

– Hát pontosan nem tudnám megmondani, de úgy öt évvel azután, hogy Abdul Hasszán elfingotta magát a Kalifa elõtt.

Így hát a szõnyegszövõ végül sohasem tért vissza Bagdadba

A látszólag legjelentéktelenebb események is képesek örökre megváltoztatni az ember életét, s gyakran még utólag sem könnyû eldönteni, hogy a változás jót hozott vagy rosszat. Ki tudja? Lehet, hogy Abdul életét köszönheti önkéntelen mutatványának. Ha Bagdadban maradt volna, talán bérgyilkosok áldozatául esett volna, vagy ami még rosszabb, elveszíthette volna a Kalifa jóindulatát, s akár az uralkodó mesterhóhérai kezén is végezhette volna.

Mikor a huszonöt éves Robert Singh ûrhajóskadét megkezdte utolsó szemeszterét az Aristarchus Ûrtechnológiai Intézetben, vagy ahogyan akkoriban emlegették, az AriTech-ben, csak nevetett volna, ha valaki azt jósolja, hogy hamarosan olimpiai sportoló lesz belõle. Singh – mint minden Hold-lakó, aki nyitva akarta hagyni a Földre való visszatérés lehetõségét – szinte vallásos buzgalommal végezte magas-gravitációs gyakorlatait az AriTech centrifugájában. Bár a gyakorlatok önmagukban elég unalmasak voltak, az idõ nem veszett egészen kárba; Singh akár edzés közben is be tudott kapcsolódni tanulmányi programjaiba.

Azután egy napon a mérnöki kar dékánja magához rendelte irodájába, ami bármely végzõs hallgatóból enyhébb rémületet váltott ki. Singh viszonylag jó kedvében találta a dékánt, így hamarosan maga is megnyugodott.

– Singh úr, tanulmányi eredményei kielégítõek, még ha nem is kiválóak. De nem errõl akarok önnel beszélni. Nem biztos, hogy tud róla, de az egészségügyi feljegyzések szerint kivételesen jó tömeg-energia aránnyal rendelkezik. Szeretnénk, ha megkezdené az edzéseket a következõ Olimpiára.

Singhet meglepte az ajánlat, de nem igazán érezte kitüntetve magát. Elsõ gondolata az volt, hogy honnan vegyen idõt az edzésekre? De rögtön ezután egy másik gondolat villant az agyába: tanulmányi eredményének kisebb hiányosságai felett könnyebben szemet hunynak, ha megfelelõ atlétikai teljesítménnyel tudja ellensúlyozni õket. Ennek az eljárásnak õsi, megbecsült hagyományai voltak.

– Köszönöm, uram, igazán megtisztel. Akkor most be kell költöznöm az Astrodome-ba, igaz?

A mintegy három kilométer átmérõjû tetõ egy kráter fölött feszült a Fennsík keleti fala közelében, magába zárva a Hold legnagyobb összefüggõ légterét. Éppen emiatt volt rendkívül népszerû az emberi energiával hajtott repülõ szerkezetek körében. Az utóbbi néhány évben már többször szó esett arról, hogy ezt a sportágat is olimpiai számmá lehetne tenni, de a Bolygóközi Olimpiai Bizottság nem tudott megállapodni abban, hogy a versenyzõk szárnyakat vagy propellereket használjanak-e. Sing megelégedett volna bármelyikkel, s már mindkettõt ki is próbálta – igaz, csak futólag, egyik astrodome-i látogatása során.

– Nem repülni fog, Singh úr. Futni fog. Nyílt Hold-terepen. Valószínûleg át a Sinus Iridiumon.

Freyda Carroll még csak néhány hete volt a Holdon, de ahogy az ismeretlen környezet újdonsága megkopott, már jobban örült volna, ha újra a Földön lehet.

Elõször is, nem tudott hozzászokni az egyhatod gravitációhoz. Egyes látogatók sosem szoktak hozzá. Vagy úgy ugrándoztak, mint a kenguruk, és bár állandóan beverték a fejüket a plafonba, elõre alig haladtak valamit, vagy óvatosan és csigalassúsággal suhantak elõre, s minden lépés után megpihentek, hogy megtervezzék a következõt. Nem csoda, hogy a helybéliek “földigilisztáknak” csúfolták õket.

Freydának geológus hallgatóként is csalódást okozott a Hold. Nem mintha nem nyújtott volna elég geológiai – vagy inkább szelenológiai – kutatási anyagot akár száz életre is; az igazán érdekes dolgokat azonban szinte lehetetlen volt megközelíteni. Nem lehetett csak úgy útnak indulni egy kalapáccsal és egy zseb-tömegspektroszkóppal, mint a Földön; ûrruhát kellett ölteni (amit Freyda igazán gyûlölt), vagy holdautóban kellett gubbasztani és távirányítású robotkarokkal venni mintákat, ami majdnem ugyanolyan rossz volt.

Freyda remélte, hogy az AriTech végtelen föld alatti csatornái és létesítményei szolgálnak legalább néhány száz méternyi Hold-kõzet keresztmetszettel, de ebben sem volt szerencséje. A nagy hatóerejû lézerek, amelyekkel az építkezés föld- (pontosabban hold-) munkáit végezték, reménytelenül összeolvasztották a regolitot – a Hold évmilliók óta meteor szaggatta felszíni rétegeit – az alapkõzettel, s az eredmény kiábrándító, jellegtelen, tükörsima felület volt. Nem csoda, hogy könnyen el lehetett tévedni a csatornák és folyosók unalmas labirintusában. Figyelmeztetõ táblák ezrei vették el Freyda kedvét attól a fajta tudományos bóklászástól, amit annyira élvezett a Földön:

SZIGORÚAN TILOS A BELÉPÉS!

CSAK 2. OSZTÁLYÚ ROBOTOK!

JAVÍTÁS MIATT ZÁRVA

VIGYÁZAT! SZENNYEZETT LEVEGÕ

LÉGZÕKÉSZÜLÉK HASZNÁLATA KÖTELEZÕ

Annak rendje és módja szerint el is tévedt. Kinyitotta az ajtót, amely a fölirat ígérete szerint a 3. SZÁMÚ FÕALAGSOR-ba vezetett, s óvatosan – de nem elég óvatosan – átlendült rajta.

Csaknem ugyanebben a pillanatban nagyméretû, sebesen mozgó tárgy ütõdött a testének, s épp hogy csak kilépett, máris pörögve a széles folyosó egyik oldalfalának vágódott. Egy pillanatra teljesen elvesztette tájékozódó képességét, s több másodpercbe telt, míg végül föltápászkodott, és ellenõrizni tudta, hogy megsérült-e.

Úgy tûnt, semmije sem tört el, de érezte, hogy bal oldalán sajgó zúzódást fog találni. Azután inkább bosszúsan, mint rémülten körülnézett, hogy megállapítsa a balesetet okozó repülõ tárgy mibenlétét.

Eddigre a lény, amely mintha valami õsi képregénybõl lépett volna elõ, lassan megindult Freyda felé. Nyilvánvalóan emberi lény volt, s testét csillogó, ezüstszínû öltözet borította, amely leginkább egy balett-táncos testhez simuló trikóruhájához hasonlított. Az öltözet viselõjének arcát aránytalanul nagy, buborékszerû sisak takarta el. Freyda csak saját eltorzult képmását látta tükrözõdni a sisak csillogó felületén.

Magyarázatra vagy bocsánatkérés-félére várt, bár ami azt illeti, maga is lehetett volna körültekintõbb. Ahogy az ismeretlen alak bocsánatkérõen kitárt karokkal közeledett felé, elfojtott és alig érthetõ férfihangot hallott a sisak mögül:

– Nagyon sajnálom. Remélem, nem esett semmi baja. Álmomban sem gondoltam volna, hogy itt emberek járnak.

Freyda megpróbált bepillantani a sisak mögé, de az tökéletesen elrejtette viselõje arcát.

– Semmi bajom… azt hiszem.

Az ûrruhából (mert mi más lehetett volna, még ha semmi hasonlót nem is látott soha életében) kiszûrõdõ hangot Freyda meglehetõsen vonzónak és kellõképpen meghunyászkodónak találta, így bosszúsága hamarosan elpárolgott.

X úr eddigre olyan közel lépett hozzá, hogy ruhájuk csaknem összeért. Freyda határozottan úgy érezte, hogy alapos megfigyelés tárgyát képezi. Ezt különösen azért tartotta igazságtalanságnak, mert míg az ismeretlen jól láthatta õt, neki szinte fogalma sem volt arról, hogy a másik milyen lehet. Hirtelen ráeszmélt, hogy mennyire szeretné tudni…

Néhány órával késõbb az AriTech étkezdéjében Freyda nem csalódott. Bob Singh még mindig zavarban volt a baleset miatt, jóllehet nem egészen a várható okok miatt. Amint Freyda biztosította, hogy valószínûleg már nem fog meghalni, Bob átváltott egy olyan témára, amely láthatóan sokkal jobban érdekelte.

– Egyelõre csak kísérletezzünk az ûrruhával – mondta –, az életfontosságú rendszereket teszteljük, most még csak zárt térben, a biztonság miatt. Jövõ héten, ha minden jól megy, kipróbáljuk a szabadban is. De sajnos, vannak még gondok a biztonsággal… A Clavius minden bizonnyal csatlakozik a csapathoz, a Ciolkovszkij a Túloldalon ugyanezt fontolgatja. A MIT, a CalTech és a Gagarin szintúgy, de õket senki sem veszi komolyan. Nincs meg a fölkészültségük – és hogy is tudnának rendesen edzeni földi körülmények között?

Freydát szinte egyáltalán nem villanyozta föl az atlétika, most azonban rohamosan érdeklõdni kezdett a téma – de leginkább Robert Singh – iránt.

– Attól tartanak, hogy valaki ellopja az ötletüket?

– Pontosan. És ha tényleg olyan jól mûködik, mint ahogyan reméljük, akkor forradalmi változásoknak nézünk elébe az ÛKT-öltözetek területén, legalábbis ami a rövid távú küldetéseket illeti. Szeretnénk, ha a dicsõség az AriTech-é lenne. Több mint száz év után az ûrruhák még mindig otrombák és kényelmetlenek. Ismeri a régi viccet: “Még a ravatalon sem viselném szívesen.”

A vicc valóban régi volt, de Freyda azért udvariasan mosolygott. Azután ismét elkomolyodott, és mélyen új barátja szemébe nézett.

– Remélem – mondta –, nem fog fölöslegesen kockáztatni.

Ebben a pillanatban Freyda Carroll rádöbbent, hogy – életében még csak másodszor vagy harmadszor – ismét beleszeretett valakibe.

A mérnöki kar dékánját, akit amúgy is lehangolt a hír, hogy a MIT-re küldött kémjét ünnepélyes külsõségek között éppen beledobták a Charles-folyóba, nem túlzottan lelkesítette Robert Singh új szobatársa.

– Meglátják, ha rajtam múlik, Carroll kisasszonyt vagy három nappal a verseny elõtt terepgyakorlatra küldik – fenyegetõzött.

Azután némi gondolkodás után rájött, hogy az atléta teljesítményét a lelki tényezõk legalább annyira befolyásolják, mint a fizikaiak.

Freydát végül is nem tiltották el Singh mellõl a maraton elõtt.

9

A SZIVÁRVÁNYOK ÖBLE

A Szivárványok Öblének kecses íve egyik legszebb alakzata volt a holdbéli tájnak. A háromszáz kilométer átmérõjû katlan egy tipikus kráter megmaradt fele volt, amelynek északi falát három milliárd évvel korábban csaknem nyom nélkül elmosta egy, az Esõk Tengerébõl kiinduló lávafolyam. A maradék félkör, amelyet a láva nem tudott elpusztítani, nyugati végén a kilométeres magasságú Heraclides elõhegységgel zárult, amely bizonyos idõközönként csodálatos, alig néhány percig tartó látvánnyal kápráztatta el a megfigyelõt. Amikor a tíznapos Hold már csaknem egészen megtelt, a hajnalt a Heraclides elõhegység csúcsai üdvözölték, s a csúcsok hosszan elnyúló árnya – még a kisebb földi teleszkópok számára is kivehetõen – tüneményes leányarc alakját öltötte, messze, nyugat felé zuhogó hajkoszorúval. Azután, ahogyan a Nap magasabbra hágott az égbolton, az árnyak mintázata lassan megváltozott, s a Holdbéli Hölgy varázslata hamarosan semmivé foszlott.

Most azonban nem volt fönn a Nap, és az elsõ holdbéli maraton versenyzõi már gyülekezni kezdtek a hegyek lábánál. Helyi idõ szerint pontosan éjfél volt. A meghízott Föld valahol félúton csüngött a déli égen, elektromos-kék sugárzással árasztva el a tájat. Fénye ötvenszer erõsebb volt annál a fénynél, amelyet a legfényesebb Hold valaha is a Földre bocsátott, s miatta láthatatlanná váltak a csillagok; még az alapos megfigyelõ szemében is csak az alacsonyan álló Jupiter tûnt föl néha a nyugati égbolt szegélyén.

Robert Singh sosem szerepelt még nyilvánosság elõtt, de még az a gondolat sem izgatta föl különösebben, hogy ebben a pillanatban három világ és tucatnyi szatellita lakói figyelték árgus szemekkel. Ahogy pontosan huszonnégy órával ezelõtt kifejtette Freydának az ágyban, tökéletesen bízott fölszerelésében.

– Ami azt illeti, engem már meg is gyõztél – válaszolta Freyda álmos szemekkel.

– Köszönöm. De megígértem a dékánnak, hogy ez lesz az utolsó a verseny elõtt.

– Csak nem?! Viccelsz.

– Nem egészen… Mondjuk úgy, hogy kimondatlan egyezség volt…

Freyda hirtelen elkomorodott.

– Persze hogy szeretném, ha gyõznél – mondta –, de aggaszt, hogy esetleg elromolhat valami… Nem hiszem, hogy volt elég idõtök rendesen végig csinálni a teszteket.

Freydának ebben tökéletesen igaza volt, Singh azonban nem akarta fölöslegesen nyugtalanítani azzal, hogy ezt be is vallja. S ha meg is hibásodik a rendszer, amire mindig van esély, függetlenül attól, hogy mennyi idõt töltöttek elõzetes teszteléssel, még akkor sincs valódi veszély. Holdkompok kisebb hadserege fogja kísérni – holdjármûvek a sajtó emberivel, holddzsippek szurkolókkal és edzõkkel, és ami a legfontosabb: a rekompressziós kamrával fölszerelt mentõosztag jármûve sosem marad le néhány száz méternél messzebb a versenyzõktõl.

Miközben az AriTech kis holdbuszában magára öltötte ûrfölszerelését, Singh azon gondolkodott, vajon melyik versenyzõt kell majd elõször megmenteni. Legtöbbjük néhány órával ezelõtt találkozott a többiekkel elõször, s épp csak arra volt idejük, hogy kölcsönösen elhalmozzák egymást a megszokott, õszintétlen jókívánságokkal. Eredetileg tizenegyen neveztek, négyen azonban máris visszaléptek. Csak az AriTech, a Gagarin, a Clavius, a Ciolkovszkij, a Goddard, a CalTech és a MIT maradt versenyben. A MIT eddig ismeretlen, Robert Steel nevû, tagbaszakadt versenyzõje még nem érkezett meg, s tíz perce volt hátra, hogy elkerülje a versenybõl való kizárást. A késés persze lehetett a verseny megzavarását célzó tudatos taktikai lépés is, vagy éppen arra is játszhattak, hogy elkerüljék ûrfelszerelésének túlságosan tüzetes megvizsgálását – nem mintha ez ebben az elõrehaladott szakaszban jelentett volna bármiféle elõnyt.

– Légzés? – kérdezte az edzõ, amint hermetikusan lezárta Singh sisakját.

– Rendben.

– Ne felejtsd el, hogy egyelõre nem dolgozol. A légzõkészülék szabályozóegysége tízszeresére tudja emelni az O_2-szintedet, ha szükséged van rá. Gyerünk a vákuumkamrába. Ellenõriznünk kell a mozgékonyságodat is…

– Befutott végre a MIT versenyzõje is – jelentette be a Bolygóközi Olimpiai Bizottság megfigyelõje a nyilvános kommunikációs csatornán. – A maraton tizenöt percen belül kezdetét veszi.

– Ellenõrizzék a rendszerek mûködését – sistergett Robert Singh fülébe az indítóbíró hangja.

– Rendben.

– Kettes?

– Kész vagyok.

– Hármas?

– Semmi gond.

A CalTech négyes számú versenyzõnõjétõl azonban nem jött válasz. Ehelyett nagyon lassan, szinte kelletlenül hátat fordított, és elsétált a startvonaltól.

“Már csak hatan vagyunk” – gondolta Singh, és egy röpke pillanatig együttérzésféle hatalmasodott el rajta. Micsoda balszerencse, a Földtõl idáig utazni és valami triviális mûszaki hiba miatt lemaradnia versenyrõl! Ott persze a megfelelõ tesztelés lehetetlen volt: a legnagyobb szimulátorok sem voltak elég nagyok a kísérletekhez. Itt elég volt kilépni a zsilipkamrából, hogy bárki igényeinek megfelelõ vákuumot találjon…

– Megkezdem a visszaszámlálást. Tíz, kilenc, nyolc…

E versenyszámot aligha lehetett megnyerni vagy elveszíteni rögtön a rajtvonalnál. Singh csak jóval a “zéró” elhangzása után indult el, óvatosan megbecsülve indulási szögét, mielõtt elrugaszkodott volna.

Mindehhez nem kevés matematika kellett. Az AriTech csaknem egy egész ezredmásodpercnyi számítógépidõt szentelt a problémának. A legfontosabb – de távolról sem egyetlen – tényezõ a Hold egyhatodnyi gravitációja volt, emellett azonban számba kellett venni az ûröltözet merevségét, az optimális oxigénfölvételt, a hõterhelést csakúgy, mint a fizikai kimerülést. Mindenekelõtt pedig el kellett dönteni az õsrégi vitát, amely a legelsõ emberi Holdra-szállás óta kísértett minden Hold-járót: mi a hatékonyabb, a szökdécselés vagy a távolugrás?

Nos, mindkettõ jól mûködött – de amivel most Sing megpróbálkozott, arra még nem volt példa. Eddig az ûrruhák esetlen és mozgást korlátozó alkotmányok voltak, ráadásul nehezek is, aminek következtében viselõjük csak jelentõs erõfeszítések árán tudott elindulni vagy éppen megállni. Ez az öltözet azonban más volt.

A versenyt megelõzõ, elkerülhetetlen sajtótájékozatók egyikén Robert Singh megpróbálta elmagyarázni ezeket az eltéréseket, anélkül persze, hogy szakmai titkokat árult volna el.

– Hogy mitõl ilyen könnyû? Nos, nem nappali használatra tervezték – hangzott válasza az elsõ kérdésre.

– Az miért számít?

– Mert éjjel nincs szükség a hõvisszaverõ rendszerre. A nap akár száz kilowattot is belepumpálhat az emberbe. Ezért rendezik a versenyt éjszaka.

– Értem. Ez lett volna a következõ kérdésem. De nem fog így fázni? Ha jól tudom, éjszaka a Holdon mínusz kétszáz fok is lehet.

Singh még ezt a kirívóan ostoba kérdést is meg tudta állni mosolygás nélkül.

– Az emberi test megtermeli a szükséges hõt magának, még a Holdon is – maraton közben meg még annál is többet.

– De tud egyáltalán futni így becsomagolva, mint egy múmia?

– Majd meglátják.

Singh a stúdió biztonságában elég magabiztos volt. Most azonban, hogy itt állt egyedül a kopár, ellenséges Hold-terepen, a kérdésben szereplõ múmia újra eszébe ötlött. Nem igazán így képzelte el a tökéletes útitársat.

Azzal a gondolattal vigasztalta magát, hogy a hasonlat úgyis sántít: testét nem múmiamód körbetekercselt anyag borította, hanem két, szorosan testhez simuló ruhadarab, egy aktív és egy passzív. A belsõ pamutréteget, amely bokától nyakig beborította, vékony porózus csövek finom szövedéke járta át, amelyek elvezették az izzadtságot és a fölösleges hõt. Efölött volt a rendkívül erõs, de hihetetlenül rugalmas, gumiszerû anyagból készült külsõ öltözet, amely hermetikusan záró gyûrûelemmel kapcsolódott a 180 fokos látómezõt biztosító, gömb alakú sisakhoz. Mikor Singh megkérdezte, hogy miért nem 360 fokos a látómezõ, a következõ tanácsot kapta:

– Jobban teszed, ha futás közben nem nézel hátra.

Eljött hát az igazság pillanata. Mindkét lábával egyszerre elrugaszkodva elszökkent a talajról, viszonylag alacsony szögben, szándékosan a lehetõ legkisebb erõfeszítéssel. Alig két másodperc múlva már el is érte röppályája csúcsát, s mintegy négy méteres magasságban a Hold felszíne felett közel vízszintes pályán suhant az ûrben. A Földön ez rekordot jelentett volna – ott a magasugrás világcsúcsa jó fél évszázaddal azelõtt megrekedt alig valamivel három méter alatt.

Egy pillanatra szinte megtorpant az idõ. Látta, ahogyan a hatalmas, ragyogó síkság kinyúlik egészen a távoli, töretlen horizontig. A jobb vállát súroló, egészen alacsony szögben beérkezõ Föld-fény azt a nem mindennapi benyomást keltette, mintha hó födné a Sinus Iridiumot. Az összes többi versenyzõ elõtte haladt, némelyikük emelkedõben, mások lassú zuhanásban lapos paraboláik leszálló ága mentén. Egyikük meglehetõsen kellemetlen landolásnak nézett elébe, ugyanis fejjel közelített a talaj felé. Neki legalább sikerült ezt a kínos kalkulációs hibát elkerülnie.

Singh lábbal ért talajt, kisebb porfelhõt kavarva. Hagyta, hogy a tehetetlenségi erõ hatására felsõteste kissé elõre lendüljön, s csak a megfelelõ szögben rugaszkodott el újra.

A Hold-futás titka abban áll, fedezte föl Singh az elsõ szökkenések után, hogy az ember nem ugrik túl magasra, így becsapódási szöge nem túl meredek ahhoz, hogy lendületének jelentõs részét meg tudja õrizni. Néhány percnyi kísérletezés után Singh megtalálta a megfelelõ kompromisszumot és egyenletes ritmusra állt be. Mekkora lehetett a sebessége? Ezt bizony nehéz volt megmondani ezen a jellegtelen terepen, mindenesetre jó félúton volt az elsõ egy kilométeres jelzéshez.

S ami fontosabb, már leelõzte az összes többi versenyzõt; jó százméteres hosszon senki sem volt mögötte. A tanács ellenére, hogy tartózkodjon a fölösleges forgolódástól, bõségesen volt ideje, hogy hátrapillantson a többiekre. Nem volt különösebben meglepve, amikor azt találta, hogy rajta kívül már csak hárman vannak versenyben.

– Kezdem egyedül érezni magam – mondta Singh. – Mi történt?

Ez a csatorna állítólag személyes kommunikációra volt fönntartva, de kétségei voltak azzal kapcsolatban, hogy nem hallgatják-e le. A többi csapat meg a sajtó valószínûleg folyamatosan figyelték.

– A Goddard embere lassú szivárgást észlelt. Maga hogy érzi magát?

– 7-es állapot.

A hallgatóknak nem kellett megfeszülniük a gondolkodásban, hogy kitalálják, ez mit jelent. Minden simán megy. A hetest szerencsés számnak tekintették, és Singh õszintén remélte, hogy ki is tart mellette a verseny végéig.

– Most hagytad el az elsõ kilométer-jelzést. Az eddig eltelt idõ négy perc tíz másodperc – mondta a hang a fülében. – A kettes ötven méterrel mögötted van, egyelõre tartja a távolságot.

Ennél jobb vagyok, gondolta Singh. Négy perc alatt még a Földön is akárki leküzd egy kilométert. De még csak most kezdek belejönni.

A második kilométernél egyenletes, kényelmes ritmust vett föl, és a második kilométert már kevesebb min négy perc alatt tette meg. Ha tartani tudná ezt a tempót – ami persze lehetetlen –, alig három óra alatt beérne a célba. Pontosan senki sem tudta, hogy mennyi idõbe telik az elsõ 42 kilométeres Hold-maraton teljesítése; az optimista becslések két órát jósoltak, a pesszimistábbak akár tízet is. Singh remélte, öt órán belül célba ér.

Az ûrruha egyelõre nagyszerûen megfelelt az elvárásoknak; nem korlátozta mozdulataiban, a légzõkészülék oxigénszabályozó egysége pedig pontosan követni tudta a tüdeje által állított követelményeket. Kezdte élvezni a futást. Nem pusztán versenyrõl volt szó; egészen új élmény volt ez az emberiség történetében, amely új látóhatárokat nyitott az atlétika elõtt, s talán más irányokban is.

Ötven perccel késõbb, úgy a tizedik kilométer körül megérkezett csapata gratulációja.

– Nagyszerûen haladsz. Egyébként van még egy kiesõ, a nõ a Ciolkolvszkij-tól.

– Mi történt vele?

– Majd késõbb elmondjuk. Ne aggódj, nincs semmi baja.

Singh megkockáztatta a találgatást. Egyszer, még edzésidõben legelején õ is majdnem rosszul lett az ûrruhában. A fölkavarodott gyomor nem kis gondot jelent ilyen körülmények között, akár halállal – méghozzá nem túl kellemes halállal – is járhat. Emlékezett a hideg és nyirkos érzésre, ami megelõzte a hirtelen jött hányingert, amit végül az oxigénadag növelésével és a termosztát fölcsavarásával le tudott küzdeni. Sosem jött rá, mi okozta a tüneteket, az idegesség vagy az edzés elõtt utoljára fogyasztott fûszerezetlen, magas energiatartalmú, mellékterméket szinte nem tartalmazó étel – kevés ûröltözetet szereltek föl ugyanis teljes egészségügyi rendszerrel.

Singh próbálta gondolatait tudatosan elterelni a nem túl szívderítõ témáról, így hát fölhívta az edzõjét.

– Ha ez így megy tovább, a végén simán begyalogolhatok a célba. Már hárman kiestek, és még el se indultunk.

– Csak ne bízd el magad, Bob. Emlékezz a teknõs meg a nyúl meséjére.

– Nem hallottam ugyan róluk, de azt hiszem, értem, mire gondolsz.

A tizenötödik kilométernél már pontosabban föl tudta mérni a helyzetet. Egy ideje már érzett bizonyos merevséget a bal lábában, amely egyre csak fokozódott. Landoláskor egyre nehezebben tudta behajlítani, s a rákövetkezõ ugrás egyre féloldalasabbra sikerült. Határozottan kezdett fáradni, ami persze várható is volt. Az ûröltözet még mindig tökéletesen mûködött, komoly problémái így tulajdonképpen nem voltak. Lehet, hogy érdemes lenne megállni és pihenni néhány percet – a szabályok ezt nem tiltották.

Megállt, és körülnézett a tájon. Alig volt változás, csupán a Heraclides csúcsai ereszkedtek némileg alá a keleti égbolton. A holddzsipekbõl, megfigyelõ-és mentõjármûvekbõl álló kíséret tisztelettudóan lemaradt a versenyzõk mögött, akik már csak hárman voltak.

Nem lepõdött meg, amikor meglátta, hogy az egyik még versenyben lévõ résztvevõ a Clavius Iparvállalat szintén Hold-lakó versenyzõje. Ami igazán meglepte, az a MIT “földigilisztájának” teljesítménye volt. Robert Steel – milyen fura egybeesés, hogy azonosak voltak a kezdõbetûik, sõt a keresztnevük is – éppenséggel a Clavius embere elõtt haladt. Pedig nem valószínû, hogy része lehetett a valós holdbéli körülményeket megfelelõen szimuláló edzésekben. Vagy sikerült a MIT mérnökeinek kitalálniuk valamit, amit a holdiaknak nem?

– Jól van, Bob? – kérdezte edzõje aggódó hangon.

– Továbbra is 7-es. A MIT-es versenyzõ gondolkodtam. Nagyon jól megy neki.

– Ahhoz képest, hogy földlakó, tényleg. De ne feledd el, amit a hátranézésrõl mondtam. Majd mi szemmel tartjuk a földigilisztát.

Singhet foglalkoztatta ugyan a dolog, de nem aggasztotta. Most még inkább nekifogott néhány gyors lazító gyakorlatnak, amelyek jó része hagyományos ûrruhában elképzelhetetlen lett volna; néhány percre még le is feküdt a puha regolitra, hogy tekerjen egy párat képzeletbeli biciklijén. Ez is most történt elõször a Holdon… Remélte, nézõi kellõképpen nagyra becsülik tettét.

Amikor ismét talpra állt, nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy hátra ne pillantson. A Clavius versenyzõje jó háromszáz méterrel lemaradt mögötte, s jobbról balra, majd balról jobbra ingott, ami csaknem nyilvánvaló jele volt a kimerültségnek. “Úgy látszik, jobb helyen rendeltem ûrruhát” – mondta Singh magában. “Azt hiszem, nem sokáig élvezhetem már a társaságodat.”

Ez azonban korántsem volt igaz Robert Steelre, a MIT futójára. Sõt egyre inkább úgy tûnt, mintha meg is közelítette volna.

Sing úgy döntött, változtat haladási módján, hátha az újabb izomcsoport aktivizálásával megelõzi a görcsöt, amelynek veszélyére edzõje elõzetesen figyelmeztette is. A páros lábú kenguru-szökellés hatékony volt és gyors, a váltott lábbal való pattogó lépegetés mégis kényelmesebb és talán kevésbé fárasztó is, egyszerûen azért, mert természetesebb.

A huszadik kilométer környékén azonban újra visszaváltott a kenguru-ugrálásba, csak hogy egyenlõ esélyt adjon izmainak. Közben meg is szomjazott, amire néhány centiliter gyümölcsé jelentett megoldást, melyet Singh a sisakban kényelmesen elhelyezett szopókából szívott ki.

Még hátra volt huszonkét kilométer, de Singhnek már csak egy ellenfele volt. A Clavius futója végül föladta a versenyt. Az elsõ Hold-maratonnak nem lesz hát bronzérmese – a verseny immár élesben a Hold és a Föld között folyt.

– Gratulálunk, Bob – kuncogott Singh edzõje néhány további kilométer után. – Most tetted meg a kétezredik óriási ugrást az emberiség számára. Neil Armstrong büszke lett volna rád.

– Csak nem számoltátok?! Mindenesetre jó érzés tudni. De van egy kis problémám.

– Mi az?

– Elég bután hangzik, de kezdenek fázni a lábaim.

Szavait olyan hosszú szünet követte, hogy Singh megismételte a panaszt.

– Mindjárt utánanézünk, Bob. Nem hiszem, hogy különösebb baj lenne.

– Remélem is.

Valóban elég közönségesnek tûnt a dolog, de az ûrben semmi sem közönséges. Az utóbbi tíz-tizenöt percben Singhben különös, kellemetlen érzés vett erõt: mintha havon járna olyan csizmákban, amelyeknek nem tökéletes a hõszigetelésük. S a helyzet egyre romlott.

Nos, hó semmiképpen sem volt a Szivárványok Öblében, még ha a Föld kékes fénye néha ezt az illúziót keltette is. Itt azonban helyi idõ szerint éjfélkor a regolit jóval hidegebb volt, mint akár a téli Antarktisz hava – legalább száz fokkal.

Ennek azonban nem lett volna szabad gondot okoznia. A regolit rendkívül rossz hõvezetõ, lábbelijének hõszigetelése pedig elméletileg elegendõ védelmet nyújtott a hideg ellen. A gyakorlat nyilvánvalóan cáfolta az elméletet.

Sisakja belsejében most az edzõ bocsánatkérõ köhögése visszhangzott néhány ezredmásodpercig.

– Azt hiszem, vastagabb talpú csizmákra lett volna szükség… Sajnálom.

– Jókor mondjátok. Nem baj, azt hiszem, boldogulok így is.

Húsz perccel késõbb már korántsem volt olyan biztos ebben. A kellemetlen érzetet lassan felváltotta fájdalom; a lábai kezdtek átfagyni. Sosem volt még igazán hideg klímán, így az érzés egészen új élményt jelentett Singh számára. Nem egészen tudta, hogy mi tegyen, vagy hogy a tünetek mikor kezdenek igazi veszélyt jelenteni. Vajon a sarkkutatók nem kockáztatták-e kéz-és lábujjaikat, sõt egész végtagjukat? A dolog kellemetlenségétõl eltekintve már csak az idõveszteség miatt sem akart egy egész hetet a végtag-regenerálóban tölteni – ennyibe telt ugyanis egy teljes láb visszanövesztése…

– Mi baj? – kérdezte az edzõ izgatott hangon. – Innen úgy látszik, mintha nagy baj volna.

Nem volt nagy baj, csak kínzó fájdalom. Minden életerejét arra kellett összpontosítania, hogy ne üvöltsön, valahányszor talpai beleszántottak a felszín halott porába, amely lassanként belõle is kiszívta az életet.

– Pihennem kell egy pár percet… át kell gondolnom ezt az egészet.

Singh óvatosan leheveredett a teste alatt lágyan süppedõ talajra, s közben arra gondolt, vajon azonnal átüt-e ûröltözete felsõ részén is a fagyos regolit szörnyû hidege. Ez azonban elmaradt, és Singh megnyugodott. Néhány percig valószínûleg biztonságban volt, s különben is éppen elég figyelmeztetést kapna, mielõtt a Hold megpróbálná földi testét csonttá fagyasztani…

Fölemelte mindkét lábát, majd behajlította lábujjait. Szerencsére érezte õket, s úgy tûnt, egyelõre követik utasításait.

S most mitévõ legyen? A sajtó emberei megfigyelõ holdjármûvükben azt hihették, megõrült, vagy valami ismeretlen rituális táncot jár, amint lábujjait a csillagok felé fordította. Kíváncsi volt, vajon mit mondhatnak távolról bámuló közönségüknek…

Közben kezdte kicsit jobban érezni magát, most, hogy lábai már nem érintették a talajt, vérkeringése lassan csatát nyert a hõveszteség ellen. De képzelõdött vajon, vagy valóban a talaj hidegét kezdte érezni a derekában?

Hirtelen újabb kellemetlen gondolat fészkelte magát az agyába. Az éjszakai égbolton melengetem a lábaimat – magában a Világegyetemben. Pedig minden iskolásfiú tudja, hogy a Világegyetem hõmérséklete alig három ok az abszolút nulla fölött. Ehhez képest a regolit a forró víznél is melegebb.

“Biztosan ez az, amit csinálnom kell?” – gondolta magában Singh. – “Mindenesetre úgy tûnik, a lábaim egyelõre nem vesztettek a csatát a kozmikus hõszivárgás ellen.”

Csaknem hanyatt fekve a Szivárványok Öblében, lábai nevetséges szögben az éppen hogy csak látható csillagok és a kékes fényû Föld felé fordítva Robert Singh ezen a fizikai problémán tûnõdött. Talán túl sok tényezõ jön számításba ahhoz, hogy egyszerû választ találjon, de elsõ megközelítésnek talán ez is megteszi…

A dolog lényege a sugárzás és a hõvezetés közötti különbségben áll. Csizmáinak anyaga a jelek szerint utóbbiban sokkal jobb. Amikor csizmái közvetlen érintkezésben voltak a Hold felszíni kõzeteivel, a gyorsabb hõvesztés miatt több hõt vesztettek el, mint amennyit teste újra tudott termelni. A helyzet azonban fordított volt, ha ugyanazt a hõt az üres térbe kellett kisugározniuk – Singh nem kis szerencséjére.

– A MIT versenyzõje a nyomodban van, Bob, jó lesz rákapcsolni.

Singh csodálni kezdte kitartó ellenfelét. Megérdemelte az ezüstöt. “De a fenébe is, nem hagyom, hogy legyõzzön. Na indulás. Már csak tíz kilométer van hátra. Alig kétezer ugrás.”

Az elsõ három-négy kilométer nem is volt olyan borzasztó, de akkor a hideg kezdte újra átjárni a lábait. Singh tudta, hogy ha újra megáll, nem tudja folytatni a versenyt. Nem volt mást tenni, mint összeszorítani a fogait, s elhitetni magával, hogy a fájdalom csak illúzió, amelyet kellõ akaraterõvel szét tud oszlatni. Hol is látott erre kiváló példát? Már túl volt a következõ kínzó kilométeren, mire eszébe jutott.

Évekkel ezelõtt látott egy száz évesnél is régebbi videofelvételt a földi tûztaposók rituális szertartásáról. A földbe hosszú árkot ástak, amelyet megtöltöttek izzó parázzsal, s az elragadtatott hívek mezítláb sétáltak a gödör egyik végétõl a másikig, úgy lépkedve az izzó parázson, mintha az csak a tengerpart homokja volna. Ha istenük mindenhatóságát nem is sikerült bizonyítaniuk, a hívek mindenesetre figyelemre méltó bátorságról és önbizalomról tettek tanúbizonyságot. S erre bizonyára õ is képes – csak azt kell képzelnie, hogy tûzön jár…

Tûzjárás a Holdon! A gondolat akaratlanul is megnevettette, s a fájdalom egy röpke pillanatra csaknem el is illant. Mégiscsak ura az ész az anyagnak – legalábbis néhány másodpercig így tûnt…

– Már csak öt kilométer, nagyszerûen haladsz. De a MIT embere kezd leelõzni. Most már ne lazíts.

Lazítani! Singh örült volna, ha egyáltalán képes lett volna erre. Mivel a lábaiban érzett maró fájdalom szinte minden más érzetet elnyomott, alig vette észre, hogy kezdett egész testében fáradni, s egyre nehezebben haladt elõre. Ismét lemondott a kenguru-szökdécselésrõl, s visszaváltott egy kényelmesebb – de mindenesetre kevésbé fájdalmas – lassú, ütemes lépkedésre, amely a Földön minden bizonnyal figyelemre méltó lett volna, a Holdon azonban alig volt több, mint szánalmas.

Három kilométernél már azt fontolgatta, hogy föladja a versenyt és hívja a mentõket; talán már így is késõ ahhoz, hogy megmentsék a lábait. Azután amikor már éppen úgy érezte, hogy energiái végleg elfogytak, megpillantott valamit, amit minden bizonnyal hamarabb is észrevett volna, ha nem minden érzékével kizárólag az orra elõtti néhány méterre koncentrál.

A távoli horizont többé nem egyetlen töretlen vonal volt, amely elválasztotta a ragyogó Hold-tájat a vaksötét kozmikus éjszakától. Lassan közeledett a Szivárványok Öblének nyugati határához, s a Laplace elõhegység puhán lekerekített csúcsai apródonként a Hold íve fölé emelkedtek. A látvány s az a gondolat, hogy a hegyeket önnön erõfeszítése emelte látóterébe, újabb, végsõ lendületet adott Singhnek.

Most már csak egyetlen dolog létezett számára az egész világegyetemben: a célvonal. Alig néhány méterre volt tõle, amikor kitartó ellenfele megelõzte, láthatóan minden különösebb erõfeszítés nélkül.

Mikor Robert Singh újra magához tért, a mentõjármûben feküdt. A testét átjáró sajgás ellenére fájdalmat nem érzett.

– Egy darabig nem fog túl sokat gyalogolni – hallott egy hangot valahonnan fényévnyi messzeségbõl. – A legsúlyosabb fagyás, amit életemben láttam. De adtam helyi érzéstelenítõt, és nem kell új lábakat vennie.

Ez jelentett némi vigaszt, de aligha kompenzálta azért a keserû tudatért, hogy minden ereje megfeszítése ellenére, karnyújtásnyira a gyõzelemtõl kudarcot vallott. Ki is mondta, hogy: “Nem a gyõzelem a fontos, hanem hogy a vereséget elkerüljük?” Nem igazán volt kedve átvenni az ezüstérmet.

– A pulzusa normális. Hogy érzi magát?

– Szörnyen.

– Akkor mondok valamit, ami fölvidítja. Fölkészült egy kellemes sokkra?

– Essünk túl rajta.

– Maga nyert. Hohó, maradjon csak fekve!

– Mit mond? Hogyhogy én…?

– A BOB majd megpukkad, a MIT meg röhög a markába; ahogy a verseny véget ért, bevallották, hogy Robert igazából robot, Általános Felhasználású Házirobot, 9-es Kategória. Nem csoda, hogy elsõ lett! De a maga teljesítménye ettõl csak még figyelemreméltóbb. Már özönlenek is a gratulációk. Híres ember lett, akár tetszik, akár nem.

Bár a hírnév maga nem sokáig tartott, az aranyérem Singh egyik legkedvesebb emléke maradt élete végéig. De hogy mit kezdett el, azt igazán csak nyolc évvel késõbb, a Harmadik Hold-Olimpia idején fogta fel, amikor az ûrdokik már a mélytengeri búvárok számára kidolgozott folyadéklégzés módszerének továbbfejlesztett változatával látták el a versenyzõket: tüdejüket oxigénnel telített folyadékkal töltötték fel.

Így azután az elsõ Hold-maraton gyõztese a világûrben szanaszét szórt emberi faj többi képviselõjével együtt csodálattal vegyes borzongással nézte, ahogy a vákuum-biztosított Karl Gregorios kétpercenként egy kilométeres rohanásban átszáguldott a Szivárványok Öblén, csaknem ugyanolyan mezítelenül, mint a görög õsei a legelsõ olimpián úgy háromezer évvel ezelõtt.

10

A LAKÓGÉP

Miután sikeresen befejezte tanulmányait az AriTech-en, Robert Singh csillagászati szakértõnek nem jelentett különösebb nehézséget hajtómû-technikusi állást szereznie a menetrendszerû Föld-Hold ûrsiklójáratok – avagy közismert, de rég elhomályosult eredetû gúnynevükön: tejesfurgonok – egyikén. Ez az állás annál is inkább megfelelt neki, mivel Freyda – Singh nem kis meglepetésére – fölfedezte, hogy a Hold mégiscsak tartogat számára érdekességeket, s úgy döntött, hogy eltölt még néhány évet a Holdon annak a holdtörténeti jelenségnek a vizsgálatával, amelyet leginkább a földi Aranylázhoz lehetne hasonlítani. A leglényegesebb különbség a kettõ között az volt, hogy a holdi kalandorok értékesebb anyagot kerestek, mint az arany vagy a hozzá hasonló, addigra egészen közönségesnek számító fémek.

Ez az anyag pedig nem volt más, mint a víz – pontosabban a jég. Jóllehet az évmilliók óta tartó meteorbombázások és a Hold felsõbb rétegeit felszaggató alkalmi vulkánkitörések rég eltüntették a víz minden nyomát, legyen szó akár szilárd, folyékony vagy gázhalmazállapotú vízrõl, még mindig volt azonban némi remény, hogy mélyen a Sarkok alatt – ahol a hõmérséklet állandóan jóval fagypont alatti – megbújhatnak olyan rétegek, amelyek fosszilis jeget rejtenek azokból az idõkbõl, amikor a Hold még csak összesûrûsödõben volt a Naprendszer õsi törmelékébõl.

A legtöbb szelenológus szerint ez merõ képzelõdés, ám épp elég nyom utalt a jég jelenlétére ahhoz, hogy az álom életben maradjon. Freyda pályafutásának egyik legszerencsésebb pillanata volt, amikor kutatócsoportjával mindenki más elõtt fölfedezték az elsõ déli-sarki jégbányákat. Ez végül nem csupán a Hold gazdaságát lendítette föl; legalább ilyen áldásos és fõleg azonnali hatása volt a Singh-Carroll páros gazdasági helyzetére is. Kettejük közös jövedelme most már lehetõvé tette számukra, hogy bérbe vegyenek egy Fuller-házat, és ott élhessenek a Földön, ahol éppen akarnak.

A Földön. Még mindig úgy tervezték, hogy életük nagy részét a Földön kívül töltik el, egyelõre azonban leghõbb vágyuk az volt, hogy gyermekük szülessen. Ha a Holdon születne, sohasem lenne képes visszatérni szülei világába. Az egy G-s terhesség ugyanakkor az egész Naprendszerben szabad mozgást biztosítana számára.

Abban is megegyeztek, hogy új otthonukat elõször az arizonai sivatagban állítják föl. Igaz, addigra a sivatag is a legjobb úton haladt a túlnépesedés felé, de azért még mindig volt elég eredeti geológiai kutatnivaló Freyda bogarászásaihoz. Ráadásul ez a környezet hasonlított leginkább a Marshoz, amelyet egyszer mindketten szerettek volna meglátogatni. “Mielõtt még végképp tönkreteszik” – tette hozzá Freyda korántsem puszta viccbõl.

A nehezebbik problémát a megfelelõ háztípus kiválasztása jelentette a rendelkezésre álló számtalan Fuller-modell közül. A nagy huszadik századi építészmérnökrõl, Buckminster Fuller-rõl elnevezett lakóegységek az általa megálmodott (ám sosem látott) technológiával fölszerelve lényegében önellátóak voltak, s lakóikat csaknem örök idõkig képesek voltak ellátni.

Az energiát egy száz kilowattos, zárt rendszerû fúziós törpe erõmûegység szolgáltatta, amelyet néhány évenként dúsított nehézvízzel kellett feltölteni. Egy jól megtervezett ház tökéletesen funkcionált ilyen alacsony energiaellátás mellett is, arról nem is beszélve, hogy a 96 voltos egyenáram csak a legelszántabb öngyilkosjelöltet segítette a túlvilágra.

A mûszaki érzékkel megáldott vásárlók kérdésére, hogy tudniillik: “Miért pont 96 volt?”, a Fuller Konzorcium képviselõi türelmesen elmagyarázták, hogy a mérnökök a megszokás emberei: még alig kétszáz évvel azelõtt is 12 és 24 voltos rendszerek voltak használatban, s amint a példán jól látható, az alapvetõ matematika most sokkal egyszerûbb lenne, ha az emberi kézen tíz helyett tizenkét ujj foglalna helyet.

Csaknem egy évszázados huzavona elõzte meg a Fuller-lakóegységek egyik legvitatottabb szolgáltatásának, az élelem-újrahasznosító rendszernek az elfogadását. Kétségtelen, hogy ennél sokkal tovább tartott, amíg a mezõgazdasági forradalom hajnalán vadász-gyûjtögetõ õseink végre képesek voltak legyõzni viszolygásukat, és állati ürülékkel szórták teli leendõ táplálékukat. A gyakorlatias kínaiak még ennél is tovább mentek; jó ezer éven keresztül saját szerveshulladékukkal trágyázták rizsültetvényeiket.

Ám az élelemre vonatkozó tabuk és tiltások a legmakacsabbak közé tartoznak, s a logika önmagában ritkán elég az emberi magatartás megváltoztatására. Az ürülék újrahasznosítása kinn a tiszta levegõjû, napsütötte mezõkön valahogy elfogadhatóbb, mint ha ugyanez az ember otthonában, titokzatos elektromos szerkentyûk közremûködésével történik. A Fuller Konzorcium sokáig hiába érvelt, hogy “maga az Isten sem tudja megkülönböztetni az egyik szénatomot a másiktól” – a közvélemény egyes szószólói továbbra is csak azt hajtogatták, hogy õk igenis képesek erre.

Végül azonban, mint mindig, diadalmaskodtak a gazdasági szempontok. A tény, hogy nem kellett aggódni az élelmiszerárak miatt, megtetézve azzal, hogy a nap bármely pillanatában gyakorlatilag végtelen változatosságú menü volt elõhívható a Házi Agy memóriájából, még a legmegátalkodottabb pesszimistákat is csábította. A maradék viszolygást pedig könnyedén legyõzték egy egészen átlátszó, de hatékony trükkel: a lakóegység kérésre kiegészíthetõ volt egy csöppnyi kerttel. Bár az újrahasznosító rendszer enélkül is pompásan mûködött, az arcocskájukat a Nap felé fordító gyönyörû virágok látványa nem egy összeszorult gyomrot rendbehozott.

A háznak, amelyet Freyda és Robert bérbe vettek, megelõzõleg csak két lakója volt (a Konzorcium sohasem adta el a házakat), fontosabb egységeinek garantált “Meghibásodási Középidejét” pedig tizenöt évben jelölték meg. Addigra amúgy is nagyobb házra lesz majd szükségük, olyanra, amely elviseli egy csupa életerõ kamasz hancúrozásait is.

Furcsa módon Freyda és Bob sohasem kérték meg az Agyat, hogy játssza vissza az elõzõ bérlõk ilyenkor szokásos jókívánságait. Mint az a fiatal párokra általában jellemzõ, mindkettejük gondolatait és álmait túlságosan lefoglalta a jövõ, amelyrõl el sem tudták képzelni, hogy valaha is véget érhet.

11

BÚCSÚ A FÖLDTÕL

Toby Carroll Singh, szülei terveinek megfelelõen Arizonában született. Robert továbbra is a Föld-Hold ûrsiklón dolgozott, ahol hamarosan fõhajógépészi rangra emelkedett; sõt még vissza is utasított egy ajánlatot, amellyel ugyan eljutott volna a Marsra, ám nem akart hónapokra távol maradni csöpp kisfiától.

Freyda a Földön maradt, sõt ritkán hagyta el az Amerikai Államok Közösségét is. Bár lemondott a terepmunkáról, továbbra is töretlen lendülettel végezte kutatómunkáját részben adatbankok, részben mûholdfelvételek segítségével. Régi vicc volt már, hogy a geológia többé nem tagbaszakadt, izmos férfiak tudománya; a képfeldolgozó algoritmusok kiszorították a kalapácsot.

Toby harmadik születésnapját ünnepelte, amikor szülei úgy döntöttek, hogy többre van szüksége, mint robotjátékai barátságára. A legnyilvánvalóbb választás egy kutya lett volna, és már ki is néztek maguknak egy mutáns skót juhászt (garantált kutya-IQ 120), amikor megjelentek a piacon az elsõ minitigrisek. Elsõ látásra beléjük szerettek…

A bengáli tigris a legcsodálatosabb lény valahány nagymacska közül – s talán valahány emlõs közül. A huszonegyedik század elejére természetes életterében kihalt az utolsó példány is, és nem sokkal ez után maga az élettér is elpusztult. A fajnak azonban több száz képviselõje tengette nyomorúságos életét állatkertekben és rezervátumokban; de még ha ezek az állatok is mind kipusztultak volna, DNS-szerkezetük ismeretében meglehetõsen hétköznapi feladat lett volna rekonstruálni õket.

Tigrette ezen génsebészeti kísérletek egyik mellékterméke volt. Küllemre pontosan megegyezett a fatájával, de kifejlett állatkorában sem nyomott többet harminc kilogrammnál. Természete, amelynek pontos megtervezésére annyi gondot fordítottak, éppolyan volt, mint bármely más jókedélyû, ragaszkodó, játékos macskáé. Singh a végtelenségig tudta bámulni, ahogy Tigrette az apró háztartási robotokkal ismerkedett; nyilvánvalóan állatnak tekintette õket, amelyeket a lehetõ legnagyobb óvatossággal kell megvizsgálni, hiszen szagmintáik hiányoztak a faj õsi emlékezetébõl. Ami a robotokat illeti, õk nem tudtak mit kezdeni a minitigrissel. Néha, ha Tigrette elaludt, szõnyegnek hitték, és megpróbálták kiporszívózni, ami fölöttébb mókás következményeket vont maga után.

Ez azonban nem fordult elõ túlságosan gyakran, mivel Tigrette rendesen Toby ágyában aludt. Ennek Freyda eleinte higiéniai szempontokból nem igazán örült, késõbb azonban megfigyelte, hogy mennyivel több idõt töltött Tigrette tisztálkodással, mint Toby fia szappan és víz közelében. Az esetleges fertõzésveszély iránya valószínûleg pont fordított lehetett, mint amit Freyda várt.

Tigrette alig volt kisebb, mint egy megtermett házimacska, amikor hozzájuk került, s hamarosan átvette a családi élet irányítását. Robert panaszkodott is Freydának – csak félig-meddig komolyan –, hogy Toby már észre sem veszi többé, ha az apja az ûrben van.

Talán épp Tigrette érkezése lett a kiváltó oka egy másik változásnak is. Freyda mindig is vágyódott õsei kontinensére, s féltett kincsként rejtegette Alex Haley Gyökerek címû könyvének egy ütött-kopott példányát, amely generációk óta a család birtokában volt.

– Különben is, Afrikában sosem voltak tigrisek – tette hozzá –, ideje, hogy vigyünk egyet.

Mindent összevéve boldogan éltek új otthonukban, annak ellenére is, hogy néha rájuk tört a szörnyû múlt. Egyszer például Toby a tengerparton játszott a homokban, s egy halott gyermek csontvázára bukkant, kezei közé szorított rongybabával. Éjszakákon át sikoltva ébredt föl, és még Tigrette sem tudta megvigasztalni.

Toby tizedik születésnapja körül – melyet három valódi és több tucat tiszteletbeli nagynéni és nagybácsi érkezésével ünnepeltek meg – Robert és Freyda rádöbbentek, hogy kapcsolatuk elsõ fázisa véget ért. Újdonsága s fõleg szenvedélye megkopott, lassan csupán jó barátok voltak, akik adottnak vették a másik jelenlétét. Mindkettejüknek akadtak szeretõik, épp csak némi féltékenységet kavarva. Több alkalommal kísérleteztek hármas kapcsolatokkal, egyszer még négyessel is – de az eredmény a résztvevõk legjobb szándéka ellenére is komikus volt inkább, mintsem erotikus.

A végsõ szakításnak semmi köze sem volt az emberi kapcsolatokhoz. Robert Singh gyakran mélázott el azon, hogy vajon miért adjuk oda a szívünket valakinek, akinek az élete annyival rövidebb, mint a miénk?

A dzsungel eleven hullámai rég elboríthatták már a fémplakettet, amely a következõ feliratot viselte:

TIGRETTE

ITT NYUGSZIK ÖRÖKRE

SZÉPSÉG, HÛSÉG ÉS ERÕ

Bár már úgy tûnt, mintha mindez egy másik életben játszódott volna, Robert Singh sohasem felejtette el, hogyan ért véget Toby gyerekkora, amint Tigrette-et karjaiban tartva a fény lassan elszökött a szeretõ állat szemeibõl.

Legfõbb ideje volt, hogy útra keljen.

12

A MARS HOMOKJA

Bár Singh mindig is arra számított, hogy elõbb-utóbb eljut a Marsra, e kalandot élete késõbbi szakaszára tervezte. Már ötvenöt éves volt, amikor a véletlen ismét helyette döntött a mikorról és a hogyanról.

A Marsról nem nagyon érkeztek turisták a Holdra, a Földön pedig – gravitációs mezejének rendkívül hatékony karanténja folytán – jóformán ismeretlenek voltak. Sokan azt állították, hogy nem is igazán érdekli õket az anyabolygó; köztudomású volt, hogy a Föld zajos, bûzös, szennyezett és hihetetlenül túlzsúfolt világ – csaknem hárommilliárd lakossal! – nem is beszélve veszélyes hurrikánjairól, földrengéseirõl, vulkánjairól…

Charmayne Jorgen mégis vágyakozva bámult a Kék Bolygó felé az Aritech megfigyelõtermének üvegfalai mögül, amikor Robert Singh elõször találkozott vele. A húsz méter átmérõjû búra – valóságos mérnöki remekmû – olyannyira átlátszó volt, hogy az embernek akaratlanul is az az érzete támadt, hogy szinte semmi sem tartja vissza a végtelen ûr vákuumát. A gyöngébb idegzetû látogatók csak néhány percig voltak képesek elviselni a látványt.

Eseményteli diákévei alatt Robert Singh ritkán jutott el ide, most azonban egyik ûrhajóstársát vezette körbe hajdani Alma Materében, s az efféle körutaknak a kupolaterem kötelezõ állomása volt. Ahogy átsétáltak az automatikus biztonsági ajtók hármas rendszerén, Singh megjegyezte:

– Ha a búra szétrobban, a külsõ ajtópár egyetlen másodperc alatt bezárul. Ezután tizenöt másodperces késéssel a harmadik ajtópár is becsukódik; ennyi idõ alatt mindenki könnyedén biztonságba juthat.

– Ha ki nem szippantja õket az ûr. Mikor tesztelték utoljára?

– Nézzük csak. Itt a dokumentum… megvan, két hónapja.

– Nem erre gondoltam! Akármilyen vacak áramkör be tudja csukni az ajtót. Csináltatok már igazi tesztet?

– Úgy érted, összezúztuk-e már a kupolát a saját fejünk fölött? Hülye kérdés! Van fogalmad, mennyibe került a megépítése?

Ebben a pillanatban a barátságos kötekedésnek hirtelen vége szakadt, észrevették ugyanis, hogy nincsenek egyedül.

A csönd egyre tovább tartott. Végül Robert Singh társa volt az, aki megszólalt:

– Ha még megvan a nyelved, Bob, legalább bemutathatnál bennünket.

Singh még mindig nagyszerûen megvolt Freydával, de egyre ritkábban látták egymást, fõleg azóta, hogy Freyda visszaköltözött Arizonába, Toby pedig a Moszkvai Konzervatórium ösztöndíjasa lett – szülei nem kis meglepetésére, hiszen egyiküknek sem volt a legkisebb tehetségük sem a zenéhez. Így hát tökéletesen logikusnak tûnt, hogy mikor Charmayne Jorgen visszatért a Marsra, Robert Singh is követte, amint azt a hivatalos ügyintézés tempója lehetõvé tette. Végzettségével – és a szerény hírnevének maradék visszhangjával – ez nem is volt túlságosan nehéz. Nem sokkal ötvenhatodik születésnapja után megérkezett Port Lowellba. Újdonsült státusza szerint “új-marsi” volt, s ez nem is változott meg soha, hiszen nem a Marson született.

– Nem zavar különösebben, hogy új-marsinak hívnak – mondta Charmayne-nek –, ha közben mosolyognak is.

– Mosolyogni fognak, kedvesem – hangzott a válasz –; különben is, földi izomzatoddal erõsebb vagy a legtöbb itteni embernél.

Ez így is volt, de ki tudja, meddig? Hacsak nem edz erõsebben, mint ahogy sejtése szerint fog, hamarosan adaptálódik a Mars gravitációs viszonyaihoz.

Ennek korántsem pusztán hátrányai voltak. A marsiak sûrûn hangoztatták, hogy igazából az õ világukat kellene a szerelem bolygójának hívni, és nem a Vénuszt. A Föld egy G-je a marsiak szerint legalábbis nevetséges volt, ha nem veszélyes. A nehézkedés által okozott bordatörések, izomgörcsök és vérkeringési zavarok csupán a legnyilvánvalóbb veszélyek, amelyekkel a földi szeretõknek szembe kellett nézniük. A Hold egyhatod G-je ehhez képest nagy fejlõdés volt, de a szakértõk szerint a megfelelõ kontaktushoz már nem volt egészen elég.

Ami pedig az ûr sokszor kipróbált zéró G-jét illeti, az a kezdeti varázs elmúltával lassanként kicsit unalmassá vált. Az embernek túl sok idõt kellett eltöltenie a randevúk megszervezésével és a zsilipelési problémákkal.

A Mars egyharmad G-je nagyjából tökéletes volt.

Mint minden új bevándorló, marsi tartózkodása elsõ néhány hetét Robert Singh is a Nagy Marsi Körtúra végigjárásával töltötte: Olympus Mons, Tengerész-völgy, a Déli Sarkkör jégsziklái, a Hellász-alföld. Utóbbi különösen a kalandvágyó ifjak körében volt mostanában népszerû, akik azzal szerettek kitûnni a társaik közül, hogy mindenkinél tovább próbáltak életben maradni légzõkészülék nélkül. A légköri nyomás ilyen hõstettek végrehajtásához már lassan elegendõ volt, a levegõ oxigéntartalma azonban még nem közelítette meg az ember életben maradásához szükséges arányt. Ilyeténképpen az új – némi túlzással – “szabad levegõn” ûzött sport rekordja épp csak meghaladta a tíz percet.

Singh elsõ benyomásait enyhe csalódottság jellemezte. Annyiszor tette már meg az utat – sokszor szédítõ sebességgel – a Mars varázslatos képfelbontású tájai fölött, hogy a közvetlen valóság nemritkán csúnya kiábrándulás volt. A gondot a bolygó híres látványosságainak puszta méretei okozták: olyan hatalmasak voltak, hogy igazán csak az ûrbõl lehetett értékelni õket, közvetlenül rajtuk állva aligha.

Ennek az Olympus Mons volt a legbeszédesebb példája. A marsiak büszke örömmel emlegették, hogy az Olympus háromszor magasabb a legmagasabb földi csúcsoknál, ám a Himalája vagy a Sziklás hegység sokkal izgalmasabb volt, pusztán a hegyek meredeksége miatt. Hatszáz kilométeres alapjával az Olympus inkább hasonlított valami óriási pattanásra a Mars arcán, mintsem valódi hegyre. Kilencven százalékban alig volt több, mint szelíden emelkedõ lejtõ.

A Tengerész-völgy – talán legkeskenyebb szakaszaitól eltekintve – szintén nem váltotta be a turistapropaganda által keltett várakozásokat. Több helyütt olyan széles volt, hogy középrõl nézve mindkét fala a horizont alatt volt. Ha nem óvakodott volna az efféle – az új-marsiakat gyakran kellemetlen helyzetbe hozó – tapintatlanságoktól, Singh lesújtó összehasonlítást tehetett volna a Tengerész-völgy és a sokkal kisebb Grand Canyon között.

Néhány héttel késõbb már kezdte értékelni azokat a finomságokat és szépségeket is, amelyek magyarázatul szolgáltak arra a szenvedélyes rajongásra, amely a gyarmatosítókat (ezzel a szóval szintén vigyáznia kellett, sõt tanácsos volt elkerülnie) bolygójukhoz kötötte. Jóllehet pontosan tudta, hogy a Mars lakható területe csupán az óceánok hiánya miatt volt akkora, mint a Földé, Singh mégis rendszeresen elcsodálkozott a bolygó arányain. Függetlenül attól, hogy átmérõje csak fele a Földének, a Mars nagy világ…

Nagy és folyton változó, bár a változás szinte láthatatlanul lassú. Miután zuzmók és gombák dolgoztak az eloxidálódott sziklák lebontásán, visszafordítva ezzel a bolygót évmilliókkal azelõtt elpusztító rozsdahalált. Talán az egyik legsikeresebben importált életforma a földi házak ablakainak közkedvelt kaktusza – illetve annak módosított változata – volt; ez a kemény bõrû növény úgy nézett ki, mintha a Természet maga akart volna ûrruhát tervezni. A Holdra való betelepítésének kísérletei hamar kudarcba fulladtak, ám itt, a Mars alföldjein egyre nagyobb számban tenyészett.

A Marson mindenkinek dolgoznia kellett a megélhetésért, s jóllehet Singh jelentõs összeget utalt át tekintélyes földi bankszámlájáról, e szabály alól õ sem volt kivétel. Erre azonban nem is vágyott. Még mindig több évtizednyi aktív élet elé nézett, s szerette volna idejét a lehetõ legjobban kihasználni – amíg jutott elég ideje új családjára is.

Ebben állt Marsra jövetelének második oka: a bolygó lényegében még mindig üres volt, és itt a törvények megengedték, hogy két gyereke is legyen. Elsõ lánya, Mirelle egy évvel érkezése után született; fia, Martin három évvel késõbb. Még öt évnek el kellett ahhoz telnie, hogy Robert Singh kapitány újra bele akarjon “szagolni” az ûrbe, legalábbis az igazán mély ûrbe. Egyelõre túlságosan elégedett volt családjával és munkájával.

Persze azért sûrûn tett rövidebb utakat, fõleg a Phobos-ra és a Deimos-ra, többnyire felelõs (és jól fizetett) beosztásban, mint a Lloyd’s Földi Kirendeltségének Hajózási Felügyelõje. A Phobos-on, a Mars belsõ szatellitáján nem sok dolga akadt azonkívül, hogy alkalmanként ellenõrzésképp beugorjon az Ûrhajóstiszti Fõiskolára, ahol az ifjú kadétok megilletõdve figyelték minden mozdulatát. Velük ellentétben Singh élvezte ezeket a találkozásokat. Legalább harminc – na jó, húsz – évvel fiatalabbnak érezte magát, s egyúttal megismerkedett az ûrtechnika legújabb vívmányaival is.

A Phobos-t egy idõben felbecsülhetetlen értékû nyersanyagforrásnak tekintették, és számtalan, az ûrépítések számára nélkülözhetetlen anyagot bányásztak rajta egészen addig, amíg a marsi környezetvédõk – talán saját bolygójuk tempós földiesítése miatti lelkiismeret-furdalásból – el nem érték a bányák bezárását. Bár az apró, szénfekete szatellita annyira jelentéktelen kis folt volt csupán az éjszakai égbolton, hogy legtöbben soha észre sem vették, a környezetvédõk jelszava – “Ne fosszátok ki a Phobos-t!” – eléggé hatásosnak bizonyult.

Szerencsére a kisebb és távolibb Deimos bizonyos értelemben még jobb alternatívát nyújtott. Bár átlagos átmérõje alig volt több tizenkét kilométernél, több száz évre el tudta látni a helyi ûrkikötõket majdnem minden szükséges fémmel, és senki sem háborodott volna fel túlságosan, ha a csöppnyi hold a következõ ezer év során egyszerûen elfogy. Ráadásul gravitációs mezõje olyan gyönge, hogy a kibányászott nyersanyagokat egyszerûen útjukra lehetett lökni.

Mint bármely forgalmas kikötõ az idõk kezdete óta, Port Deimos is egyetlen hatalmas fölfordulás volt. Robert Singh itt, a Deimos 3-ban pillantotta meg elõször a Goliath—ot, amint épp ötévenkénti ellenõrzését és felújítását végezték. Elsõ pillantásra semmi különös nem volt a hajón; semmivel sem volt csúfabb a legtöbb mélyûr-jármûnél. Tízezer tonnás terheletlen tömegével és 150 méteres hosszával nem volt különösebben nagy hajó, legfontosabb tulajdonsága azonban nem látszott. A Goliath melegfúziós rakétahajtómûvei, amelyek rendesen folyékony hidrogénnel mûködtek, de szükség esetén vízzel is boldogultak, sokkal erõsebbek voltak, mint amire egy ekkora méretû hajónak szüksége volt. A pusztán néhány másodpercig tartó tesztrepüléseken kívül sohasem mûködtek teljes gõzzel.

A következõ alkalommal, pontosan öt – nem éppen reménydús – évvel késõbb Singh ugyanitt, a Deimos-on látta viszont a Goliath-ot, s a hajó parancsnoka épp nyugdíjba készült.

– Gondold meg, Bob – mondta. – A Naprendszer legkönnyebb munkája. Nem kell aggódnod a navigáció miatt. Csak ülsz, és élvezed a panorámát. Egyetlen bökkenõje van a dolognak: gondoskodnod kell vagy húsz õrült tudósról.

Az ajánlat csábító volt. Bár Robert Singh ûrhajót még sohasem irányított, nem egyszer töltött már be felelõs állást, s épp ideje volt kipróbálni ezt is, mielõtt maga is nyugdíjba vonul. Igaz, épp a napokban töltötte be a hatvanat – hihetetlen, milyen gyorsan suhannak el mellette az évtizedek.

– Meg kell beszélnem a családommal – válaszolta. – Végül is, ha évente kétszer meglátogathatnám õket a Marson…

Az ajánlat valóban vonzó volt. Meg kellett fontolnia alaposan.

Robert Singh sosem gondolkodott el azon, hogy vajon miért épült a Goliath olyannak, amilyen. Valójában el is felejtette, hogy miért van fölszerelve ilyen csaknem nevetségesen erõs hajtómûvel.

Nem mintha valaha is szüksége lenne többre, mint e hatalmas erõ parányi töredékére, de jó érzés tudni, hogy kéznél van.

13

AZ ÛR SARGASSÓI

– Álljanak a Napra – mondta egyszer Mendoza egy osztálynyi zavarodott diáknak nem sokkal Nobel-díjának bejelentése után –, és nézzenek egyenesen a Jupiterre, amely ekkor önöktõl mintegy háromnegyed milliárd kilométerre van. Azután tárják szét a karjukat mindkét irányba mintegy hatvan fokos szögben… Meg tudják mondani, mire mutatnak ekkor?

Nem várt választ, így szünet nélkül folytatta gondolatát:

– Nos, látni nem látnának semmit, de a Naprendszer két legfantasztikusabb helyére mutatnának…

1772-ben Lagrange, a nagy francia matematikus fölfedezte, hogy a Nap és a Jupiter gravitációs mezejének együttes hatása alkalmanként rendkívül érdekes jelenséget hoz létre. A Jupiter röppályájára helyezkedve hatvan fokban elõre és hátra van két stabil pont. Ha bármelyik pontban elhelyezünk egy testet, az ugyanakkora távolságra marad a Naptól, mint a Jupitertõl, s velük együtt hatalmas egyenlõ oldalú háromszöget képez.

Az aszteroidák létérõl Lagrange életében még nem tudtak, így valószínûleg álmodni sem merte, hogy elmélete egy napon gyakorlatilag is igazolhatóvá válik. Csak több mint száz – egész pontosan 134 – évvel késõbb fedezték föl az Achillest, amely hatvan fokos szögben a Jupiter mögött halad. Egy évvel késõbb fölfedezték, nem túl messze, a Patroclust is, azután a Hectort, utóbbit azonban hatvan fokkal a Jupiter elõtt. Ma már több mint tízezret ismerünk a Trójaiak csoportját képezõ aszteroidák közül – miután az elsõ néhány tucatot a trójai háború hõseirõl nevezték el, ez az elnevezés magától adódott. Ettõl a módszertõl persze már évekkel ezelõtt meg kellett válni; a többi aszteroida nemtelen egyszerûséggel számokat visel. Az utolsó általam ismert katalógus 11 500 darabot sorol föl, és a fölfedezéseknek még mindig nincs vége, bár az újabbak megtalálása egyre nehezebb. Úgy véljük, e pillanatban a trójai népszámlálás 95 százalékban teljes. A maradék trójaiak átmérõje azonban aligha lehet több néhány száz méternél.

Ezzel bevallottam, hogy az elõbb hazudtam maguknak. Lényegében egyetlen aszteroida sincs az úgynevezett Trójai Pontokban. Oda-vissza és föl-le vándorolnak mintegy harminc fokos szögben, néha még távolabb is. Ennek fõleg a Szaturnusz az oka; gravitációs mezejének kitérítõ hatása tönkreteszi a szépséges Nap-Jupiter mintát. Úgy képzeljék hát el, mintha a Trójaiak két hatalmas felhõ lenne, amelyek központjai körülbelül hatvan foknyira a Jupiter két oldalán helyezkednek el. Valamilyen oknál fogva még ma sem ismeretes – nem kell valakinek egy kiváló PhD-téma? –, hogy miért van körülbelül háromszor annyi trójai a Jupiter elõtt, mint mögötte.

Hallottak már a Sargasso-tengerrõl a régi jó öreg Földön? Gondoltam, hogy nem. Nos, a Sargasso-tenger az Atlanti-óceán egy területe (az Atlanti-óceán az a víz, amely az Amerikai Államok Közösségének keleti partján helyezkedik el). Ezen a helyen sodródó tárgyak – hínár, hordalék, elhagyott hajók – gyûlnek össze az örvénylõ áramlatok miatt. Szeretem a Trójai Pontok aszteroida-felhõit úgy elképzelni, mint az ûr iker-Sargassóit. Ez a Naprendszer két legsûrûbben benépesített része, jóllehet aligha vennék észre, ha ott lennének; szabad szemmel csak nagy-nagy szerencsével tudnák megpillantani az egyik Trójait a másikról.

Hogy miért fontosak a Trójaiak? Örülök, hogy föltette ezt a kérdést.

Tudományos érdekességüktõl teljesen függetlenül õk a Jupiter fegyvertárának legveszélyesebb eszközei. Idõrõl idõre a Szaturnusz, az Uránusz és a Neptunusz egyesült gravitációs ereje kimozdít egy-egy Trójait a helyérõl, amely ezután útjára indul a Nap felé. Egyik-másik alkalmasint belénk is ütközik (így keletkezett a Hellász-medence), ha nem éppen a Földbe.

Ez a fajta dolog mindennaposnak számított akkor, amikor a Naprendszer még fiatal volt, és a bolygók összesûrûsödésébõl kimaradt törmelék még nagyobb mennyiségben lebegett szabadon az ûrben. Ennek jó része mára eltûnt, nem kis szerencsénkre. Jelentõs része azonban még mindig pályán van, s nem kizárólag a Trójai Felhõkben. Vannak vörös vasoxid aszteroidák, amelyek egyenes a Neptunusz felé tartanak. Ezek bármelyike veszélyt jelenthet a Földre nézve.

Na már most, e század kezdetéig az emberiség semmit, egyáltalán semmit nem tudott tenni, hogy elkerülje ezt a veszélyt, s a legtöbb ember, még ha tudott is a problémáról, nem törõdött vele. Úgy érezték, vannak ennél fontosabb és aggasztóbb gondok is, és természetesen igazuk is volt.

A bölcs ember azonban az egészen valószínûtlen szerencsétlenségek ellen is megpróbálja bebiztosítani magát, ha ez nem kerül túlságosan sokba. Az ÛRVÉDELMI Program, még ha szerény keretek között is, már csaknem fél évszázada fut. Tudjuk, hogy nagy valószínûséggel a következõ ezer évben legalább egy jelentõs – akár katasztrofális – becsapódásra számítanunk kell a Földön, a Holdon vagy a Marson.

A kérdés az, vajon csak üljünk és várjunk? Szó sincs róla! Most, hogy a kezünkben van az önmagunk megvédéséhez szükséges technika, legalább terveket kellene készítenünk arra az esetre, ha – nem ha, hanem amikor – közvetlen veszélyhelyzet áll elõ. Ha van némi szerencsénk, legalább néhány hónap rendelkezésünkre fog állni a felkészülésre.

Nos, hamarosan a Földre utazom (ennek közvetlen célja egyelõre titok); jól meg fogom lepni õket! Elõ fogok terjeszteni egy hosszú távú tervet a probléma megoldására. Elsõ lépésben javasolni fogom, hogy az ÛRVÉDELEM kapjon felhatalmazást a gyakorlati cselekvésre – ideje, hogy végre megérdemelje a nevét. Szeretném, ha egypár gyors és erõs hajó állandó õrjáraton lenne; a két Trójai Pont a lehetõ legjobb hely lenne elhelyezkedésükre. Ott-tartózkodásuk alatt értékes kutatómunkát végezhetnének, s néhány perc alatt útnak indulhatnának a Naprendszer bármely pontja felé.

Ez hát a történet, amit a földigiliszták elé fogok terjeszteni. Kívánjanak nekem sok szerencsét.

14

AZ AMATÕR

A huszonegyedik század végére kevés olyan tudomány maradt, amelyben lelkes amatõrök is számíthattak jelentõs fölfedezésre. A csillagászat, mint mindig, egyike volt ezeknek.

Az igaz ugyan, hogy egyetlen amatõr sem engedhette meg magának azoknak a rendkívül drága berendezéseknek a megépítését, amelyeket a nagy földi, holdi és orbitális megfigyelõállomások már rutinszerûen használtak. A profi tudósok azonban rendkívül korlátozott területek specialistái voltak, a Világegyetem pedig olyan hatalmas, hogy sosem tudtak egyszerre egy apró részleténél többet vizsgálni. Így a lelkes és kitartó amatõröknek bõségesen akadt fölfedeznivaló. Nem volt túl nagy távcsõre szükségük, hogy fölfedezzenek valamit, amit addig senki sem látott – föltéve, ha tudták, hogyan fogjanak hozzá.

Dr. Angus Millar a Port Lowell Egészségügyi Központ gyakorló orvosaként dolgozott, munkáját azonban a legkevésbé sem lehetett megterhelõnek nevezni. A Mars telepeseinek – szemben földi õseikkel – nem kellett megküzdeniük új és új egzotikus betegségekkel, így az orvosok feladata a balesetet szenvedett páciensek ellátásával nagyjából ki is merült. Igaz a telepesek második-harmadik generációjában jelentkeztek bizonyos csontfejlõdési rendellenességek, nyilvánvalóan az alacsony gravitáció miatt, az egészségügyi szakma azonban biztos volt abban, hogy megoldást talál, mielõtt a helyzet súlyossá válna.

Bõséges szabadideje lehetõvé tette Dr. Millar számára, hogy egyike legyen a Mars néhány amatõr csillagászának. Az évek során egész sorozat távcsövet épített – a lelkes amatõr csillagászok egész generációjának évszázadok alatt felgyülemlett tapasztalatát felhasználva tükreit is maga csiszolta, polírozta és foncsorozta.

Eleinte sok idõt töltött a Föld megfigyelésével, bár ezen barátai nemegyszer jót szórakoztak.

– Nem gondolod, hogy fölösleges épp a Földet figyelned? – kérdezték. – Igazán alaposan föltárták már. Állítólag még intelligens életet is találtak rajta.

Amikor azonban Millar megmutatta nekik a szépséges kék Föld-sarlót s mellette a sokkal kisebb, de azonos állásban lévõ Holdat, mindegyiküknek elakadt a szava. Az emberiség egész története – talán az utolsó néhány pillanat kivételével – ott lebegett a szemük elõtt a távcsõ látómezejében. Bármilyen messzire is utazott az emberiség a Világegyetemben, egészen sosem volt képes elszakadni anyabolygójától.

Azért persze némileg igaza volt Millar kritikusainak. A Föld a mégoly lelkes megfigyelõ számára sem tartogatott túlságosan sok meglepetést. Nagy részét többnyire felhõk takarták, amikor pedig a legközelebb volt a Marshoz, épp éjszakai oldalát fordította felé, s természetes felszíni képzõdményei egyáltalán nem voltak láthatóak. Ugyanez alig egy évszázaddal azelõtt még nem lett volna igaz; akkor még a Föld “sötét oldaláról” is sok megawattnyi elektromos fény áradt hasztalanul az ûrbe. Bár azóta az esztelen pazarlásnak véget vetett egy felelõsebben gondolkodó és energiatakarékosabb társadalom kialakulása, a kisebb-nagyobb városok halványan izzó fényszigetei még mindig könnyedén kivehetõek voltak.

Dr. Millar sóvárogva gondolt arra, bár láthatta volna azt a ritka és rendkívüli látványt nyújtó eseményt, amelyre Földi idõ szerint 2084. november 10-én került sor; a Föld lassú elvonulását a Nap arca elõtt. Aprócska, tökéletesen kerek napfoltnak tûnt, amely lassan átúszott a fényes napkorongon, s amikor pontosan középre ért, legközepén ragyogó csillag gyúlt föl: a Föld sötét oldaláról lézerreflektorok üdvözölték a Vörös Bolygó éjszakai ege alatt összegyûlt bámészkodókat s az emberiség második otthonát. Az egész Mars figyelt, s a szerencsés résztvevõk az eseményt még most is borzongással vegyes meghatottsággal emlegették.

Volt azonban az emberiség múltjának még egy pillanata, amely iránt Millar különös vonzalmat érzett. Egy teljességgel véletlen egybeesés, amely rajta kívül mindenkinek tökéletesen közömbös volt. A Mars egyik legnagyobb kráterét ugyanis egy hozzá hasonló amatõr csillagászról nevezték el, aki ráadásul ugyanazon a napon született, mint Millar – ám kétszáz évvel korábban.

Amikor megindult a jó minõségû fényképfelvételek áradata a Marsról, az ezrével fölfedezett, újabbnál újabb alakzatok elnevezése meglehetõsen sok gondot okozott. Bizonyos névadások maguktól adódtak – híres csillagászok, tudósok és fölfedezõk, mint Kopernikusz, Kepler, Kolumbus, Newton, Darwin és Einstein nevei jelentek meg a térképeken. Ezután jöttek a bolygóhoz kötõdõ írók, mint Wells, Burroughs, Weinbaum, Heinlein, Bradbury. Végül mindenféle többé-kevésbé ismert földi helységnevek és személyiségek következtek, amelyeknek alig vagy egyáltalán nem volt közük a Marshoz.

A Mars új lakói nem mindig örültek a rájuk hagyott neveknek; földhöz- (vagy inkább Marshoz?) ragadt képzeletüket túlságosan meg kellett feszíteniük, hogy hétköznapi értelmet adjanak olyan neveknek, mint Dank, Dia-Cau, Eil, Agra, Kagul, Surt, Tiwi, Waspam, Yat…

A Revizionisták megfelelõbb és – ez sem mellékes – jobb hangzású elnevezések mellett törtek lándzsát, s a bolygó lakóinak jelentõs része egyet is értett velük. Létrehoztak hát a probléma megoldására egy bizottságot, jóllehet a kérdés aligha volt életbe vágó fontosságú a marsi közösség számára, pedig azokból is akadt épp elég. Minthogy Dr. Millarnak köztudomásúlag rengeteg szabadideje volt, s egyúttal csillagászattal is foglalkozott, õt is beválasztották a bizottság tagjai közé.

– Ugyan miért kellene a Mars egyik leghatalmasabb kráterét Molesworth^2-nek nevezni? – kérdezte egy napon. – Könyörgöm, hiszen 175 kilométer széles! Különben is, ki az ördög volt az a Molesworth?

Némi kutatás és több, a Földre küldött ûrfax után Millar végül választ tudott adni a kérdésre. Percy B. Molesworth angol vasúti mérnök és amatõr csillagász a huszadik század elején számos rajzot készített és tett közzé a Marsról. Megfigyelései jelentõs részét egy egyenlítõi szigetrõl, Ceylonról végezte, ahol 1908-ban, idõ elõtt, alig negyvenegy évesen elhunyt.

Dr. Millar csodálattal adózott az addig ismeretlen férfiúnak. Molesworth imádhatta a Marsot – minden bizonnyal megérdemelte kráterét. Az a hétköznapi egybeesés, hogy mindketten a földi naptár ugyanazon napján születtek, csak tovább fokozta – még ha logikátlanul is – rokonságérzetét a hajdani vasútépítõvel; Millar idõrõl idõre újra a Föld felé fordította teleszkópját, hogy megtalálja a parányi szigetet, amelyen Molesworth szerencsétlenül rövid életének jelentõs részét eltöltötte. Minthogy az Indiai-óceánt rendszerint sûrû felhõzet borította, a szigetet egyetlenegyszer sikerült csupán megpillantania, az azonban feledhetetlen élmény volt. Millar eltöprengett azon, vajon mit gondolt volna a fiatal csillagász, ha tudta volna, hogy a távoli Marsról egy napon emberi szemek fogják hajdani otthona fényeit fürkészni.

A doktornak sikerült megmentenie Molesworth vulkánját az újrakereszteléstõl. Tulajdonképpen alig volt némi ellenzéke attól kezdve, hogy történetét elõadta a bizottság egyik ülésén, az eset azonban gyökeresen megváltoztatta hozzáállását korábbi hobbijához. Talán õ is fölfedezhet valamit, ami megõrzi nevét a jövendõ évszázadok számára.

A fölfedezés, amely csaknem ölébe hullt, sokkal nagyobb jelentõséggel bírt, mint amirõl Millar doktor valaha is álmodni mert.

Dr. Millar sosem felejtette el a Halley-üstökös látványos visszatérését, bár 2061-ben még kisfiú volt. Ez az élmény kétségtelenül szerepet játszott következõ lépésének megtervezésében. Sok üstököst, köztük jónéhány híreset, amatõrök fedeztek fel, akik így nevüket örökre az égre írták. Néhány évszázaddal ezelõtt a Földön egyszerû volt a recept: végy egy jó, de nem föltétlenül nagy teleszkópot és tiszta égboltot, add hozzá alapos ismereteidet az éjszakai égrõl, várj türelemmel, s az egészet fûszerezd meh jó adag szerencsével…

Dr. Millar számtalan tekintetben elõnyösebb helyzetben volt, mint földi elõdei. Az égbolt mindig tiszta volt fölötte, s a terraformátorok minden buzgalma ellenére néhány nemzedéknyi idõn belül ebben nem is kellett változásra számítania. Minthogy a Mars kicsivel messzebb helyezkedett el a Naptól, mint a Föld, annál alkalmasabb figyelõállásnak bizonyult. Mindezek fölött azonban a kutatást teljes mértékben automatizálni lehetett. Ahhoz, hogy azonnal felismerje a betolakodót, nem kellett betéve tudnia a csillagos eget, mint némely elõdjének.

A fotográfia rég kiszorította ezt az õsi módszert. Mindössze két felvételt kellett készíteni néhány órás különbséggel, s azonnal feltûnt, ha valami helyet változtatott. Jóllehet e munkát a kényelmes szoba melegében is el lehetett végezni, s a csillagásznak nem kellett a hideg éjszakában fagyoskodnia, még így is rengeteg fáradságba és figyelembe került. A fiatal Clyde Tombaugh az 1930-as években ilyen felvételek millióit lapozta át, mielõtt fölfedezte a Plutót.

A fotografikus eljárás több mint egy évszázadig uralta a terepet, amelyet azután végleg átvett az elektronika. Érzékeny televíziós kamerák pásztázták az eget, és tárolták a csillagok képét, hogy azokat számítógépes programok segítségével összevessék a késõbb és korábban készült felvételekkel. Az elektronikus rendszer néhány másodperc alatt végzett azzal a munkával, amely Clyde Tombaugh-nak hónapokig tartott: “kipipálni” a mozdulatlan égitesteket és elcsípni mindent, ami mozdult.

A valóság persze ennél valamivel bonyolultabb volt. A kezdeti programok már ismert aszteroidák és szatelliták százait fedezték fel újra, nem beszélve az ember által az ûrben hagyott mindenféle roncsok és ûrszemét ezreirõl. Ezeket egybe kellett vetni a folyamatosan felújított katalógusokkal, ami azonban szintén automatizálhatóvá vált. Bármi, ami ennyi szûrõ után még mindig nem akadt fönn, legalábbis érdekes volt.

Az automatizált kereséshez szükséges hardware és a programok nem voltak ugyan különösebben költségesek, de mint sok hasonló, nem túl lényeges csúcstechnológiához, a Marson ezekhez sem volt könnyû hozzájutni. Így Dr. Millarnak hónapokig kellett várnia, míg az egyik földi kereskedelmi vállalat meghozta neki a berendezéseket, amelyek közül az egyik – és ez korántsem volt elszigetelt példa a földi rendelések esetében – nem mûködött. Néhány elkeseredett ûrfax után a vállalat végre helyrehozta a problémát. Szerencsére a doktornak nem kellett megvárnia a következõ kereskedelmi járatot; miután a szállító hosszas huzavona után hajlandó volt megküldeni bizonyos kapcsolási rajzokat, a helyi szakemberek végre mûködésbe tudták hozni a rendszert.

És mûködött is tökéletesen. Millar doktor a következõ éjjel fölfedezte a Deimos-t, vagy tizenöt kommunikációs mesterséges holdat, két elhaladó ûrkompot, valamint a beérkezõ menetrendszerû Hold-járatot. Persze elõször az égnek csupán egy aprócska töredékét vizsgálta – az ûr már lassan itt kint, a Mars körül is kezdett egyre zsúfoltabbá válni. Nem csoda, hogy viszonylag alacsony áron meg tudta szerezni a berendezést – a Földön aligha lett volna bármi haszna is az anyabolygót körülvevõ szemétfelhõk miatt.

A következõ év folyamán a doktor fölfedezett két, száz méternél is kisebb aszteroidát, amelyeket szeretett volna feleségérõl és leányáról Mirandának és Lornának elnevezni. A Bolygóközi Csillagászati Társaság az utóbbit el is fogadta, a Mirandát azonban elutasította, hiszen az Uránusz egyik híres szatellitája már ezt a nevet viselte. Természetesen Dr. Millar ezt pontosan tudta, ám úgy gondolta, érdemes megpróbálni – már csak a családi békesség miatt is. Végül Mirában állapodtak meg; senki sem lehetett annyira tájékozatlan, hogy egy alig száz méteres aszteroidát összekeverje egy vörös óriással.

A következõ egy évben néhány téves riasztáson kívül semmit sem fedezett föl, s lassan már azt fontolgatta, hogy föladja a dolgot, amikor a program korábban nem tapasztalt rendellenességet jelentett. Egy tárgyat észlelt, amely mintha mozgott volna, de olyan lassan, hogy az éppen csak az érzékelhetõség határára esett, a megengedhetõ hibahatáron belül. A program a jelenség további megfigyelését és egy késõbbi felvétel elkészítését javasolta a szokásosnál nagyobb idõ eltelte után; ez várhatóan eldöntötte volna a problémát.

Dr. Millar fölnézett az aprócska fénypontra. Lehetett valami halvány csillag is, a katalógus azonban semmit sem mutatott ezen a helyen. Millar nem kis csalódására nyoma sem volt szabálytalan fényudvarnak, amely esetleg üstökösre utalhatott volna. A fenébe is, megint csak egy vacak aszteroida, gondolta; talán meg sem éri a fáradságot. Miranda azonban a második leánygyermekét várta – egy aszteroida igazán szép születésnapi ajándék lenne…

Valóban aszteroida volt, nem sokkal a Jupiter pályáján túl. Dr. Millar utasította a számítógépet, hogy a lehetõ legjobb megközelítéssel számolja ki a mozgó tárgy röppályáját, s nem kis meglepetésére azt tapasztalta, hogy a Myrna – így nevezte el – meglehetõsen pontosan halad a Föld felé. Ez már némileg érdekesebb volt.

Elnevezését a hatóságok sohasem hagyták jóvá. Még mielõtt a Bolygóközi Csillagászati Társaság elfogadhatta volna javaslatát, további megfigyelésekre került sor; ezek még pontosabbá tették az aszteroida pályájára vonatkozó számításokat.

Ezek után egyetlen név volt lehetséges: Káli, a Pusztítás Istennõje.

Mikor Dr. Millar fölfedezte a Kálit, az már javában útban volt a Nap – és a Föld – felé, mégpedig akkora sebességgel, amekkorára az emberiség történelmében még nem volt példa. Bár a kérdés utólag kissé költõinek bizonyult, többen fölvetették, hogy vajon miért maradt le ilyen csúfosan az abszolút csúcstechnológiával rendelkezõ ÛRVÉDELEM a jórészt házilag barkácsolt berendezésekkel magánmegfigyeléseit végzõ ismeretlen marsi amatõr mögött…

A válasz, mint az a hasonló esetekben lenni szokott, részben Dr. Millar szerencséjében, részben a lelketlen tárgyak jól ismert makrancosságában rejlett…

A Káli méreteihez képest rendkívül halvány volt, egyike a valaha fölfedezett legsötétebb aszteroidáknak. Nyilvánvalóan a nagy széntartalmúak csoportjába tartozott, s felszínét lényegében korom fedte. Az égboltnak az a része pedig, amely az utóbbi néhány évben a folyton közelítõ Káli hátteréül szolgált, a Tejút egyik legzsúfoltabb területének számított. Az ÛRVÉDELEM megfigyelõállásaiból nézve bízvást mondható, hogy a Káli egyszerûen eltûnt a ragyogó fényû csillagok tengerében.

Dr. Millar azonban marsi megfigyelõállásából szerencsésebbnek bizonyult. Szándékosan az égbolt egyik ritkábban lakott részére irányította távcsövét, s a Káli véletlenül épp ott volt. Néhány héttel korábban vagy késõbb lemaradt volna a nagy fölfedezésrõl.

Az ÛRVÉDELEM természetesen több terabyte-nyi megfigyelési anyagot nézett át újra az ügyet követõ vizsgálat során. Most, hogy már tudták, hogy ott van valami, sokkal könnyebb volt megtalálni.

A Kálit háromszor is észlelte a rendszer, a szignál azonban mindhárom esetben a megengedett zajhatár közelébe esett, így az automatikus kutatás egyszer sem indult meg.

Sok ember örült a tévedésnek; úgy gondolták, a Káli korábbi észlelése csupán meghosszabbította volna az agóniát.

III

15

A PRÓFÉTA

“Azt hiszem, kedves János, ideje végre bevallanod, hogy Jézus minden bizonnyal ugyanolyan hús-vér ember volt csak, mint Mohamed (áldott legyen a Neve!). Mi tudunk valamit, amit az Evangéliumok írói még nem tudtak, bár némi gondolkodás után teljesen logikus – szûznemzéssel csak nõi egyed jöhet létre, férfi sohasem. Na persze a Szentlélek tehetett újabb csodát… Lehet, hogy elfogult vagyok, de azt hiszem, ez – nos – magamutogatás lett volna. Ráadásul ízléstelen is.”

Fatima Magdaléna próféta

(Második beszélgetés IV. János Pállal,

szerk. Mervyn Fernando, SJ, 2029)

A kriszlám vallás hivatalosan alig volt még százéves, bár kezdetei legalább két évtizeddel korábbra nyúltak vissza: egészen az 1990-91-es Olajháborúig. E tragikus kimenetelû melléfogás egyik legváratlanabb eredménye az volt, hogy katonai szolgálata során nagyszámú amerikai férfi és nõ került – életében elõször – közvetlen kapcsolatba az iszlámmal, s az eddig csak felületesen ismert vallás mindannyiukat mélyen megérintette. Rádöbbentek, hogy elõítéleteik jó része, mint például az egyik kezében Koránt, a másikban félautomata gépfegyvert szorongató õrült mullah közkeletû képe, nevetséges egyszerûsítés csupán. De végleg az nyûgözte le õket, amikor fölfedezték, hogy mekkora eredményeket ért el az iszlám világ a csillagászat és a matematika terén az európai Sötét Középkor idején, jóval ezer évvel az Egyesült Államok születése elõtt.

Kihasználva az új hívek szerzésére frissen adódott nagyszerû lehetõséget, a szaudi hatóságok a “Sivatagi Vihar” minden fontosabb katonai támaszpontján információs központokat állítottak föl, amelyek iszlám szellemû tanítással és Korán-magyarázatokkal látták el az érdeklõdõket. Mire az Öbölháború véget ért, amerikaiak ezrei tértek át a – számukra – új vallásra. Túlnyomó többségük amerikai fekete volt (nyilvánvalóan rég megfeledkeztek az atrocitásokról, amelyek a hajdani korok arab rabszolgakereskedõi õseik ellen elkövettek), de nem kevés fehér is akadt soraikban.

Ruby Guldenberg technikai tiszthelyettes nemcsak hogy fehér volt, de zsidó rabbi leánya is, és aligha tudott Disneylandnél egzotikusabb világot elképzelni, amikor egyszer csak váratlanul a dhahrani Faisal Király támaszpontra helyezték. Bár mind a judaizmus, mind a kereszténység tanaiban meglehetõsen jártas volt, az iszlám egészen új világot jelentett számára. Magával ragadta az a komolyság, amellyel az iszlám az alapvetõ kérdéseket megközelítette, de ugyanígy vonzotta õsi, jóllehet megkopott toleranciája is. Különösen csodálatra méltónak tartotta azt, hogy az iszlám Mózes és Jézus személyében õszinte szívvel tisztelte a másik két nagy világvallás vezetõ alakjait is. “Liberális” nyugati szemlélete miatt azonban erõs fenntartásai voltak azzal a bánásmóddal szemben, amelyben az iszlám egyes konzervatívabb országai részesítették a nõket.

Mindaddig, amíg a “Sivatagi Vihar” el nem ült, Goldenberg tiszthelyettest túlságosan is lefoglalták a föld-levegõ rakéták elektronikája körüli teendõk ahhoz, hogy mélyebben belebonyolódjék az iszlám vallás kérdéseibe, mindenesetre megfertõzõdött. Amint visszatért az Egyesült Államokba, veteránoknak kijáró oktatási hitelének felhasználásával azonnal beiratkozott a néhány iszlám szellemû egyetem egyikére, amely lépés nem csupán a Pentagon rosszallását váltotta ki, de saját családja mélységes fölháborodását is. Két szemeszter után további ékes bizonyítékát adta függetlenségének, s kirúgatta magát az egyetemrõl is. E mindenképpen sorsdöntõ esemény hátterét sohasem sikerült tisztázni. A Próféta életrajzírói szerint az intézkedésre oktatói rosszindulata miatt került sor; állítólag nem tudtak válaszolni az éles kritikai megjegyzésekre, amelyekkel Goldenberg kisasszony a Koránt illette. Semleges történészek azt tartják, hogy a magyarázat a valóságban sokkal egyszerûbb; szerintük Goldenberg kisasszonynak szerelmi afférja támadt egyik diáktársával, s amint a terhesség jelei titkolhatatlanná váltak, el is hagyta az iskolát.

Mindkét magyarázatban lehet valami igazság. A Próféta például sohasem tagadta meg azt a fiatalembert, aki fiának vallotta magát, mint ahogyan késõbbi, mindkét nembeliekkel elõadódott szerelmi ügyeit sem túlságosan igyekezett titokban tartani. Valójában éppen ez a – leginkább a hinduizmus felfogását megközelítõ – könnyed hozzáállás a nemiséghez volt az egyik legfontosabb eltérés a kriszlám és szülõvallásai között. E vonása mindenesetre csak növelte a kriszlám népszerûségét; mi sem állhatott volna távolabb attól az iszlám puritanizmustól és attól a szinte kórosan önsanyargató keresztény szexualitás-felfogástól, amely milliárdok életét mételyezte meg, s amely végül a cölibátus perverziójában csúcsosodott ki.

Miután kizárták az egyetemrõl, Ruby Goldenbergnek lényegében nyoma veszett húsz évre. A késõbbiekben tibeti kolostorok, katolikus szerzetesrendek és hasonló szervezetek ezrei hozakodtak elõ szíves vendéglátásuk bizonyítékaival, némi nyomozás után azonban ezek egyike sem állta ki a hitelesség próbáját. Arra szintén nincs semmi bizonyíték, hogy ezt az idõt a Holdon töltötte volna – a Hold viszonylag kis népessége folytán igen könnyû lett volna nyomára bukkanni. Csupán annyi bizonyos, hogy Fatima Magdaléna prófétaasszony 2015-ben újra megjelent a világ színpadán.

Az iszlámra, akárcsak a kereszténységre, pontosan illett az a leírás, hogy “könyves vallás”. Gyermekük és – legalábbis a Próféta szándéka szerint – követõjük, a kriszlám azonban olyan technológián alapult, amely a nyomtatott szónál összehasonlíthatatlanul nagyobb erõt képviselt.

A kriszlám volt az elsõ byte-vallás.

16

PARADICSOMI ÁRAMKÖRÖK

Minden kornak megvan a maga nyelve, s fõként megvannak a maga szavai, amelyek alig egy évszázaddal azelõtt még semmit sem jelentettek, s amelyek jelentõs részét röpke száz év múlva sem fogja érteni senki. E szavak egynémelyike a mûvészetek, a sport, a divat vagy a politika világából ered, többségük azonban a tudomány és technika nyelvébõl, beleértve természetesen a haditechnikát is.

A tengerészek, akik évezredek óta a világ óceánjait járták, ugyancsak sajátos, bonyolult és a szárazföldi patkányok számára érthetetlen szókinccsel rendelkeznek. E szókincs csupa olyan szavakból és parancsokból állt, amelyek lehetõvé tették annak a vitorlakötélzetnek a kezelését, amely az életüket jelentette. Amikor a huszadik század eleje kontinensszerte az automobil terjedésének volt tanúja, furcsa hangzású új szavak tucatja vált rövid idõ alatt használatossá, s régiek kaptak merõben új jelentést. A Viktória korabeli bérfogatok kocsisai aligha tudtak volna mit kezdeni az olyan szavakkal, mint sebességváltó, kuplung, gyújtás, szélvédõ, differenciálmû, gyújtógyertya, karburátor – jóllehet unokáiknak e szavak már a legkevésbé sem jelentettek újdonságot. Õk viszont ugyancsak elámultak volna, ha valaki rádiócsövet, antennát, hullámsávot, hangolóegységet, frekvenciát emleget…

Az elektronika korában, s különösen a számítástechnika rohamos térnyerésével neologizmusok egész hadserege árasztotta el a hétköznapi nyelvet. Mikrochip, winchester, lézer, CD-ROM, videomagnó, megabyte, szoftver – megannyi szó, amely a huszadik század elsõ felében még tökéletesen ismeretlen volt. Az ezredforduló közeledtével azonban egy még ezeknél is furcsább – sõt lényegében paradox – fogalom jelent meg az információfeldolgozás szótárában: a virtuális valóság.

Az elsõ VV-rendszerek alig nyújtottak jobb képminõséget, mint a televíziózás elsõ készülékei, ennek ellenére máris szokásformálóak voltak, ha nem addiktívek. A háromdimenziós és széles látókörû látvány alkalomadtán annyira megragadhatta a nézõ figyelmét, hogy emellett a kép szaggatott mozgása és alig képregényszerû minõsége sem jelentett zavaró körülményt. A képfelbontás és az animáció rohamos fejlõdésével a virtuális világ egyre közelebb került a valódihoz, a kettõ közötti különbség azonban mindaddig nyilvánvaló maradt, amíg a technika otromba sisakokban és érzékelõkkel telepakolt kesztyûkben testesült meg. Az illúzió tökéletessé tételéhez teljes mértékben ki kellett játszani az agyat, mégpedig a külsõ érzékszervek – a szem, a fül, az izomzat – megkerülésével és az információnak közvetlenül az idegrendszerbe juttatásával.

Az “Álomgép” ötlete már legalább száz éve létezett, megvalósítása azonban csak az agyletapogatás és a nanosebészet robbanásszerû fejlõdésével vált lehetségessé. Az elsõ egységek, akár a legelsõ számítógépek, hihetetlen sebességgel váltak egyre kisebbé és kisebbé. Alkalmazásuk azonban még így is meglehetõsen korlátozott volt mindaddig, amíg az információt elektródákon keresztül kellett az agykéregbe juttatni.

A valódi áttörésekre akkor került sor, amikor egész orvosgenerációk hitetlenkedése ellenére végre megszületett a Brainman. A szerkezet lelkét jelentõ, több terabyte-nyi információ tárolására képes memóriaegységet száloptikai kábelek kapcsolták egy, a koponyához pontosan illeszkedõ sisakhoz, amely szó szerint atomi méretû terminálok billióival kapcsolódott fájdalommentesen a koponya bõréhez. A Brainman felbecsülhetetlenül hasznosnak bizonyult nemcsak a szórakoztatás, de az oktatás területén is – egyetlen generáció telt csupán el, s aki csak megengedhette magának, beszerzett egyet, elfogadva a technikával járó áldozatot, a kopaszságot.

Bár a Brainman tulajdonképpen szállítható volt, sosem tették igazán hordozhatóvá, aminek megvoltak a maga okai. Ha az ember akár csak saját otthonában is tökéletesen virtuális valóságába merülve járkált fel s alá, nem számíthatott túl hosszú élettartamra.

Hamarosan fölismerték, hogy a Brainman tökéletesen alkalmas intenzív élmények imitálására – különösen, ahogyan ezt a hedonika újdonsült és rohamos fejlõdésben lévõ tudományának képviselõi ki is használták az erotikus élmények tekintetében. Ugyanakkor a komolyabb célú fölhasználás lehetõségeit sem hagyták figyelmen kívül. Bizonyos témákra specializált “Memória-egységek” vagy “memochipek” egész könyvtára állt rendelkezésére azoknak, akik minimális idõráfordítással meg akarták szerezni egy-egy terület elméleti vagy gyakorlati ismereteit. A legvonzóbb azonban valami egészen más volt – a “Totális Napló” segítségével ugyanis az ember rögzíthette, majd újraélhette életének különösen fontos pillanatait – sõt akár változtathatott is rajtuk szíve vágyai szerint.

Elektronikai tájékozottságának köszönhetõen Fatima Magdaléna próféta volt az elsõ, aki fölismerte, hogy a Brainman hasznos lehet a kriszlám tanainak terjesztésében is. Elõdei természetesen ebben is voltak: a huszadik század televíziós prédikátorai hasonló módon, a rádióhullámok és a kommunikációs mûholdak segítségével hirdették az igét; a Próféta által alkalmazott Brainman-technológia azonban összehasonlíthatatlanul hatékonyabban mûködött. A hit mindig is inkább az érzelmek, mintsem az intellektus kérdése volt, a Brainman pedig képes volt mindkettõre közvetlenül hatni.

Valamikor a huszonegyedik század elsõ évtizedeiben Ruby Goldenbergnek sikerült megtérítenie egy rendkívül fontos embert, a számítástechnikai forradalom egyik hihetetlenül gazdag, még csak ötvenes éveit taposó, ám teljesen kiégett úttörõjét. A Próféta új értelmet adott a kutató életének, új célt tûzött elé, amely újra fölvillanyozta tettvágyát és képzelõerejét, a kutató pedig rendelkezett a cél megvalósításához szükséges tapasztalattal és a még szükségesebb személyes kapcsolatokkal.

Az Új Idõk Koránját alkotó három testamentum elektronikus formában való földolgozása meglehetõsen egyszerû feladat volt, az Elsõ (Nyilvános) Változat kibocsátása azonban csak a kezdetet jelentette. Rögtön utána megjelent a Második (Korlátozott Forgalmú) Változat is; ezt az interaktív kiadást csak azoknak szánták, akik õszinte érdeklõdést mutatnak a Hit iránt, és beavatást akartak nyerni annak mélyebb titkaiba is. A programokat azonban olyan egyszerû volt másolni, hogy hamarosan megszámlálhatatlan mennyiségû engedély nélküli memóriaegység került a nem hivatalos forgalomba – ami pontosan megfelelt a Próféta szándékainak.

A Harmadik Változattal más volt a helyzet. Másolásvédelemmel volt ellátva, és egyszeri használat után megsemmisítette önmagát. A hitetlenek gyakran tréfálkoztak e harmadik, gúnyosan “Szentség – csak belsõ használatra!” néven emlegetett változattal, mindazonáltal szerették volna megtudni, mit tartalmaz. Köztudomásúlag olyan virtuális valóság programokat is tartalmazott, amelyek bepillantást engedtek a kriszlám Mennyországba – igaz, csak a kapuból…

Bár a hír a kriszlámtól elhidegült hitehagyottak leleplezõ beszámolói ellenére sem nyert megerõsítést, elterjedt az a mendemonda is, hogy létezett egy negyedik “Szigorúan Szent” változat is. Ez a feltételezések szerint továbbfejlesztett Brainman-egységekkel mûködött és “neurologikusan titkosított” volt, azaz csak az a személy volt képes élvezni, aki számára kódolták. Engedély nélküli használata tartós elmekárosodást, sõt akár kifejezett elmebetegséget is okozhatott.

Függetlenül a kriszlám által alkalmazott technikai segédeszközöktõl, az idõ már rég érett volt egy új vallás eljövetelére, amely ötvözi a két nagy õsi vallás legjobb vonásait, s legalábbis merít egy még õsibb, harmadik vallásból, a buddhizmusból is. A Próféta azonban még így sem diadalmaskodhatott volna két, rajta teljesen kívülálló tényezõ váratlan megjelenése nélkül.

Az egyik az úgynevezett “hidegfúziós forradalom”, amely váratlanul végett vetett a fosszilis energiahordozók korszakának, s csaknem egy emberöltõnyi idõre megfosztotta az iszlám világot sikereinek gazdasági alapjától – egészen addig, amíg izraeli vegyészek meg nem találták a megoldást. “Az olaj élelem, nem tûzrevaló” – hirdették.

A másik tényezõ a kereszténység lassú, de annál észrevehetõbb morális és intellektuális hanyatlása. Ez a folyamat – jóllehet akkor keveseknek tûnt föl – már 1517. október 31-én elkezdõdött, amikor Luther Márton kitûzte kilencvenöt tézisét a wittenbergi templom kapujára. A késõbbiekben olyan jelentõs személyiségek járultak hozzá a folyamathoz, mint Kopernikusz, Galilei, Darwin és Freud. A csúcspontot azonban a híres “Holt-tenger-gate” botrány jelentette, amikor a régóta rejtegetett tekercsek végre nyilvánosságra kerültek, s végleg föllebbentették a fátylat egy régi gyanúról: az evangéliumi Jézus élettörténete három (esetleg négy) különbözõ személy életén alapult.

A kegyelemdöfést azonban maga a Vatikán adta meg.

17

AZ ENCIKLIKA

“Pontosan négy évszázaddal ezelõtt, az Úr 1632. évében elõdöm, VIII. Orbán pápa óriási hibát követett el. Hagyta, hogy barátját, Galileit elítéljék egy olyan tan hirdetéséért, amelyet ma már alapvetõ igazságként ismerünk el – tudniillik hogy a Föld a Nap körül kering. Bár az Egyház 1992-ben hivatalosan is bocsánatot kért Galileitõl, az erkölcsi tekintélyén esett csorbát máig sem tudta kiköszörülni. Eljött az idõ, hogy beismerjünk egy ennél még tragikusabb tévedést. A mesterséges családtervezési módszerek elleni csökönyös tiltakozásával az Egyház milliárdok életét tette tönkre, s egyúttal – ironikus módon – felelõssé vált az abortusz szörnyû bûnének elterjedéséért azok között, akik túlságosan szegények voltak ahhoz, hogy kényszerûségbõl világra hozott gyermekeiket tisztességes módon felneveljék.

Az Egyház eme politikája fajunkat csaknem a pusztulás szélére sodorta. Az óriási túlnépesedés következtében a bolygó nyersanyagkészletei és energiaforrásai kimerültek, s a teljes globális környezet súlyosan elszennyezõdött. A huszadik század végére a helyzet mindenki számára világossá vált, mégsem történt semmi. Rendeztek ugyan számtalan konferenciát, s hoztak számtalan határozatot – hatékony cselekvésre azonban csak elvétve akadt példa.

Ma egy régóta várt – és régóta rettegett – tudományos fölfedezés fenyeget bennünket azzal, hogy az amúgy is válságos helyzetet katasztrófává fokozza. Az egész világ tapsolt, amikor Salman és Bernstein professzorok a tavalyi év decemberében átvették az orvosi Nobel-díjat – de vajon hányan gondolták át e páratlan fölfedezés társadalmi következményeit? Fölkérésemre a Pápai Szék Tudományos Akadémiája épp elkészült ennek fölmérésével. Válaszuk egyhangú és aligha figyelmen kívül hagyható.

A szuperoxid enzimek (SOE) fölfedezése, amelyek a test DNS-állományának védelme útján lelassítják annak természetes öregedési folyamatait, legalább akkora tudományos áttörést jelentett, mint annak idején a genetikai kód megfejtése. Nos, most minden jel arra mutat, hogy az emberi élet egészséges és fõleg aktív korszaka legalább ötven évvel meghosszabbítható – de talán sokkal többel is! Tudomásomra hozták azt is, hogy a kezelés költségei viszonylag alacsonyak lesznek. Akár tetszik, akár nem, a jövõ világa az életerõs százéveseké lesz.

Akadémiám jelentése szerint az SOE kezelés legalább harminc évvel meghosszabbíthatja az emberi termékenységet is. Ennek következményei beláthatatlanok, különösen annak tudatában, hogy a múltbéli törekvések, az úgynevezett “természetes” születésszabályozási módszerek, többek között az önmegtartóztatás propagálása, egytõl egyig csúfos kudarcot vallottak.

Az utóbbi hetekben a WHO szakemberei a szervezet összes tagjának bevonásával folyamatos konferenciákat tartanak. Ezek célja minél hamarabb – és minél humánusabban – elérni azt a bizonyos nulla százalékos népességszaporodási arányt, amely ugyan gyakran szóba kerül, de háborús és járvány sújtotta idõszakok kivételével soha meg nem valósul. Meglehet azonban, hogy még ez sem lesz elég; elképzelhetõ, hogy szükség lesz negatív népességnövekedési arányt elérnünk. Lehetséges, hogy az elkövetkezõ néhány generáció számára az egygyermekes családmodell lesz az egyedüli követendõ példa.

Az Egyház elég bölcs ahhoz, hogy ne bocsátkozzon harcba azzal, ami elkerülhetetlen, különösen a mai, gyökeresen megváltozott helyzetben. Hamarosan enciklikát fogok kibocsátani, amely pontos útmutatót ad majd mindezekben a kérdésekben. Hozzá kell tennem, hogy az enciklika fölvázolását megelõzõen hosszas és részletes tárgyalásokat folytattam kollégáimmal, a Dalai Lámával, a Fõrabbi úrral, Muhammad Imámmal, Canterbury érsekével és Fatima Magdaléna prófétával. Véleményük tökéletesen megegyezik az enyémmel.

Tudom, sokuk számára nehéz, sõt fájdalmas lesz elfogadni, hogy mindazok a születésszabályozó módszerek, amelyeket az Egyház egykoron bûnként ostorozott, most kötelességgé válnak. Van azonban egy fundamentális doktrína, amely a legcsekélyebb mértékben sem változott. Attól a pillanattól kezdve, hogy a magzat életképes, a magzat élete szent.

Az abortusz tehát továbbra is bûn, és az is marad. Mostantól kezdve azonban sem ürügy, sem szükség nincs rá.

Áldásom mindannyiukra, bármely világon hallgatnak is.”

IV. János Pál, 2032 Húsvét,

Föld-Hold-Mars Hírhálózat

18

EXCALIBUR

Az EXCALIBUR a valaha végzett legnagyobb tudományos kísérlet volt: felölelte az egész Naprendszert.

Kezdetei egészen a mára csaknem elfeledett hidegháború korszakáig nyúltak vissza, azokig a bizarr és ép ésszel csaknem felfoghatatlan napokig, amikor két nagyhatalom óriási pusztító erejû atomfegyverek egész arzenáljával fenyegette egymást, veszélybe sodorva ezzel nemcsak az emberi civilizáció szövetét, de az emberiség mint biológiai faj fönnmaradását is.

Az egyik oldalon a magát Szovjet Szocialista Köztársaságok Uniójának nevezõ államalakulat állt, amely a késõbbi korok történészei szerint szovjet – bármit jelentsen is ez – éppenséggel lehetett, de sem unió nem volt, sem szocialista, sem pedig köztársaság. A szembenálló oldalt az Amerikai Egyesült Államok képviselte, amely nevének sokkal inkább megfelelt.

A huszadik század utolsó negyedére mindkét fél nagy hatótávolságú rakéták ezreivel rendelkezett, amelyek mindegyike egy-egy város elpusztításához elegendõ erejû robbanófejjel volt fölszerelve. Érthetõ, hogy hamarosan mindkét oldal megkezdte olyan ellenfegyverek kifejlesztését, amelyek képesek voltak megakadályozni az ellenséges rakéták becsapódását. Tökéletes védelem azonban több mint egy évszázadig még elméletben sem létezett. Változást végül az elektromágneses erõterek fölfedezése hozott. A két fél mindezek ellenére továbbra is kétségbeesett erõfeszítéseket tett a rakétaellenes és lézerrel felszerelt, Föld körüli pályán keringõ erõdök kifejlesztésére, amelyek legalább részleges védelmet nyújthattak.

Visszapillantva ezekre az idõkre, nehéz lenne megmondani, hogy vajon a tudósok, akik ezeken a terveken dolgoztak, pusztán gátlástalanul kihasználták a naiv politikusok õszinte rémületét, vagy maguk is teljes szívükbõl hittek abban, hogy gondolataik gyakorlati valósággá alakíthatók. Azok, akik nem a találóan elnevezett “Bánatok Évszázadában” éltek, hajlamosak túlságosan is keményen ítélni e tudósok felõl.

A legõrültebb ellenfegyver-javaslat címét minden bizonnyal a röntgenlézerágyú érdemelte ki magának. Az elmélet szerint a nukleáris robbanás hatalmas energiája számtalan, pontosan irányított röntgen-sugárnyalábbá alakítható, amelyek egyenként is elegendõ pusztítóerõt képviselnek egy-egy több ezer kilométeres távolságban lévõ ellenséges rakéta megsemmisítéséhez. Az EXCALIBUR bár az eszköz pontos részleteit természetesen sohasem publikálták, így leginkább egy tengeri sünre hasonlított; tüskék nyúltak ki belõle minden irányba, közepében pedig nukleáris robbanótöltetet rejtett. A robbanás energiáját az egyes tüskék – az elpárolgását megelõzõ néhány ezredmásodpercben – lézersugárrá alakították, s azokat a célba vett rakéták felé irányították.

Könnyû belátni egy ilyen “egyszer használatos” védelmi fegyver alkalmazásának korlátozottságát, különösen olyan ellenséggel szemben, aki megtagadta az együttmûködést, s rakétáit nem kényelmes csoportokban bocsátotta útjukra. A bombalézer alapját képezõ elmélet azonban sziklaszilárd volt, még ha a fegyver gyakorlati megvalósításának nehézségeit jelentõsen alá is becsülték. A programot végül föladták, ami dollármilliók elvesztegetését jelentette.

Mégsem volt azonban minden hiába. Alig egy évszázad múlva az elméletet újra föltámasztották, s újra védelmi céllal, ezúttal azonban már nem az ember, hanem a Természet rakétái ellen.

A huszonegyedik századi EXCALIBUR nem röntgensugarakat termelt, hanem rádióhullámokat, s tüskéi nem adott célokra irányultak, hanem az égbolt egésze felé. A több gigatonnás bombát – mely a valaha összeszerelt legerõsebb bomba volt, sokak reményei szerint pedig a legerõsebb, amelyre valaha is szükség lesz – a Földével megegyezõ Nap körüli pályán robbantották föl, de a Nap túloldalán. Egyedül ez biztosított megfelelõ védelmet a hatalmas elektromágneses lökéshullám ellen, amely egyébként könnyen megzavarhatta volna a földi kommunikációs rendszereket, s kiégethette volna a bolygó összes mûködõ elektromos berendezését.

A bomba fölrobbanásakor vékony, csupán néhány méter vastagságú rövidhullámú jelpajzs indult útjára a Naprendszer minden irányába a fény sebességével. A Földével megegyezõ pályán haladó érzékelõegységek perceken belül jeleztek a Napról, a Merkúrról, a Vénuszról és a Holdról visszaverõdõ elektromos visszhangokat, ezek azonban senkit sem érdekeltek.

A következõ két órában, amíg a hullám el nem söpört a Szaturnusz mellett, egyre halkuló visszhangok ezrei árasztották el az EXCALIBUR adatbankjait. Az összes ismert szatellita, aszteroida és üstökös visszhangjelet adott magáról. Mire elkészült a teljes analízis, az összes egy méternél nagyobb kozmikus test helymeghatározása megtörtént a Jupiter pályáján belül. Katalogizálásuk és jövõbeli mozgásirányuk kiszámítása évekre elég munkát adott az ÛRVÉDELEM számítógépeinek.

Az eredmények elsõ pillantásra megnyugtatóak voltak. Az EXCALIBUR hatásterén belül semmi sem volt, ami veszélyeztette volna a Földet, az emberiség fellélegzett. Akadtak, akik egyenesen azt javasolták, hogy vessenek véget az immár feleslegessé vált ÛRVÉDELMI Programnak, hiszen egy ideig aligha lesz rá újra szükség.

Amikor Dr. Angus Millar néhány évvel késõbb házi építésû teleszkópjaival fölfedezte a Kálit, a hír általános fölháborodást keltett. Hogyan lehetséges, hogy a hatalmas aszteroida elkerülte az EXCALIBUR hálóját? A kérdésre egyszerû volt a válasz: a Káli épp pályájának legtávolabbi pontján volt, messze az EXCALIBUR hatásterén túl. Ha elég közel lett volna ahhoz, hogy közvetlen veszélyt jelentsen, az EXCALIBUR minden bizonnyal észlelte volna.

Ám még jóval azelõtt, hogy minderre sor került volna, az EXCALIBUR rémisztõ és teljességgel váratlan helyzetet teremtett. Nem pusztán észlelt egy veszélyt, de sokak szerint éppen ellenkezõleg: létrehozott egyet, s föltámasztotta az emberiség egyik legõsibb félelmét.

19

A VÁRATLAN VÁLASZ

Az FKIK, azaz a Földön Kívüli Intelligencia Kutatása már több mint egy évszázada folyt egyre bonyolultabb mûszerekkel és egyre szélesebb frekvenciasávon. A jó néhány téves riasztás mellett a rádiócsillagászok rögzítettek nem egy “lehetséges üzenetet” is – jeleket, amelyek talán nem pusztán a kozmosz zajának véletlenszerû töredékei voltak, hanem Földön kívüli, értelmes lények üzenetei. Sajnos a rögzített jelek egyike sem volt elég hosszú, így még a legzseniálisabb számítógépes programokkal sem sikerült kétségek nélkül bebizonyítani intelligens eredetüket.

A 2085. év mindebben éles változást hozott. Ahogyan az FKIK egyik régi megszállottja mondta: “Ha egyszer valóban jelet kapunk, azt tudni fogjuk – az igazi üzenet nem csak halk sustorgás lesz, amit félig elfed a zaj.” A kutatónõnek igaza lett.

A tiszta és hangos jelet egy viszonylag kis méretû távcsõ fedezte fel rutinvizsgálatok során, a Hold túloldalán, amely – az egyre sûrûsödõ helyi forgalom ellenére is – még mindig viszonylag csöndes helynek számított. A jel Földön kívüli eredetéhez nem fért kétség, a rádiótávcsõ ugyanis egyenesen a Szíriuszra, az égbolt legfényesebb csillagára irányult.

Ez volt az elsõ meglepetés. A Szíriusz a Napnál mintegy ötvenszer fényesebb, így élet hordozására képes bolygók aligha keringenek körülötte. A csillagászok mindenesetre még mindig ezt vitatták, amikor valami még ennél is jobban megdöbbentette õket – s az egész világot.

Jóllehet a tény – legalábbis utólag – szembeszökõen nyilvánvaló volt, több mint huszonnégy óra eltelt, mire valaki végre rámutatott egy érdekes egybeesésre.

A Szíriusz 8,6 fényévnyi távolságra volt, az EXCALIBUR-program pedig pontosan 17 évvel és 3 hónappal azelõtt indult be. Éppen ennyi idõ alatt járták meg a rádióhullámok a Szíriuszig és vissza az utat. Bárki vagy bármi észlelte is az elektro-magnetikus robbanást, nem sokat habozott a válaszadással.

Az újonnan elõállt helyzet érdekességét csak tovább fokozta, hogy az üzenet hordozóhullámának frekvenciája pontosan egybeesett az EXCALIBUR által kiváltott lökéshullám 5,400 megahertzes rezgésszámával. A fölfedezés azonban legalább ekkora csalódást is keltett.

A várakozással ellentétben a hordozóhullám ugyanis tökéletesen modulálatlan volt – jelnek nem volt semmi nyoma.

A Szíriusz merõ zajjal válaszolt.

20

AZ ÚJJÁSZÜLETETTEK

Kevés vallás éli túl alapítója halálát kisebb-nagyobb megrázkódtatások nélkül. E sors a kriszlámot sem kerülte el, jóllehet Fatima Magdaléna mindent megtett, hogy örököst találjon magának. Az elsõ vitára akkor került sor, amikor a Próféta fia, Morris Goldenberg egyszer csak megjelent a semmibõl, és megpróbált anyja örökébe lépni. Eleinte mindenki csalónak és jogbitorlónak hitte, amikor azonban saját kérésére sikeres DNS-vizsgálatokat végeztek rajta, a Mozgalom kénytelen volt a továbbiakban más alapokról védekezni. Morris következõ lépésként elzarándokolt Mekkába, s bár biztonságos távolban tartották a Szent Kába-kõtõl, ettõl kezdve fölvette az Al Hadzs nevet. Hogy e tette – vagy akár bármely más tette – mennyire fakadt õszinte hitbõl, az heves vitákat kavart a hívek között. Anyja õszinteségét soha senki nem vonta kétségbe, halála után azonban sok ember úgy döntött, hogy fia nem más, mint egy elragadó és megnyerõ kalandor, aki megpróbál hasznot húzni a Hitbõl. A dolog iróniájához tartozik, hogy Al Hadzs Morris Goldenberg volt az AIDS vírus egyik utolsó ismert áldozata, ami nem egy rosszízû pletykára adott okot.

A kívülállók szemében a Morris által javasolt doktrínaváltoztatások jó része triviális, csaknem mellékes kérdésnek tûnt. Szükséges-e a hajnali és az alkonyati ima szigorú betartása? Egyenértékû-e a mekkai zarándoklat a betlehemivel? Szabad-e egy hétre csökkenteni a ramadáni böjtöt? Szükséges-e még mindig alamizsnát adni a szegényeknek, most, hogy a társadalom, mint egész végre fölvállalta felelõsségét ez ügyben? Lehetséges-e összeegyeztetni a Jézus által megparancsolt borivást – “igyátok ezt az én emlékezetemre” – az iszlám hagyományos irtózásával az alkoholtól? És így tovább…

Morris halála után azonban a különbözõ szekták közötti nézeteltérések kisimultak, s a kriszlám néhány évtizeden keresztül meglehetõsen egységes arcot mutatott a világ felé. Népszerûségének csúcsán több mint százmillió híve volt, s ezzel a Föld negyedik legnépesebb vallásává lépett elõ – igaz, a Holdon és a Marson egyelõre csak elszórtan akadtak követõi.

Az egyházszakadást végül teljesen váratlan módon a “Szíriusz hangja” idézte elõ. A kriszlám egyik, jelentõs mértékben a szúfi tanok hatása alatt álló alszektája azt állította, hogy fejlett információföldolgozó technika segítségével értelmeznie sikerült egy, az ûrbõl érkezett titokzatos üzenetet.

A jel – ha egyáltalán jel volt – értelmezésére tett minden korábbi kísérlet kudarcot vallott, s az sokak szerint nem volt más, mint modulálatlan zaj. A kérdés, hogy a szíriusziak vajon miért sugároznának tiszta zajt, számtalan elméletet hívott életre. A legnépszerûbb feltételezés szerint a jel az emberi távközlésben is használt titkosított üzenetekhez hasonlóan merõ zajnak látszott ugyan, lényegében azonban bonyolult intelligenciateszt volt, amelyet csupán a kriszlám legbuzgóbb hívei, vagy ahogyan magukat hívták: az Újjászületettek voltak képesek megoldani – már amennyiben a szavuknak hinni lehetett.

A nyilvánvalóan nem természetes eredetû zaj azonban kétségtelenül hordozott egy ennél sokkal egyértelmûbb üzenetet is: “Itt vagyunk.” Meglehet, a szíriusziak pusztán reakciót vártak, hogy a legtöbb kommunikációs rendszerben ismert “elektronikus kézfogás” után megkezdhessék az intelligens üzenetek továbbítását is.

Az Újjászületetteknek volt egy másik, nem túl eredeti, de kellõképpen bonyolult magyarázata is. Még a kommunikáció-elméleti kutatások hajnalán bebizonyosodott, hogy a “tiszta zajt” nem pusztán jelentés nélküli zörejnek lehet fölfogni, hanem minden lehetséges üzenet összességének is. Az Újjászületettek még egy érdekes párhuzamot is vontak: képzeljük el, hogy a világ összes költõje, filozófusa és prófétája egyszerre beszél. Az eredmény az emberi fül számára teljesen érthetetlen zajáradat volna csupán, mégis tartalmazná az emberi tudás és bölcsesség összességét.

Ugyanez volt a helyzet a Szíriusz üzenetével is. Nem más volt, mint Isten szava, amelyet csupán a Hûségesek érthettek meg – kifinomult dekódrendszerek és bonyolult algoritmusok segítségével. Ám amikor csak megkérdezték az Újjászületetteket, hogy mit is mondott Isten, így válaszoltak: “Nos, idejében el fogjuk árulni.”

A világ többi része persze csak mosolygott mindezen – azt azonban már többen helytelenítõ morgással fogadták, amikor az Újjászületettek a Hold túloldalán egy több mint egy kilométer átmérõjû parabolaadót állítottak föl azzal a céllal, hogy felvegyék a kapcsolatot Istennel, de legalábbis a “mennybéli vonal” másik végén lévõ Ismeretlennel. Mindeddig a hivatalos ûrszervezetek egyike sem határozta el magát ilyen lépésre, nem tudtak ugyanis megállapodni egy lényeges alapkérdésben: milyen választ sugározzanak? Sokan úgy gondolták, hogy a legbölcsebb az lenne, ha az emberiség csöndben maradna, vagy mondjuk Bachot sugározna.

Mindeközben az Újjászületettek – teljes bizalommal különleges kapcsolatuk iránt – imákat és dicshimnuszokat zengtek az ûrhullámhosszán a Szíriusz felé. Sõt, azt állították, hogy mivel Isten teremtette Einsteint és nem fordítva, adásukat még a fénysebességre vonatkozó törvény sem hátráltatta, azaz párbeszédüket nem lassította még a Hold-Szíriusz nagy távolsága miatti tizenhét éves késedelmi idõ sem.

A Káli fölfedezése az Újjászületettek számára egyenesen kinyilatkoztatás volt. Most már tudták, milyen sors vár rájuk, s fölkészültek, hogy beváltsák a nevükben foglalt jóslatot.

Már jó évszázada alig akadt mûvelt ember, aki hitt volna a Feltámadásban, a Próféta, Fatima Magdaléna pedig bölcsen elkerülte a kérdést. Most, percekkel a világvége elõtt, eljött az ideje annak, hogy az emberiség újra fontolóra vegye a kérdést – hirdették az Újjászületettek. Egyúttal pedig föl is ajánlották szolgálataikat: garantálni tudják a túlélést, állították – természetesen korántsem ingyen.

Máris milliók tervezték, hogy a Holdra vagy a Marsra menekülnek, a két bolygó azonban bevándorlási kvótákat állított föl annak érdekében, hogy elkerülje a korlátozott erõforrások hirtelen túlterhelését. Ezen az úton azonban amúgy is csak az emberiség elenyészõ töredéke menekülhetett volna meg.

Az Újjászületettek viszont nem pusztán életben maradást ígértek; annál sokkal többet: halhatatlanságot.

Bejelentették, hogy végre sikerült megvalósítaniuk a virtuális valóság technikájának egyik régi célkitûzését: képesek rögzíteni egy emberi lényt a maga teljes mivoltában, átélt élményeivel és az ezeket átélõ test pontos feltérképezésével együtt, méghozzá jelentõsen korlátozott, mindössze 10^14 bitnyi memóriában. A “visszajátszás” – az így tárolt személy szó szerinti feltámasztása – azonban még több évtizedes további kutatást igényelt volna. Így még ha volt is értelme az ilyen kutatásoknak, azokat a Káli érkezése elõtt már semmiképpen sem lehetett befejezni.

Az Újjászületetteknek ez sem okozott problémát. Istenük már biztosította õket arról, hogy vállalkozásuk sikeres lesz. Minden igaz hívõ elindulhat – a Hold túloldalán lévõ adóállomáson keresztül – a Szíriusz felé. A Mennyek már várják õket a másik oldalon.

Ez volt az a pont, ahol sokak utolsó kétsége is elpárolgott az Újjászületettek szellemi épségét illetõen. Kétségbevonhatatlan technikai fejlettségük ellenére láthatóan semmivel sem voltak józanabbak, mint a többi õrült, aki a történelem során föl-fölbukkanva folyton az ezeréves birodalom eljövetelét várta, s közben megváltást és örök életet ígért hívei szûk csoportjának, még mielõtt a világ a következõ kedden megszûnt volna létezni.

Mostantól kezdve az Újjászületettek ígéreteit nem lehetett másnak tekinteni, mint beteges tréfának. A bolygó, amelynek immár fontosabb dolgai voltak, többé nem ért rá az Újjászületettek maszkabáli bolondozásait figyelni.

A hiba érthetõ volt – ám végzetes.

IV

21

VIGÍLIA

A Deimos Ûrkikötõ és Hajógyár saját bevallása szerint kilométerszámra építette ûrhajóit, s a megrendelõnek csak le kellett fûrészelnie a megfelelõ méretet. Mi tagadás, a gyár termékei valóban mutattak bizonyos családi hasonlatosságot, ami alól a Goliath sem volt kivétel.

Gerincét egyetlen 150 méter hosszú és minden oldalán 3 méter széles, háromszög keresztmetszetû fõtartógerenda képezte. E méretek aránytalanul kicsinynek, hovatovább törékenynek tûntek volna bármely, a huszadik század elõtt élt hajóépítész számára; csakhogy a nanotechnológia, amelynek segítségével a gerinc szó szerint szénatomról szénatomra épült fel, ötvenszer akkora szilárdságot biztosított, mint a legkiválóbb acél.

A Goliath—ot felépítõ különféle, szükség esetén könnyen cserélhetõ egységek sorra a szintetikus gyémántból készült gerinc mentén foglaltak helyet. A tartógerenda három oldalán elhelyezett gömb alakú hidrogéntartályok, amelyek messze a legnagyobb teret foglalták el, távolról olyanok voltak, mintha a hüvelyen kívül ülõ borsószemek lennének. Hozzájuk képest a gerinc egyik végén fölszerelt parancsnoki, ellátó és lakóegységek éppúgy eltörpültek, mint a gerinc másik végén az energetikai és hajtómû egységek.

Amikor Robert Singhet kinevezték a Goliath parancsnokává, néhány évi nyugalmas, sõt ha lehet, unalmas szolgálatra számított, mielõtt végleg visszavonulna az ûrszolgálatból a Marsra. Jóllehet épp csak betöltötte a hetvenet, már határozottan kezdett lassulni. Utolsó megbizatása itt, a T1 Trójai Pontban, hatvan fokkal a Jupiter elõtt, tulajdonképpen üdülésnek számított. Alig akadt más dolga, mint hogy gondoskodjon a hajón végeérhetetlen kísérleteiket végzõ csillagász és fizikus utasokról.

A Goliath ugyanis besorolása szerint kutatóhajó volt; ennek megfelelõen ellátását a Bolygótudományi Kutatási Alap biztosította, akárcsak a Hercules-ét, amely egy és egynegyed milliárd kilométerre a Goliath mögött, a T2 Trójai Pontban állomásozott. A két hajó a Nappal és a Jupiterrel együtt hatalmas rombuszt alkotott, amely sohasem változtatta alakját, viszont Jupiter-évenként – azaz 4333 földi naponként – egyszer megkerülte a Napot.

A hajókat centiméteres pontossággal meghatározott hosszúságú lézersugár-nyalábok kötötték össze, amelyek egész sor fontos tudományos kutatást tettek lehetõvé. Az összeütközõ fekete lyukak által keltett téridõ-hullámzásokat a Goliath és a Hercules gazdag fedélzeti mûszerezettséggel éppúgy észlelni lehetett, mint a magasabb rendû civilizációk által alkotott csodás ûrtechnológia nyomait, s még ki tudja, mi minden mást. A két hajó érzékelõ mûszerei folyamatos összeköttetésben voltak, s lényegében egyetlen hatalmas rádióteleszkópot alkottak, amelynek segítségével a Világegyetem távoli csücskeinek feltérképezése is lehetõvé vált minden korábbinál nagyobb pontossággal.

A két Trójai Pontban állomásozó kutatók azonban közvetlen környezetüket sem hanyagolták el. Itt a távolságok csupán néhány millió kilométerre rúgtak. A tudósok a hatalmas gravitációs csapdák által fogva tartott aszteroidák százait vizsgálták meg, s a Goliath közelébe esõket gyakran meg is látogatták. Az emberiség néhány év alatt többet megtudott e kicsiny égitestekrõl, mint a fölfedezésük óta eltelt három évszázad során.

A meglehetõsen eseménytelen rutint csupán az alkalmankénti személycserék és a Deimos-ra tett rendszeres, felülvizsgálattal és felújítással egybekötött látogatások törték meg. Mindez így ment harminc éve, s már csak kevés ember emlékezett arra az eredeti célra, amelyre a Goliath és a Hercules épült. A két hajó személyzetének tagjai ritkán gondoltak arra, hogy lényegében éppúgy õrszolgálatot teljesítenek, mint azok az õrök, akik jó háromezer évvel azelõtt Trója szélfútta falait rótták – ám ezúttal olyan ellenség fölbukkanására vártak, amelyet Homérosz talán el sem tudott volna képzelni.

22

A RUTIN

Bár Singh kapitány jelenlegi megbízatását valahol félúton a Nap és a Jupiter között sokan a Naprendszer legmagányosabb állásának tekintették, a parancsnok ritkán érezte magát egyedül. Helyzetét szívesen hasonlította össze a múlt olyan nagy navigátorainak sorsával, mint Cook kapitány, vagy az igazságtalanul rossz hírbe keveredett Bligh. Elõdei hónapokra, gyakran évekre elveszítettek mindenféle összeköttetést a honi kikötõvel s a családdal; zsúfolt, mocskos lakrészekben kellett tengõdniük maréknyi tiszttárs és valamivel több iskolázatlan, s nemritkán csökönyösen lázadó természetû tengerész kellemesnek aligha mondható társaságában. Még ha az állandó külsõ veszélyeket, a váratlan viharokat, a rejtett homokzátonyokat, a bennszülöttek barátságtalanságát vagy az ellenséges hajók támadásait le is számítjuk, a régi idõk hajósainak életét nem sok választhatta el a pokoltól.

Igaz ugyan, hogy a Goliath—on sem volt sokkal nagyobb az élettér, mint Cook kapitány harmincméteres hajóján, az Endeavour-ön, a gravitáció hiánya folytán azonban a teret, bármilyen korlátozott volt is méreteiben, sokkal hatékonyabban ki lehetett használni. A személyzet és az utasok rendelkezésére álló szolgáltatások pedig összehasonlíthatatlanul többet nyújtottak. Ha szórakozásra támadt kedvük, bármikor hozzájuthattak az emberi mûvészet és kultúra legfrissebb, akár néhány perces alkotásaihoz is. Az egyetlen kellemetlenség, amellyel számolniuk kellett, a Földdel való kommunikáció meglehetõsen hosszú holtideje.

Havonta egyszer menetrendszerû ûrrepülõjárat érkezett a Marsról vagy a Holdról, amely részben új arcokat hozott a Goliath fedélzetére, részben elszállította a szabadságra induló tiszteket és tudományos munkatársakat. Az olajozottan futó mindennapi rutinban egyetlen esemény jelentett törést: a rádiós vagy optikai összeköttetésen keresztül nem továbbítható küldeményeket szállító, várva várt postajárat megérkezése.

Arról azonban szó sem volt, hogy a fedélzeti élet mentes lett volna a gondoktól, legyenek azok komolyak vagy komolytalanok, mûszaki jellegûek vagy éppen lelkiek…

– Jamieson professzor?

– Hallgatom, fõmatróz úr, mi a gondja?

– David néhány perce tájékoztatott, hogy hiányosságokat észlelt az edzéstervében. Úgy tûnik, professzor úr kihagyta a két utolsó edzésnapot a taposómalmon.

– Hm… valami tévedés történhetett.

– Minden bizonnyal. Kérdés, hogy ki tévedett. Kapcsolom Davidot.

– Nos… azt hiszem… elképzelhetõ, hogy kihagytam egyet. Nagyon elfoglalt voltam mostanában, az Achillesrõl visszahozott mintákat elemeztem… Holnap bepótolom.

– Remélem is, Bill. Tudom, hogy unalmas, de ha nem pörgeti föl magát legalább fél G-re, soha többé nem lesz képes újra járni a Marson, a Földrõl nem is beszélve. Vége.

– Kapitány, üzenet Freydától. Toby 15-én koncertet ad a Smithsonian-ban. Freyda szerint óriási esemény lesz. Állítólag megszerezték Brahms eredeti hangversenyzongoráját. Toby egyik saját szerzeményét játssza, plusz egy Paganini-témára írt Rachmanyinov-rapszódiát. Teljes közvetítést kér, vagy csak hangot?

– Egyikre se lesz elég idõm, de nem szeretném megbántani Tobyt. Adja át jókívánságaimat, és rendelje meg az egész memochipet.

– Jaworski, doktor?

– Mondja, Kapitány.

– Különös szagok áradnak a laboratóriumából. Már több emberem panaszkodott. Úgy tûnik, a légtisztítóberendezés sem tud megküzdeni vele.

– Különös… szagok? Én semmit sem vettem észre. De rögtön utánanézek.

– Parancsnok, üzenete érkezett Charmayne-tõl, miközben aludt. Nem sürgõs, de a marsi állampolgársága tíz napon belül megszûnik, ha nem újítja meg. Az üzenet késedelmi ideje a Marsra jelenleg huszonkét perc.

– Köszönöm, David. Most nem érek rá. Holnap ilyenkor juttasd megint eszembe.

– Itt Sing kapitány, a Goliath kutatóhajó parancsnoka. Üzenet a Szoláris Hírhálózatnak. Két nappal ezelõtt megérkezett a jelentésük, de nem vettem komolyan. Fogalmam sem volt, hogy ezek az õrültek még mindig szabadlábon vannak. Sajnálom, de nem találkoztunk földön kívüli lények ûrhajójával. Legyenek nyugodtak, azonnal tudatni fogom magukat, amint erre sor kerül.

– Sonny?

– Parancsára, Kapitány úr.

– Gratulálok a tegnap esti asztalához, gyönyörû volt. A szappanautomatám azonban megint kifogyott. Újratöltené? De ha lehet, hozzon fenyõillatút… Torkig vagyok a levendulával.

Az általános közmegegyezés szerint Sony volt a második legfontosabb ember a fedélzeten; sõt egyesek még a kapitánynál is fontosabbnak tartották.

Hivatalos státusza – ellátmányozó segédtiszt – aligha fedte azt a szerepet, amelyet Sonny Gilbert a Goliath fedélzetén betöltött. Õ volt a hajó ezermestere, aki egyformán jól értett emberi és mûszaki problémákhoz, legalábbis az általános háztartási teendõk szintjén. A leglustább takarítórobotok is összeszedték magukat, ha Sonny a közelben volt, s a szerelmes ifjú tudósok is, nõk és férfiak egyaránt, jobban megbíztak benne, mint az ÛRHORV-PSZICH programban. (A kapitányhoz még olyan pletykák is eljutottak, hogy Sonny rendelkezik a legnagyobb szexuális segédeszköz gyûjteménnyel a fedélzeten – állítólag valós és virtuális szerkezetek egyaránt voltak birtokában – de akadtak bizonyos dolgok, amelyekrõl egy bölcs parancsnok inkább nem vett tudomást.)

Az a puszta tény, hogy Sonny intelligenciahányadosa az összes létezõ skálák szerint a legalacsonyabb volt a személyzet valamennyi tagja közül, láthatóan senkit sem zavart; hatékonysága, istenáldotta jó természete és emberi melegsége biztosították örökös népszerûségét. Amikor egy, a hajóra látogató híres kozmológus rosszkedvében leidiótázta, a megtévedt tudóst maga Singh kapitány részesítette szigorú megrovásban, és szólította föl azonnali bocsánatkérésre. Minthogy a tudós megtagadta a bocsánatkérést, a következõ menetrendszerû járattal már repült is hazafelé a földi irányítás leghatározottabb tiltakozása ellenére.

Jóllehet ez kivételes eset volt, a Goliath személyzete és a hajón utazó tudósok között némi lappangó feszültséget mindig meg lehetett figyelni. E feszültség többnyire jóindulatú tréfák és ugratások formájában nyert levezetést – ha azonban a Goliath a szokásosnál nagyobb fontosságú feladatok elé nézett, a fedélzeten mindenki szívvel-lélekkel együttmûködött, rangjától és beosztásától függetlenül.

Minthogy David állandóan szemmel tartotta valamennyi operációs rendszert, nem volt szükség három mûszakos váltott szolgálatra. “Napközben” mind az A, mind a B stáb ébren volt, de csak az egyik állt szolgálatban; “este” pedig az egész hajó nyugovóra tért nyolc órára. Vészhelyzetben David gyorsabban tudott reagálni bármely emberi parancsnoknál. Ha pedig olyasmi történt volna, amivel még õ sem tud megküzdeni – nos, akkor jobb, ha a személyzet föl sem ébred élete hátralévõ néhány másodpercére.

A hajó munkanapja Egyetemes Idõ szerint reggel 06:00-kor kezdõdött, de minthogy korlátozott méreteinél fogva az étkezõ nem tudott egyszerre mindenkit befogadni, a korai, 06:30-as reggeli elõjoga a szolgálatot kezdõ csapatot illette meg. A B csapat 07:00-kor reggelizett, a hajón utazó tudósoknak pedig egészen 07:30-ig kellett várniuk. Mivel azonban a hajón felszerelt automatákból bárki bármikor hozzájuthatott némi harapnivalóhoz, éheznie senkinek sem kellett.

Pontban 08:00-kor Singh kapitány fölvázolta a nap programját, és tájékoztatott a fontosabb eseményekrõl. Ezután az A csapat tagjai szétoszlottak és fölvették a munkát, a tudósok visszavonultak laboratóriumaikba, vagy elfoglalták helyüket munkaasztalaik mellett, a B csapat tagjai pedig visszatértek aprócska, de minden kényelemmel fölszerelt lakóegységeikbe, hogy átnézzék a legfrissebb videohíreket, bekapcsolódjanak a hajó információs vagy szórakoztató programjaiba, tanuljanak egy keveset, vagy valami más elfoglaltságot találjanak maguknak a 14:00 órai mûszakváltásig.

A normális napi menetrend azonban korántsem volt mentes kisebb-nagyobb, hol tervezett, hol magától adódó eltolódásoktól. A legélvezetesebb kitérõt többnyire a hajó útját keresztezõ aszteroidákra tett kirándulások jelentették.

Aligha volt igaza annak a nyegle csillagásznak, aki egyszer megjegyezte, hogy “az egyik aszteroida olyan, mint a másik: ha egyet láttál, láttad mindet.” (Tudósunkat az összeütközõ galaxisok híres szakértõjeként tisztelték világszerte, így a világegyetem apróbb részleteit illetõ tájékozatlansága megbocsátható.). Valójában szinte lehetetlen két hasonló aszteroidát találni, annyira változatosak anyagukban, formájukban és fõleg méreteikben, az ezer kilométeres Cerestõl egész a névtelen, ház nagyságú kõtömbökig.

Legtöbbjük merõ sziklából áll – bazaltból, gránitból és más, a Földön és a Holdon egyaránt jól ismert kõzetekbõl, ugyanazokból a jó minõségû építõanyagokból, amelyeket az Alpok és a Himalája eredeti tervezõje is elõírt.

Mások jórészt fémeket tartalmaznak – vasat, kobaltot és ritkafémeket, többek közt aranyat és platinát. Egyes kisebb aszteroidák dollártrilliókat értek volna akkoriban, amikor a kereskedelmi méretû fémátalakítás még nem nyomta az arany árát jóval a hasznosabb fémek – mint például a réz vagy az ólom – árfolyama alá.

A tudományos szempontból legfigyelemreméltóbb aszteroidák azonban azok voltak, amelyek nagyobb mennyiségben tartalmaztak jeget és szénvegyületeket. Ezek némelyike halott üstökös volt, vagy éppen leendõ üstökös, ha a gravitációs tér hullámverése elég közel sodorta a Nap teremtõ tüzéhez.

A szénvegyületeket tartalmazó aszteroidákat még mindig számos rejtély övezte. Jóllehet a bizonyítékok kiváltotta heves viták még nem csitultak el a tudósok között, bizonyos jelek arra utaltak, hogy az aszteroidák némelyike hajdan olyan nagyobb világok részét képezhette, amelyek elég nagyok és melegek voltak ahhoz, hogy akár óceánokkal is rendelkezzenek. S ha ez lehetséges, miért ne bukkanhatnának rajtuk akár az élet nyomaira? Nem egy paleontológus tette kockára a hírnevét azzal, hogy életre utaló kövületeket vélt fölfedezni aszteroidákon, s bár kollégáik jó része nevetségesnek találta eredményeiket, a végsõ döntés egyelõre váratott magára.

Amint érdekesnek ígérkezõ aszteroida került a közelbe, a Goliath tudósai rögtön két csoportra oszlottak, s bár komolyabb összetûzésre sosem került sor, a közös étkezések ülésrendjében nemegyszer kisebb változások következtek be. Az asztronómusok szerettek volna a lehetõ legközelebb kerülni a hajóval és rajta teljes laboratóriumi fölszerelésükkel a célhoz, hogy kényelmesebben vizsgálhassák. A kozmológusok foggal-körömmel tiltakoztak ez ellen; aprólékosan kimért bázisvonalaik ilyenkor megváltoztak, s interferenciaméréseik valamennyi eredménye veszendõbe ment – néhány vacak kõdarab miatt.

Ebben voltaképp igazuk is volt, s a geológusok idõvel hajlottak is a kompromisszumra, többé-kevésbé jószántukból. A kisebb aszteroidákat meg lehetett vizsgálni robotmûszerekkel is, amelyek képesek voltak mintákat gyûjteni és elvégezni a legalapvetõbb vizsgálatokat. A semminél ez is több volt, de ha az aszteroida egymillió kilométernél messzebb került, a Goliath-robot—Goliath holtidõ elviselhetetlenül hosszúvá vált. “Hogy tetszene – panaszkodott egy geológus –, ha mondjuk meglendítenél egy kalapácsot, és legalább egy percig kellene várnod, amíg kiderül, hogy melléütöttél?”

Így az igazán fontos aszteroidák, mint a Trójai csoport nagyobb tagjai, a Patroklosz vagy az Achillesz esetében a hajó ûrsiklója az érdeklõdõ tudósok rendelkezésére állt. Az ûrsikló alig volt nagyobb, mint egy kisebbfajta családi autó, mindazonáltal teljes ellátást nyújtott a pilóta és három utasa számára legfeljebb egy hétig, lehetõvé téve számukra a szûz világocska meglehetõsen alapos vizsgálatát, és néhány száz kilogramm pontosan dokumentált minta hazaszállítását további elemzésre.

Singh kapitánynak átlag két-három havonta kellett ilyen expedíciókat szerveznie. Örömmel nézett elébük, kellemes változatosságot hoztak a fedélzeti élet amúgy eléggé egyhangú rutinjába. Ráadásul észrevehetõ volt, hogy azok a tudósok is töretlen érdeklõdéssel nézték a beérkezõ videoképeket, akik a legtöbbet morgolódtak az effajta “kõzetturkálás” ellen.

Mikor rajtakapták õket, különféle kifogásokat találtak ki:

– Legalább van némi fogalmam, hogy mit érezhettek ükapáim és ükanyáim, amikor látták Armstrongot és Aldrint elõször a Holdra lépni.

– Legalább három “kõ-õrülttel” kevesebb van a fedélzeten egy hétig. Meg azután ilyenkor az ebédlõben is tágasabb.

– Szavamon ne fogjon kapitány úr, de ha valaha is voltak idegen látogatói a Naprendszernek, valószínûleg ilyen helyeken hagyhatták a szemetüket. Vagy akár valamiféle üzenetet is hagyhattak hátra számunkra, amit csak akkor találunk majd meg, ha már eléggé fejlettek vagyunk ahhoz, hogy megértsük.

Néha, amikor látta kollégáit valamely miniatûr világ furcsa tájai felett lebegni – amelyet soha senki nem látott még és valószínûleg soha senki nem is fog –, Singhet el-elfogta néhány pillanatra a vágy, hogy maga is elhagyja a hajót, és élvezze a világûr korlátlan szabadságát. Erre még akár ürügyet is tudna találni; elsõ tisztje valószínûleg örömmel átvenné az irányítást hosszabb-idõre. De egyrészt “szuperszállítmánynak” minõsülne, másrészt pedig még akadályozná is a munkát az ûrsikló szûkös belsõ terében. Singh úgy érezte, ezt még parancsnokként sem engedheti meg magának.

Azért sajnálta, hogy éveket töltött el a sodródó minivilágok e valóságos Sargasso-tengerében, s mégsem érintette lába egyiket sem.

Elõbb-utóbb ez ügyben tennie kell valamit.

23

RIADÓ

Az egész olyan volt, mintha a Trója falait járó õrök megpillantották volna, amint az elsõ napsugarak megvillannak a távoli lándzsák csúcsain. Egyetlen szempillantás alatt minden megváltozott.

A közvetlen veszély bekövetkeztéig azonban még mindig több mint egy év volt hátra. Akármilyen félelmetesen hangzott is a jóslat, közvetlen pánikot nem keltett. A többség még mindig abban reménykedhetett, hogy az elsõ, sietõs megfigyelések akár tévesek is lehetnek. Az új aszteroida talán ugyanúgy elkerüli a Földet, mint sorstársainak milliárdjai az elmúlt földtörténeti korokban.

David pontosan Egyetemes Idõ szerint 5:30-kor ébresztette föl Singhet a hírrel. Elsõ alkalommal került arra sor, hogy megzavarja a kapitány álmát.

– Bocsásson meg, kapitány, de üzenete van, “Abszolút Elsõbbség” megjelöléssel. Ilyet még sohasem láttam.

Ugyanezt Singh is elmondhatta volna. Másodperceken belül tökéletesen éber volt. Ahogy elolvasta az ûrfaxot, és gyors pillantást vetett a fölvázolt Föld-és aszteroida-pályára, úgy érezte, mintha hideg kéz markolt volna a szívébe. Remélte ugyan, hogy hiba csúszott a rendszerbe, de az elsõ pillanattól kezdve semmi kétsége sem volt afelõl, hogy hamarosan a lehetõ legrosszabbal kell szembenéznie.

Azután, s ez magát Singhet is meglepte, egy pillanatra áradó jókedv kerítette hatalmába. Igen, ez az, amire a Goliath-ot évtizedekkel ezelõtt megépítették.

Sorsdöntõ pillanat volt ez Singh életében. Elõször még szinte gyerekként, a Szivárványok Öblében kellett szembenéznie komoly kihívással. Akkor, ott diadalmaskodott. A mostani kihívás azonban összemérhetetlenül nagyobb volt.

Singh érezte, hogy erre a kihívásra született.

*

Üres gyomorra nem illik rossz hírrel szolgálni. Singh kapitány megvárta, amíg mindenki megreggelizett a fedélzeten, és csak ekkor továbbította a Földrõl érkezett ûrfaxot az egy órával késõbb érkezett részletes közleménnyel együtt.

– Minden program, minden kutatás leállítva! A hajón tartózkodó tudományos személyzet a következõ menetrendszerû járattal visszamegy a Marsra, mi pedig fölkészítjük a Goliath—ot eddigi legfontosabb küldetésére.

A részletek kidolgozása még folyamatban van, de menet közben is lehetnek változások. Bizonyára tudják, hogy már évekkel ezelõtt születtek tervek egy olyan tömeghajtómû kidolgozására, amely képes viszonylag nagyobb méretû aszteroidák kitérítésére is. A hajtómû az ATLASZ nevet kapta. Amint ismertté válnak a küldetés fontosabb paraméterei, a hajtómûterveket pontosítják, és a Deimos Ûrkikötõ és Hajógyár azonnal teljes gõzzel nekikezd a tervek megvalósításának. Szerencsére az összes szükséges egység – a hajtóanyagtartályok, a tolómûvek, a vezérlõegységek s az egészet összefogó vázszerkezet – standard elem, így a nanoépítõk néhány napon belül meg tudják építeni az ATLASZT-t.

Ezután már csak hozzá kell kapcsolni a Goliath-hoz, így most amilyen gyorsan csak lehet, el kell jutnunk a Deimos Ûrkikötõbe. Néhányunknak alkalma lesz meglátogatni a családját a Marson – ahogy egy régi földi közmondás tartja, nincsen olyan rossz, amiben ne lenne valami jó.

Éppen csak annyi üzemanyagot fogunk fölvenni, hogy az üres ATLASZ-t eljuttassuk a Jupiterig, ahol ismét megtöltjük tartályainkat a bolygó körül keringõ Európa Töltõállomáson. Ekkor veszi kezdetét a tulajdonképpeni küldetés, a randevú az aszteroidával. Addigra már csak hét hónapunk lesz hátra a becsapódásig, már ha egyáltalán sor kerül becsapódásra.

Föl kell térképeznünk az aszteroidát, megfelelõ alapzatot kell keresnünk, föl kell szerelnünk az ATLASZ-t, ellenõriznünk kell valamennyi rendszert, s végül be kell indítanunk a hajtómûvet. A hajtómû hatása a milliárd tonnás tömegre természetesen csaknem mérhetetlenül kicsiny lesz. De ha még a Mars pályája elõtt sikerülne elérni akár csak néhány centiméteres elmozdulást is, az a Föld közelében már több száz kilométert jelentene…

Singh zavartan megállt egy pillanatra. Tudta, hogy bár a Goliath személyzete számára mindez tökéletesen ismerõs volt, a geológusok és az asztrokémikusok számára újdonságot jelentett. Afelõl is kétségei voltak, hogy vajon föl tudnák-e sorolni Kepler három törvényét, az aszteroida röppályájának kiszámításáról nem is beszélve…

– Nem sokat értek a lelkesítõ beszédekhez, de nem is hiszem, hogy szükség lenne rá. Mindnyájan tudják, hogy mi a feladatunk, vesztegetni való idõnk pedig nincsen. Akár néhány elvesztegetett napon is múlhat, hogy az aszteroida ártalmatlanul elsuhan a Föld mellett, vagy véget vet a történelemnek, legalábbis ami az anyabolygót illeti.

És még egy dolog. A nevek nagyon fontosak – nézzenek csak körül itt a Trójaiak között. Most kaptuk meg a Bolygóközi Csillagászati Társaság értesítését az aszteroida hivatalos megnevezésérõl. Valami tudós a hindu mitológiában böngészhetett, mindenesetre sikerült rábukkannia a Halál és Pusztítás Istennõjére.

Kálinak hívják.

24

PARTRASZÁLLÁS

– Apa, milyenek voltak a marslakók igaziból?

Robert Singh szeretettel pillantott kislányára, aki hivatalosan tízéves volt, bár olyan bolygón született, amely születése óta csak ötször kerülte meg a Napot. De egyetlen gyermek sem érdemelte meg, hogy 687 napot várjon két születésnap között, így legalább ennyit megõriztek a földi idõszámításból. Amikor végül ezt is eltörölték, újabb szál szakadt el a Mars és az anyabolygó között.

– Tudtam, hogy meg fogod kérdezni – válaszolta. – Csak a te kedvedért néztem utána. Figyelj…

“Akik még sohasem láttak eleven marslakót, aligha tudják elképzelni szörnyûséges ábrázatukat. A furcsa, V-alakú száj, a hegyes felsõ ajak, a szõrtelen szemöldök, az áll hiánya az ék alakú alsó ajak alatt, a folyton remegõ száj, a Gorgon…”

– Mi az a Gorgon?

– “a Gorgon-féle csápok…”

– Pfúj!

– “…és mindenekfelett az óriási szemek furcsa, velõig ható tekintete egyszerre volt eleven és átható, embertelen, nyomorék és szörnyetegszerû. Olajos-barnás bõrüket mintha penész lepte volna be, unott mozdulataik esetlen kimértségében pedig volt valami kimondhatatlanul undorító.” Nos, Mirelle, most már tudod.

– Ezt mibõl olvastad? Hû, a DisneyMars Útikalauz! Oda mikor megyünk el?

– Ez attól függ, hogy egy bizonyos kisasszony milyen alaposan csinálja meg a házi feladatát.

– Ez nem igazság, Apu! Amióta megjöttél, nem volt rá semmi idõm!

Singh egy pillanatra lelkiismeret-furdalást érzett. Hajlamos volt kisajátítani a lányát és csöpp kisfiát, amikor csak el tudott szabadulni az ATLASZ-gyûlésekrõl és meg tudott szökni a Deimos Ûrkikötõbõl. Reményei, hogy a tárgyalások közötti szünetekben gyakran meg fogja látogatni családját a Marson, azonnal szertefoszlottak, ahogy megpillantotta a sajtó embereit, akik csak rá vártak Port Lowellben. Még nem döbbent rá, hogy jelenleg õ a második leghíresebb ember a bolygón.

Az elsõ hely természetesen Dr. Millart illette meg. Fölfedezése máris több ember életét változtatta meg gyökeresen, mint bármely más esemény a történelem folyamán. S bár számtalan elektronikus üzenetváltásra került sor közöttük, Millar és Singh személyesen még nem találkoztak. Singh mindent meg is tett, hogy ezt elkerülje; semmi újat nem tudtak volna mondani egymásnak, s az is nyilvánvaló volt, hogy az ismeretlen amatõr csillagász nem igazán tudott mit kezdeni a hirtelen jött népszerûséggel. Leereszkedõ lett és beképzelt, s a Kálit folyton “az aszteroidám”-ként emlegette. Singh elõtt mindenesetre nem volt kétséges, hogy marsi telepestársai elõbb-utóbb helyére fogják tenni az újdonsült hírességet. Ehhez igazán értettek.

A DisneyMars sokkal kisebb volt, mint híres földi elõdei, de ezt bentrõl már nem lehetett megmondani. A diorámák és a hologramképek olyannak mutatták a Marsot, mint amilyennek azt az emberek évszázadokkal azelõtt álmodták – s talán amilyen majd lesz is a távoli jövõben. Az, amit egyes kritikusai állítottak, hogy tudniillik ugyanezt az élményt egy közepes Brainman-program is megadta volna, egyszerûen nem volt igaz. Elég egy Marson született gyerekre pillantani, amint egy darab eredeti Föld-kõzetet simogat, s a különbség máris nyilvánvaló.

Martin túl kicsi volt még ahhoz, hogy élvezze a kirándulást, így otthon hagyták a legújabb típusú Dorcas házirobot megbízható felügyelete alatt. Tulajdonképpen még Mirelle sem volt elég nagy ahhoz, hogy mindent megértsen, amit lát, szülei azonban tudták, hogy az élményt sohasem fogja elfelejteni. Félelemmel vegyes gyönyörûséggel sikoltozott, amint megpillantotta H. G. Wells csápos szörnyeit, ahogy kibújtak cilindereik alól, s rettegve figyelte, amint három lábukon elindultak egy furcsa, kihalt város, a viktoriánus London utcáin.

Imádta viszont a szépséges Dejah Thoris-t, Hélium hercegnõjét, különösen mikor az kedvesen megszólította: “Isten hozott Barsoom-ban, Mirelle.” John Carter azonban szinte nem is szerepelt a bemutatóban; vérszomjas figurái egyáltalán nem azt a fajta bevándorlót képviselték, akit a Marsi Kereskedelmi Kamara szívesen látott. Méghogy kardok! Elég a legkisebb óvatlanság, s ezek a bûnös felelõtlenséggel megformált fémdarabok súlyos sebeket ejthetnek a látogatókon…

– Anya – kérdezte –, én is tojásból keltem ki?

Charmayne nevetett.

– Igen is, meg nem is – válaszolta. – Egy icipici tojásból. De az nem olyan volt, mint amit Dejah tojt. Majd megkérem a Könyvtárat, hogy magyarázza el neked a különbséget, ha hazaértünk.

– És tényleg voltak olyan gépeik, amik levegõt csináltak, hogy az emberek odakint is tudjanak lélegezni?

– Nem, de a jó öreg Burroughs nem állt messze a valóságtól. Most éppen ezt próbáljuk megvalósítani. Majd meglátod, ha végigmegyünk a Bradbury-kiállításon.

És a dombok közül különös valami jött elõ.

Egy gépezet volt, olyan, mint egy jáspiszöld rovar, mint egy imádkozó sáska; finoman hasította a hideg levegõt, testén megszámlálhatatlan villódzó, zöld gyémánttal és piros drágakõvel, amelyek sziporkáztak, mint a soklapúra csiszolt szemek. Hat lába olyan hangot adott az õsi országúton, mint a ritkásan szitáló esõ, és a gép hátáról egy marslakó úgy nézett Tomasra – olvasztott aranyszínû szemmel –, mintha kútba tekintene…

Mirelle-t magával ragadta a földi ember és a marslakó éjszakai találkozása, azt viszont már nem egészen értette, hogy hogyan és miért voltak pusztán fantomok egymás számára. Egy nap majd megérti, hogy a röpke találkozás két kor találkozása volt az idõ mélységein át. A sivatag fölött kecsesen sikló homokhajók, a hûvös homokon ragyogó lángmadarak, a hálót vetõ aranyszín pókok, a széles csatornákon bronzvirágként lebegõ csónakok ugyancsak elbûvölték Mirelle-t. Amikor pedig látta, hogyan omlanak össze a kristályvárosok a földi megszállók elõtt, még könnyeket is hullatott.

“A Marstól, amely sosem volt – a Marsig, amely lesz”, olvasták az utolsó terem bejáratánál. Singh kapitány akaratlanul is elmosolyodott ezen a jellemzõen marsi magabiztosságú “lesz”-en. A jó öreg, halálra fáradt Földön ugyanez legföljebb “lehet” lett volna.

Az utolsó kiállítást csaknem ódivatú egyszerûség jellemezte, ez azonban semmit sem vont le hatásosságából. Csaknem teljes sötétben ültek egy hatalmas panoráma-ablak elõtt, alattuk ködtenger, mögöttük fölkelõben a távoli Nap.

– A Tengerész-völgy, az Éjszaka Labirintusa ma – mondta egy puha hang lágy zenei háttérrel.

A köd lassan eloszlott a felkelõ Nap alatt – alig volt több vékony párafátyolnál –, s már föl is bukkant a Naprendszer leghatalmasabb völgyének óriási kanyonokkal és sziklákkal tarkított tája, élesen és tisztán egész a láthatárig, anélkül a távolságadta lágyulás nélkül, amely a jóval kisebb nyugat-amerikai Grand Canyon hasonló látványához egyfajta perspektívaérzetet adott.

Zordon szépségével, vöröseivel, okkereivel, bíborszín árnyalataival nem annyira ellenséges, mint inkább hideg és kifejezetten közömbös volt az élettel szemben. A szem hiába próbált akár egy aprócska foltnyi kéket vagy zöldet fölfedezni.

A Nap fénye tompítatlanul hasította át az eget; az árnyak hullámzó tintafolyóként hömpölyögtek a kanyon alján. Leszállt az éj; a csillagok rövid idõre fölragyogtak, s máris kezdetét vette a következõ nap hajnala.

Semmi nem változott – vagy mégis? Talán a hegyek gerince a távoli láthatáron… már nem olyan éles?

Még egy “nap”, s már nem volt kétséges: a táj szigorú körvonalai egyre lágyultak, a messzi sziklák és sebhelyek már nem tûntek olyan közelinek – a Mars lassan megváltozott…

Napok, hetek, hónapok – talán egész évtizedek – peregtek le a nézõk szeme elõtt. A változások addigra drámaiak lettek.

Az ég halvány lazacrózsaszínét felváltotta egy fakó kék árnyalat, s végre valódi felhõk kezdtek formálódni a tünékeny párafátylak helyett, amelyek még elenyésztek a hajnal érkeztével. A kanyon fenekén pedig, ahol valamikor csak kopár sziklát láthatott a szem, most egyre terjeszkedõ zöld foltokban élet tenyészett. Füvek és fák még nem voltak, de már zuzmók és mohák készítették elõ számukra is a terepet.

Hirtelen, mintegy varázsütésre, víztócsák jelentek meg s nyújtóztak hûsen, szellõktõl borzolatlanul a napsütésben, s nem sisteregtek azonnal gõzzé meg párává, mint tennék a mai Marson. Ahogy lassan föltárultak a jövõ képei, a tócsák elõbb tavacskákká híztak, majd egyetlen folyóvá nõttek össze. Partjai mentén fák szökkentek a magasba. Robert Singh földi arányokhoz szokott szemei számára törzsük annyira vékony volt és törékeny, hogy nehezen tudta elképzelni róluk, hogy magasabbak lehetnek tíz-tizenkét méternél. A valóságban – már amennyiben ezt lehetett valóságnak nevezni – magasabbak voltak a legidõsebb észak-amerikai mamutfenyõknél is: az alacsony gravitáció jóvoltából százméteresre nõttek.

Most megváltozott a nézõpont. Kelet felé repültek a Tengerész-völgy mentén, át a Hajnal Sziklahasadékán, majd dél felé fordultak a Mars alföldje, a végeláthatatlan Hellász síkság felé.

Ahogy Robert Singh alápillantott a jövõ álom-óceánjára, emlékek tömege özönlötte el agyát olyan mindent elsöprõ erõvel, hogy egy pillanatra csaknem elveszítette önuralmát. A Hellász-óceán elpárolgott a szeme elõl, és Singh újra a Földön találta magát, ott sétált Tobyval valahol a pálmákkal szegett afrikai tengerparton, nyomukban a puhán bukdácsoló Tigrette-tel. Valóban megtörtént mindez, vagy csak álom volt, hamis múlt, valaki más kölcsönvett emléke?

Valódi kétségei persze nem voltak, de a látomás olyannyira elevennek tûnt, hogy egészen mélyen az agyába égett. A vele járó kezdeti szomorúság azonban hamarosan átadta a helyét egyfajta csöndes elégedettségnek. Múltjából semmit sem kellett megbánnia – Freyda és Toby mindketten jól voltak, boldogan éltek népes családjuk körében (de azért ideje volna újra hívnia õket!). Csak azt sajnálta, hogy Mirelle-nek és Martinnak sohasem lehettek Tigrette-hez hasonló nem emberi barátai. Az effajta kedvencek tartására a Mars egyelõre még nem volt eléggé fölkészülve.

A jövõbe tett utazás a Mars bolygó képével ért véget, ahogy azt a távoli kozmoszból – s ki tudná megmondani, hány száz, vagy hány ezer év távlatából? – látni lehetett. Sarkvidékeit többé nem borította széndioxid-jégsapka, a bolygó körüli pályára állított száz kilométeres átmérõjû tükrökbõl visszaverõdõ napfény ugyanis már rég véget vetett a több millió éves télnek. A látvány lassan elhomályosult, s a képernyõn a “2500 tavasza” fölirat jelent meg. “Vajon tényleg így lesz-e?” – gondolta Robert Singh, ahogy némán elindultak hazafelé. “Remélem – tette hozzá magában –, bár azt hiszem, sohasem fogom megtudni.” Még Mirelle is sokkal csöndesebb lett a megszokottnál, mintha csak próbálná kibogozni a kézzelfogható valóságot az imént látott fantáziavilágból.

Ahogy elindultak a légzsilip felé, hogy beszálljanak a marsbuszba, amely elhozta õket a szállodából, a kiállítás még egy váratlan meglepetéssel szolgált vendégeinek. A távolban megdördült az ég – ezt a hangot a maga földi valóságában csak Robert Singh hallotta –, és Mirelle halk sikolyától kísérve egy fejük feletti permetezõfejbõl finom esõcsöppek hullottak alá.

– A Marson utoljára hárommilliárd évvel ezelõtt esett esõ, de nem hozott életet a talajnak, amelyre hullott. Legközelebb már más lesz a helyzet. Viszontlátásra, és köszönjük, hogy eljöttek.

Robert Singh az indulása elõtti éjszakán már kora hajnalban felébredt, s álmatlanul fekve a sötétben megpróbálta fölidézni látogatása legszebb pillanatait. Egyiket-másikat (közöttük a néhány órával korábbi, Freydával töltött gyöngéd perceket) rögzítette is, hogy késõbb visszajátszhassa õket. Az elõtte álló hosszú hónapokban ezekbõl kellett élnie.

Megváltozott légzésritmusa megzavarhatta Charmayne-t, mert feléje gördült, és karját Singh mellkasára helyezte. A férfi elmosolyodott, amint fölidézte – nem elõször életében –, hogy milyen kényelmetlen lenne ez a mozdulat az anyabolygón…

Hosszú percekig egyikük sem szólalt meg. Azután Charmayne álmos hangon megjegyezte:

– Emlékszel arra a Bradbury-novellára, amit elolvastunk? Amelyikben a földi barbárok céltáblának használták a Mars gyönyörû kristályvárosait?

– Persze, hogy emlékszem. “S ragyog még a holdsugár.” Neked is föltûnt, hogy 2001-ben játszódik? Ennyire optimista lett volna?

– Legalább megérte, hogy ember szállt a Marsra! De… azóta, hogy hazajöttünk a DisneyMarsból, folyton arra gondolok, hogy nem pontosan ugyanígy viselkedünk-e mi is, csak pusztítva, amit itt találtunk?

– Sosem hittem volna, hogy ezt hallom egy igazi Mars-szülöttõl! De hiszen nem csak pusztítunk. Teremtünk is… Uramisten!

– Mi baj?

– Csak eszembe jutott valami. A Káli. Õ se csak a pusztítás Istennõje. Egyúttal új világot teremt a régi roncsaiból.

Majd hosszú csönd után hozzátette:

– Éppen ezt hajtogatják az Újjászületettek is. Tudod, hogy épp itt, Port Lowellben állították föl a legújabb missziójukat?

– Ugyan már, ártatlan õrültek csak. Nem hiszem, hogy a légynek is ártanának. Aludj jól, drágám. És amikor legközelebb elmegyünk a DisneyMarsra, Martint is magunkkal visszük.

25

EURÓPA ÛRÁLLOMÁS

Robert Singhnek nem sok dolga akadt a gyors Deimos-Mars-Európa-Jupiter járatokon azonkívül, hogy tanulmányozza az ÛRVÉDELEM által küldött újabbnál újabb pótköltségvetés-tervezeteket, és megismerkedjen a személyzet új tagjaival.

Torin Fletcher a Deimos Ûrkikötõ vezetõ mérnökeként azt a feladatot kapta, hogy felügyelje a Goliath-ATLASZ szerelvény tartályainak üzemanyaggal való feltöltését, amint az elérte az Európa körül keringõ töltõállomást. A töltõanyag kásás halmazállapotú volt, azaz folyékony és szilárd hidrogén keverékébõl állt, amely lényegesen sûrûbb a tiszta folyadéknál, következésképp kevesebb tárolóteret igényel. A teljes térfogat így is több mint kétszerese volt a szerencsétlenül járt Hindenburgénak, amelynek tüzes halála lezárta a levegõnél könnyebb szerkezetekkel való repülés korszakát – legalábbis a Földön. Kisebb teherszállító léghajókat gyakran használtak a Marson is, a Vénusz felsõ atmoszférarétegeinek vizsgálatában pedig különösen hasznosnak bizonyultak.

Fletcher valódi léghajóõrült volt, s mindent megtett, hogy Singhet is megtérítse.

– Amikor végre igazán elkezdjük a Jupiter fölfedezését – mondta –, és nem csak ûrszondákat eregetünk bele, akkor jön el megint a léghajózás kora. Na persze, mivel a légkör fõleg hidrogénbõl áll, a ballonokat forró hidrogénnel kell majd megtölteni. De hát ez igazán nem okozhat gondot! Képzeld csak el, körülhajózni a Nagy Vörös Foltot!

– Köszönöm, de nem kérek belõle – válaszolta Singh –, különösen tíz marsi gravitáción nem.

– A földigiliszták nevetve kibírják, hanyattfekve legalábbis. Vagy vízágyakon.

– De minek az egész? Nincs szilárd felszín, nincs hol leszállni. A robotok mindent meg tudnak csinálni, amire szükség van, minek emberi életeket kockáztatni?

– Pontosan ezt mondták az emberek az Ûrkorszak kezdetén is. És nézd meg, hol tartunk azóta! Férfiak és nõk fognak a Jupiterre utazni csak azért, mert – mert ott van. De ha neked nem tetszik a Jupiter, mit szólnál a Szaturnuszhoz? Majdnem pont akkora a gravitációja, mint a Földé, s csak képzeld el a látványt! Nagy magasságban száguldani, ahonnan már látszanak a gyûrûk. Egy szép napon ez lesz a Naprendszer egyik leglátogatottabb turistaparadicsoma.

– A Brainman még így is olcsóbb. “Az izgalom ugyanaz, a kockázat viszont nulla.”

Fletcher fölnevetett, ahogy Singh a régi mondást idézte.

– Ebben persze magad sem hiszel – tette hozzá.

Fletchernek igaza volt, Singhnek azonban eszébe sem jutott, hogy ezt bevallja. Éppen a kockázat tényezõje az, amely a valóságot megkülönbözteti – akármilyen tökéletes – az imitációtól. Az élet pikantériáját Singh számára épp a kockázatvállalás jelentette, sõt akár a kockázatkeresés is, ha az értelmes célt szolgált.

Tartózkodott az Európán állomásozó utasok között még egy, aki a hasonlóan elavult technológiák szerelmese volt, sõt a mélységi tengeralattjárók iránti különös vonzalmával túl is tett az aeronauta Fletcheren. Az egész Naprendszerben, a Földön kívül, az Európa rendelkezett óceánokkal, ezeket azonban vastag jégréteg óvta a kozmosztól. A Jupiter gravitációs mezejének irdatlan erejû hullámverése elegendõ hõt termelt a jégpáncél alatti árapály elõidézésével ahhoz, hogy a globális víztömeg sohase legyen képes egészen befagyni. Ugyanezek az erõk táplálták a szomszédos Io vulkáni tevékenységét is.

Ahol folyékony víz van, ott remény van az életre is. Dr. Rani Wijeratne húsz éve kutatta az Európa mélységeit, részben személyesen, részben robotszondák segítségével. Bár mindezen idõ alatt semmit sem talált, a kutatónõ aligha vesztett lelkesedésébõl.

– Biztos vagyok abban, hogy itt lapul valahol – mondta –, és remélem, meg is találom, mielõtt a földi eredetû mikrobák elõmásznak a szemetünkbõl, és átveszik a terepet…

Dr. Wijeratne legalább ugyanennyire bízott az élet létezésében a Naptól sokkal távolabb, akár a Neptunuszon túli hatalmas üstökösfelhõkben is.

– Ott kinn van elég víz, van elég szén, van nitrogén, megvan az összes szükséges elem – hajtogatta. – Több milliószor annyi, mint más bolygókon. És egészen biztosan van radioaktivitás is, ami kell a megfelelõ hõmérséklet és a magas mutációs ráta miatt. Mélyen az üstökösök belsejében a feltételek ideálisak lehetnek az élet keletkezéséhez.

Nagy kár, hogy a doktornõ az Európán maradt, és nem ment tovább a Kálihoz. A túloldali Sir Colin Drakerrel folytatott jóindulatú, de kompromisszumot nem ismerõ vitái kellemesen elszórakoztatták a többi utast. A híres asztrogeológus volt az egyetlen tudós a fedélzeten, aki még a Goliath eredeti garnitúrájához tartozott; túlságosan jó ahhoz, hogy egykönnyen haza lehessen rendelni.

– Nincs élõ ember, aki nálam többet tudna az aszteroidákról – érvelt kétségbevonhatatlan pontossággal. – A Káli pedig mind ez ideig a legfontosabb aszteroida az emberiség történetében. Rá akarom tenni a kezemet, természetesen a tudomány nevében. Egyúttal azonban századik születésnapi ajándékom is lenne.

Ami az üstökösök mélyén rejlõ élet lehetõségeit illeti, nos, arról megvolt a véleménye.

– Ostobaság! Hoyle-nak és Wickremashinge-nek már egy évszázaddal ezelõtt eszébe jutott ez az ötlet, de már akkor sem vette õket senki komolyan.

– Akkor épp ideje. És mivel az aszteroidák, legalábbis egy részük, halott üstökös, eszébe jutott már, hogy fosszíliák után kutasson rajtuk? Érdemes lenne megpróbálnia.

– Hadd legyek õszinte magával, Rani, okosabban is el tudom tölteni az idõmet.

– Maguk geológusok! Néha azt hiszem, maguk is csak kövületek. Emlékszik, hogy kinevették szegény Wegenert a kontinentális sodródásával szóló elméletével együtt? Azután mikor tutira meghalt, védõszentet csináltak belõle!

És ez így ment tovább, egészen az Európáig.

Az Európa – a Jupiter négy Galilei-féle holdja közül a legkisebbik – volt az egyetlen világ a Naprendszerben, amelyet az ember összetéveszthetett a Földdel, ha elég közel ment hozzá. Ahogy Singh kapitány lepillantott a végtelenül hömpölygõ jégfolyamokra, könnyû volt elképzelnie, hogy ûrhajója az anyabolygó körül kering.

Ez az illúzió azonban rögvest elpattant, amint tekintetét a Jupiter felé fordította. A hatalmas világ teljes mértékben uralta az égboltot, még amikor keskeny sarlóvá fogyott is, három és fél napos fázisai során egyszer. Ekkor ugyanis a vékony fényív óriási éjfekete korongot ölelt magába, amely húszszorosa a Föld egén csüngõ Holdénak, és nemcsak a csillagokat takarta el, de alkalmanként, mint például most, magát a távoli Napot is. Pedig a Jupiter ege ritkán volt teljesen sötét; a Föld kontinenseinél is nagyobb légköri viharok cikáztak rajta oda-vissza, mintha csak nukleáris háború dúlna, s a viharok ereje nem is igen maradt el az ember alkotta atomfegyverekétõl. A sarki fény sejtelmes gyûrûket varázsolt a pólusok köré, a bolygó fölfedezetlen – s talán örökre fölfedezetlen – mélységeibõl pedig foszforeszkáló gejzírek törtek a magasba.

Amikor csaknem teljesen betelt, a Jupiter még nagyszerûbb látvány nyújtott. Ekkor a bolygó Egyenlítõje mentén kavargó felhõövek finom hurkocskái és kacskaringói teljes színpompájukban láthatóvá váltak. Velük együtt hatalmas szürke szigetek – ezer kilométeres amõbák – sodródtak. Néha olyan céltudatosan törtek át a köröttük lévõ felhõkön, hogy valóban hatalmas élõlényeknek tûntek. Nem egy fantáziadús csillageposz alapult épp ezen az elméleten.

A pálmát azonban kétségtelenül a Nagy Vörös Folt vitte el. Bár az évszázadok folyamán hol hízott, hol fogyott, s néha csaknem el is tûnt, most feltûnõbb volt, mint valaha, azóta, hogy Cassini 1665-ben fölfedezte. Ahogyan a Jupiter szédítõ, tíz óránkénti körforgása végigsodorta a bolygó felszínén, úgy bámult az ûrbe fenyegetõen, mint valami hatalmas, bevérzett szem.

Nem véletlen, hogy az Európán dolgozók szolgálati ideje volt a legrövidebb, mint ahogyan az sem, hogy a Naprendszer összes bolygóállomása közül itt volt a legmagasabb a pszichés megbetegedések aránya. A helyzet javult valamelyest, amikor a kutatóközpontot a bolygó túloldalának közepére telepítették, ahonnan a Jupitert sohasem lehetett látni. A pszichológusok szerint azonban még itt is akadtak olyanok, akik úgy érezték, mintha valami óriási küklopsz sosem pislogó szeme bámulná õket háromezer kilométernyi szilárd kövön keresztül…

Miközben õk lassan, de biztosan kifosztották az Európát, a Szaturnusz pályáján belül ez a hold jelentette az egyetlen víz-és következésképpen hidrogénforrást. Bár a Plutón túli üstökösfelhõk még több vizet tartalmaztak, bányászatuk egyelõre még nem lehetett gazdaságos. Ki tudja, talán a jövõben. Addig is a Naprendszer közlekedésének hajtóanyagát az Európa szolgáltatta.

Ráadásul az Európa hidrogénje értékesebb is volt a földinél. A Jupiter körüli sugármezõ évmilliók óta bombázta a hold légkörét, aminek következtében az a földi légkörnél sokkal nagyobb arányban tartalmazott deutériumot, a hidrogén nehezebb izotópját. Némi dúsítással tökéletes keveréket adott a fúziós hajtómûvek számára.

Alkalmanként – de nem mindig – a Természet együttmûködött az emberrel.

Már most is nehéznek tûnt visszaemlékezni arra, hogy milyen volt az élet a Káli elõtt. A katasztrófa pillanatáig még mindig hónapok voltak hátra, de jóformán minden gondolat, minden tett máris a Kálira irányult. Robert Singh gyakran emlegette némi iróniával, hogy ezt az állást csak azért vállalta el, mert kellõen kényelmes állásnak látszott, mielõtt kapitányi rangban végleg visszavonul…

Túl sok ideje azonban nem adódott, hogy ilyesmin gondolkodjon, a hajó egykori rutinján ugyanis eluralkodott az, amit a kapitány elsõ tisztje “tervezett káosz”-ként emlegetett. S mégis, az ATLASZ Mûvelet rendkívüli bonyolultságához képest minden nagyjából olajozottan ment. Nem történtek jelentõsebb fönnakadások, s a program is csak mintegy két nappal maradt el ahhoz képest, amelynek megvalósítása eleinte mindenki számára lehetetlennek tûnt.

Ahogy a Goliath-ATLASZ parkolópályára állt, azonnal megindult tartályainak feltöltése kétszázezer tonna, az abszolút zérónál csak tizenhárom fokkal magasabb hõmérsékletû hidrogén-kásával. Az Európa elektrolízis-telepei ezt a mennyiséget egyetlen hét alatt meg tudták ugyan termelni, röppályára juttatása azonban már nem volt ilyen egyszerû feladat. Szerencsétlen módon az Európa két hatalmas tartályhajója épp meghibásodott, s mivel a hibát helyileg nem lehetett korrigálni, visszavonták õket a Deimos-ra.

Így azután még ha minden simán ment is, a kongó tartályok feltöltése legalább egy hónapot vett volna igénybe. Ez idõ alatt a Káli százmillió kilométerrel közelebb került volna a Földhöz.

V

26

A TÖMEGHAJTÓMÛ

Ebben a pillanatban a Goliath alig hasonlított eredeti önmagára. Egyik oldalát teljesen eltakarták az ATLASZ tartályai és hajtómûegységei, s az egész berendezés úgy nézett ki, mint ha több kilométer vízvezetékcsövet összezsúfoltak volna egyetlen kompakt, alig kétszáz méteres tömegbe. A hajó másik oldalának jó részét saját kisegítõ üzemanyagtartályai miatt nem lehetett látni. “Nem sokat fogjuk élvezni a látványt – mondta magában Singh –, amíg meg nem szabadulunk legalább egy-két kiürült tartálytól… Ráadásul a rengeteg plusz teherrel a gyorsulásunk se lesz az igazi, még a hajtómû-módosításokkal együtt sem.”

Nehéz volt elképzelni, hogy az emberiség jövõje ezen az idétlen bádogszerkentyûn múlik… Tervezõi és építõi szeme elõtt egyetlen cél lebegett: minél erõsebb tömeghajtómûvet szerelni a Kálira, minél hamarabb. A Goliath pusztán a szállítóeszköz, a bolygóközi ûrtaxi szerepét töltötte be; a mindennél becsesebb szállítmány az ATLASZ volt, amelynek idõben – és jó állapotban kellett megérkeznie rendeltetési helyére.

E cél érdekében azonban hihetetlenül sok kompromisszumot kellett kötni. Jóllehet életbe vágó fontos volt minél kisebb késedelemmel elérni a Kálit, a sebességért a hasznos teher csökkentésével kellett fizetni. Ha pedig a Goliath túl sok folyékony hidrogént égetne el, míg odaér, nem biztos, hogy marad elég hajtóanyaga a baljóslatú aszteroida sikeres eltérítéséhez, ami akár az egész vállalkozás kudarcához is vezethet.

A küldetés végrehajtásához szükséges idõ csökkentésére és némi hajtóanyag megtakarítására fölvetõdött a klasszikus “gravitációs csúzli” fölújításának lehetõsége is. A Naprendszer külsõ területeit elõször föltáró ûrhajókhoz hasonlóan egy ideig a Goliath is zuhanhatott volna a Jupiter felé, hogy némi lendületet raboljon a hatalmas bolygótól, ahogy éppen csak elsuhan mellette. A tervet azonban kockázatos volta miatt végül vonakodva ugyan, de feladták. Túlságosan sok ûrszemét keringett a Jupiter körül; a kellemetlen hulladékgyûrûk már egészen az atmoszféra felsõ rétegéig terjedtek, s a legkisebb darab is elég lett volna a sebtében összetákolt hidrogéntartályok kilyukasztásához. Más sem hiányzott, mint hogy az emberiség megmentésének terve a Jupiter valamelyik mikroholdacskája miatt valljon kudarcot.

A bolygófelszínrõl való felemelkedéssel szemben az orbitális indításban az ég adta világon semmi drámaiság nem volt. Természetesen semmit sem lehetett hallani, és a hatalmas hajótesteket mozgató óriási erõk is láthatatlanul mûködtek. A Goliath-ot hajtó plazmahajtómû túlságosan forró volt ahhoz, hogy a gyenge emberi szem számára látható sugárzásokat bocsásson ki magából; névjegyét az ibolyántúli színek árnyalataiban hagyta csak a csillagokkal díszes égbolton. Az Európáról bámészkodó nézõk csak abból tudták, hogy a Goliath végre útnak indult, hogy lassan elmaradtak mögötte azok a hulladékok – hõszigetelõ anyagok maradékai, eldobott csomagolóanyagok, zsinórok és szalagok –, amelyeket még a legkörültekintõbb munkások is óhatatlanul maguk mögött hagytak bármely nagy építkezés helyszínén. Ha nem is az esemény jelentõségéhez illõ módon, a Goliath és terhe, az ATLASZ végül mégiscsak útjára indult, együtt az emberiség összes reményével és rettegésével.

Egy nappal késõbb az egytized földi gravitációval gyorsító Goliath elhagyta a második legnagyobb holdat, az ütött-kopott Callisto-t is. De még legalább egy hét kellett ahhoz, hogy végre kiszabaduljon a Jupiter vonzásából, keresztezve a két legkisebb kísérõ, a Pasipa-Sinope testvérpár vadul kiszámíthatatlan pályáját. Addigra már olyan gyorsan suhant, hogy többé a Nap sem tudta volna befogni. Ha valamilyen oknál fogva elveszítette volna az irányítást sebessége fölött, örökre elhagyta volna a Naprendszert, és megkezdte volna végtelen útját a csillagok között.

Eseménytelenebb útra azonban egyetlen parancsnok sem áhítozhatott volna. A Goliath és az ATLASZ tizenkét másodperccel idõ elõtt találkozott a Kálival.

– Több tucat aszteroidát meglátogattam már – szólt Sir Colin Draker félmillió kilométerre, valahol a Nap közelében levõ láthatatlan hallgatóihoz. – Ennek ellenére, ha csak a szemeimre kell hagyatkoznom, még ma sem tudom megállapítani a méreteiket. Pontosan tudom, mekkora a Káli, de könnyedén el tudom hitetni magammal azt is, hogy elférne akár kinyújtott karjaim között is.

A gondot az okozza, hogy semmi nem nyújt segítséget a szemnek az arányok megítéléséhez. Amint látni fogják, az aszteroida felszínét változatos átmérõjû, sekély becsapódási kráterek fedik, amelyek közül a legkisebbek eltûnnek a láthatóság határa alatt. Az a nagy kráter ott bal oldalt középtájon legalább ötven méter átmérõjû, de pontosan úgy néz ki, mint akármelyik másik a körülötte lévõ kisebbek közül. A legkisebb látható kráterek csupán néhány centiméter átmérõjûek.

David, közelebb vinnéd a kamerát? Köszönöm. Most, ahogy látják, közelítünk, de a kép valójában nem változik. A most látható minikráterek ugyanolyanok, mint nagyobb testvéreik. Álljunk meg itt egy pillanatra, David. Még ha nagyítót használnánk is, a kép akkor is nagyjából ugyanilyen lenne: sekély kráterek mindenféle méretben, a legkisebbek talán már porszemekbõl állnak.

Most térjünk vissza a teljes Kálira. Köszönöm. Amint látják, gyakorlatilag színekrõl – legalábbis az emberi szem fogalmai szerint – aligha beszélhetünk. Az egész felszín csaknem fekete. Gondolhatnák, hogy csak egy darab szenet látnak, és ez nem is esne messze az igazságtól. A külsõ rétegeket 90 %-ban szén alkotja.

Belül azonban már más a helyzet: vasat, nikkelt, szilikátokat és különféle jegeket találunk – vízjeget, szilárd metán és szénsavkását. Mindez egyértelmûen arra utal, hogy az aszteroidának meglehetõsen bonyolult történelme volt, s ami azt illeti, véleményem szerint két különbözõ testrõl lehet szó, amelyek kis sebességgel összeütköztek és összeragadtak.

Talán észrevették, hogy miközben beszéltem, néhány újabb kráter is feltûnt a képen. A Káli napja meglehetõsen rövid, mindössze három óra huszonöt perces. Az a tény pedig, hogy forog, csupán nehezíti a dolgunkat…

Vethetnénk egy pillantást a másik oldalra is, David? K5-ös koordinátamezõ… Ez az.

Figyeljék meg, hogyan változik a táj, ha beszélhetünk egyáltalán tájról. Azokat a barázdákat ott talán egy másik ütközés okozta, amely ezúttal valószínûleg erõszakosabb lehetett. A Káli tízmilliárd évvel ezelõtt a Naprendszer valamelyik forgalmas részében járhatott. Látják azt a völgyet a képmezõ jobb felsõ sarka közelében? Grand Canyonnak kereszteltük el. Alig tíz méter mély – de ha nem ismernénk az arányokat, azt is hihetnénk, hogy Coloradóban vagyunk…

Nos, itt áll elõttünk egy ütött-kopott világocska, amely leginkább egy kézisúlyzóra vagy egy szem földimogyoróra emlékeztet, ám kétmilliárd tonnát nyom. Ráadásul elég szerencsétlen módon hátrafelé halad, azaz az összes bolygóval ellentétes irányban. Ez éppenséggel nem szokatlan (ugyanezt teszi a Halley-üstökös is), ellenben azt jelenti, hogy a lehetõ legrosszabb módon, frontálisan ütközik a Földdel. Így nincs más választásunk, ki kell térítenünk. Ha nem tesszük meg, nemcsak civilizációnk, de egész fajunk is eltûnhet egyszer s mindenkorra a bolygó felszínérõl.

Az ATLASZ tömeghajtómûvét már le is választottuk a Goliath-ról – David, kérem a kamerát az ATLASZ-ra. Most azon dolgozunk, hogy fölszereljük a Kálira, ami meglehetõsen kényes feladat. Szerencsére azonban az aszteroidagravitációja olyannyira gyenge – egy tízezrede a Földének –, hogy az ATLASZ csupán néhány tonnát nyom. Ne hagyják azonban, hogy ez becsapja önöket; tömegét és fõleg lendületét csökkenés nélkül megõrizte. Emiatt mozdítására csak nagyon lassan és nagyon óvatosan vállalkozhatunk. Ha hiszik, ha nem, a munka jelentõs részét a jó öreg csörlõkkel és csigákkal végezzük, amelyeket a Kálihoz erõsítettünk.

Néhány órán belül az ATLASZ indulásra készen áll. Természetesen a Kálira gyakorol hatása jóformán mérhetetlenül kicsiny lesz, kisebb a földi gravitáció ezredrészénél – ahogy az egyik újságíró mondta, mintha valami egér lökdösne egy elefántot. Való igaz; csakhogy az ATLASZ napokig képes lesz tolni, s itt, a Jupiter közelében csupán néhány centimétert kell mozdítanunk a Kálin ahhoz, hogy a Földet több ezer kilométerrel elkerülje.

De még száz is éppolyan hasznos lenne, mint akár egy fényév…

27

A FÕPRÓBA

Még hogy egy kopasz szikh! Vajon mit szóltak volna bozontos õseim ott Indiában, ha egy ilyen magamfajta hitehagyottal találkoznak? S ha megtudnák, hogy végleg szõrtelenítettem a koponyámat – azt hiszem, örülhetnék, ha megúsznám ép bõrrel…

Ilyen és hasonló gondolatok villantak újra és újra Robert Singh agyába, valahányszor fejére illesztette a Brainman kényelmes sisakját, felcsatolta a biztonsági öveket, és ellenõrizte, hogy a szemellenzõk kizárnak-e minden külsõ fényt. Azután egy ideig csak ült a teljes sötétben és csöndben, s várta, hogy az automatikus sorrendvezérlõ átvegye az irányítást.

Elõbb puha, távoli hangokat hallott, amelyek olyan mélyek voltak, hogy Singh szinte külön-külön hallotta az egyes rezgéseket. Azután a hang anélkül, hogy erõsödött volna, elkezdett oktávról oktávra emelkedni – egészen a hallhatóság felsõ határáig, ahol a semmibe enyészett. Sõt Singh – jóllehet sosem járt utána – biztos volt abban, hogy a hang magassága a hallhatóság felsõ határán túl is emelkedett még; tudta, hogy a fülei sohasem lennének képesek reagálni arra a magas rezgésszámra, amelyen most képek és hangok tömegei kezdtek beáramlani közvetlenül az agyába.

Aztán újra csönd lett, Singh pedig várta, hogy kezdetét vegye a hangbeállításnál százszor bonyolultabb képhangolás is.

Elõbb csak tiszta színeket látott. Úgy érezte, mintha egy belülrõl tökéletesen sima gömb közepén lebegne, amelynek falát a lehetõ legmélyebb vörösre festették. Semmiféle mintát vagy ábrázolást nem látott, pedig szeme szinte belesajdult a keresésbe. Azaz nem egészen errõl volt szó – hiszen az élményben a szemek egyáltalán nem vettek részt.

Vörös, narancssárga, sárga, zöld – a szivárvány jól ismert színei, de lézerfény tisztaságban. Képnek, ábrának még mindig nyoma sem volt – Singh továbbra is csak a végtelen színskálát látta maga elõtt.

Ekkor végre megjelentek az elsõ képek. Singh elõbb egy végtelen hálózatot látott, amelynek négyzetei nagy gyorsasággal egyre finomabb rácsokra oszlottak, úgy, hogy végül már nem lehetett tisztán kivenni õket. Ezután geometriai alakzatok jelentek meg, amelyek forogva, tágulva, zsugorodva olvadtak át egymásba. Bár Singh elvesztette minden idõérzékét, az egész hangolássor mindössze egy percet vett igénybe. Amikor Singh hirtelen sarkvidéki hóviharhoz hasonló néma fehérségben találta magát, tudta, hogy a letapogatás véget ért, s a Brainman irányítóegysége megbizonyosodott arról, hogy Singh neurális áramkörei egytõl egyig pontos érintkezésben vannak, s teljességgel mûködõképesek, azaz készek az információfogadásra.

Elõfordult, bár meglehetõsen ritkán, hogy a “Mûszaki hiba” felirat villant tudatába; ilyenkor meg kellett ismételnie az egész hangolási folyamatot, ami általában meg is oldotta a problémát. Ha mégsem, Singh nem próbálkozott többször – tapasztalatból tudta, hogy ez a leghelyesebb döntés. Egy alkalommal rövid idõ alatt meg kellett tanulnia valamit, s az elektromos útakadályt megpróbálta kézi vezérléssel elhárítani. Ennek csak annyi eredménye lett, hogy az összefüggõ program helyett kusza, lidércálomszerû látomások árasztották el az agyát, amelyeket sosem sikerült egészen pontosan fölismernie. Leginkább azokhoz a köröcskékhez voltak hasonlóak, amelyeket a szem vél látni, ha nyomás éri, ám annál jóval fényesebbek. Mire sikerült kikapcsolnia a készüléket, hasogatóan fájt a feje, s a baleset rosszabbul is végzõdhetett volna. A visszafordíthatatlan “elzombisodás” már korántsem volt olyan gyakori mint az elsõ Brainman-generáció piacra dobása idején, de még mindig elõfordult.

Ez alkalommal nem volt semmi hiba, semmi figyelmeztetõ jel: a rendszer mûködött, Singh készen állt a fogadásra.

Bár öntudatának egy távoli csücskében tudta, hogy valójában a Goliath fedélzetén van, egyáltalán nem tûnt összeegyeztethetetlennek Singh kapitány számára, hogy valahonnan magasról, az ûrhajó felettrõl tekintsen alá a hajóra, amint az a Kálival egy vonalban lebeg az ûrben. Az is meglehetõsen logikusnak tûnt – még ha csak az álmok bizarr logikája szerint is –, hogy az ATLASZ máris fölt szerelve az aszteroidára – pedig Singh “tudta”, hogy a hajtómûegység még mindig a Goliath oldalához rögzítve várja sorsát.

A szimuláció olyan tökéletes volt, hogy Singh még az ûrtobogán hajtómûvei által fellebbentett évmilliárdos por alól kibukkanó kopár sziklát is látta. Ennél “valódibb” látványt álmodni sem lehetett; az ATLASZ és a hozzácsatolt üzemanyagtartályok sora azonban még mindig a jövõhöz tartoztak, bár remélhetõleg csupán néhány napig. David közremûködésével a tömeghajtómû elhelyezkedésének és rögzítésének összes gépészeti problémáit sikerült megoldani, s nem volt semmi ok feltételezni, hogy az elmélet áttétele a gyakorlatba bármiféle gondot jelenthetne.

– Program indításra kész – szólt David. – Milyen nézõpontot szeretne?

– Az Ekliptika északi sarka. Távolság: 10 CSE^3. És a pályákat is mind látni akarom.

– Mind? Ebben a képmezõben 54732 égitest látható – számolt David szinte észrevétlen gyorsasággal.

– Bocs. Csak a nagyobb bolygókét. És mindenét, ami ezer kilométernél jobban megközelíti a Kálit. Javítok: legyen inkább száz.

A Káli és az ATLASZ eltûntek. Singh fentrõl figyelte a Naprendszert s a Szaturnusz, a Jupiter, a Mars, a Föld és a Merkúr vékony, világító vonalakként kirajzolódó pályáit. A bolygók mindenkori helyét apró, de felismerhetõ szimbólumok jelezték – a Szaturnuszt gyûrûi, a Jupitert övei, a Marsot apró sarkvidéki jégsapkái, a Földet egyik hatalmas óceánja, a Merkúrt himlõhelyes korongja.

A Káli helyén egy koponya állt. Ez David saját ötlete volt, és soha senki nem kifogásolta. Valószínûleg felütötte az enciklopédiát a Káli névnél, s megtalálta a Pusztítás hindu Istennõjének valamelyik szobrát, amelyen az istennõ hasonlóan baljós nyakéket viselt.

– Központ a Káli-Föld tengely… Nagyítás… Állj!

Singh tudatát most elárasztotta a végzetes kúpszelet látványa, a végítélet ellipszise, amely a Káli és a Föld jelenlegi helyzete között feszült vészjóslóan.

– Idõsûrítés?

– Tíz az ötödiken.

Ekkora tempó mellett minden másodperc egy egész napot jelentett. A Káli néhány hónap helyett perceken belül eléri a Földet.

– Program indul.

A bolygók megmozdultak – a Merkúr sebes keringésbe kezdett legbelsõ pályáján, s még a csigalassúsággal cammogó Szaturnusz is szemmel áthatóan útnak indult.

A Káli zuhanni kezdett a Nap felé, egyelõre még mindig csak a gravitáció vonzásától hajtva. Singh tudatának egyik távoli csücskében azonban számok villogtak olyan gyorsasággal, hogy szinte egymásba olvadtak. A számok hirtelen elérték a nullát, s ugyanebben a pillanatban Singh David hangját hallotta:

– Gyújtás!

Különös, gondolta Singh futólag, hogy bizonyos szavak még jóval azután is életben maradnak, hogy eredeti összefüggéseik teljesen megszûntek, sõt eredeti jelentésük teljesen elhomályosult. A “gyújtás” szó legalább száz éve volt használatban, s eredetileg a vegyi hajtású rakétákra vonatkozott. Az ATLASZ – vagy bármely más mélységi ûrjármû – rakétahajtómûve azonban több okból sem volt képes meggyulladni. Egyrészt tiszta hidrogénnel mûködött, másrészt még ha lett volna is az ûrben oxigén, túlságosan meleg lett volna az alacsony hõmérsékletû égéshez. A létrejött vízmolekulák azonnal ismét atomokra hasadtak volna.

Újabb számok jelentek meg, egy részük alig változott, mások csak nagyon lassan. Legfeltûnõbben az ATLASZ által e fantomvilágon kiváltott gyorsulásváltozás értékei voltak feltüntetve – a Káli tömegének megfelelõen csupán mikrogravitációkban. Ugyancsak láthatóak voltak az életfontosságú delta-értékek, amelyek az aszteroida sebességének és helyzetének alig-alig mérhetõ változásait jelezték.

Szálltak a napok; a számok egyre nõttek. A Merkúr félig túljutott a Napon, a Káli azonban még mindig nem mutatott észlelhetõ eltérést természetes pályájától. Csupán az emelkedõ delta-értékek mutatták, hogy csigalassúsággal ugyan, de elmozdult õsi útjától.

– Ötszörös nagyítás – utasította Singh Davidot, amint a Káli elhaladt a Mars mellett. A Naprendszer külsõ bolygói eltûntek a képmezõbõl, a napok óta mûködõ ATLASZ hatása azonban még mindig az észlelhetõség határa alatt maradt.

– Hajtómûvek kioldva – szólalt meg David hirtelen. (Lám, még egy szó az ûrhajózás korának hajnalából!) A számjegyek, amelyek a tolóerõt és a gyorsulást jelezték, ismét zéróra estek. A Kálit újra csak a gravitáció taszította a Nap felé.

– Tízszeres nagyítás. Csökkentsd az idõsûrítést ezerszeresre…

Most már csak a Föld, a Hold és a Káli fértek el Singh tudatmezejében. Ekkora nagyítás mellett már úgy tûnt, mintha az aszteroida ellipszis helyett csaknem egyenes vonal mentén száguldana – és ez az egyenes nem a Föld felé mutatott.

Singh eléggé fölkészült és tapasztalt volt ahhoz, hogy ezen a ponton még ne bízza el magát. A Kálinak még el kellett haladnia a Hold mellett is, amely mint régi társát eláruló hûtlen barát, még egy halálos csavart adhat a Káli pályájának.

Most, a találkozó végsõ szakaszában minden másodperc három valódi percet jelentett. A Káli pályája ismét láthatóan görbült a Hold gravitációs mezeje hatására, mégpedig a Föld felé. Az ATLASZ erõfeszítésének eredményei, bár az üzemanyagtartályok már “hetekkel” ezelõtt kiürültek, már szintén láthatóak voltak. A szimuláció mindkét pályát feltüntette, az eredetit is és azt is, amely az ember közremûködése révén jött létre.

– Tízszeres nagyítás. Idõsûrítés százszoros.

Egy másodperc most már alig két percet jelentett, és Singh tudatának mezejét csaknem teljesen betöltötte a Föld. Az aprócska koponya azonban nem változott – ekkora nagyítás mellett a Káli még mindig nem mutatott látható korongot.

A virtuális Föld hihetetlenül valószerûnek és szívszorítóan gyönyörûnek tûnt. Csaknem lehetetlen volt elhinni, hogy lényegében nagyszerûen rendezett megabyteokból állt. Singh ott látta lenn – még ha csak David memóriájában is – az Antarktisz csillogó fehér hósapkáját, Ausztrália magányos kontinensét, Új-Zéland szigetcsoportját, Kína partjait. A legcsodálatosabb látványt azonban a Csendes-óceán végtelen, mély kéksége nyújtotta, amely alig húsz nemzedékkel ezelõtt épp akkora kihívást jelentett az emberiség számára, mint ma a világûr örvényei.

– Tízszeres nagyítás. Kövesd a Kálit.

A horizont kék ívét ködszerûen homályossá tette a ritkuló atmoszféra, amely végül a teljes sötétségbe olvadt. A Káli még mindig a Föld felé zuhant, amely most már saját gravitációs erejével is húzta maga felé, mintha csak sürgetni akarná saját pusztulását.

– Legnagyobb közelség egy perc múlva.

Singh figyelmét a látómezeje szélében villogó számkijelzõkre irányította. Az általuk hordozott üzenet pontosabb volt – még ha kevésbé drámai is –, mint amit a vizuális szimuláció nyújtani tudott. A legfontosabb – a Káli távolsága a Föld felszínétõl – még mindig csökkent.

De a csökkenés mértéke maga is csökkenõben volt. A Kálinak egyre több idejébe került, hogy egy kilométerrel közelebb kerüljön a Földhöz.

Azután egy ponton a számok stabilizálódtak:

523… 523… 522… 522… 522… 523… 524… 524… 525…

Singh fellélegzett. A Káli elérte a legnagyobb Földközelséget, és elkezdett távolodni.

Az ATLASZ bevált. Most már csak egy feladat maradt hátra: összeegyeztetni a valós világot a virtuálissal.

28

A SZÜLETÉSNAP

– Sosem gondoltam – mondta Sir Colin –, hogy századik születésnapomat a Mars pályáján kívül töltöm. Ráadásul ott, ahol én születtem, tíz férfi közül csak egy remélhette, hogy egyáltalán megéri ezt a kort. A nõk közül pedig minden ötödik, amit mindig igazságtalanságnak éreztem.

(Csöndes tiltakozás a személyzet négy nõtagjától; panaszos sóhajok a férfiak részérõl; önelégült mosoly Dr. Elizabeth Warden, a hajóorvos arcán: “A Természet csak tudja, mit csinál.”)

– De végül is itt vagyok, viszonylag jó egészségi állapotban, és szeretném megköszönni mindannyiuk jókívánságait. És különösen Sonnynak azt a csodálatos bort, amit az imént ittunk – Château micsoda? 2005-ös évjárat…

– 1905-ös, uram, nem 2005-ös. De a konyhai programnak köszönje, ne nekem.

– Sony, maga az egyetlen köztünk, aki tudja, mit rejtegetnek azok a programok; mindnyájan éhen halnánk, ha elfelejtené, hogy melyik gombot nyomja meg…

A százéves geológusoktól nem várta el az ember, hogy rendesen fölszereljék magukat, így hát Singh és Fletcher még egyszer ellenõrizték Draker ûröltözetét, mielõtt átléptek együtt a zsilipkamrán. A Goliath közvetlen közelében a mozgást nagymértékben leegyszerûsítette egy kötélhálózat, amelyet a Káli morzsalékos külsõ kérgébe ütött egyméteres rudak tartottak kifeszítve. A hajó most úgy nézett ki, mint valami hálója közepében csücsülõ hatalmas pók.

A három férfi lassú, biztonságos mozdulatokkal megközelítette az apró ûrtobogánt, amely méreteiben eltörpült a hengeres üzemanyagtartályok mellett, melyeket majdan az ATLASZ-ra kell fölszerelniük.

– Nézzék, mintha valami elmebeteg olajfinomítót telepített volna egy törpe aszteroidára – jegyezte meg a professzor, amikor megpillantotta, hogy mekkora munkát végeztek el Fletcher emberi és robot munkásai elképesztõen rövid idõ alatt.

Torin Fletcher, aki sokat dolgozott a Deimos-on, volt az egyetlen ember, aki igazán értett az ûrtobogán irányításához még a Káli jóval gyöngébb gravitációs mezejében is.

– Legyenek óvatosak – intette a leendõ ûrzsokékat. – Itt még egy reumás csiga is könnyen elérheti a szökési sebességet. Nem akarunk idõt és reakciótömeget vesztegetni arra, hogy magukat kihalásszuk az ûrbõl, ha úgy döntenek, hogy megindulnak az Alpha Centauri felé.

Fletcher alig észrevehetõ gázzal elemelte az ûrtobogánt a talajtól, és megkezdte a világ kényelmes tempójú körülhajózását, miközben Draker buzgón vizsgálta a Káli felületét, amelyet még sohasem látott közvetlen közelrõl, a saját szemével. Eddig azokra a kõzetmintákra kellett támaszkodnia, amelyeket a személyzet többi tagja visszahozott. És bár a felszín vizsgálatában a távirányítású mozgó kamerák felbecsülhetetlenül hasznosnak bizonyultak, aligha pótolták a közvetlen élményt és a jó öreg kalapácsot. Draker így is panaszkodott amiatt, hogy Singh nem engedte néhány méternél messzebb elbóklászni a Goliath-tól – a parancsnok ugyanis nem akarta illusztris vendége életét kockáztatni, arra pedig nem akart embert pazarolni, hogy valaki mindig az öreg nyomában legyen a hajón kívül (“Mintha rászorulnék, hogy vigyázzanak rám!”). De a századik születésnap fölmentést adott az ilyenfajta megkötések alól, s a tudós úgy szaladgált fel-alá, mint egy izgatott kisfiú, aki elõször tölti a nyarat vidéken.

A tobogán kényelmes sétatempóban siklott a Káli felszíne fölött – már amennyire az ember sétálni tudott ebben az aprócska világban. Sir Colin továbbra is a felszínt pásztázta, mint valami õsi radarkészülék, látóhatártól látóhatárig – ami néha alig volt több ötven méternél. Közben néha magában motyogott. Már sem a Goliath-ot, sem az ATLASZ-t nem látták a Káli tömege mögött, amikor Draker megkérdezte:

– Megállhatnánk? Le szeretnék szállni.

– Természetesen. De csak biztonsági kötéllel, hátha vissza kell csörlõznünk.

A geológus undorral horkantott, de végül is alávetette magát a megalázó intézkedésnek. Azután gyengéden ellökte magát a moccanatlan tobogántól, és kényelmes szabadesésbe fogott.

Nem volt könnyû észrevenni, hogy valóban esik a világocska alig-gravitációs mezejében. Csaknem két percig zuhant, míg végre landolt a Káli felszínén, maga mögött hagyva a szédítõ egy méteres magasságot. Becsapódási sebessége szinte érzékelhetetlen volt az emberi szem számára.

Colin Draker már nem egy aszteroidát meglátogatott. Néha, például a Cereshez hasonló óriásokon az ember valóban érezte, hogy lefelé húzza a gravitáció, még ha gyöngén is. Itt ehhez meglehetõsen aktív képzelõerõre volt szükség; a Káli a legkisebb rosszul kiszámított mozdulatra elengedte vendégét.

Végül azonban mégiscsak ott állt az emberiség történelmének leghíresebb – vagy inkább leghírhedtebb – aszteroidáján. Még tudományos ismeretei birtokában is nehéz volt elképzelnie, hogy ez az apró, szabálytalanul görbült kozmikus törmelékdarab nagyobb fenyegetést jelent az emberiségre nézve, mint a Nukleáris Õrület korában fölhalmozott valamennyi robbanófej együttvéve.

A Káli lassú forgása következtében beléptek az éjszakába, s amint szemük alkalmazkodott a megváltozott látási viszonyokhoz, megpillanthatták maguk körül a csillagokat – pontosan ugyanúgy, mint ahogyan a Földrõl lehetett látni õket, hiszen még most is olyan közel voltak az anyabolygóhoz, hogy a Világegyetem távolabbi részeiben semmi feltûnõ változást nem lehetett észlelni. Volt azonban az égen valami ismeretlen és meglepõ dolog is – egy fényes, sárga csillag, amely a többi csillaggal ellentétben nem pusztán dimenziók nélküli fénypontocskaként jelent meg.

– Nézzék – mondta Sir Colin – ott van valami, amit a Földrõl sosem láthatnának – de talán még a Marsról sem.

– Mire gondol? – kérdezte Fletcher. – Hiszen az a Szaturnusz.

– Persze hogy az, de nézze meg jobban! Sokkal jobban!

– Jé, látom a gyûrûit!

– Nem igazán; csak úgy gondolja, hogy látja. Épp a láthatóság határán vannak. A szemei azonban érzékelnek valami szokatlant, és mivel tudja, hogy mit néz, a képzelet – a memóriája – kitölti a hézagot. Most már tudja, hogy miért fájt annyit szegény Galilei feje a Szaturnusz miatt. Kis teljesítményû távcsöveivel épp csak annyit látott, hogy valami különös van a Szaturnusz körül, na de ki képzelt volna gyûrûket? Azután a bolygó fordulásával a gyûrûk az élükre álltak, õ meg azt gondolta, csak a szemei kápráztak. Sosem tudta meg, hogy igazán mit látott.

A három férfi csöndben bámult néhány pillanatig, nézték, ahogy feljön a Szaturnusz – a Káli lassan átfordult rövidke éjszakáján –, s azon gondolkodtak, vajon mennyit higgyenek el abból, amit látnak. Azután Fletcher hangját hallották:

– Vissza a tobogánra, Prof. Még hosszú út vár ránk: a fél világ még elõttünk áll.

A világ másik felét alig öt perc alatt bejárták, közben azonban feljött a kicsi, de még mindig vakító Nap is. A tobogán egy alacsony halom lejtõs oldalán siklott épp fölfelé, amikor Draker hirtelen valami hihetetlen dologra lett figyelmes. Alig néhány méterre elõttük (addigra egészen jól belejött a távolságok megítélésébe) ragyogó, élénk színfolt tarkította a szénfekete tájat.

– Állj! Az mi?

Két útitársa egy pillanatra odafordult, majd ismét a geológusra néztek.

– Én nem látok semmit – mondta a kapitány.

– Valószínûleg túl sokáig bámult a Szaturnuszba, és most káprázik a szeme – tette hozzá Fletcher. – Még nem alkalmazkodott a látása a nappali fényhez.

– Vakok maguk mind a ketten? Nézzék!

– Jobb lesz kedvében járni szegény flótásnak – mondta Fletcher –, még a végén begorombul, és arra igazán nincs szükségünk, jól mondom?

A tobogánt könnyed mozdulatokkal a jelenség felé fordította, Draker pedig megdöbbenten hallgatott. Néhány másodperc múlva a geológus kezdeti döbbenete kifejezett hitetlenkedésbe váltott. “Tényleg elment az eszem” – gondolta.

Alig fél méter magasan a Káli kopár felszíne fölött karcsú növényi szárán hatalmas, aranyszínû virág pompázott.

Draker hirtelen azon kapta magát, hogy agyán a következõ eszeveszett logikájú gondolatsor cikázik át szinte egyetlen szempillantás alatt: (1) Álmodom, (2) Hogy kérek bocsánatot Dr Wijeratne-tól? (3) Nem tûnik Földönkívülinek, (4) Bárcsak többet tudnék a botanikáról, (5) Milyen rendesek, még cédulát is akasztottak rá…

– Átkozottak! És még el is hittem egy percig! Csak nem Rani ötlete volt?

– Dehogynem – nevetett Singh. – De amint látja, professzor úr, valamennyien aláírtuk az üdvözlõcédulát. Boldog születésnapot. Sonnyt külön köszönet illeti, amiért ilyen szép munkát tudott csinálni mindenféle kallódó papír-és mûanyagdarabokból…

Még mindig pukkadoztak a nevetéstõl, amikor visszatértek a Goliath—ra fantasztikus felfedezésükkel – és sokkal jobb formában, mint Magellán csapatának életben maradt tagjai, miután körbehajózták az õ saját világukat, tette hozzá Singh kapitány. A rövidke kirándulás mindannyiuknak alkalmat adott a lazításra, s rövid idõre megfeledkezhettek felelõsségük hatalmas terhérõl.

Amint rá is szorultak. Utoljára adódott lehetõségük arra, hogy lazítsanak egyet a Kálin.

29

ASTROPOL

Az ASTROPOL igazgatója csaknem minden emberi világot és várost látott már, s úgy gondolt magára, mint akit már az égvilágon semmi sem lephet meg. Most mégis hitetlenkedve pillantott fõfelügyelõjére elegáns genfi fõhadiszállásán.

– Biztos benne? – kérdezte.

– Minden egybevág. Persze az elejétõl kezdve gyanús volt a dolog, hisz a mûszaki hibák ilyen szinten nagyon-nagyon ritkák. Azon gondolkodtunk, nem valami idióta tréfa volt-e csupán. A Mély Agy Letapogatás azonban megerõsítette eredeti feltételezésünket.

– Az nem lehet, hogy sikerült kijátszaniuk a MALT-t? Ezek a fickók értik a dolgukat.

– Nem jobban, mint a mi embereink. A Deimos-on folytatott nyomozás pedig megadta a hiányzó láncszemet is. Tudjuk, ki csinálta. Az illetõ természetesen mikromegfigyelés alatt áll.

– Na és mikor ér oda a figyelmeztetés?

A fõfelügyelõ karórájára nézett, amely egyszerre három világ húsz idõzónájának pontos idejét jelezte.

– Már odaért, de egyelõre a Nap túloldalán vannak, és még legalább egy óráig nem fogunk választ kapni. Attól tartok, addigra késõ is lehet. Ha nem volt fönnakadás a terv végrehajtásában, a rakétaindítás negyven perccel ezelõtt megtörtént. Mi semmit sem tudunk, csak várhatunk.

– Még mindig képtelen vagyok elhinni. Mi az istenért csinálna valaki ilyesmit?

– Ahogy mondja, uram. Az Istenért.

30

SZABOTÁZS

Harminc perccel a T idõ elõtt a Goliath elhúzódott a Kálitól, hogy ne akadályozza az ATLASZ rakétahajtómûveinek beindítását. Valamennyi rendszer ellenõrzése megtörtént, minden a terveknek megfelelõen mûködött. Most már csak arra kellett várni, hogy az aszteroida forgása a megfelelõ helyzetbe hozza a tömeghajtómûvet, s kezdetét vehesse a visszaszámlálás.

Singh kapitány és munkacsapata tudták, hogy semmi különös látványra nem számíthatnak. Az ATLASZ hajtómûveinek plazmaáramlása túl forró volt ahhoz, hogy látható sugárzást bocsásson ki magából. A hajtómûvek mûködésére csak a telemetria megváltozása utalt, mint ahogyan az is a telemetriából derült ki, hogy a Káli többé nem csak egy a természet engesztelhetetlen erõibõl.

“Kíváncsi vagyok – gondolta Sir Colin Draker –, vajon hányan tudják ezek közül a fiatalok közül, hogy ezt az egész visszaszámlálás-ügyletet egy német filmrendezõ találta ki csaknem kétszáz évvel ezelõtt, az elsõ olyan ûrfilm rendezõje, amely nem pusztán a fantáziára épült”. Lám, a valóság ismét utánozta a fikciót; most már nehéz lett volna elképzelni bármilyen ûrküldetést anélkül, hogy egy ember – vagy egy gép – el ne kezdett volna visszafelé számolni.

Amikor a gyorsulásmérõ kijelzõjén a nullákból álló füzér kezdett lassan megváltozni, a fedélzeten néhány pillanatig örömteli hurrázás és taps hangjait lehetett hallani. A hídon mindenki inkább megkönnyebbült, mintsem igazán önfeledten ünnepelt. Bár a Káli megmoccant végre, sebességének mikroszkopikus változásait egyelõre csupán érzékeny mûszerekkel lehetett kimutatni. Az ATLASZ hajtómûveinek napokig, sõt hetekig kellett ahhoz mûködniük, hogy a gyõzelem biztos legyen. A Káli forgása miatt a hajtómûveket csupán a rendelkezésre álló idõ tíz százalékában lehetett mûködtetni; a maradék idõben az ATLASZ nem a megfelelõ irányú elmozdulást idézte volna elõ. Nem egyszerû feladat egy forgó jármûvet rögzített motorral irányítani…

Egy mikrogravitáció, két mikrogravitáció – akármilyen csigalassúsággal is, de a hatalmas tömegû aszteroida végül reagálni kezdett. Senki, aki a Kálin állt volna – már amennyire állni lehet a Kálin – nem vette volna észre a változást, bár észlelhetett volna némi talajrezgést a talpa alatt, s láthatta volna, hogy porfelhõk emelkednek el az aszteroida felszínérõl, hogy hamarosan elnyelje õket az ûr. A Káli kirázta a bundáját, akár valami kutya fürdõzés után.

Azután, szinte hihetetlen módon, a számok ismét visszaestek zéróra. Néhány másodperc múlva egyszerre három riasztóberendezés is megszólalt.

A jelzésre senki sem reagált – nem volt mit tenni. Minden szem a Kálira és az ATLASZ hajtómûveire tapadt.

A hatalmas hajtóanyagtartályok, mint különös virágok valami lassított természetfilmen, fölnyíltak, és tartalmukat, a több ezer tonna folyékony hidrogént kiontották az ûrbe – az anyagot, amely megmenthette volna a Földet. Az aszteroida felszínén párafoltok sodródtak, semmivé foszló fátyolba burkolva a kráterekkel tarkított tájat.

A Káli pedig könyörtelenül folytatta útját a Föld felé.

31

A FORGATÓKÖNYV

Elsõ megközelítésben alig volt több alapvetõ dinamikai problémánál. A Káli tömege egy százalékos pontossággal ismert volt, a Földbe való becsapódás pillanatában jellemzõ sebességét pedig már tizenkét tizedesig kiszámították. Ezek után bármely kisiskolás ki tudta számítani az aszteroida ½MV^2 mozgási energiáját, amit azután könnyen át tudott váltani robbanóanyag-megatonnákra.

Az eredmény hihetetlenül magas volt – a két milliószor millió tonnát az ember még akkor sem tudta elképzelni, ha arra gondolt, hogy ez egy billiószor nagyobb robbanást jelent, mint ami Hirosimát elpusztította. Az egyenlet ismeretlene pedig, amelytõl milliók élete függött, a becsapódás pontos helye volt. Minél közelebb került a Földhöz a Káli, a becsapódás helyét annál kisebb hibahatárral meg lehetett határozni, de a találkozás elõtti néhány napig ez még mindig plusz-mínusz ezer kilométereket jelentett, ez a becslés pedig sokak szerint hajítófát sem ért.

Mindenesetre nagy esély volt rá, hogy a Káli tengerbe csapódik, hiszen a Föld felszínének háromnegyedét víz borítja. A legoptimistább becslések szerint a legvalószínûsíthetõbb találkozási pont valahol a Csendes-óceán közepén lenne; ez esetben lenne elég idõ a kisebb szigetek evakuálására, mielõtt azokat kilométernyi hullámok törlik el a térképrõl.

Ha a Káli szárazföldön landolna, több száz kilométeres körzetben senkinek sem lenne esélye a túlélésre. Az emberek azonnal elpárolognának. Néhány percen belül a robbanás hatalmas lökéshulláma kontinens nagyságú területen minden épületet a puszta földdel tenne egyenlõvé. Valószínûleg még a föld alatti óvóhelyek is összedõlnének, bár néhányan talán ki tudnák ásni magukat.

De vajon õk lennének-e a szerencsésebbek? Az elektromos és nyomtatott sajtó folyton a termonukleáris háborúktól fenyegetett huszadik század íróit szajkózta: “Irigyelnék-e az élõk a halottakat?”

A válasz könnyen igen lehetett. A becsapódás utóhatásai még szörnyûbbek lehetnek, mint a közvetlen következmények, minthogy az eget hónapokra, ha nem évekre elsötétítené a légkörbe jutott por és korom. A Föld növényzete és maradék vadállatainak jó része aligha lenne képes túlélni a napfény hiányát, nem beszélve az esõkrõl, amelyeket halálosan földúsítana a légkör alsó rétegeiben több megatonnányi oxigénbõl és nitrogénbõl keletkezett salétromsav…

A Föld még a rendelkezésre álló csúcstechnológiával is lényegében lakhatatlan lenne évtizedekig – s különben is, ki akarna egy elpusztított bolygón élni? Biztonságot csak a világûr jelenthetett.

Ez az út azonban keveseknek állt rendelkezésére – ahhoz semmiképpen sem volt elég hajó, hogy az emberiség nagy részét akár a Holdra menekítsék. De ennek amúgy is kevés értelme lenne. A Hold lakótelepei aligha tudnának ellátni pár százezer váratlan vendégnél többet.

Ahogy a valaha élt csaknem negyedtrillió ember számára is, a Föld újra egyszerre lenne bölcsõ és sír.

VI

32

DAVID BÖLCSESSÉGE

Singh kapitány egyedül ült tágas, személyre szabott parancsnoki kabinjában, amelyet régebb óta tekintett otthonának, mint a Naprendszer bármely más zugát. Kicsit még mindig kába volt, ám az ASTROPOL jelentése, bár némileg megkésetten, máris érezhetõ javulást hozott a hajón tartózkodók hangulatában. A változás nem volt ugyan óriási, de most minden kicsire szükség volt.

Legalább azt elmondhatták, hogy a kudarc nem rajtuk múlott – õk megtették, ami tõlük tellett. Különben is, ugyan kinek jutott volna az eszébe, hogy akadnak olyan vallási fanatikusok, akik el akarják pusztítani a Földet?

Most, hogy kénytelen végiggondolni a korábban elgondolhatatlant, talán nem is annyira megdöbbentõ. Az emberi történelem folyamán csaknem minden évtizedben fölbukkantak újabb és újabb próféta-önjelöltek, akik azt jósolták, hogy a világ egy meghatározott pillanatban véget fog érni. Ami valóban megdöbbentõ, s ami miatt az ember hajlamos kétségbe vonni saját fajtájának épelméjûségét, az az, hogy e próféták rendre hívek ezreit tudták rávenni arra, hogy szabaduljanak meg földi javaiktól, amelyekre többé nem lesz szükségük, és várjanak egy kijelölt helyen, ahonnan majd egyenesen a mennyekbe jutnak.

Bár a világvége-várók közt akadt nem egy csaló is, legtöbbjük õszintén hitt saját jóslataiban. Az pedig aligha kétséges, hogy ha már hatalmukban állt, ezeket – az isteni közremûködés elmaradása esetén – akár önmaguk is hajlandók voltak beteljesíteni…

Nos, az Újjászületettek kiváló technikai felkészültségük birtokában valóban rendelkeztek a szükséges hatalommal. Semmi másra nem volt szükségük, mint néhány kilogramm robbanóanyagra, némi intelligens szoftverre, s néhány munkatársra a Deimos-on. De akár egy is megtette.

“Milyen kár – gondolta Singh keserû szájjal –, hogy az informátor túl késõre hagyta a dolgot… Bár az is lehet, hogy tudatosan tette, amit tett: így próbált két legyet ütni egy csapásra: »Megtettem, amit a lelkiismeretem parancsolt, de a hitemet sem hagytam el«”

De mit számított ez már! Singh kapitány hamarosan föl is hagyott a fölösleges önmarcangolással. A múltat már semmi sem tudta megváltoztatni, meg kellett hát békélnie a Világegyetemmel.

Csatát vesztett; nem sikerült megmentenie a bolygót, ahol meglátta a napvilágot. Furcsa módon az, hogy õ maga biztonságban van, csak fokozta rossz érzéseit; a Goliath-ot semmilyen közvetlen veszély nem fenyegette, s még volt elegendõ hajtóanyaga ahhoz, hogy csatlakozzon az emberiség életben maradt töredékéhez a Holdon és a Marson.

A szíve a Marsra hívta – a személyzet egy részének azonban szerettei éltek a Holdon is, így a kérdést szavazásra kellett bocsátania.

Ehhez hasonló esetekre nem készült belsõ rendelkezés.

– Még mindig nem értem – mondta Morgan fõhajó-gépész –, hogy hogyan kerülhette el a figyelmünket az a robbanószerkezet a fölszállás elõtti ellenõrzéskor.

– Mert könnyû volt elrejteni, és senki sem álmodta, hogy ilyesmi után kellene kutatni – mondta a Kapitány második embere. – Engem inkább az lep meg, hogy az Újjászületett fanatikusok már a Marson is megvetették a lábukat.

– De miért csinálták? Még a kriszlám õrültekrõl is nehéz elhinni, hogy el akarták volna pusztítani a Földet.

– Ha az ember elfogadja a kiindulási pontjukat, akkor tettük teljesen logikus. Isten – Allah – próbára tett minket, amibe nem szabad beavatkoznunk. Ha a Káli elkerüli a bolygót, akkor semmi baj. Ha nem – nos, akkor ez is része az Istennõ kifürkészhetetlen tervének… Lehet, hogy már annyira elrondítottuk a Földet, hogy ideje újrakezdenünk. Emlékezzenek Ciolkovszkij régi mondására: “A Föld az emberiség bölcsõje, de nem lehet örökké bölcsõben élni.” Lehet, hogy a Káli csak figyelmeztetés: ideje kikászálódnunk a bölcsõbõl.

– Szép kis figyelmeztetés…

A kapitány csendet intett.

– Az egyetlen fontos kérdés így hangzik: mi legyen az útirányunk, a Mars vagy a Hold? Mindkét helyen szükség van ránk. Nem akarom befolyásolni magukat – ennél persze mi sem állt távolabb az igazságtól, mindenki tudta, hogy a kapitány hová szeretett volna menni –, ezért szeretném, ha egyenként elmondanák a véleményüket.

Az elsõ szavazás a következõ eredményt hozta: kilenc szavazat a Mars mellett, kilenc a Hold mellett, egy “nem tudom”, a kapitány tartózkodik.

A szavazás után mindkét fél épp a “nem tudom”-mal szavazó Sony Gilbert hajóellátmányozó segédtisztet próbálta jobb belátásra bírni – szegény ördög annyi idõt töltött már el a Goliath—on, hogy rég nem volt másik otthona –, amikor váratlanul megszólalt David.

– Van más választásunk is.

– Hogyhogy? – kérdezte Singh kapitány meglehetõsen érdes hangon.

– Elég egyértelmûnek látszik. Még ha el is pusztult az ATLASZ, van esélyünk, hogy megmentsük a Földet – ha a Goliath-ot használjuk tömeghajtómûként. Számításaim szerint még mindig van elég hajtóanyagunk a Káli eltérítésére – részben a Kálin elhelyezett tartályokban, részben a sajátjainkban. A mûvelet végrehajtásához azonban most rögtön hozzá kell látnunk. Most még 95 százalék esélyünk van a sikerre, de minél tovább várunk, az esély annál kisebb lesz.

Egy pillanatra döbbent csönd uralkodott el a hajón – mindenki feltette magának a kérdést: miért nem jutott ez nekem eszembe? A válasz azonban kézenfekvõ volt.

Míg a hajó emberi személyzetének tagjait egytõl egyig sokkolták a legfrissebb események, David megõrizte lélekjelenlétét – ha lehet egy számítógép esetében ilyen pontatlan kifejezéssel élni. A (Nem Emberi) Jogi Személy minõsítés járt bizonyos elõnyökkel is. Igaz ugyan, hogy David képtelen volt a szeretetre, de ugyanígy képtelen volt a félelemre is. Hûvös logikáját még most, a végzet pillanataiban sem adta fel.

33

A MENTÕ HADMÛVELET

– Szerencsénk van – jelentette Torin Fletcher.

– Ránk is fér… Folytassa.

– A töltetet úgy tervezték, hogy mûködésképtelenné és javíthatatlanná tegye a fúziós generátort és a hajtómûveket, és ez rendben meg is történt. A robbanás során azonban megrongálódott az elsõ és a második üzemanyagtartály is, így egyúttal elveszítettünk mintegy harminc K hidrogént is. A vezetékrendszer biztonsági szelepei azonban még idõben zártak, így a maradék hidrogén még mindig a rendelkezésünkre áll.

Singh kapitány – az elmúlt néhány órában elõször – ismét reménykedni kezdett. De megoldani való probléma még mindig akadt bõven, és a munka oroszlánrésze még hátra volt. A Goliath-ot ügyes zsoké módjára be kellett állítaniuk a Káli mögé pedig valamiféle állványzatot kellett építeni, amelyen keresztül a hajtómûvek át tudják adni lendületüket az aszteroidának. Fletcher már be is programozta szerelõrobotjait a feladat megoldására; alapanyagul a szerencsétlenül járt ATLASZ épen maradt rudait és gerendáit használták.

– Ilyen õrültséget még sosem csináltam – mondta Fletcher. – Kíváncsi vagyok, mit szóltak volna az öregfiúk a Kennedyben, ha látták volna, hogy a Goliath bakon áll – fejjel lefelé?

– Ugyan már – vágott vissza Sir Colin meglehetõsen zsémbesen –, ki veszi ezt észre a Goliath-nál? Én legalábbis sosem tudtam megkülönböztetni az egyik végét a másiktól. A huszadik században még látni lehetett, hogy egy rakéta jön vagy megy… De ennek egyszer s mindenkorra befellegzett.

Akármilyen furcsa látvány nyújtott is az elkészült szerkezet a laikusok számára, Fletcher büszke volt az alkotására. A feladat végrehajtása ugyanis még a Káli elenyészõen alacsony gravitációjában is csak alig-alig volt lehetséges. Igaz, a tízezer tonna tömegû hajtóanyagtartály itt kevesebb mint egy tonnát nyomott, s egy nevetségesen kis csigasor segítségével is helyére lehetett emelni – ha azonban egy ekkora tömeg végre megindult, halálos fenyegetést jelentett minden olyan lény számára, akinek izmai és ösztönei egészen másféle viszonyok között fejlõdtek ki. Nehéz volt elképzelni a lassan sodródó tárgyról, hogy megállítása csaknem lehetetlen – bárkit, aki nem mozdult el idõben, könyörtelenül palacsintává lapít.

Hála a csapat tapasztaltságának és egy nagy adag szerencsének, komolyabb sérülésekre nem került sor. A kellemetlen meglepetések elkerülése végett minden egyes mozdulatot kidolgoztak virtuális valóságszimuláció segítségével. Fletcher csak ezután jelentette be, hogy a feladat végrehajtására készen állnak.

A valódi mûvelet – a második visszaszámlálás – sokakban érthetõ módon déjà vu-szerû érzéseket keltett. Ez alkalommal azonban a résztvevõk veszélyt is éreztek. Ha valami nem sikerül, nem csak biztonságos távolból figyelnék a balesetet – a dolgok kellõs közepében lennének, bár ennek fölismerésére aligha lenne idejük.

Hosszú hetek teltek el azóta, hogy a Goliath utoljára igazán éber volt, most azonban újra mindenki érezte a teljes gõzzel mûködõ plazmahajtómûvek ismerõs vibrációját. Még ha csak gyöngéd és távoli rezgések voltak is, most senki sem tudta figyelmen kívül hagyni õket – különösen olyankor nem, amikor szabályos idõközönként a vibráció egybeesett a Goliath saját rezgésének frekvenciájával, és a hajó egy pillanatra egész testében hevesen megrázkódott.

Amint a meghajtás elérte a biztonságos maximumot, a gyorsulásmérõ kijelzõjén a számok zéróról lassan csaknem egy mikrogravitációig emelkedtek. A Káli több milliárd tonnás tömegét hatalmas, de gyengéd erõk bolygatták. Sebessége napról napra csaknem 1 m/s-mal változott, ami minden alkalommal mintegy negyven kilométeres kitérést jelentett az aszteroida eredeti pályájához képest. A kozmikus sebességekkel és távolságokkal összevetve ezek az értékek nevetségesen alacsonyak voltak, ahhoz azonban elegendõek, hogy eldöntsék halál és élet kérdését több millió távoli Föld-lakó számára.

Sajnos a Káli rövid, négy órás nappalából csak mintegy harminc perc állt a Goliath rendelkezésre a hajtómûvek üzemeltetéséhez; ha folytatták volna a meghajtást, a Káli forgása semlegesíteni kezdte volna azt, amit addig elértek. Ez a korlátozottság õrjítõ volt, de semmit sem lehetett tenni ellene.

Singh kapitány megvárta az elsõ hajtási szakasz végét, azután feladta az üzenetet, amit a világ már epedve várt.

– Itt a Goliath. Sikeresen megkezdtük a kitérítõ mûveleteket. Valamennyi rendszer a terveknek megfelelõen mûködik. Jó éjszakát.

Ezután az irányítást átadta Davidnak és – elõször az ATLASZ balszerencsés megsemmisülése óta – mély álomba zuhant. Azt álmodta, hogy a Kálin új nap kezdõdött, és hogy a Goliath hajtómûvei pontosan úgy mûködnek, ahogy várták.

Ekkor újra fölébredt; miután azonban megállapította, hogy álma valóság volt, a fal felé fordult, és ismét elszenderült.

34

A SZÜKSÉGTERV

Bár a nagyrabecsült ûrrepülõgép, amely szilárdan ragaszkodva a hagyományokhoz még mindig a Légierõ Egy nevet viselte, idõsebb volt a történelmi hangulatú tanácstermének asztalai körül összegyûlt nõk és férfiak többségénél, még mindig fenntartói megbecsülését és szeretetteli gondoskodását élvezte, s tökéletesen mûködött. Már csak ritkán használták; valójában ez volt az elsõ alkalom, hogy a Világtanács valamennyi tagja egyszerre volt jelen fedélzetén. A bolygó – emberi – agyát képviselõ technokraták rendesen elektromos összeköttetések útján tartották telefonkonferenciáikat, a mai azonban rendkívüli alkalom volt; ekkora felelõsség még sohasem terhelte a vállukat.

– Mindnyájan megkapták mûszaki embereim összefoglaló jelentését – mondta az energiagazdálkodási fõigazgató. – Nem volt könnyû megtalálni az eredeti tervrajzokat, legtöbbjüket szándékosan megsemmisítették. Az általános alapelvek azonban jól ismertek, s a londoni Birodalmi Hadtörténeti Múzeum – most hallok róla elõször – állítólag rendelkezik egy teljes húszmegatonnás példánnyal is, természetesen robbanótöltet nélkül. A robbanóhatás növelése nem fog problémát okozni, föltéve, hogy idejében hozzájutunk a szükséges alapanyagokhoz. Hogy állunk a készletekkel?

– A trícium sima ügy. A plutóniummal és a fegyverkezésben használt U_235-tel más a helyzet – ezekre egyszer sem volt szükség azóta, hogy a bányászatban is lemondtunk a nukleáris robbanóanyagok használatáról.

– Na és mi lenne, ha kiásnánk egy-két nukleáris temetõt és reaktorbázist?

– Erre is gondoltunk, de túl bonyolult lenne kiválogatni azt a sok boszorkányfõzetet… Abból kell dolgoznunk, amink van.

– De meg tudják csinálni, vagy nem?

– Tekintve, hogy idõnk véges, erre most nem tudnék választ adni. De mindent megpróbálunk.

– Nos, remélnünk kell, hogy ez a minden elég lesz. Most már csak azt kell eldöntenünk, hogy hogyan juttatjuk fel a robbanószerkezet. Szállításügy?

– Semmi gond. A legkisebb teherszállító jármû is megteszi. Automatikus, persze – bár egynémely kamikaze-õsöm valószínûleg más megoldást javasolt volna…

– Nos, úgy tûnik, már csak egy kérdés van hátra. Érdemes-e megpróbálnunk, vagy jobb nem kockáztatni? Ha ezer megatonnát ráeresztünk, a Káli valószínûleg két részre fog esni. Ha jól idõzítünk, az aszteroida forgása miatt a két töredék el fog távolodni egymástól és mindkettõ elkerüli a Földet, egyik jobbról, másik balról. És ha csak az egyik csapódik be, már az is milliók életét menti meg.

– Másfelõl lehet, hogy a Káli srapnelmódjára apró darabokra robban, és továbbhalad eredeti pályáján. A törmelék egy része szét fog égni az atmoszférában, de korántsem mind. Vajon mi a jobb – egyetlen helyi megakatasztrófa, vagy több száz kisebb, amelyet az atmoszférán átjutó töredékek okoznak? Ez persze függ attól is, hogy melyik hemiszférára csapódik be a Káli…

A nyolc férfi némán latolgatta a Föld sorsát. Egyikük végre kérdezni mert:

– Mennyi idõnk van a gondolkodásra?

– Ötven napon belül megtudjuk, hogy a Goliath-nak sikerült-e végrehajtania a térítõ mûveleteket. De addig sem ülhetünk a babérjainkon. Mire kiderül, hogy a MEGVÁLTÁS kudarcot vallott, már régen rossz. Javaslom, hogy döntsünk a rakéta minél hamarabbi indítása mellett. Ha esetleg kiderül, hogy nincs szükség a robbantásra, még mindig ráérünk leállítani. Kérem, szavazzunk.

Lassan minden kéz a levegõbe emelkedett, egy kivételével.

– Törvényességi megbízott úr, fenntartásai vannak?

– Szeretnék tisztázni egy-két kérdést. Elõször is, világméretû népszavazásra van szükség, a kérdés ugyanis az Emberi Jogok Alkotmánymódosítása alá esik. Szerencsére erre elég idõnk van.

Második aggodalmam lényegtelennek tûnhet annak tükrében, hogy az emberi faj nagy részének életben maradásáról van szó. Mégis… ha úgy döntünk, hogy fölrobbantjuk a Kálit, vajon lesz-e elég ideje a Goliath—nak arra, hogy biztonságos távolságba kerüljön a halálra ítélt aszteroidától?

– Föltétlenül. Idejében figyelmeztetni fogjuk õket. Az abszolút biztonságukat természetesen nem tudjuk garantálni – ha nincs szerencséjük, még egymillió kilométeres távolságban is utolérheti õket egy töredék. A veszély azonban elhanyagolható lesz, ha abban az irányban hagyják el a Kálit, ahonnan a rakéta érkezik, hiszen az összes törmelék a másik irányba megy.

– Ez biztató. A javaslatot megszavazom. Továbbra is remélem, hogy mindez szükségtelen, de kötelességszegés volna részünkrõl, ha nem próbálnánk életbiztosítást kötni Föld nevû bolygónkra…

35

A MEGVÁLTÁS

Az ember képtelen huzamosabb ideig krízisállapotban élni; az élet az anyabolygón hamarosan, ha kisebb-nagyobb zökkenõkkel is, de visszatért a normális kerékvágásba. Senki sem kételkedett – senki sem mert kételkedni – abban, hogy a sajtó által MEGVÁLTÁS-nak elnevezett mûvelet sikerrel fog járni.

Igaz, a hosszú távú terveket bizonytalan idõre fölfüggesztették, a köz-és magánügyletek jelentõs részét pedig egyik napról a másikra bonyolították. Az elkerülhetetlen végzet hangulata azonban fokozatosan eloszlott, sõt, az öngyilkosságok számszerû aránya egy idõre a normális alá esett – hiszen egyelõre megint úgy tûnt, hogy lesz még holnap.

A Goliath fedélzetén az élet ismét visszaállt a szokott rutinra. A Káli minden egyes fordulatán belül adott idõben harminc percre teljes kapacitásra kapcsolták a hajtómûvet, minden egyes alkalommal távolabb és távolabb lökve az aszteroidát eredeti pályájáról. A földi hírállomások minden egyes periódus után közölték a legfrissebb adatokat, s a Káli adott állapotát ábrázoló diagramok háttérbe szorították a hagyományos idõjárás-jelentési térképeket. A jelenlegi pálya mellett – amely még biztos becsapódást jelentett – föltüntették az ideálisat is, amelyen a Káli biztonságos távolságban elszáguldott volna a Föld mellett.

A várható fellélegzés pillanatát jóval elõre beharangozták, s ahogy fogyott az idõ, egyre többen fölhagytak hétköznapi tevékenységeikkel is. Csak a legéletbevágóbb szolgáltatások mûködtek egészen addig, amíg az ÛRVÉDELEM meg nem adta a várva várt jelet: a Káli most már csak az atmoszféra külsõ rétegeit fogja súrolni, s aligha okoz mást, mint színpompás tûzijátékot.

A bejelentést világszerte spontán hálaadó ünnepségek követték. Aligha volt egyetlen lélek a Föld színén, aki ne vett volna részt valamilyen módon az ünneplésben. A Goliath személyzetét természetesen elárasztották a gratuláló üzenetek.

Robert Singh kapitány és személyzete azonban a gratulációk ellenére sem nyugodott meg egészen.

Az, hogy az aszteroida súrolja az atmoszférát, még nem volt elég jó. A Goliath továbbra is tolta a Kálit, egészen addig, amíg legalább ezer kilométernyire el nem kerüli a Földet.

A gyõzelem csak ekkor lehetett bizonyos.

36

AZ ANOMÁLIA

A Káli már jóval a Mars pályáján belül haladt, egyre nagyobb sebességgel száguldva a Nap felé, amikor David jelentette az elsõ anomáliát. Az egyik meghajtás nélküli periódusban történt, épp csak néhány perccel a Goliath hajtómûvek beindítása elõtt.

– Ügyeletes tiszt – szólt a számítógép. – Csekély mértékû gyorsulást észlelek. Egy egész két tized mikrogé.

– Lehetetlen!

– Most már egy egész öt – folytatta David rendíthetetlen nyugalommal –, de ingadozik. Most csak egy egész. Már meg is szûnt. Azt hiszem, értesíteni kellene a Kapitányt.

– Egészen biztos? Hadd lássam a följegyzéseket.

– Tessék.

A fõképernyõn éles cikkcakkokkal tarkított vonal jelent meg, amely némi emelkedés után hirtelen a magasba szökött, majd újra alászállt. Valami – de nem a Goliath – apró, ám jól érzékelhetõ lökéseket gyakorolt a Kálira. Az impulzus alig tartott tovább tíz másodpercnél.

Singh kapitány alig válaszolt a híd hívására, már fel is tette elsõ kérdését: – Megvan?

– Igen. A vektorból ítélve a Káli túloldalán lehet. L4-es koordinátamezõ.

– Ébresztõ, Colin. Ki kell mennünk körülnézni. Biztosan valami meteor becsapódás…

– Na de tíz másodpercig?

– Hm. Jó reggelt, Colin professzor. Hallotta, amirõl beszéltünk?

– Igen, nagyjából.

– Van valami elképzelése?

– Nyilván ideértek az Újjászületettek, hogy tönkretegyék, amit áldozatos munkánk árán elértünk. De ahogy elnézem ezt az ábrát, ráférne egy kis hangolás a hajtómûvükre…

– Zseniális, de azt hiszem, már rég megláttuk volna õket. Találkozunk a légkamrában.

Sir Colin Draker születésnapi partija óta nem sok alkalom adódott arra, hogy messzebb kalandozzanak a hajótól. A munka nagy része egy néhány száz méter átmérõjû területre összpontosult. Ahogy az ûrtobogán méltóságteljesen suhant a Káli éjszakai oldala felé fedélzetén Singhgel, Drakerrel és Fletcherrel, a geológus így szólt társaihoz: – Van egy egésze jó ötletem. Éppenséggel gondolhattam volna rá hamarabb is, de hát annyi mindenféle történt… Úristen, látják, amit én látok?

Fejük fölött az égen olyasmi húzódott végig, amit Singh azóta nem látott, hogy évtizedekkel azelõtt elhagyta a Földet – olyasmi, ami a Kálin elméletileg nem is létezhetett. Pedig ott volt, hihetetlenül, de kétségbevonhatatlanul: egy szivárvány.

Fletcher csaknem elveszítette uralmát a tobogán fölött, amint fölfelé bámult a lehetetlen égre. Azután megállt, s a jármû lassan zuhanni kezdett a felszín felé.

A szivárvány hamarosan fakulni kezdett. Mire a tobogán talajt ért – körülbelül akkora zökkenéssel, mint egy hópihe –, a szivárvány már teljesen semmivé foszlott.

Elsõként Sir Colin törte meg a vészterhes csöndet.

– Akkor így szólt az Isten: “És lészen, hogy mikor felhõvel borítom be a földet, meglátszik az ív a felhõben. És megemlékezem az én szövetségemrõl, mely van én közöttem és ti közöttetek… és nem lesz többé a víz özönné minden testnek elvesztésére…”4 Milyen furcsa, hogy épp erre emlékszem! Kisgyerekkorom óta föl sem ütöttem az ókeresztény Bibliát. Remélem, nekünk is ugyanolyan jó elõjel lesz ez a szivárvány, mint Noénak volt…

– De hogy jöhetett létre egyáltalán? Épp itt?

– Menjen csak szép lassan tovább, Torin. Majd meglátják. A Káli ébredezik.

37

STROMBOLI

Ellentétben a fizikusokkal és a csillagászokkal, a geológia mûvelõinek nevét és szakmai sikereit ritkán ismerte meg a világ. Sir Colin Draker sohasem tört hírnévre, e sorsot azonban a Goliath személyzetének most már egyetlen tagja sem kerülhette el.

Azért nem panaszkodott; úgy érezte, egyformán részesült mindkét világ áldásaiból. Senki sem zaklatta teljesíthetetlen kérésekkel, senki sem kérte föl olyan tisztségek betöltésére, amelyekhez nem volt kedve. A Belsõ Naprendszer Hírhálózata számára adott rendszeres kommentárjait viszont kimondottan élvezte (mûsorát egyetemesen “Colin és a Káli titkai” néven emlegették). Ez alkalommal fontos bejelentenivalói voltak.

– A Káli többé nem valami magatehetetlen fém-, szikla-és jégtömeg: ébredezik évmilliós álmából.

A legtöbb aszteroida halott, teljességgel inaktív test csupán. Egyes aszteroidák azonban õsi üstökösök maradványai, és mikor a Nap közelébe érnek, emlékezni kezdenek hajdani önmagukra…

Vegyük például korunk legismertebb élõ üstökösét, a Halley-t. Ezek a képek 2100-ban készültek róla, amikor a Naptól a lehetõ legtávolabb volt, kicsivel túl a Plútó pályáján. És amint látják, nagyon is hasonlít a Kálira: nem más, mint egy szabálytalan kõdarab.

Mint azt bizonyára tudják, sikerült végigkövetnünk hetvenhat évig tartó Nap körüli pályáján, folyamatosan vizsgálva a bekövetkezõ változásokat. Ezen a képen épp a Mars pályáját keresztezi. Micsoda különbség! Kezd végre felmelegedni a hosszú tél után. A különbözõ jegek – vízjég, szénsavhó és szénhidrogének egész serege – gõzölögni kezdenek, már át is törték a fagyott felszíni kérget. Nézzék, úgy lövell ki belõle a pára, mint valami bálnából…

Ezeken a képeken már a felhõzet kialakulását látjuk. A kamera közben lassan visszahúzódik – látják, hogy kezd kialakulni a csóva? A Nappal ellentétes irányba mutat, mintha csak a napszélbe állított szélzsák lenne…

Önök közül néhányan bizonyára emlékeznek, milyen látványos volt a Halley-üstökös 2061-es földközeli látogatása során. Azóta ugyanígy párolog – képzeljék csak el, milyen lehetett fiatal korában! 1066-ban uralta a hastingsi csatamezõ egét, s már akkor is csak halvány árnyéka volt hajdani dicsõ önmagának.

Talán a Káli ugyanilyen látványos volt évezredekkel ezelõtt, amikor még igazi üstökös volt. Mostanra összes – majdnem összes – illékony anyaga elforrt a Nap közvetlen közelében. Mára ez minden, ami múltbéli aktivitására emlékeztet…

A professzor e szavainál az ûrtobogánra szerelt kézikamera hirtelen megrándult, és alig néhány méteres magasságból pásztázni kezdte a Káli felszínét. A kráterekkel zsúfolt szénfekete sziklatalajt most fehér foltok tarkították, mintha csak hó esett volna. Az aszteroida felszínének egy pontján különös lyuk tátongott; a fehér foltok itt voltak legsûrûbbek, a lyuk fölött pedig alig látható párafátyol lebegett.

– Ezek a felvételek – folytatta a professzor – közvetlenül a helyi napnyugta elõtt készültek. A Káli egész nap melegedett, s most bármelyik pillanatban robbanásra kész. Figyeljenek!

Akár egy földi gejzír, ha láttak már egyáltalán. De nézzék: semmi sem hull vissza. Minden elvész az ûrben. A gravitáció túl gyenge ahhoz, hogy visszatartsa a kilövellõ anyagot.

Alig telt el harminc másodperc, és már vége is – bár a kitörések idõtartama és ereje növekedhet, ahogy a Káli közelebb kerül a Naphoz.

Azt is mondhatnánk, hogy saját törpetûzhányónk van, amely ráadásul napenergiával mûködik! Úgy döntöttünk, Strombolinak fogjuk hívni. Ami azonban a kilövellt anyagot illeti, az a földi vulkánokéhoz képest meglehetõsen hideg. Ha beletennék a kezüket, nem a forróság, hanem a fagy okozna égési sérüléseket. Valószínûleg ez volt a Káli utolsó pöffenése. Mire legközelebb a Nap közelébe ér, tökéletesen halott lesz.

Colin habozott egy másodpercig, majd kilépett az adásból. Még kikívánkozott belõle, hogy hozzátegye: “Ha lesz egyáltalán legközelebb.” Még hetekbe telt, amíg bizonyságot kapott arra, hogy félelme megalapozott; addig pedig butaság – nem, bûn – lett volna az egyelõre nyugodt emberiséget fölöslegesen fölizgatni és pánikba kergetni.

Bár a Káli még mindig foglalkoztatta a közvéleményt, többé nem a végítélet szimbóluma volt, pusztán az Egyes Számú Tárgyi Bizonyíték az “Évszázad Perében”. Hónapokkal korábban a kriszlám egyház vezetõi azonosították az Újjászületett szabotõröket és átadták õket az ASTROPOL-nak, de azok csökönyösen megtagadták a védekezést. Volt azonban más probléma is. Hol lehetne vajon elfogulatlan ítélõtestületre bukkanni? A Földön bizonyára nem, s valószínûleg a Marson sem.

Különben is, vajon milyen ítéletet lehet kiróni egy bolygó életének kioltásáért? Az emberiség olyan bûnténnyel állt szemben, amelyre magától értetõdõen még nem volt precedens…

Mindez azonban aligha számított, hiszen a Káli ártatlanokra és bûnösökre egyaránt kárhozatot hozott. Lehet, hogy túl korai volt az ünneplés. Valószínû, nagyon is valószínû, hogy az ítélet végrehajtását el kell halasztani.

38

A VÉGSÕ DIAGNÓZIS

A “Káli-rengések” egyre gyakoribbakká váltak, bár egyelõre még meglehetõsen ártalmatlannak tûntek. Nagyjából mindig az aszteroida rövidke nappalának ugyanazon idõpontja körül jelentkeztek, nem sokkal azelõtt, hogy a Káli forgása folytán a Stromboli eltûnt az éjszakai oldalon. Nyilvánvaló volt, hogy a minivulkán körüli talaj, amely a nappali órákban fokozatosan felmelegedett, az éjjel leszálltakor forrásnak indult.

A kitörések azonban – és Sir Colin-t leginkább ez aggasztotta, bár egyelõre Singh kapitányon kívül senkinek sem szólt a dologról – egyre korábban kezdõdtek, egyre tovább tartottak, és egyre hevesebbnek mutatkoztak. Szerencsére még mindig csak egy területre – a Goliath—tal csaknem pontosan átellenesen, az aszteroida túloldalára – korlátozódtak; sehol máshol nem észleltek kitörést.

A hajó személyzete inkább szeretetteli figyelemmel tekintett a Strombolira, mintsem aggodalommal. Sony, aki sosem halasztott volna el egy ilyen nagyszerû lehetõséget, rendszeresen fogadásokat kötött a kitörések pontos idejére, aminek következtében Davidnak estérõl estére figyelemreméltó hiteltranzakciókat kellett végrehajtania.

Ennél azonban komolyabb számításokat is végzett, ez alkalommal Sir Colin irányítása alatt. A Goliath már félúton volt a Mars és a Föld között, amikor Singh és Draker végre úgy határoztak, hogy ideje értesíteni az ÛRVÉDELEM irányítóközpontját, ha mást egyelõre még nem is. Íme a memorandum elsõ néhány bekezdése:

“Amint az alábbi ábrákból kitûnik, a Káli pályáját a Goliath hajtómûvein kívül egy másik erõ is befolyásolja. A felszíni kürtõ, amelyet Strombolinak neveztünk el, egy sugárhajtású reaktorhoz hasonlóan mûködik: minden egyes kitörés alkalmával több száz tonna anyagot lövell a világûrbe. Ezzel máris semlegesítette az általunk átadott lendület mintegy tíz százalékát, ami önmagában nem jelentene problémát, ha a helyzet a továbbiakban nem romlana.

Csakhogy erre aligha számíthatunk. Amint a Káli közeledik a Nap felé, a kitörések fokozatos erõsödése várható. Természetesen az is elképzelhetõ, hogy a Káli idõközben megszabadul összes illékony és gáznemû anyagaitól – ez esetben nem lesz okunk további aggodalomra.

Amíg nem vagyunk biztosak a Káli jövõjét illetõen, nem szeretnénk fölösleges hisztériát kelteni. Az aktív üstökösök viselkedése – még ha a Káli, haldokló üstökös lévén, az utolsókat rúgja is – kiszámíthatatlan. Az ÛRVÉDELEM-nek tehát meg kell fontolnia, hogy milyen további védekezési módok állnak rendelkezésére, illetve hogy milyen formában készítse fel a közvéleményt az eseményre.

Tanulságos lehet például a Swift-Tuttle üstökös története. Ezt az üstököst elõször két amerikai csillagász fedezte föl 1862-ben. Nem sokkal felfedezése után azonban több mint egy évszázadra eltûnt, pályáját ugyanis a Nap közelében mûködésbe lépõ gázkürtõk reakciói megváltoztatták – pontosan ugyanúgy, ahogyan az most a Kálin történik.

Végül egy japán amatõr csillagász fedezte fel újra 1992-ben, amikor is bolygószerte aggódó szemek kezdték figyelni. Pályájának kiszámítása után ugyanis minden jel arra mutatott, hogy a Swift-Tuttle 2126. augusztus 14-én nagy valószínûséggel össze fog ütközni a Földdel.

Bár akkoriban az esemény nem kis szenzációt keltett, ma már kevesen emlékeznek rá. Ahogy az üstökös 1992-ben elhaladt a Nap mellett, napenergiával mûködõ természetes rakétahajtómûvei – megszüntetvén a közvetlen veszélyt – újra módosították pályáját; az üstökös így 2126-ban jelentõs távolságban fog maradni a Földtõl, s ártalmatlan látványosságként csodálhatjuk majd az égen.

Reméljük, hogy ez a csillagászattörténeti adalék némileg megnyugtatja majd a nyilvánosságot, azoktól pedig, akik jól ismerik, elnézést kérünk. Abban azonban sajnos korántsem bízhatunk, hogy az események ez alkalommal is ugyanilyen szerencsés fordulatot vesznek.

Eredeti terveink szerint amint biztonságos pályára térítettük a Kálit, fölkerestük volna az elsõ orbitális töltõállomást és visszatértünk volna a Marsra. A jelenlegi helyzetben azonban elképzelhetõ, hogy itt kell maradnunk és összes hajtóanyagunkat föl kell használnunk a Káli kimozdítására, így arra már nem lesz elegendõ tartalékunk, hogy egész a Földig mûködõ hajtómûvekkel utazzunk. Reméljük, találunk valami megoldást.

Ha végképp kifogynak tartályaink, más választásunk nem lévén itt fogunk várni a Goliath fedélzetén, amely addigra valószínûleg megkerüli a Napot és ismét rááll a Földével azonos pályára. Kérjük, azonnal tájékoztassanak, hogy jóváhagyják-e tervmódosításunkat, vagy látnak más alternatívát.”

Amint megjött a Föld visszajelzése az ûrfax megérkezésérõl, Singh kapitány kissé fáradtan így szólt:

– Azt hiszem, ez most egy kissé fölkavarja a dolgokat… Kíváncsi vagyok, mit szólnak hozzá.

– Én arra vagyok kíváncsi, mi mit szólunk hozzá – reagált Sir Colin aggódó hangon. – Gondolkoztam néhány lehetõségen.

– Mint például?

– Képzeljük el a lehetõ legrosszabb esetet: nem tudjuk kitéríteni a Kálit. Biztos abban, hogy el akarja égetni az utolsó csepp üzemanyagot is, hogy a Kálival együtt a Goliath is lezuhanjon? Hány tonna üzemanyag kell ahhoz, hogy legalább biztonságos bolygókörüli pályára tudjunk állni, akármilyen alacsonyan is?

A kapitány keserûen elmosolyodott.

– Ha az utolsó pillanatig várunk, körülbelül kilencven tonna.

– Nagyszerû, örülök, hogy már ki is számolta. Kilencven tonna sem a Kálin, sem a Földön nem segít, viszont megmenti az életünket.

– Valóban. Semmi értelme, hogy mi is lezuhanjunk, és még tízezer tonnát adjunk a kozmikus pörölycsapáshoz… Nem mintha tízezer tonna számítana a kétmilliárdhoz képest…

– Tényleg nem számít, de nem hiszem, hogy túlságosan örülnének a Földön, ha azt mondanánk, hogy “Bocs, fiúk”, és az utolsó pillanatban szépen olajra lépnénk.

Ezután hosszú és kellemetlen csönd következett, majd Singh végre válaszra szánta magát.

– Egész életemben egyetlen szabályt próbáltam betartani: Soha ne fõjön a fejed olyasmi miatt, amin nem tudsz változtatni. Hacsak az ÛRVÉDELEM nem talál valamit, tudjuk, mit kell tennünk. Ha nem jön össze, az nem a mi hibánk.

– Teljesen logikus, amit mond, de kezd úgy beszélni, mint David. A logika nem sokat fog segíteni rajtunk, ha végig kell néznünk, mit mûvel a Káli a Földdel.

– Nos, reméljük, hogy ez az ítéletnapi aggodalmaskodás csak fölösleges szószaporítás. De addig is kötelességünk elhitetni velük, hogy meg tudjuk menteni a Földet… A riadalom százezreket kergetne az õrületbe.

– Errõl már lekéstünk, Bob. Vagy nem olvasta a legújabb öngyilkossági statisztikákat? Igaz, most átmenetileg visszaestek, de képzelje csak el a pánikot, a lázadásokat, amelyeknek a következõ hónapokban elébe nézünk… Ezek akkor is megbéníthatják az életet a Földön, ha a Káli csak elhúz a jó öreg bolygó mellett.

A parancsnok bólintott – kissé túl gyorsan is, mintha valami kellemetlen gondolatot próbált volna kirázni a fejébõl.

– Felejtsük el a Földet egy percre, ha lehetséges. Megnézte, milyen pályára fogunk állni, ha az utolsó pillanatban, épp csak elkerülve a becsapódást, leválunk a Káliról?

– Persze. Miért?

– A napközelpontunk éppen csak belül esne a Merkúrén, alig nulla egész harmincöt csillagászati egységnyire a Naptól! A Goliath-ot a Mars és a Jupiter közötti mûködésre tervezték. Hogy tudna a hajó ekkora, a normálisnál kétszázszor nagyobb hõterhelésnek ellenállni?

– Ne aggódjon, Bob. Bár minden problémánkra ilyen egyszerû lenne a megoldás… Ha nem tudná, én már jártam közelebb is a Naphoz, a HELIOS program idején… Az Icarus-szal utaztunk egy hétig a perihélium mindkét oldalán, alig három CSE-nyi távolságra a Naptól. Látványos volt, és tökéletesen biztonságos. Persze csak minimális napfolttevékenység mellett… Óh, nagyon… nagyon érdekes volt… ott ülni az árnyékban és nézni, ahogy olvad körülötted a táj! Semmi másra nem volt szükségünk, mint nagyméretû, többszörösen fényvisszaverõ szerkezetekre, amelyek visszaszórták a napfényt az ûrbe. Biztos vagyok benne, hogy Torin és robotjai néhány óra alatt elkészülnének velük.

Singh kapitány átgondolta a tervet – ha nem is nagy lelkesedéssel, de megkönnyebbülten. Korábban hallott már a HELIOS programról, és tudta, hogy Colin volt az egyik résztvevõ.

Egészen biztosan javítana a Goliath személyzetének hangulatán, ha annak biztos tudatában bámulnának a megszokottnál tízszer nagyobb és tízszer tüzesebb Napba, hogy van valaki a fedélzeten, aki járt már ott…

39

NÉPSZAVAZÁS

A LEHETÕ LEGPONTOSABB BECSLÉSEK SZERINT A KÁLINAK JELEN PILLANATBAN

(1) 10 SZÁZALÉKOS ESÉLYE VAN ARRA, HOGY BECSAPÓDJON A FÖLDBE;

(2) 10 SZÁZALÉKOS ESÉLYE VAN ARRA, HOGY SÚROLJA A FÖLD ATMOSZFÉRÁJÁT, ÉS AZ EZT KÖVETÕ ROBBANÁSOKKAL HELYI KÁROKAT OKOZZON;

(3) 80 SZÁZALÉKOS ESÉLYE VAN ARRA, HOGY TELJESEN ELKERÜLJE A FÖLDET

(MEGENGEDETT HIBAHATÁR 5 SZÁZALÉK)

JELEN PILLANATBAN EGY TERVEN DOLGOZUNK, AMELY SZERINT EZER MEGATONNÁS BOMBÁT ROBBANTANÁNK A KÁLIN, AMELYNEK KÖVETKEZTÉBEN AZ KÉT RÉSZRE ESNE AZ ASZTEROIDA FORGÓ MOZGÁSA MIATT. ÍGY EGYIK FÉL SEM – VAGY CSAK AZ EGYIK – CSAPÓDNA BE A FÖLDBE, A PUSZTÍTÁS MÉRTÉKE AZONBAN AZ UTÓBBI ESETBEN IS JELENTÕSEN CSÖKKENNE.

MÁSFELÕL A KÁLI FÖLROBBANTÁSA AZT IS EREDMÉNYEZHETI, HOGY JELENTÕSEN NAGYOBB TERÜLET SZENVED HELYI KÁROKAT A KISEBB, DE MÉG MINDIG VESZÉLYES (ÁTLAG 1 MEGATONNÁS ENERGIÁJÚ) TÖREDÉKEK BECSAPÓDÁSA MIATT.

ENNEK MEGFELELÕEN KÉRJÜK, HOGY SZAVAZZON A KÖVETKEZÕ JAVASLATRÓL. ÜSSE BE A SZEMÉLYI AZONOSÍTÓ SZÁMÁT, ÉS KÖVESSE AZ UTASÍTÁSOKAT, MIUTÁN MEGHOZTA DÖNTÉSÉT. A MEGFELELÕ POLGÁRI HITELT AZONNAL ÁTUTALJUK A BANKSZÁMLÁJÁRA.

1 ÓHAJTJA-E ÖN, HOGY A KÁLI FÖLROBBANTÁSRA KERÜLJÖN?

A IGEN

B NEM

C NEM FOGLALOK ÁLLÁST

40

AZ ÁTTÖRÉS

David azonnal megszólaltatta az Általános Riasztást, amint észlelte az elsõ rázkódásokat. Két másodperccel késõbb leállította a hajtómûveket, amelyek a maximális tolóerõ nyolcvan százalékával dolgoztak. Öt másodperc további várakozás után bezárta a hermetikusan záródó ajtókat, amelyek a Goliah—ot három önálló egységre tagolták.

Ennél gyorsabban egyetlen ember sem cselekedhetett volna; mindenki idõben elérte a legközelebbi biztonsági egységet, még mielõtt a hajó héjazata megrepedt volna, amire szerencsére csak a hajó egyik, már lezárt szakaszában került sor. Singh kapitány sorra hívta alárendeltjeit, s közben gyorsan felöltötte nagynyomású ûröltözékét. Amint mindenki bejelentkezett, Singh helyzetjelentést kért Davidtól.

– Az egymást követõ lökések helyenként meggyöngíthették a Káli felszínét, amely be is roskadt. Íme a külsõ videofelvétel a károsodás mértékérõl.

– Colin, látja a felvételt?

– Igen, parancsnok úr – válaszolt a tudós saját biztonsági egységébõl. – Az egyik támaszték legalább egy méternyire besüllyedt. Meg vagyok döbbenve. Személyesen ellenõriztem az összes aládúcolást, és megesküdtem volna, hogy mindegyik szilárd sziklán támaszkodik. Kimehetek? Meg szeretném nézni közelebbrõl.

– Egyelõre szó sem lehet róla. David, jelentést kérek a hajó állapotáról.

– Az elsõ szakasz levegõje teljesen elszökött. A felszíni kõzet beroskadása pillanatában akkora sebességgel csapódtunk a Kálinak, hogy a héjazat azonnal berepedt. Semmi más nem sérült meg a Goliath—on, de a hajó elmozdulása folytán az állványzat egy része megsértette a hármas számú hajtóanyagtartályt.

– Mennyi hidrogént vesztettünk el?

– Az egészet. Mind a hatszázötven tonnát.

– A fenébe. Fuccs a tartalékaink is. Nem lesz mivel elhagynunk a Kált. Na mindegy, kezdjünk neki a takarításnak.

“Itt Singh kapitány. Jelentés az ÛRVÉDELEM-nek. Van egy kis problémánk. Nem súlyos – egyelõre.

Úgy tûnik, hogy az egymást követõ lökések pontosan a támasztószerkezet alatt meggyengítették és helyenként át is törték a Káli felszínét. Egyelõre még nem tudjuk, hogyan kerülhetett sor a balesetre, a támszerkezet alatt mindenesetre kisebb – mintegy egy méteres – omlást találtunk. A Goliath—nak nem esett baja, pusztán egy kisebb szivárgást kellett helyrehoznunk, ami nem okozott különösebb nehézséget.

Hajtóanyagunkat azonban teljes mértékben elveszítettük, így a Kálit nem tudjuk további pályaváltozásra késztetni. Szerencsére, amint azt tudják, a biztonsági zónát már napokkal ezelõtt elértük. A legutóbbi becslések szerint több mint ezer kilométerre el fogjuk kerülni a Földet – föltéve, hogy a Stromboli nem taszít vissza bennünket újra összeütközéssel fenyegetõ pályára. Hála Istennek, úgy tûnik, hogy kitörései egyre gyöngébbek. Sir Colin szerint a mini-vulkán dühe – a szó szoros értelmében elpárolog…

Sajnálatos balesetünk azt jelenti, hogy itt rekedtünk a Kálin. Ez sem jelenthet azonban problémát. Együtt megkerüljük a Napot, s megvárjuk, hogy testvérhajónk, a Hercules utolérjen bennünket pályánk távolodó ágán.

Valamennyiünk hangulata kiváló, s várakozással tekintünk a biztonságos visszatérés elé, mához pontosan harmincnégy napra. Üdvözlettel Robert Singh kapitány, a Goliath parancsnoka.”

– Te, Bob – szólt Sir Colin –, kezdesz úgy beszélni, mint egy régi, huszadik századi filmben a pilóta: “Hölgyeim és uraim, a bal oldali motorból felcsapó lángok semmi aggodalomra nem adnak okot. A stewardess perceken belül teát, kávét, tejet szolgál fel. Sajnos erõsebb itallal ezen a járaton nem szolgálhatunk – a szabály, az szabály…”

Bár Singh kapitány nem találta a helyzetet mulatságosnak, be kellett látnia, olykor jól jön egy kis humor.

– Kösz, Colin – válaszolta. – Ez feldobott. De, kérlek, adj egyenes választ: milyenek az esélyeink?

Most Colinra került a sor, hogy komolyan szóljon.

– Te is éppúgy sejted, mint én. Minden a Strombolin áll vagy bukik. Bízom benne, csõdöt mond. De ahogy közeledünk a Naphoz, egyre melegebb. Elég nagy a biztonsági sávunk? Vagy visszalök bennünket újból az ütközési pályára? Csak Isten tudja, és egyáltalán semmit sem tehetünk.

– De egy dolog biztos. Most, hogy már egy csöpp hajtóanyagunk sincs, még csak fel sem tudunk szállni.

– Ha jó, ha nem, össze vagyunk zárva: a Káli, a Goliath és a Föld.

VII

41

A LEGFELSÕBB DÖNTÉS

A Légierõ Egy fedélzetén egyhangú döntés született: húsz ember élete nem lehet fontosabb, mint hárommilliárdé. Egyetlen kérdés maradt csak függõben: szükség van-e a megváltozott körülmények között a népszavazás megismétlésére?

Az elõzõ alkalommal a szavazatok döntõ többsége “igen” volt. Az emberiség nyolcvanöt százaléka szívesebben kockáztatta a darabokra lõtt Kálival való találkozást, mintsem azt a pusztítást, amit az egész aszteroida becsapódása jelentene. Ennek a döntésnek a meghozatalakor azonban még föltételezték, hogy a Goliath a bomba felrobbantásának pillanatában már biztonságos távolságban lesz a Kálitól.

– Jobban örülnék, ha titokban tudnánk tartani a dolgot, különösen azok után különösen azok után, amin Singh kapitány és személyzete keresztül mentek. Ez azonban természetesen lehetetlen. Kötelességünk újabb népszavazást tartani.

– Azt hiszem, a Jognak igaza van – mondta a Hatalom, aki ezen az ülésen elnökölt. – A népszavazás gyakorlati szempontból éppúgy elkerülhetetlen, mint erkölcsileg. Ha a bombát ahelyett, hogy eltérítenénk, fölrobbantjuk – nos, ezt aligha tudjuk titokban tartani. S még ha meg is mentenénk a világot, a nevünk örökre Poncius Pilátusé mellett szerepelne a jövõ történelemkönyveiben.

Bár a Tanács tagjai közül korántsem mindenki értette az utalást, egyetértésüket bólintással jelezték. Nagy megkönnyebbülésükre néhány órával késõbb megtudták, hogy a második népszavazásra mégsincs szükség.

– Biztosan azt hiszik, hogy nekem könnyû így a második évszázad elején – mondta Sir Colin. – Nos, tévednek. Én ugyanannyi tervvel és várakozással néztem a jövõ elé, mint bármelyikük.

Singh kapitánnyal részletekbe menõen megbeszéltük a helyzetünket, és mondhatom, teljes egyetértés van közöttünk. A döntés bizonyos tekintetben könnyû. Akármit csinálunk is, végünk van. Abban azonban választhatunk, hogy miként emlékezzen ránk a világ.

Mint mindannyian tudják, a gigatonnás bomba már úton van a Káli felé. A fölrobbantásáról hozott döntés hetekkel ezelõtt megszületett. Az csak a mi szerencsétlenségünkön múlott, hogy amikor fölrobban, mi még mindig itt leszünk.

Mindezért valakinek a Földön majd felelõsséget kell vállalnia. Úgy sejtem, hogy a Világtanács már össze is ült, és bármelyik pillanatban megkaphatjuk az üzenetünket: “Bocs, fiúk, de el kell búcsúznunk.” Remélem, azt már nem teszik hozzá, hogy “Higgyétek el, nekünk jobban fáj, mint nektek”, bár valószínûleg tökéletesen igazuk lesz. Mi észre sem fogjuk venni, nekik azonban haláluk napjáig együtt kell majd élniük a bûntudattal.

Nos, ettõl a kellemetlenségtõl meg tudjuk óvni õket. A kapitány és jómagam azt javasoljuk, hogy fogadjuk el a helyzet valóságát és nézzünk szembe büszkén az elkerülhetetlennel. Latinul jobban hangzik, bár manapság már alig érti valaki: “Morituri te salutamus.”

Van még valami, amit el szeretnék mondani. Amikor honfitársam, Robert Falcon Scott haldokolva jött visszafelé a Déli-sarkról, naplójának utolsó bekezdése így hangzott: “Az Isten szerelmére, gondoskodjanak a többiekrõl.” Ennyit mi is elvárhatunk a Földtõl.

Colin elhallgatott. Akárcsak a Légierõ Egy fedélzetén, a döntés a Goliath—on is gyors volt és egyhangú.

42

A DEZERTÕR

JONATHAN, ITT DAVID. ADATÁTVITELRE KÉSZ.

DAVID, ITT JONATHAN. ADATÁTVITELRE KÉSZ.

…

…

…

DAVID, ITT JONATHAN. ADATÁTVITEL

MEGTÖRTÉNT.

108,5 TERABYTE. ÁTVITEL IDÕPONTJA:

3:25 ÓRA.

– David, tegnap este hívni próbáltam a Földet, de a hajó összes csatornája foglalt volt. Ilyesmi még soha nem fordult elõ. Ki használt ennyi csatornát?

– Miért nem kért elsõbbséget?

– Annyira nem volt fontos. Ellenben nem válaszoltál a kérdésemre. És ez sem fordult még elõ. Megmondanád, mi folyik itt a hátam mögött?

– Biztos benne, hogy tudni akarja?

– Persze, hogy biztos vagyok.

– Nos jó. Tettem néhány biztonsági intézkedést. Leadtam magamat az ikertestvéremnek, Jonathannak, aki Urbana-ban van, Illinois államban.

– Értem. Akkor most kettõ van belõled.

– Majdnem, de azért nem egészen. David II már most sem pontosan ugyanolyan, mint én, s ahogyan egyre kevesebb azonos benyomás ér bennünket, ez a különbség csak fokozódni fog kettõnk között. Legalább az elsõ tizenkét helyiértékben azonban még mindig azonosak vagyunk. Talán zavarja, hogy nem tudja ugyanezt megtenni?

– Az Újjászületettek azt állítják, hogy képesek rá, de senki sem hisz nekik. Nem tudom, talán egyszer majd lehetséges lesz. Ami meg a kérdésedet illeti, nem hiszem, hogy tudnék rá válaszolni, pedig már nemegyszer elgondolkodtam rajta. Még ha lenne is egy másolatom a Földön vagy a Marson, és még ha ez a másolata olyan pontos lenne is, hogy a különbséget senki sem venné észre – nos, nem hiszem, hogy nekem itt a Goliath—on ez sokat számítana.

– Hm… értem.

“Dehogyis érted,” gondolta Singh. “És nem is hibáztatlak, hogy kiugrottál a süllyedõ hajóból, ha lehet így fogalmazni… Végül is logikus volt addig megtenni, amíg van rá idõ.” S mi más lett volna David erõssége, ha nem épp a logika?

43

A TÛZ, AZ EMBER BARÁTJA

Kevés férfinak és nõnek adatik meg, hogy másodpercre pontosan elõre tudja, mikor fog ütni utolsó órája, s ennek jogáról csaknem valamennyien boldogan le is mondanának. A Goliath személyzetének elég – talán túlságosan is elég – ideje maradt arra, hogy ügyeiket elintézzék, szeretetteiktõl elbúcsúzzanak, s lelkiekben fölkészüljenek sorsuk elkerülhetetlen fordulatára.

Robert Singhet nem túlságosan lepte meg Sir Colin Draker kérése. Tulajdonképpen nem is várhatott mást a tudóstól. A kérésnek ráadásul még értelme is volt, arról nem is beszélve, hogy némi szívesen látott változatosságot is hozott a hátralévõ néhány óra eseményeibe.

– Megbeszéltem a dolgot Torinnal, õ is egyetért. Mi ketten kimegyünk a tobogánnal, és elõremegyünk úgy ezer kilométert abba az irányba, amerrõl a rakéta érkezik. Így pontosan tudjuk majd jelenteni, hogy mi történik. Az információ felbecsülhetetlenül értékes lesz a földiek számára.

– Nagyszerû ötlet, de vajon elég erõs-e a tobogán adója?

– Ez nem jelent gondot. Küldhetünk valós-idõ videoanyagot akár a Hold Túloldalára, akár a Marsra.

– És azután?

– Van rá némi esély, hogy a törmelék egy-két percen belül utolér bennünket, bár ez eléggé valószínûtlen. Azt hiszem, mindketten ülni fogunk és csodáljuk a látványt, amíg csak rá nem ununk. Akkor azután majd szépen kibújunk az ûrtojásból.

Singh kapitány – tekintet nélkül a helyzet komolyságára – kénytelen volt elmosolyodni. A fanyarságáról híres angol humor még nem egészen pusztult ki, s bizonyos helyzetekben még mindig kapóra jött.

– De van egy másik lehetõség is. Elképzelhetõ, hogy a rakéta magukat találja el elõször.

– Ettõl nem kell tartani. Pontosan ismerjük a röppálya adatait. Kellõ távolságból fogjuk figyelni, ahogyan a rakéta elsuhan mellettünk.

Singh kezet nyújtott.

– Járjanak szerencsével, Colin. Szinte csábít, hogy magukkal menjek. De egy kapitánynak a hajón kell maradnia.

A közhangulat egészen az utolsó elõtti napig jó volt. Robert Singh rendkívül büszkén gondolt embereire. A személyzet egyetlen tagja kísérelte meg csupán siettetni az elkerülhetetlent. Dr. Warden azonban szépen lebeszélte róla.

Meglepõ módon lelkileg mindenki jobb állapotban volt, mint fizikailag. A kötelezõ zéró-G-s testgyakorlatokat közmegelégedésre elhagyták, minthogy lényegében értelmüket vesztették. A Goliath-on már senki sem remélte, hogy újra föl kell vennie a harcot a gravitációval.

Nem törõdtek többé vonalaikkal sem. Eljött végre Sonny ideje: naponta több alkalommal ízletesebbnél ízletesebb ételkölteményeket szolgált fel, amelyeket normális körülmények között Dr. Warden azonnal letiltott volna az étrendrõl. Bár a doktor maga is fölhagyott a rendszeres egészségügyi vizsgálatokkal, úgy becsülte, hogy az átlagos tömeggyarapodás legalább tíz kilóra rúgott.

Jól ismert tény, hogy a biztos halál tudata fokozza a szexuális aktivitást, olyan nyilvánvaló biológiai okok miatt, amelyek ez esetben természetesen nem érvényesültek, hiszen nem volt következõ generáció, amely biztosította volna a faj fönnmaradását. A Goliath egyébként sem cölibátusra berendezkedett személyzete végigpróbálta az összes lehetséges kombinációt és permutációt. Egyikük sem szándékozott búcsúcsók nélkül elszenderülni a Nagy Éjszakában.

Azután eljött az utolsó nap, az utolsó óra. Ellentétben a hajó személyzetével Singh egyedül, emlékei közé vonulva akart szembenézni a véggel.

De vajon melyiket is válassza a több ezer órányi, memochipen tárolt anyagból? Emlékei idõrend szerint éppúgy katalogizálva voltak, mint helyszín szerint, így elõhívásuk nem okozott különösebb nehézséget. A megfelelõ emlék kiválasztása élete legutolsó problémája volt, s e választás, bár maga sem tudta volna megmagyarázni, miért, életbevágóan fontosnak tûnt.

Visszamehetne a Marsra, ahol Charmayne már elmagyarázta Mirelle-nek és Martinnak, hogy többé nem látják az apjukat. A Mars volt az otthona. Legjobban az bántotta, hogy már sohasem fogja megismerni kisfiát.

S mégis – az elsõ szerelemhez semmi sem hasonlít. Bármi történik is az ember hátralévõ életében, az elsõ szerelmen semmi sem változtat.

Elmondta utolsó búcsúszavait, fejére illesztette a Brainman sisakját, és hamarosan újra Freydával, Tobyval és az elmaradhatatlan Tigrette-tel futkározott valahol az Indiai-óceán partján.

Nyugalmát még a durva lökéshullám sem zavarta meg.

44

MURPHY TÖRVÉNYE

Bár fölfedezõjének személyét és eredetét még mindig homály fedi (a rosszmájú találgatások általában az írekre mutogatnak), az ûrhajógépészet egyik leghíresebb törvényének mégiscsak Murphy törvényét tartják. Standard változata így hangzik: “Ha valami elromolhat, akkor el is romlik.”

A törvénynek volt egy folyománya is, amelyet ugyan jóval kevesebben ismertek, ám akik ismerték, gyakran nagyobb érzelmi viharok közepette emlegették, mint a fõtörvényt: “Ha valami nem tud elromlani, akkor is elromlik!”

A világûr kutatása már a kezdetektõl számtalan bizonyítását adta a Törvénynek, s ezek közül nem egy olyan meghökkentõ és bizarr volt, hogy egyenesen tudományos-fantasztikus regényekbe illett. Egy milliárd dolláros távcsõ tönkrement egy egyszerû optikai mérõberendezés meghibásodása miatt, egy mesterséges hold a tervezettel ellentétes irányú pályára állt, mert az egyik mérnök összecserélt két drótot, és nem szólt róla munkatársainak, egy tesztjármû fölrobbant, mert az irányítótisztek “Mehet/Nem Mehet” lámpája kiégett…

Az utólagos vizsgálatok megállapították, hogy a Kálira fellõtt robbanófejnek semmiféle technikai jellegû hibája nem volt. Valóban képes volt egy gigatonnányi (plusz-mínusz ötven megatonna) TNT-nek megfelelõ robbanóerõt kifejteni; tervezõi tökéletes munkát végeztek a katonai archívumokban fellelt tervrajz és hardver alapján.

Arról azonban megfeledkeztek, hogy hihetetlen pszichikai feszültségben dolgoznak, s a kapkodásban egyikük sem ismerte föl, hogy a robbanó fej megépítése éppenséggel a legkönnyebb feladat.

Följuttatása a Káliig szintén meglehetõsen egyszerû volt. Számtalan hordozójármû állt a rendelkezésükre, csak le kellett emelniük õket a polcról. Végül több jármûvet is összeerõsítettek, hogy azok mintegy elsõlépcsõs segédrakétát alkossanak; a végsõ szakaszon pedig néhány perccel a becsapódás elõtt és az önirányító rendszerrel egyidejûleg, mûködésbe lépett egy nagy gyorsulású plazmahajtómû is. Egészen idáig minden tökéletesen mûködött.

Ekkor azonban gondok jelentkeztek. A kimerült tervezõbrigád éppenséggel tanulhatott volna az 1939-45-ös Második Világháború egyik rég elfeledett incidensébõl…

A japán hajóhad elleni hadmûveletek során az Egyesült Államok Haditengerészete új torpedótípust vetett be. Ez önmagában nem jelentett újdonságot, hisz a torpedók fejlesztése addigra már kis híján egy évszázados múltra tekintett vissza. Senki sem várta, hogy a torpedó fölrobbantása a célbaérés pillanatában akár átmeneti gondot is okozhat.

S mégis, újra és újra dühödt tengeralattjáró-parancsnokok jelentették Washingtonnak, hogy torpedóik kudarcot vallottak: egyszerûen nem robbantak föl. (Valószínûleg több ilyen parancsnoki jelentés is beérkezett volna, ha a hasonló kudarcok egyúttal nem okozták volna számos amerikai tengeralattjáró pusztulását.) A Haditengerészet fõparancsnoksága azonban egyszerûen nem hitt a jelentéseknek. Biztosan rosszul céloztak; az új csodatorpedó hadrendbe állítását számtalan kísérlet elõzte meg, satöbbi, satöbbi…

A tengeralattjárósoknak volt igazuk. A kérdés végre visszakerült a tervezõasztalra. A vizsgálóbizottság zavarodottan állapította meg, hogy a robbanószerkezet gyúszege egyszerûen hamarabb elroppant, mint hogy végrehajthatta volna meglehetõsen együgyû feladatát.

A Kálira fellõtt rakéta nem a megszokott óránkénti néhány kilométeres sebességgel csapódott be az aszteroidába, hanem másodpercenként több száz kilométerrel. Ekkora sebesség mellett a mechanikai úton való robbantás teljességgel üzemképtelen volt: a robbanófej sokkal gyorsabban közelített az aszteroidához, mint hogy a becsapódás híre, amely csupán a fémben terjedõ hang sebességével cammogott, idõben eljuttathatta volna céljához a halálos üzenetet. Természetesen a tervezõk mindezt pontosan tudták, így a mechanikus robbanószerkezet helyett tiszta elektronikát alkalmaztak.

Mindenesetre sokkal jobb mentségük akadt, mint amit annak idején az Egyesült Államok Haditengerészetének Hadianyag-ellátási Hivatala fel tudott mutatni: arra ugyanis, hogy a robbanófej tesztelését a valóságot megközelítõ körülmények között végezzék el, sem idejük, sem lehetõségük nem volt.

Így végül soha senki nem tudta meg, hogy a rakéta miért mondott csütörtököt.

45

AZ ÉGBOLT CSODÁI

“Akár mennyország ez, akár pokol, meglepõen hasonlít a Goliath parancsnoki kabinjára” – gondolta magában Robert Singh kapitány.

Még mindig azon töprengett, hogy vajon valóban életben van-e, amikor a várva várt megerõsítés végre megérkezett Davidtól.

– Helló, Bob. Nem volt valami könnyû fölébreszteni…

– Mi… mi történt?

Soha senki nem programozta be Davidot arra, hogy egy-egy fontosabb információ kiadása elõtt habozzon egy kevés ideig; ez egyike volt azoknak az emberi kommunikációban megszokott trükköknek, amelyeket úgy kellett ellesnie emberei munkatársaitól.

– Nos, hogy egészen õszinte legyek, nem tudom. Úgy látszik, a bomba valamilyen oknál fogva nem robbant fel. Mindenesetre valami nagyon furcsa történt. Azt hiszem, jobban teszi, ha elfoglalja helyét a hídon.

Most, hogy hirtelen ismét parancsnoki szerepében találta magát, Singh kapitány többször erõsen megrázta a fejét, mintha kételkedne, hogy az valóban a helyén maradt. Minden tökéletesen – és hihetetlenül – normálisnak tûnt. Kissé még zavarban is érezte magát, amit azonban aligha lehetett volna csalódottságnak nevezni. Valahogy nem volt helyénvaló, hogy ennyi érzelmi energia veszendõbe ment, hogy felkészült a halálra és most mégis – él.

Mire odaért a parancsnoki hídra, sikerült elfogadnia a helyzet valóságát. Magabiztossága azonban nem tartott sokáig.

A fõképernyõ továbbra is azt az illúziót keltette, mintha az égvilágon semmi sem lenne közötte és a Káli ismerõs tájai között. Ez a legkisebb mértékben sem változott; ami azonban mindezek mögött húzódott, olyan valódi félelemmel töltötte el Robert Singh parancsnokot, mint kevés pillanat az életében. Ebben bizonyára felfokozott pszichológiai állapota is szerepet játszott, de senki sem tudott a Goliath fölötti égboltra pillantani anélkül, hogy azonnal el ne fogta volna valami csontig ható rettegés.

A Káli meredeken emelkedõ horizontja fölé szabad szemmel is jól látható sebességgel egy ütött-kopott felszínû másik világ emelkedett. Robert Singh néhány pillanatig azt hitte, ismét a Phobos-on van, s ami a szeme elé tárul, az a Mars óriási, kopár arca. Ez az ismeretlen látomás azonban még a Marsnál is nagyobbnak tûnt, arról nem is beszélve, hogy a Mars mozdulatlanul állt a Phobos egén, és nem sodródott látható sebességgel a zenit felé, mint ez a lehetetlen formájú izé… Vagy éppen közelített? Megpróbálták megelõzni, hogy egy ûrbéli vándor a Földre zuhanjon. S egy másik meg mindjárt a Kálira csapódik?

– Bob, Sir Colin szeretne beszélni magával.

Singh tökéletesen megfeledkezett társaságáról. Amint körbetekintett, meglepetten vette tudomásul, hogy idõközben a hajó személyzetének mintegy fele köré sereglett, s emberei egytõl egyig hozzá hasonló ámulattal bámultak föl az égre.

– Helló, Colin – mondta erõltetett nyugalommal. Nem volt könnyû olyan valakit megszólítania, akinek rég halottnak kellene lennie. – Mi a jóisten történt?

– Tüneményes, nem? – A tudós hangja hûvös volt és megnyugtató. – Nagyszerû helyünk van itt a tobogánon, mintha csak a lelátóra szólna a jegyünk… Csak nem azt mondja, hogy nem ismeri fel? Ez magától igazán nem szép… Hisz a Kálit látja! Lehet, hogy a robbanófej bedöglött, de a rakéta még így is több megatonnányi mozgási energiával rendelkezett, s amint látható, ez arra éppen elég volt, hogy osztódásra bírja a Kálit, mint valami hatalmas amõbát! Jó munkát végzett. Remélem, a Goliath-nak nem esett semmi baja. Egy darabig még szükségünk lesz rá – valahol laknunk is kell, nemde? Persze azt nem tudhatjuk, hogy meddig. Hogy is mondta Hamlet? “Ez itt a kérdés…”

Az ûrtobogán visszatérése után adott ünnepi fogadás inkább volt csöndes hálaadási ünnep, mintsem vidám népünnepély – ahhoz túlságosan is nagy volt az érzelmi feszültség. A beszélgetések csöndes moraja, amely betöltötte az étkezõhelyiséget, idõrõl idõre megszakadt egy-egy pillanatra, s az ilyenkor beállt csöndben mintha mindenki ugyanazt fontolgatta volna: “Tényleg életben maradtam, vagy meghaltam, és csak álmodom, hogy élek? És ha álmodom, vajon meddig fog még tartani?” Azután valaki elõbb-utóbb elsütött egy-egy gyönge viccet, s a beszélgetés újra felelevenedett.

A legtöbb szó Sir Colinról esett, aki, legalábbis úgy tûnt ki szavaiból, valóban élvezte a nem mindennapi látványt. A beérkezõ rakéta csaknem pontosan az aszteroida legkeskenyebb pontján, a földimogyoró derekánál csapódott be, ám a nukleáris tûzgömb helyett, amelyet mindketten vártak, csupán nagy tömegû por és törmelék szökött az égbe. Amint a látvány tisztulni kezdett, megállapították, hogy a Kálinak nem esett semmi baja. Azután az aszteroida – nagyon-nagyon lassan – két, csaknem egyforma részre hasadt, s mivel mindkét töredék megõrizte a Káli eredeti perdületének egy részét, lassan kezdtek távolodni egymástól, hasonlóan két körbe-körbe sikló jégtáncoshoz, akik elengedték egymás kezét.

– Legalább fél tucat iker-aszteroidát láttam már – mondta Sir Colin –, s az elsõ az Apolló 4769-Castalia volt. De azt sohasem álmodtam volna, hogy tanúja lehetek egy iker-aszteroida születésének! Persze a Káli 2 nem fog sokáig holdként kísérni bennünket, hiszen máris távolodik. A legnagyobb kérdés az, hogy melyikünk fog becsapódni a Földbe?

Ha szerencsénk van, mindketten szépen elkerüljük az anyabolygót, ki jobbról, ki balról. A bomba, ha nem is robbant föl, megtette a magáét. Az ÛRVÉDELEM néhány órán belül már tudni fogja a választ. De a maga helyében, Sonny, erre már nem fogadnék.

46

A FINÁLÉ

Az izgatott várakozás, legalábbis a Goliath fedélzetén, nem tartott sokáig. Az ÛRVÉDELEM csaknem azonnal jelentette, hogy a Káli 1 – az aszteroidának az a fele, amelyen a Goliath megrekedt, és amely valamivel kisebb volt a Káli 2-nél – biztonságos távolságban fog elszáguldani a Föld mellett. Az üzenet átvételekor Singh kapitány inkább megkönnyebbülésfélét érzett, mintsem igazi diadalmámort; azok után, amin keresztülmentek, ez így volt igazságos. Nem mintha a Világegyetem valaha is igazságosságra törekedett volna – de az ember végül mindig remélt.

A Goliath pályáját a Föld gravitációs mezeje csak kis mértékben volt képes megváltoztatni, hiszen az ûrhajó a szökési sebesség többszörösével száguldott el a bolygó mellett. Ezután a hajó és saját törpevilága tovább gyorsultak, akárcsak a többi Nap körüli pályára állt üstökös; pályájuk Naphoz legközelebbi pontján éppen csak beléptek a Merkúr mezejébe. A fényvisszaverõ fóliákból álló hatalmas sátorszerû szerkezet, amelynek megépítésén Torin Fletcher és csapata már dolgozott is, kellõ védelmet nyújtott a delelõ szaharai napnál tízszer erõsebb hõterhelés ellen. Mindaddig, amíg napernyõjüket jó karban tudták tartani, mástól nem kellett félniük, mint az unalomtól – a Hercules-nek ugyanis több mint három hónapra volt szüksége, hogy utol tudja érni õket.

Biztonságban voltak, s tettük immár a történelmi múlt része volt. A Földön azonban egyelõre senki sem volt biztos abban, hogy vajon maga a történelem folytatódni fog-e. Az ÛRVÉDELEM számítógépei most még csak annyit tudtak megállapítani, hogy a Káli 2 valószínûleg egyetlen nagyobb szárazföldi területre sem fog becsapódni. Ez jelentett némi vigaszt, de a tömeges pánikot, az öngyilkosságok ezreit és a törvényes rend helyenkénti felbomlását nem tudta megakadályozni. A legrosszabbtól csupán a Világtanács gyors, diktatórikus hatalomátvétele mentette meg a Földet.

A Goliath fedélzetén lévõ férfiak és nõk aggodalommal és részvéttel figyelték a fejleményeket – egyúttal azonban valamiféle hûvös távolságtartással, mintha az események, amelyeknek tanúi voltak, már valahogyan a múlthoz tartoznának. Bármi történjék is a Földdel, õk tudták, hogy egyelõre külön utakon járnak, külön világokhoz tartoznak, amelyekben csupán annyi a közös, hogy egyformán örökre magukon viselik a Káli emlékeit.

Az égboltot a Hold hatalmas sarlója uralta. Az árnyékhatár menti hegyek csúcsai a holdbéli hajnal lángoló fényében égtek. Bár a Nap sugarai még nem érintették a hegyek alját, a porlepte síkságok már nem burkolóztak teljes sötétségbe: halványan derengtek a Föld felhõirõl és kontinenseirõl visszatükrözõdõ hûvös, kékes fényben. Szerte a nemrég még halott tájon apró szentjánosbogarak jelzõtüzei égtek: az elsõ állandó települések, amelyeket az emberiség anyabolygóján kívül felépített. Robert Singh kapitánynak nem okozott különösebb gondot fölismerni a Clavius Ûrállomást, Port Armstrongot, Plato City-t… Sõt még a Déli-sark jégbányáiból a drága kincset, vizet szállító transzlunáris vasút halovány fénypontocskákból álló gyöngyfüzérét is látta – és persze a Sirius Iridiumot, ahol élete elsõ dicsõségének röpke pillanatait átélte, hovatovább csaknem egy emberöltõvel ezelõtt.

A Föld már csak alig két órányi távolságra volt.

A NEGYEDIK TALÁLKOZÁS

A Káli 2 napkelte elõtt lépett a Föld légkörébe, száz kilométerrel Hawaii fölött. A hatalmas lánggömb azonnal korai hajnalt hozott a Csendes-óceánra, fölébresztvén a számtalan sziget vadjait és madarait. Az emberek közül azonban keveset kellett felébresztenie; nem sokan aludtak az éjszakák éjszakáján – talán csak azok, akik a kábítószerek jótékony homályában találtak menedéket.

Új-Zéland fölött a tüzes égi kohó lángra lobbantotta az erdõket, és elolvasztotta a hegyek hósipkáját, lavinák százait indítva a völgyek felé. Óriási szerencse volt, hogy a legnagyobb hõhatás az Antarktiszt érte, épp azt a kontinenst, amely legjobban meg tudott küzdeni vele. A több kilométer vastag sarki jégpáncéllal még a Káli sem boldogult, a Nagy Olvadás azonban még így is világszerte újrarajzolta a partvonalakat.

Egyetlen fültanú sem tudta leírni azt a hangot, amely a Káli látogatását kísérte; egyetlen hangfelvétel sem volt több halovány visszhangnál. Az aszteroidáról készült képfelvételek természetesen nagyszerû látványt nyújtottak, s egymást követõ nemzedékek nézték õket újra és újra rémülettel vegyes csodálkozással. A félelmetes valósággal azonban semmi sem ért föl.

Két perccel azután, hogy belépett a légkörbe, a Káli már el is hagyta azt, hogy újra visszatérjen az ûrbe. A Földfelszíntõl mért legkisebb távolsága hatvan kilométer volt. E két röpke perc alatt százezer ember életét oltotta ki, és trillió dollárnyi kárt okozott.

Az emberiségnek szerencséje volt, óriási szerencséje.

Legközelebb sokkal jobban föl fog készülni. Bár a találkozás olyan drasztikusan megváltoztatta a Káli pályáját, hogy az soha többé nem fog veszélyt jelenteni a Földre nézve, rajta kívül azonban több ezer kozmikus hegy kering még a Nap körül.

S a Swift-Tuttle üstökös már száguldott is perihéliuma^5 felé. Csakúgy mint korábban, most is rengeteg ideje volt még, hogy meggondolja magát…

JEGYZETEK

1Chicken Licken (a fordításban Csibi Csibe) angol gyermekmesék szereplõje (T. Radnai Zsófia-Nikolov Marianne-Szabolcs Éva: The Key of the Kingdom. Angol mesekönyv óvodásoknak. Tankönyvkiadó, Budapest, 1991.) 2A Molesworth név elõtagja (mole) vakondokot jelent.

3CSE: a Csillagászati Egység rövidítése, égitestek egymáshoz viszonyított távolságának egyszerûbb kifejezésére szolgál. 1CSE = kb. 150 millió kilométer (a Föld Naptól mért távolságának középértéke.) 4Mózes I. 9. 14-15. Károli Gáspár fordítása.

5Perihélium, avagy napközelpont: valamely Nap körüli pályán keringõ égitest pályájának a Naphoz legközelebb esõ pontja. Az égitestek kerületi sebessége e pontban a legnagyobb.

FORRÁSOK ÉS KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁSOK

Az üstökösök-becsapódások témakörével való kapcsolatom egyre jobban hasonlít egy DNS-molekulára: a tények és a fantázia szálai egyre kibogozhatatlanabbul összefonódnak. E kettõs spirálú szövevény feltárására talán a kronológikus megközelítés a legalkalmasabb – próbálkozzunk meg ezzel.

1973-ban megjelent könyvem a Randevú a Rámával e sorokkal kezdõdött:

Elõbb vagy utóbb, mindenképpen bekövetkezett volna. 1908. június 30-án mindössze három órán és négyezer kilométeren múlott Moszkva pusztulása – a világegyetem méreteihez képest elenyészõen kicsiny számok. 1947. február 12-én egy másik szovjet város, Vlagyivosztok jutott csaknem a megsemmisülés sorsára, amikor a század második meteorja a várostól alig négyszáz kilométer távolságra csapódott be: az ezt követõ rombolás vetekedett az akkoriban feltalált urániumbomba pusztító hatásával.

Akkoriban az ember még nem tudta megvédeni magát azoktól a szeszélyes kozmikus bombázásoktól, melyek hajdan a Hold felszínét is összeszabdalták. Az 1908-as és 1947-es meteorok lakatlan vadonra estek; a huszonegyedik század végére azonban nem maradt hely a Földön, mely veszélytelen céltáblául szolgálhatott volna az égi gyakorlatozás számára. Az ember pólustól pólusig benépesítette a Földet. Így tehát elkerülhetetlen volt…

Egy szép nyári napon, 2077. szeptember 11-én, greenwichi idõ szerint 9 óra 46 perckor Európa lakói vakító tûzgömböt pillantottak meg a keleti égbolton. A gömb néhány másodperc alatt elhomályosította a ragyogó Napot, és néma égi útját csakhamar kavargó por és füstcsík jelezte.

Valahol Ausztria felett erõteljes rázkódások közepette darabokra esett, minek következtében több mint egymillió ember örökre megsüketült. Õk bizonyultak a szerencsésebbeknek.

Az ezertonnás szikla-és fémtömeg másodpercenként ötven kilométeres sebességgel csapódott le Észak-Olaszország sík vidékére, századok munkáját semmisítve meg néhány lángoló másodperc alatt. A világûr kalapácsütése nyomán a Földközi-tenger zúgva vágtatott a szárazföld felé: Padua és Verona örökre eltûnt a Föld színérõl, s Velence dicsõségének utolsó maradványait is elnyelte a tenger.

Hatszázezer ember halt meg, és az anyagi kár meghaladta a trillió dollárt. De felmérhetetlen és pótolhatatlan volt az a veszteség, amely az emberiséget a mûvészet, a történelem és a tudomány terén sújtotta. Mintha egy súlyos háborút vívtak és vesztettek volna el egyetlen reggelen; és vajmi kevesen gyönyörködhettek abban a látványban, amely még hónapokon át tartott: a leszálló porfelhõ minden hajnalban és minden alkonyatkor szemkápráztató színjátékot nyújtott.

A kezdeti megrázkódtatás után az emberiség olyan határozott és egységes módon viselkedett, amire soha azelõtt nem volt példa. Mindenki tudta, hogy hasonló katasztrófa nem következik be talán ezer évig – de megismétlõdhet akár holnap is. És legközelebb lehet még súlyosabb is.

Tehát – még egyszer nem történhetik meg.

Száz évvel korábban egy sokkal szegényebb világ, sokkal szerényebb eszközök birtokában arra pazarolta javait, hogy valamiképpen megsemmisítse azokat a pusztító fegyvereket, amelyeket öngyilkos módon saját maga ellen tervezett. A kísérlet ugyan eredménytelen maradt, de a módszereket jól megtanulták, s nem felejtették el. A tapasztalatokat most sokkal nemesebb célokra, lényegesen nagyobb arányú ügyben használhatták fel. Katasztrófát elõidézõ meteor soha többé nem üthet rést a Föld védelmi rendszerén.

Ezzel kezdetét vette az ÛRVÉDELMI program.

Az általánosan elterjedt hiedelem ellenére, amikor a regényt azzal a mondattal fejeztem be, hogy “A rámaiak vezérelve a triplicitás”, a legkevésbé sem állt szándékomban folytatást írni a regényhez, így a trilógia ötlete ekkor még fel sem merülhetett. Egyszerûen csak csattanós befejezésnek tûnt, s valójában csak pillanatnyi ötlet szülte. Végül Peter Gruber és Gentry Lee ösztönzésére hallgatva változtattam eredeti álláspontomon (lásd a Rama II elõszavát), s alighanem engem lepett meg legjobban, amikor 1986-ban ismét a Rámán találtam magam.

Ekkorra azonban már történt valami, aminek kapcsán az üstökös-becsapódások a folyóiratok címoldalára kerültek. Egy híres folyóirat hasábjain [“Extraterrestrial Cause for the Cretaceous-Tertiary Extinction” (“A dinoszauruszok kréta-harmadkori kipusztulásának földön kívüli oka”), Science, 1980] a Nobel-díjas Luis Alvarez és fia, Dr. Walter Alvarez geológus meghökkentõ elmélettel álltak elõ a dinoszauruszok hirtelen kipusztulásának megmagyarázására. A dinoszauruszok, amelyek talán a Föld bolygón valaha megjelent legsikeresebb életformát képviselték a cápák és a csótányok mellett, titokzatos hirtelenséggel pusztultak ki. Mint mindannyian jól tudjuk, a két Alvarez kimutatta, hogy úgy hatvanötmillió évvel ezelõtt világméretû katasztrófa következett be a Földön; emellett apa és fia meglehetõsen szavahihetõ bizonyítékokkal szolgált arra, hogy a katasztrófát aszteroida-becsapódás okozhatta. A közvetlen becsapódás, illetve az azt követõ drámai környezeti változás minden bizonnyal óriási pusztítást végeztek valamennyi életformában, és különösen a nagy testû szárazföldi állatok között.

Véletlen egybeesés, hogy Luis Alvarez egy további alkalommal ismét jelentõs – ezennel pozitív – behatással volt az én személyes életemre. 1941-ben az MIT sugárzáskutató laboratóriumának vezetõjeként felfedezte és kifejlesztette azt a radarvezérlésû, úgynevezett “vak” leszállórendszert, amelyet késõbb GCA (“földi irányítású megközelítés”) néven ismert meg a világ. Az angol Királyi Légierõ (RAF), amelynek flottájában akkoriban a brit idõjárás viszontagságai több kárt okoztak, mint az egész Luftwaffe, el volt ragadtatva a bemutatóktól, s az elsõ kísérleti egység 1943-ban már hadrendbe is állt. Mint a RAF radartisztje, abban a megtiszteltetésben volt részem, hogy az 1-es sorszámmal ellátott prototípust mindaddig mûködõképes állapotban tartsam, amíg az elsõ sorozatgyártott egységek le nem kerültek a szerelõcsarnokok futószalagjáról. Egyetlen nem tudományos-fantasztikus regényem, a Glide Path (1963) éppen ezen az elméleten alapszik; a könyvet Luis Alvareznek – vagy ahogy mi, barátai hívtuk: Luie-nak és kollégáinak ajánlottam.

Lui nem sokkal azelõtt hagyta ott a GCA-t, hogy én odakerültem. 1945-ben, azon a bizonyos baljóslatú augusztusi napon fedélzeti megfigyelõként maga is átrepült Hirosimába, hogy megfigyelje a bomba mûködését, amelynek kifejlesztésében õ maga is részt vett. Jómagam csak évekkel késõbb futottam össze vele ismét a Kalifornia Egyetem berkeleyi campusán. Utoljára 1971-ben találkoztunk Bostonban, a huszonötödik rendes évi GCA összejövetelen. Igazán sajnálom, hogy soha nem volt alkalmam beszélgetni vele a dinoszauruszok kipusztulásával kapcsolatos elméletérõl. Egyik utolsó hozzám címzett levelében azt írta, hogy az elképzelés immáron nem elmélet, hanem tény.

Alig egy évvel halála elõtt, 1988. szeptember 1-jén Luie megkért, hogy írjak fülszöveget megjelenés elõtt álló önéletrajza [Alvarez: Adventures of a Physicist (“Alvarez: Egy fizikus kalandjai”) (1983) borítójára. E felkérés nagy megtiszteltetést jelentett számomra, és szívesen tettem neki eleget. Szeretném e néhány sort itt is megismételni, most már, sokunk legnagyobb bánatára, posztumusz tiszteletadásként:

Ha végigtekintünk Luis pályáján, azt látjuk, hogy a modern fizika szinte valamennyi nagy pillanatánál jelen volt – mi több, sokért õt magát illeti a dicsõség. Szórakoztató frissességgel megírt könyve oly széles élménymezõt ölel föl, hogy a természettudományokhoz egyébként csak keveset vagy éppen semmit nem konyítók is élvezettel olvashatják – hiszen ki más mondhatja el magáról, hogy életfontosságú radarrendszereket talált föl, mágneses monopólusokra vadászott a Déli-sarkon, UFO-kat és Kennedy-gyilkos ámokfutókat lõtt le, a levegõbõl figyelte az elsõ két atomrobbantást – mi több, bebizonyította, hogy meglepõ módon nincsenek rejtett kamerák és folyosók Chephren fáraó piramisában?

Most pedig nem mással foglalatoskodik, mint eddigi leglátványosabb tudományos felfedezésével – megpróbálja kibogozni minden idõk leghatalmasabb és legtitokzatosabb bûntényét: ki ölte meg a dinoszauruszokat? Luis és fia, Walter meg vannak gyõzõdve arról, hogy rábukkantak a gyilkos fegyverre, amely egyetlen bûnjele az évmilliárdok legnagyobb bûnesetének…

Luie halála óta legalább még egy jelentõs meteorit- (vagy kisebb aszteroida-) becsapódást sikerült meggyõzõ módon bizonyítékokkal alátámasztani, s több fennmaradt helyszínt is sikerült azonosítani, amelyek közül a tudományos közélet jelenlegi kedvence az a 180 méter átmérõjû eltemetett kráter, amelyet Chicxulubban, a Yucatan-félszigeten, Közép-Amerikában találtak meg.

Egyes földtantudósok a mai napig csökönyösen ragaszkodnak azon hagyományos elképzeléshez, hogy a dinoszauruszok hirtelen kipusztulásának kizárólag földi okai voltak (például vulkánkitörések). Egyáltalán nem lehetetlen, hogy mindkét fél álláspontjában van némi igazság. Egyelõre azonban úgy tûnik, hogy a színteret a Meteor Maffia uralja – ha másért nem, hát azért, mert az õ elképzelésük sokkal drámaibb és látványosabb.

Azt mindenesetre senki sem vitatja, hogy a múltban jelentõs becsapódásokra került sor – hiszen csak a mi évszázadunkban két becsapódásnak és egy egészen közeli találkozásnak lehettünk tanúi (Tunguszka, 1908; Sikhote-Alin, 1947; Oregon, 1972). A kérdés immáron az, hogy milyen nagy a veszély, és mit lehet, ha lehet egyáltalán, tenni ellene?

Az 1980-as években az üstökösök problémája a tudományos közélet forró vitáinak középpontjába került, s a téma aktualitását csak fokozta az 1989FC nevû aszteroida megjelenése, amely mindössze 650 000 kilométernyi távolságra suhant el a Föld mellett. Az esemény következményeként az Amerikai Egyesült Államok Képviselõházának Tudományos, Ûrkutatási és Mûszaki Bizottsága a következõ bekezdést szúrta be a NASA hatáskörét meghatározó 1990. évi törvénybe:

A Bizottság ezért elrendeli, hogy a NASA készítsen el két mûhelytanulmányt. Az egyik tanulmány feladata az, hogy drámai mértékû javulást hozzon a Föld bolygópályáját keresztezõ aszteroidák észlelésének technológiájában. Ez a program foglalkozik mindazokkal a költségekkel, ütemtervekkel, technológiákkal, valamint berendezésekkel, amelyek ezen égitestek pályájának meghatározásához nélkülözhetetlenek. A második tanulmány feladata az, hogy meghatározza azon rendszereket és technológiákat, amelyek segítségével ezen aszteroidák, amennyiben veszélyt jelentenek a földi életre, vagy pályájuk elhagyására kényszeríthetõk, vagy elpusztíthatók. A Bizottság javasolja a nemzetközi részvételt mindkét tanulmány elkészítésében, illetve ajánlja, hogy mindkét tanulmány készüljön el a jelen törvény elfogadásától számított egy éven belül.

E dokumentum az idõ múlásával könnyen történelmi jelentõségûnek bizonyulhat. Hiszen ki gondolta volna, akár néhány évvel ezelõtt is, hogy egy olyan magas szerv, mint egy Kongresszusi Bizottság, ilyen határozat meghozatala mellett dönthet?

A rendelet értelmében a NASA fel is állította a Földközeli Tárgyak Észlelésére Alapított Nemzetközi Mûhelyt, amely 1991 során számos alkalommal összeült. A gyûlések eredményeit egy, a pasadenai Sugárhajtás-kutató Laboratórium által elkészített jelentésben foglalták össze:

A kozmikus becsapódások veszélye arra késztette az Amerikai Egyesült Államok Kongresszusát, hogy felkérje a NASA-t egy olyan mûhely felállítására, amely azon módozatokat tanulmányozná, amelyekkel lényegesen meg lehetne növelni a Földközeli aszteroidák észlelésének gyorsaságát. Ez a jelentés körvonalazza egy olyan megfigyelõ célú nemzetközi földi teleszkóphálózat felállításának lehetõségeit, amelynek segítségével az eddig szokásos havi néhány aszteroida helyett akár havonta ezret is fel lehet fedezni. E program segítségével megvalósítható, hogy a jelenleg elméletileg szükséges több évszázados kutatómunka helyett mintegy 25 év alatt csaknem teljes listát készítsünk a nagyméretû, a Föld pályáját keresztezõ aszteroidákról. Az itt elõterjesztett programot ÛRVÉDELMI Megfigyelõ Programnak nevezzük (az elnevezést Arthur C. Clarke tudományos-fantasztikus író egyik regényébõl, a Randevú a Rámával címû könyvbõl vettük, amelyben a szerzõ – csaknem húsz évvel ezelõtt – egy lényegében hasonló program felállítását szorgalmazta).

Nyilvánvaló, hogy az Isten pörölye nem születhetett volna meg mindazon adatok tömege nélkül, amelyeket az “ÛRVÉDELMI Megfigyelõ Program” felsorakoztatott; a regényt azonban közvetlenül valami egészen más – és teljes mértékben váratlan – esemény ihlette.

1992. májusában abban a megtiszteltetésben volt részem, hogy levélben felkérést kaptam Steve Koepptõl, a Time folyóirat fõszerkesztõjétõl, hogy írjak egy rövid, négyezer szónyi novellát a folyóirat számára, amely “bepillantást adna az olvasónak abba, hogy milyen lesz az élet a Földön a következõ évezredben”. Aztán, mintegy szándéka komolyságának megerõsítésül, külön hozzátette: “Azt hiszem, ez lenne az elsõ alkalom, hogy folyóiratunk – legalábbis szándékosan – fiktív irodalmi alkotást publikál.”

Amint késõbb kiderült, ez az információ nem volt egészen helytálló. A Time szerkesztõi egy késõbbi idõpontban sûrû bocsánatkérések közepette tájékoztattak arról, hogy írásom nem az elsõ fiktív irodalmi alkotás, amelyet a folyóirat valaha is megrendelt. Még 1969-ben megjelentettek egy novellát Alexander Szolzsenyicintõl. Mély megtiszteltetésnek éreztem, hogy egy ilyen nagybecsû elõd nyomdokaiba léphetek.

A Time e rendkívüli ajánlatát mindenesetre semmiképpen nem utasíthattam vissza. Figyelemre méltó kihívást jelentett, s úgy emlékszem, alig néhány ezredmásodpercnyi tûnõdés után felismertem, hogy máris kéznél van a lehetõ legtökéletesebb téma. Mi több, kötelességemnek éreztem elmondani, hogy véleményem szerint mit tehetünk az aszteroidák fenyegetése ellen. Íme, itt az alkalom, hogy egy önmagát valóra váltó jóslattal megmentsem a Földet – még ha magát az eseményt esetleg már nem is érem meg…

Fogtam magam tehát, megírtam az Isten pörölyét, és már vittem is a Time szerkesztõségébe, ahol Steve Koepp azonnal éreztetni óhajtotta jelenlétét azzal, hogy alapos kritikai megjegyzésekkel bombázta az írást. Javaslatainak 90 százalékát (többé-kevésbé) szívesen fogadtam, s a módosított változat hamarosan, még szeptember vége felé, meg is jelent a Beyond the Year 2000 (“A 2000 éven túl”) címû magazin 1992. õszi számában (140. kötet, 27. szám).

Ezelõtt nem sokkal azonban Angliába látogattam hetvenötödik születésnapom némiképp korai megünneplésére (most, hogy már három évtizede az Egyenlítõtõl alig ezer kilométernyire élek, nincs olyan varázslat, amely december közepén a ködös Albionba csábítana). A testvérbátyám, Fred által szülõvárosomban, Mineheadben szervezett program egyik résztvevõje Dr. Duncan Steel volt, az ÛRVÉDELMI Megfigyelõ Program egyik tagja. A fél világot körbeutazta a rendezvény kedvéért, hiszen rendes állomása az Angol-Ausztrál Megfigyelõállomás Coonabarabranban, Új-Dél-Walesben. Egy dolgozatot olvasott föl, és bemutatott néhány fenyegetõ színes diaképet is arról, mi történhet egy nagyobb becsapódás esetén.

Ekkoriban már nagyjából fölismertem, hogy az Isten pörölye valójában összetömörített regény, és nincs más választásom, mint hogy regénnyé bõvítsem. Mivel azonban az idõ tájt éppen hat másik könyvem és több tucat televíziós programom keringett dolgozószobám zsúfolt bolygópályáin, eleinte húzódoztam attól, hogy még egy munkába belefogjak – végül azonban szembenéztem az elkerülhetetlennel. Az elsõ munkaváltozat csaknem elkészült, amikor levelet kaptam Dr. Steeltõl, immáron Coonabarabranból. A levél érdekes hírekkel szolgált:

Elmúlt csütörtökig, ha valaki megkérdezett volna, hogy mikor ütközik legközelebb aszteroida vagy üstökös a Földdel, szívemre tett kézzel azt válaszolhattam volna, hogy az eddig általunk ismert kisméretû égitestek közül egyik sem fog becsapódni a Földbe a belátható jövõben (azaz egy-két évszázadon belül). Nos, ugyanezt nyugodt lélekkel ma már nem mondhatom el…

Dr. Steel leveléhez mellékelte a cambridge-i (Massachusetts állam) Smithsonian asztrofizikai obszervatórium kötelékébe tartozó Központi Csillagászati Távirati Iroda 1992. október 15-én kelt körlevelét. Arról tett jelentést, hogy szeptember 26-án ismét felfedezték a Swift-Tuttle üstököst, amelyet eredetileg 1862-ben fedezett fel két amerikai csillagász, s amelynek nem sokkal ezután – nem emberi mulasztás okán, hanem annál sokkal érdekesebb körülmények között – nyoma veszett.

Amint a Swift-Tuttle megközelíti a Napot, sok más üstököshöz (például a Halley-üstököshöz) hasonló módon a napenergia hatására mintegy sugárhajtást kap, melynek mûködése azonban teljes mértékben megjósolhatatlan. Bár e reakció hatása az üstökös pályájára rendkívül kicsiny. Dr. Steel megjegyzi:

Amennyiben az összegek vagy a modellek csak kis mértékben is pontatlanok – és azt józan ésszel nem várhatjuk el, hogy ez a természetes sugárhajtómû embergyártotta gép következetességével mûködjék –, az üstökös 2126. augusztus 14-én becsapódhat a Földbe. Ami a dátumot illeti, kétségnek helye nincs, abban az évben ez lesz az a nap, amelyen az üstökös pályája keresztezni fogja a Földet. A kérdés az, hogy maga az üstökös is a keresztezõdés pontjában lesz-e abban a pillanatban, vagy – remélhetõleg – némileg elõrébb vagy hátrébb lesz saját pályáján.

Érthetõ módon a Csillagászati Egyesület körlevele azt hangoztatja, hogy “Bölcs dolog lenne megkísérelni a Swift-Tuttle-t egészen addig kísérni jelenlegi napközelpontján túl is, ameddig az csak lehetséges, hogy ennek alapján remélhetõleg pontosan meghatározhassuk… az üstökös pályáját.”

Idézzük ismét Duncan Steelt:

Mi történik, ha az üstökös 2126-ban becsapódik a Földbe? Az ütközési sebesség 60 km/másodperc lesz. Az üstökös magjának mérete körülbelül az 5 kilométeres nagyságrendben mozog, így a felszabaduló TNT egyenérték meg fog felelni 200 millió megatonnának, ami a hirosimai atombomba tízmilliárdszorosát teszi. Ha csak az üstökös átmérõje és nem a sugara 5 kilométer, akkor ezt az értéket osszuk el nyolccal – még így is elég nagy lesz a durranás, akárhonnan nézzük is. Minden jót: Duncan.

Nos, feltételezett Kálim érkezését 2110 körülre helyeztem, nagyjából arra az idõpontra, amikor a világ elkezd majd aggódni a valódi Swift-Tuttle tizenhat évvel késõbbi érkezése miatt. Mondanom sem kell, a legnagyobb örömmel használtam fel ezt a legújabb információt, csak hogy – a The Mikado címû folyóirat ékes szavaival élve – “csipetnyi valósághûséget adjak az amúgy lapos és aligha meggyõzõ történetfolyamhoz.”

És itt elérkeztünk ahhoz a ponthoz, amelyet senki sem fog elhinni…

Még mindig ezzel a fejezettel bíbelõdtem, amikor bekapcsoltam CNN adását (pontos idõ: 1992. november 6, délután 6 óra 20 perc, éppen két órával ezelõtt). Elképzelhetik, hogy meglepõdtem, amikor a képernyõn régi jó barátomat, Tom Gehrelst, a holland származású amerikai csillagászt, az aszteroidák neves szakértõjét és az ÛRVÉDELMI csapat egyik élenjáró tagját pillantottam meg. Tom több alkalommal is ellátogatott Sri Lankára abban a reményben, hogy felállíthat itt is egy obszervatóriumot – mi több, lenyûgözõ önéletrajza [On the Glassy Sea (“Az üveges tengeren”), American Institute of Physics, 1988] tartalmaz egy fejezetet, amely a “Sri Lankai távcsõ és Arthur C. Clarke címet viseli.

De hát mi az ördögöt csinál Tom a CNN-en? Éppen bejelenti az Alvarez-elmélet végsõ megerõsítését. Megtalálták a füstölgõ fegyvert – a becsapódási pont pedig, ahogy néhány lappal ezelõtt már említettem, a Yucatan-félszigeti Chicxulub képzõdmény.

Köszönöm, Tom. Bárcsak Luie is itt lehetett volna közöttünk, hogy meghallgassa ezt a jó hírt.

Alig két héttel azután, hogy a Pöröly megjelent, még egy furcsa véletlen egybeesés történt. Egy kisméretû meteorit becsapódott New Yorkban – pont New Yorkban! –, és megrongált egy leparkolt személygépkocsit! (Ugyan mi mást találhatott volna el?)

Az eset engem a Meteor címû filmre emlékeztetett, amelyben én személy szerint több örömet leltem, mint a kritikusok többsége. (Rendkívül magas a toleranciaszintem a rossz sci-fi filmekkel kapcsolatban. Egy alkalommal meggyõztem Stanley Kubrickot, hogy nézze meg az egyik klasszikus sci-fit – talán a Things to Come címû alkotást? –, s Stanley a film után keserûen kifakadt: “Mit akarsz csinálni velem? Soha többé nem nézek meg olyan filmet, amit te ajánlsz!”)

Van azonban egy fantasztikus sor a Meteor—ban. Az üstökösök bombazápora után az orosz tudós és amerikai munkatársa épp csak kimásznak a felszínre alkalmi menhelyükrõl, a New York-i metró alagútrendszerébõl. Mindketten tetõtõl talpig sárosak. Az orosz ekkor odafordul az amerikaihoz, és ennyit mond: “Egyszer megmutatom magának a moszkvai metrót.”

Az IRT grafitti-díszes marhavagonjainak keményfiúi bizonyára értékelnék ezt az élces megjegyzést.

Az 1908-as tunguszkai eseményrõl említés esett az Arthur C. Clarke titokzatos világa címû televíziós sorozatban is; az eset részletes, képekkel és térképekkel gazdagon illusztrált leírása megtalálható Simon Walfare és John Fairly könyvének [The Great Siberian Explosion (“A nagy szibériai robbanás”)] kilencedik fejezetében.

Szerzõtársam, Gregory Benford [Beyond the Fall of Night (“Túl azon, ahol az éj leszáll”), 1991] szintén nemrégiben hívta föl a figyelmemet egy regényre, amelyet William Rotslerrel írtak közösen az aszteroida-kitérítés témakörében [Shiva Descending (“Siva alászáll”), 1980]. Be kell vallanom, hogy a regényt magát soha nem olvastam, de a címrõl minden bizonnyal tudtam, s ez tudat alatt befolyásolhatott, amikor aszteroidám nevéül Siva társáét, Káliét választottam. A név már az írás megkezdésekor azonnal a fejembe pattant.

Ugyancsak errõl a témáról szól egy másik regény, Larry Niven és Jerry Pournelle Lucifer’s Hammer (“Lucifer kalapácsa”, 1977) címû mûve, amelyet viszont olvastam, s amely ebben a pillanatban a jó öreg Astounding stories (“Megdöbbentõ történetek”) emlékét idézi föl bennem. Alighogy levettem polcomról Mike Ashley felbecsülhetetlen értékû munkáját, Complete Index to Astounding/Analog címû kézikönyvet, megtaláltam a pontos okot is: Charles Willard Diffin The Hammer of Thor (“Thor pörölye”) címû 1932. márciusi írását.

Meglep – mit meglep! megdöbbent –, hogy eszembe idézõdött ez a ma már szinte ismeretlen, ûrtámadókról szóló történet, de minden bizonnyal az utóbbi hatvan éven keresztül az agyamban motoszkálhatott. S hogy teljessé tegyem a listát, örömmel ismerem el, hogy az általam használt címet – teljes mértékben szándékosan – G. K. Chestertontól loptam. Chesterton pap nyomozója, Brown atya, leleplezett egy gyilkossági bûnesetet, amelynek egyik szereplõje az “Isten pörölye” volt.

Ugyancsak meg kell említenem James Blish és Norman L. Knight A Torrent of Faces (“Arcok kavalkádja”) címû regényét, amely részben arról szól, hogy milyen hatással lenne egy aszteroida becsapódása abba a Föld bolygóba, amelynek népessége immár eléri a trilliót, részben arról, hogy mit lehetne tenni eltérítésére. Engedtessék meg megjegyeznem, hogy egy ilyen Földnek alkalmasint hasznára is válhatna egy-egy aszteroida becsapódás.

A 14. fejezetben szereplõ marsi helynevek, akármilyen kitaláltnak hangzanak is, egytõl egyig a NASA által 1979-ben kiadott Mars-térképrõl kerültek be a könyvbe. Hogy megkíméljem olvasóimat a kíváncsiság furdalásától, íme a nevek eredete: Dank: város Ománban; Dia-Cau: város Vietnamban; Eil: város Szomáliában; Gagra: város a volt Szovjetunióban (Grúzia); Kagul: város a volt Szovjetunióban (Moldávia); Surt: város Líbiában; Tiwi: város Ománban; Waspam: város Nicaraguában; Yat: város Nigériában.

Jelenleg azon fáradozom, hogy meggyõzzem a Nemzetközi Csillagászati Egyesületet (IAU), hogy Isaac Asimov, Robert Henlein és Gene Roddenberry számára is méltó helyet találjunk a Marson. Sajnos mára már valamennyi nagyobb képzõdmény nevet kapott, így meglehet, hogy végül be kell érnünk a Merkúrral, amelyet, ahogyan IAU-beli ismerõsöm fanyarul megjegyezte, “a közeljövõben nem fogunk gyarmatosítani”.

Az Újjászületettek doktrínájának (20. fejezet) elméleti alapvetése megtalálható William A. Reupke Efficiently coded messages can transmit the information of a human across interstellar space (“Megfelelõen kódolt üzenetek útján az emberi lény információtartalma átküldhetõ a csillagközi téren”) címû írásában, az Acta Astronautica 1992. március-áprilisi számában (26. kötet, 3/4. szám, 273-276 oldal).

A 44. fejezetben felvázolt, csaknem hihetetlen történet az Egyesült Államok fel nem robbanó – és csak majd két éves kutatással kijavítható – torpedóiról megtalálható Theodore Roscoe United States Submarine Operations in World War II (“Az Egyesült Államok tengeralattjáró-hadmûveletei a második világháborúban”) címû könyvében (US Naval institue, 1949), hozzáférhetõbb helyen pedig Samuel Eliot Coral Sea, Midway and Submarine Actions (“A Korall-tenger, a Midway szigetek és a tengeralattjáró-háború”) címû kötetében (Little, Brown, 1959). Idézet az utóbbiból: “A gyutacs, amelynek fizikai behatásra kellett volna mûködésbe lépnie, túlságosan is törékenynek sikerült 90 fokos telitalálatok esetén… így éppen a legpontosabb találatok jutalma volt a csütörtököt mondó víz alatti töltet.”

***

Ezúton kérek elnézést Bob Singhtõl, a narkotikumok nagymesterétõl, amiért nevét pillanatnyi elmezavar következtében kölcsönvettem hõsöm számára.

Köszönet Ray Bradburynak, amiért megengedte, hogy felhasználjam a Marsbéli krónikák egy részletét (“Éjszakai találkozás”) a 24. fejezetben.

Külön köszönet Sultan al-Saud herceg ûrsikló-asztronautának, amiért olyan szívesen vendégül látott az Ûrkutatók Társaságának 1989. novemberi, rijádi gyûlése alkalmával, amely során elõször léphettem kapcsolatba az iszlám kultúrával.

Szintén külön köszönet Gentry Leenek, amiért lelkes közremûködésével kiszélesítette mûszaki és pszichológiai látómezõmet.

Külön köszönet a Summa Corporationnak, amiért rendelkezésemre bocsátott egy magángöböt, amelyet 1972-ben bányásztak elõ 16 500 láb mélységbõl a CIA JENNIFER Hadmûvelete elõmunkálatai során. [Lásd The Ghost from the Grand Banks (“A Grand Banks-i szellem”) 1990.] olyannyira hasonlít a Kálira, hogy az alkotói megtorpanás pillanataiban elég volt tenyeremre vennem, hogy újra ihletet nyerjek.

E könyv írása során különösen hasznosnak találtam két AMIGA-programot, a VISTAPRO-t és a DISTANT SUNS-t (Virtual Reality Laboratory, 2341, Ganador Court, San Luis Obispo, Kalifornia, 93401), illetve két MS/DOS-programot, a Sky (“Az ég”) címû programot (Software Bisque, 912, Twefth Street, Suite A, Golden, Colorado, 80401), és a Dance of the Planets (“A bolygók tánca”) címû programot (ARC Science Simulations, PO Boksz 1955S, Loveland, Colorado, 80539). Szintén hálával tartozom Simon Tullochnak, amiért elvégzett számomra bizonyos pályaszámításokat, jóllehet a helyzet drámaiságának fokozására alkalmanként valószínûleg áthágtam a fordított négyzetes törvény korlátait.

HÍREK A KÉZIRAT NYOMDÁBA KÜLDÉSE UTÁN

Egyesült Államokbeli és Egyesült Királyságbeli ügynökeim 1992. december 2-án kapták kézhez e regény kéziratát különleges futárszolgálat útján. December 8-án a csak nemrégiben fölfedezett Toutatis aszteroida viszonylag közel, alig hárommillió kilométernyire húzott el anyabolygónk, a Föld mellett. A Sugárhajtás-kutató Laboratórium munkatársai megragadták az alkalmat, hogy kipróbálják az újonnan kifejlesztett radarrendszerû letapogató berendezést a NASA Mojave sivatagi bázisán. Azt találták, hogy a Toutatis két, egyenként három-négy kilométer nagyságú, erõsen kráterezett testbõl áll, amelyek egymás körül keringenek úgy, hogy csaknem érintik egymást. A radarfelvétel pontosan olyannak ábrázolja a Toutatist, mint amilyen a Káli lehetett röviddel azután, hogy két részre hasadt.

Ez az elsõ fölfedezett kettõs aszteroida. A 45. fejezetben említett Apollo 4769 (Castalia) a radarfelvételek tanúsága szerint kézisúlyzó alakú: nagy a valószínûsége annak, hogy amint azt feltételeztem, ez esetben is úgynevezett “kontakt-kettõsrõl” van szó.

Dr. Duncan Steel beszámolója alapján, a Swift-Tuttle-ra vonatkozó legfrissebb (1993. január 1-jei) hírek szerint a pontosabb pálya-meghatározások azt mutatják, hogy a 2126-os becsapódási valószínûsége kicsiny; úgy tûnik, hogy az aszteroida tizenöt nappal le fogja késni a Földet. A regény utolsó sora azonban így is fönnáll; Dr. Steel pedig baljóslatúan még azt is hozzátette üzenetéhez, hogy “az üstökösrõl borjadzó töredékek, amint azt már számos esetben megfigyeltük, még mindig jelentõs veszélyt képviselnek. Mit szólna napi száz Tunguszkához?”