Köszönet

Nagyon köszönöm a szeretetet és a biztatást a kedvesemnek, a szüleimnek és a barátaimnak. Jó, hogy vagytok nekem…

Büszke vagyok rá, hogy az Ulpius-ház Könyvkiadó egyik szerzője lehetek. Köszönöm a baráti és szakmai támogatást Kepets Andrisnak, Huszti Gergőnek, Detre Zsuzsának és Darvas Adrienne-nek, illetve a kiadó összes többi munkatársának. Külön hálás vagyok Gergőnek, hogy bátorításával ébresztgeti a bennem szunnyadó „novellistát”.

– Valamit el kell mesélnem – köszörülöm meg a torkomat. Simon lehunyt szemmel fekszik az ágyban, már alig látom az arcát, de nem gyújtok villanyt. Ezt még mindig furcsának találom: amint lemegy a nap, szinte rögtön éjszakai sötétség borul a városra. Nincs átmenet, nincs igazi alkony – a nap lemegy, és azonnal besötétedik.

Simon szeme megrebben. Egy pillanatig azt hiszem, mondani fog valamit, de újra kisimul az arca, lehunyja a szemét, és nem válaszol. Fogalmam sincs – pedig már ismerem őt egy ideje –, hogy elaludt-e vagy relaxál, netán valahol az alvás és az

3 / 63

Köszönet

Nagyon köszönöm a szeretetet és a biztatást a kedvesemnek, a szüleimnek és a barátaimnak. Jó, hogy vagytok nekem…

Büszke vagyok rá, hogy az Ulpius-ház Könyvkiadó egyik szerzője lehetek. Köszönöm a baráti és szakmai támogatást Kepets Andrisnak, Huszti Gergőnek, Detre Zsuzsának és Darvas Adrienne-nek, illetve a kiadó összes többi munkatársának. Külön hálás vagyok Gergőnek, hogy bátorításával ébresztgeti a bennem szunnyadó „novellistát”.

– Valamit el kell mesélnem – köszörülöm meg a torkomat. Simon lehunyt szemmel fekszik az ágyban, már alig látom az arcát, de nem gyújtok villanyt. Ezt még mindig furcsának találom: amint lemegy a nap, szinte rögtön éjszakai sötétség borul a városra. Nincs átmenet, nincs igazi alkony – a nap lemegy, és azonnal besötétedik.

Simon szeme megrebben. Egy pillanatig azt hiszem, mondani fog valamit, de újra kisimul az arca, lehunyja a szemét, és nem válaszol. Fogalmam sincs – pedig már ismerem őt egy ideje –, hogy elaludt-e vagy relaxál, netán valahol az alvás és az

ébrenlét határán lebeg. Reménykedem benne, hogy már alszik, hiszen akkor könnyebb… akkor könnyebb lesz elmondanom.

Merthogy el kell mesélnem neki, ami történt, az biztos. A nélkül nem élhetem tovább az életemet. Én, Anne Haley, harmincöt éves londoni nő, feleség, egyszervolt anya… nem élhetem tovább az életemet úgy, ahogy szeretném, ha nem mesélem el a férjemnek, hogy mi történt velem az elmúlt hetekben.

Remélem, hogy alszik.

Remélem, hogy megbocsát.

Én már – azt hiszem – megbocsátottam neki.

Csak magamnak nem.

* * *

– Helló. Itt az enyém, jöjjön! Lealkudtam… Jöjjön már, mert különben itt áll egész éjjel, vagy hagyja, hogy átverjék a tuk-tukosok!

Mély hangja volt, copfba fogta a haját, mintha rockénekes lenne, aki a nyolcvanas évekből jött és úgy maradt, tetoválás virított a karján, és semmi kedvem nem volt beszállni mellé a tuk-tukba. Csakhogy akkor már vagy tíz perce alkudoztam a tuk-tukosokkal, akik – hogyhogy nem emlékeztem rá? – ilyenkor, este, a Patpong

környékén csak az igazi balekokat hajlandóak elszállítani, akik a „normális” ár többszörösét kifizetik. Ilyentájt a taxisok is elvesztik a józan eszüket, kikapcsolják a taxiórát, bemondják a szokásos tarifa két-háromszorosát, és ha valaki sokallja az összeget, akkor szitkozódva továbbhajtanak. Nem mintha ne tudtam volna kifizetni az emelt tarifát, de nagyon belém rögzült, hogy egy éve… Simonnal… szóval, ő megtanított, hogy itt sportból is alkudozni kell, mert különben hülyének tartanak a helyiek. Persze engem már az sem zavart volna…

– Na, akkor jön? A Presidentbe megyek. Ott van egy köpésre az Ambassadortól.

– Oké – bólintottam, és megpróbáltam kecsesen beszállni a tuk-tukba, de majdnem orra buktam, mert a sofőr már azelőtt indított, mielőtt lehuppantam volna a nejlonfóliával borított ülésre (remekül bele lehet izzadni kánikula idején, amikor az ember sortban mászkál…). Nem is értettem, miért jöttem el a Patpongra, minek vásároltam három övet és vagy négy topot magamnak, amikor ezt most egyszerűen nem tehettem volna. Nem anyagi okokból, hanem mert meggyőződésemmé vált, hogy nem szerezhetek magamnak örömet még vásárlással sem. Azért jöttem Bangkokba, hogy emlékezzem és hogy… vezekeljek, vagy ráébredjek valami fontosra önmagammal, önmagunkkal kapcsolatban… Semmiképpen sem azért jöttem ide, hogy turistáskodjam, és haszontalan holmik vásárlásával próbáljak műörömöket szerezni magamnak; nem azért tértem vissza a városba, hogy néhány új cuccal tuningoljam fel a szerotoninszintemet. Műélmény, műöröm – és ugyanolyan boldogtalan vagyok, csak tetejében még bűntudatom is van, amiért képes vagyok önmagammal foglalkozni… ebben a helyzetben.

– Brad vagyok. Brad, vagyis…

Eldöntöttem, ha azt mondja: „vagyis Brad Pitt”, akkor kiugrom a bangkoki forgalom kellős közepén, dacára annak, hogy a tuk-tuk sofőrje eszelős száguldásba kezdett.

– …Bradley.

Szuper. Akkor mégsem kell kiugranom, gondoltam, bár az a kérdés is átfutott a fejemen, hogy vajon mióta tartom drágának az életemet.

– Anne Haley. Londonból.

– Bradley Hope, Bangkokból.

– Bangkok? – csodálkoztam, és igyekeztem túlkiabálni az őrületes motorzajt. – Nem azt mondta, hogy a President Hotelbe megy?

– Bangkokban lakom – vonta meg a vállát. – Minden télen. Áprilisban visszamegyek New Yorkba. Utálom a telet.

– Dol… dolgozik valahol? – dadogtam. És közben utáltam magam. Miért ne lehetne állása valakinek, aki Bangkokban tölti a teleket, repülő sárkányt tetováltat a karjára, és copfban hordja a haját? Bár megeshet, hogy egy negyvenéves milliárdossal van dolgom. Lehet, hogy örökölt a nagyapjától egy csomó pénzt. De az is elképzelhető, hogy nem a Presidentben lakik, csak egy ismerősét látogatja meg, és a Khao San Road egyik motelszobája szolgál téli otthonául. New Yorkban pedig van egy kis lakása, amit kiad egész télre külföldieknek. Talán gyorsfutár valami csomagküldő cégnél. Vagy zenekara van, és egész nyáron koncerteznek. De az is lehet, hogy költő, és itt írja a verseit. Esetleg nem is New Yorkban él, hanem például New Jersey-ben, csak nem feltételezi rólam, hogy tudom, hol van az utóbbi. Persze

mi közöm az életéhez? Kit érdekel, hiszen csak egy tízperces útról van szó… Tíz perc egy tuk-tukban, ennyit töltünk együtt, minek találok ki meséket az életéről?

– Aha – bólintott. – Dolgozom.

Ettől kezdve hallgattam. Kifelé bámultam, néztem a város színes fényeit, a narancssárga mellényes motoros taxisok mögött utazó miniszoknyás lányokat, és valamiféle hazugságot próbáltam kiagyalni, amit akkor mondok majd, ha az amerikai megkérdezi, mi járatban vagyok Bangkokban.

De nem kérdezte meg.

Amikor kitett az Ambassador előtt, és búcsút intett, hirtelen rájöttem, mi keresnivalója lehet a szomszédos luxushotelben. Hát persze, biztosan fellép a bárban vagy a Presidenttel szemközti étteremben. Nyilván rockos estét rendeznek, és ő az énekes. (Gitáros is lehetne, persze, de akkor azért nyilván magával hozta volna a gitárját.) Aztán, ha vége a bulinak, felveszi a gázsit, és visszamegy a Khao San Roadra, az egyik motelbe, pár üveg sör mellett hajnalig ül az utcán, nézi a tömeget, és hajnalban, amikor már nem zavarják a csótányok, talán már nem is látja őket, beesik az ágyba, és nem gondolkodik rajta, kik aludtak őelőtte azon a lelapult párnán és a dohos ágyban.

Na igen, ezek a feltételezéseim nyilván azt a benyomást keltették volna benne – ha elmondtam volna neki –, hogy szörnyen előítéletesen gondolkodom, de ez csak azért van, mert immár kerek egy éve mindent megpróbálok, bármit, amivel leköthetem a gondolataimat, hogy közben ne kelljen azon gyötrődnöm, hogy egy évvel ezelőtt nem

lett volna szabad ideutaznunk. Úgyhogy fantáziálok bárkiről és bármiről, csak ne kelljen a saját életemen gondolkoznom.

Felmentem a szobámba, és Simonra gondoltam, meg arra, hogy milyen furcsa neve van ennek a rockénekesnek. Brad Hope. Biztosan csak kitalálta, vagy művésznév. Hope annyit jelent: remény. Talán ha hinnék a jelekben, gondoltam, akkor most átmennék a Presidentbe, vagy a vele szemközti étterembe, és végighallgatnám a koncertjét.

De már semmiféle jelben nem tudtam, és nem is akartam hinni.

* * *

– Csodálkozol, igaz? – kérdezem, és nézem a kezét. Finom a keze, nem túl rövid, de nem is túl hosszú ujjakkal. A jobb keze két ujján is van egy-egy pici dudor, bütyök, vagy valami hasonló. Van, akinek a sok írástól keletkezik bütyök az ujján, neki pedig attól alakult ki, hogy reggeltől estig operál, a szikéjével dolgozik. Fifteen blade, ahogy a filmekben mondják. – Csodálkozol azon, hogy mennyit fantáziálok… A helyzet az, hogy ez már jó ideje így van. Amióta visszamentünk, az óta a szörnyű hazatérés óta így védekezik az agyam. Inkább másra gondolok, meg mindenkiről, aki az utamba akad, történeteket találok ki, csak nehogy a saját életemmel, a saját életünkkel

foglalkozzam. Nehogy Ceciliára gondoljak.

Újra megrebben a szeme. Nem akarom bántani, de azért hozzáteszem:

– Persze, bármit teszek is, folyton őrá gondolok.

Nézem Simont, óvatosan megsimogatom a kezét, finoman megérintem a bütyköt a gyűrűs ujján. Sosem hordtuk a gyűrűt. Nem szeretem, amikor egy férfi gyűrűt hord. Különösen jegygyűrűt. Úgy is lehet csajozni. Láttam már ilyet, legutóbb Mary barátnőm szerelmi szenvedését kísértem figyelemmel, aki egy jegygyűrűs férfival játszott pár hónapig „se veled, se nélküled”-et. Az ilyen férfi még a magyarázkodást is megspórolja magának. Ott a gyűrű, jelzi, hogy sosem számíthatsz rá ünnepnapon, vasárnap, reggel és éjszaka, hogy sosem foghatod meg a kezét. De mindennek ellenére, ha nem bánod, jókat beszélgetne és szeretkezne veled, és amúgy beléd szerelmes. Mary aztán beleunt a helyzetbe, kidobta a gyűrűs emberét, aki ugyan elvált és megvált a gyűrűjétől is, de Mary akkorra már, túljutva a csalódáson, végre észrevette Benjamint, a srácot, aki évek óta kerülgette a munkahelyén, és közölte a gyűrűssel, hogy elkésett. Mindegy, Simon sosem hordott jegygyűrűt, és én megbíztam benne.

Még most is megbízom.

Pedig láttam azt a lányt.

– Biztosan nem érted, miért ülök be egy tuk-tukba egy vadidegennel, de, gondolom, nem is akadsz ki különösebben – folytatom, és hirtelen arra gondolok,

milyen rondán elárultam őt. Hallgatok, és ő sem szól.

– Emlékszel az első randinkra? – kérdezem. Milyen hülye kérdés. Persze hogy emlékszik. Amikor megmutattam neki a kocsiban, a kocsijában azt a videót, amit a balesetmentes közlekedésért kampányhoz készítettünk – a kampánynak egyébként fiatal traumatológusként ő volt az egyik „arca” –, és összeért a karunk… Néztük a videót, és közben elhúzódtam tőle. Aztán valami történt, éreztem, ha elmúlik ez a pillanat, akkor minden elmúlik, az a közel egyévnyi várakozás is, tele bizonytalansággal, félelemmel, vajon kellek-e neki, vajon boldogok lennénk-e együtt… az ábrándokkal, amiket magunkról szövögettem, és féltem, hogy nem pont úgy fognak megvalósulni, ahogyan megálmodtam őket nap nap után… Úgyhogy, mielőtt még eleresztettük volna a pillanatot, mielőtt örökre elvesztettük volna, hozzábújtam, belefúrtam a fejem a mellébe, és máris megcsókolt… ő is rólam álmodott már hónapok óta. Életem legcsodálatosabb napja volt, amikor egymásra találtunk.

Aztán ide jutottunk.

Nem is folytatom, amit elkezdtem. Hiszen biztosan emlékszik, ő is olyan élénken emlékszik az első randinkra, mint én, legfeljebb más részletek maradtak meg benne mélyebben. De abban azóta is egyetértünk, hogy nagy egymásra találás volt.

Nézem az arcát, nézem a nyugodt arcát, és arra gondolok, hogy tökhülye vagyok, amiért egyáltalán belekezdtem ebbe az egész történetbe. De ha már elkezdtem, muszáj folytatnom.

* * *

Másnap reggel rájöttem, hogy nincs nálam arckrém. Egészen jól jellemzi az állapotomat, hogy már három napja megérkeztem Bangkokba, de csak ennyi idő múltán döbbentem rá, hogy még csak egy doboz hidratálót sem hoztam magammal, olyan hirtelen határoztam el, hogy elutazom, és olyan sebtében csomagoltam. És ennyire nem érdekelt, hogy hogyan nézek ki… Kimentem a Sukhumvitre, ez az egyik többsávos főút, ami keresztülszeli egész Bangkokot, és a szállodámtól néhány percnyi sétával elérem. Nem mintha bármi különleges látnivaló lenne a Sukhumviten, de én már ismerem azt az érzést, amikor menni kell, tenni kell valamit – bármit –, csak hogy eltereljem a gondolataimat. A Nanánál, a magasvasút megállójához vezető mozgólépcső alatt egy fiatal nő koldult, pici, legfeljebb pár hónapos csecsemője az aszfalton, egy takarón fekve aludt. A nő egy konzervdobozban gyűjtötte a pénzt, és könyörgőn tartotta elém a kezét. Kész lettem tőle. Hirtelen megrohantak az emlékek, és bár tisztában voltam vele, hogy a nő így próbálja eltartani a gyerekét, de csak azt láttam, hogy a cél érdekében a kicsit képes egész napra lerakni a büdös, koszos aszfaltra, és nem zavarja, hogy másnapos turisták, tüdőbetegek, mit tudom én, kik köpködnek a földre, ahol csótányok rohangálnak, ahol egy évvel ezelőtt patkányokat is láttam… Elfordítottam a fejem. Nem voltam büszke magamra. Hiszen egy anya koldult, és én megkeményítettem a

szívem, ahelyett, hogy bedobtam volna a dobozába néhány bahtot.

Így kezdődik az újév, gondoltam, ebben a forró, zajos városban, így kezdődik, hogy én elfordítom a fejem, és nem érdekel egy anya gondja-baja. Mert folyton a sajátommal foglalkozom.

– Megkóstolja? – angolul szólított meg valaki. Odafordultam, és megláttam Mr. Hope-ot, a rockzenészt/költőt/csomagfutárt New Yorkból vagy New Jersey-ből. Rövid ujjú inget és csíkos bermudát viselt, strandpapuccsal. Sosem bírtam a rövid ujjú inget viselő férfiakat, Simon mindig hosszú ujjút viselt, legfeljebb felgyűrte, ha nagyon meleg volt, vagy pólót. Brad egy zacskó apró kockákra vágott görögdinnyét tartott a kezében, és azzal kínált.

– Kösz – feleltem. – Nem tud aludni?

– Miért aludnék? Nappal van. Inkább maga korán kelő… ez a város ilyenkor még csak ébredezik.

– Nem hoztam magammal… krémeket. Arckrémet akartam vásárolni – motyogtam. – Hidratálót.

– És mi a mai programja?

Csak bámultam a Sukhumvit forgalmát, néztem, ahogy az ételárusok kezdik kipakolni húzós kocsijuk tartalmát, egyikük egy vaslapon, a járda szélén tojást sütött, és nem tudtam, mit válaszoljak Bradnek. Hiszen semmilyen konkrét programot nem terveztem. Csupán… visszajöttem ide, ahol minden véget ért egy évvel ezelőtt, és egyetlen percemet sem terveztem meg, én, aki régebben minden pillanatot előre betábláztam magamnak. Most viszont csak a megnyugvást kerestem.

Éreztem, hogy Brad a gondolataimban szeretne olvasni. Végül megszólalt.

– Mit szólna, ha javasolnék mára valami programot?

– …

– Egész napos program… Ayutthayán. Egy elefántmenhelyen.

Elkerekedett a szemem, aztán vállat vontam.

Arra tippeltem volna, hogy elmegyünk a helyi buszpályaudvarra, és fél napot fogunk zötykölődni, mire odaérünk, de Brad vett két palack vizet, aztán visszakalauzolt a Sukhumvit Soi 11-be, a Sukhumvitnek abba a keresztutcájába, ahol a szállodám állt. Elhaladtunk az Ambassador előtt, és besétáltunk a President Szálloda halljába.

– Mindjárt itt a kocsi – adott magyarázatot Brad. – Van egy bangkoki taxisom, Sitnoy. Ő szokott fuvarozni.

Ezek szerint mégiscsak itt lakik, és – feltehetően – nem csomagfutár, ha megengedheti magának, hogy saját taxisa legyen, gondoltam. Persze Bangkokban a taxi nem sokkal drágább, mint például a magasvasút.

Fél órával később már úton voltunk, lassan araszolva a bangkoki csúcsforgalomban. Hátul ültünk Braddel a narancssárga taxiban.

– Útközben vehetünk krémet is – mosolygott rám Brad.

– Nem olyan fontos – legyintettem. Fogalmam sem volt, mit keresek itt egy vadidegen férfival, és mi dolgom egy elefántmenhelyen.

– Milyen volt a tegnapi koncert? – kérdeztem végül.

– Miféle koncert?

–Hát… Nem tudom, valahogy meggyőződésem volt, hogy koncertet ad a Presidentben. Énekelni fog. Mivel hangszer nem volt magánál…

– Énekelni?! Baromi rossz hangom van.

– Ez, hallva a mostani zenekarokat, úgy vélem, nem is olyan nagy akadály – állapítottam meg. Brad elnevette magát.

– Nagyon csalódott lesz, ha kiderül, hogy nem vagyok zenész? Azért siettem haza, a hotelbe, mert most fejezem be egy webáruház tesztelését.

– Webáruházakat tesztel?

– Aha. Meg egyéb internetes portálokat, utazási oldalakat, hotelfoglalási honlapokat… A kereskedelmi oldalak gyenge pontjait kell megtalálnom. Ez a munkám.

– Milyen gyenge pontok lehetnek?

– Például az adatvédelemmel és a bankkártyahasználat biztonságával, a vevők kilétének védelmével kapcsolatosak.

– Szóval, nem zenész…

– Nem – szinte bocsánatkérően felelte.

– Nem is költő.

– Nem.

– És nem is csomagfutár.

– Magának azért elég élénk a fantáziája. Ezeket nézte ki belőlem?

– Ühüm – bólintottam.

Aztán elaludtam. Arról álmodtam, hogy újra együtt vagyunk mi hárman, Ceciliával

és Simonnal, és kimegyünk az állatkertbe, hogy megnézzük a nemrég született majomkölyköket.

Arra ébredtem, hogy valaki rázza a vállamat. Felnéztem, és egy repülő sárkányt pillantottam meg. Egy sárkányt, egy izmos férfikaron.

– Bocs, de sírt. Biztosan rosszat álmodott. Emlékszik rá?

Hát hogyan mondja meg az ember valakinek, hogy pont jót álmodott? Hogy újra együtt lehettem álmomban azokkal, akiket szeretek? Hogy a kislányomat láttam az apja karjában…?

– Nem – ráztam meg a fejem, és előhúztam a táskámból egy zsebkendőt.

– Mindegy, átaludta az utat. Hamarosan megérkezünk.

Sáros útra fordultunk, a kocsi ide-oda csúszkált, ahogy megpróbált az egyetlen nyomsávban haladni. Már elhagytuk a várost, és most árnyat adó pálmaliget borult fölénk, majd megérkeztünk a Royal Kraal Elefánttáborba. Kiszálltunk, Sitnoy pedig beparkolt egy teherautó mellé. Körülnéztem. Cölöpökön magasodott néhány fehér ház, és közöttük, egy óriási területen elég sok elefánt ácsorgott, egymástól alacsony fakerítéssel elválasztva.

Két nő érkezett a fogadásunkra.

– Mi vagyunk az önkéntes munka koordinátorai – üdvözölte egyikük Bradet, majd engem. Ewa, mint kiderült, Lengyelországból, Michelle pedig Ausztráliából érkezett évekkel ezelőtt turistaként Thaiföldre… és itt ragadtak. Michelle korábban elefántgondozóként is dolgozott Ausztráliában, és mindig az volt az álma, hogy

korlátok, kerítések nélkül foglalkozhasson ezekkel az állatokkal. Csak álltam, és néztem, mi lesz ebből. Mit keresünk itt? Minek autózik ide valaki, aki kereskedelmi honlapokat tesztel?

– Gyertek – mosolygott Michelle. – Most több elefántunk kint van a gondozókkal, az önkéntesek pedig dolgoznak. Van időnk, hogy bemutassuk az állandó lakóinkat…

Az egyik elkerített karámhoz vezetett bennünket, ahol három kis elefántkölyök csetlett-botlott, az anyaelefántok vigyázó szeme előtt.

– Nemrég születtek, a legfiatalabb, Masi háromhetes – mutatott az egyik, szőrös fejű kölyökre Ewa. Masi azonnal kiszúrt magának, és ormányával megfogta a pólómat, ügyesen összecsippentve a pamutot. Annyira helyes volt, hogy elnevettem magam.

– A thaiok szeretik az elefántokat – állapítottam meg roppant bölcsen, és tényleg eszembe sem jutott, hogy azon a napon, ami végül életem legszörnyűbb napja lett, én is azt terveztem, hogy elmegyünk egy elefántotthonba Phuketen.

– Szeretik – bólintott Michelle. – Négyezer évvel ezelőtt domesztikálták őket, és az elefánttartás szerves része a thai kultúrának. Fizikai erejükkel hozzájárultak az ország „felépítéséhez”, építőanyagot, árut szállítottak velük, sok családnál szinte családtagokká váltak.

Miközben beszélt, Masi tovább kíváncsiskodott, és éppen a táskámban kezdett volna kotorászni, amikor az anyja egy ormánylendítéssel visszapenderítette magához. Mindannyian nevettünk.

– Azonban az elmúlt évszázadokban egyre több őserdőt irtottak ki Thaiföldön,

ezért a vadelefántok élőhelye egyre szűkült, és a háziasított elefántok tartása is egyre többe került – folytatta Michelle. – Manapság az elefántokat többnyire szegény családok tartják, és az állatok a munkájukkal – vagyis azzal, hogy például turistákat fuvaroznak, árut szállítanak, vagy éppen koldulnak – hozzájárulnak a családok bevételéhez. Csakhogy mostanság, amikor az élelmezésük igencsak megdrágult, és az őserdők pusztulóban vannak, az elefántoknak szinte éjjel-nappal dolgozniuk kell azért, hogy „eltarthassák” saját magukat és gazdájuk családját. Sajnos sokszor nagyon nehéz sors vár rájuk, ha megöregszenek, ha már nem tudnak tovább pénzt keresni, hanem már inkább csak pihennének… – tárta szét a kezét az ausztrál nő. – Hát elsősorban nekik hozta létre egy thai üzletember ezt az otthont. Lithonglian Meepan kilenc évvel ezelőtt vásárolt a lányának egy elefántbébit, és ezzel az egész család élete megváltozott. Annyira megszerették a kis Namchokot, hogy Meepan úgy döntött, segíteni fog a nélkülöző elefántokon. Megvette ezt a területet, és sorra megvásárolja azokat a thai elefántokat, akik már nem kellenek senkinek. Nagy gondot fordít arra, hogy ne csak a munkaképes egyedeket vegye meg, hanem azokat a kiöregedett állatokat is, akik végigdolgozták az egész életüket. A munkaképeseket befogta – tudtátok, hogy az elefántok imádnak dolgozni, szeretik hasznosnak érezni magukat? –, tehát ők többnyire a turistákat viszik hosszabb-rövidebb túrákra, az öregebbjének pedig igyekszik nyugodt időskort biztosítani.

– Hány elefánt él itt? – kérdeztem.

– Jelenleg kilencven elefánt lakik a telepen, és rendre születnek kicsinyek is… A tulajdonos azóta kiépítette az infrastruktúrát, alkalmazottakat vett fel, és a legfőbb

célja, hogy ne legyenek kolduló elefántok az országban.

– Amikor idejöttünk, fél évig önkéntesként dolgoztunk, mert annyira megtetszett, hogy „testközelben” lehetünk az állatokkal, mégpedig teljes biztonságban, ha betartjuk az előírásokat – tette hozzá Ewa. – Miközben foglalkoztunk velük, kezdtük érezni, hogy kisimul a lelkünk, és gazdagabbak leszünk, boldogok voltunk, hogy mi is segíthetünk ebben-abban – etetésben, fürdetésben –, valójában az elefántok segítettek nekünk, hogy még jobban érezzük magunkat a bőrünkben. Akkor még hazautaztunk, de amint tehettük, és szabadságot kaptunk, jöttünk Ayutthayára… Aztán a végén itt ragadtunk, és elkezdtük szervezni, irányítani az önkéntes munkát. Arra gondoltunk, ha nekünk örömünk telik az állatokkal való foglalkozásban, akkor néhány nap, néhány hét a többi külföldinek is örömöt szerezhet, azoknak, akik önkéntes munkára jelentkeznének.

– Mára felépültek a bungalóink is – mutatott Michelle a fehér cölöpházak felé. – Egyszerűek, de kényelmes szállást biztosítanak akár a luxushoz szokott külföldieknek is. Akik egyébként nem luxusellátást keresnek itt, hanem olyan élményt, ami akár egy évre is feltöltheti őket. Azt az érzést, hogy segíthetnek, hogy szükség van rájuk.

– Dok Mak már vár minket – intett Ewa egy magányosan álldogáló elefánt felé, majd visszafordulva magyarázta: – Az idős elefántok között nagyon sok a lelki sérült. A testi sérülés sem ritka – sajnos egyik-másik állatot fizikailag is bántalmazta az előző gazdája –, de a lelki sebek tartósak, maradandóak, nehezen gyógyulnak. Dok Mak is sérülten, bizalmatlanul érkezett hozzánk, egyformán félt az emberektől és az

elefántoktól egyaránt.

A magányos elefánthölgy felé tartottunk, és közben Michelle azt a képtelen történetet adta elő, hogy Dok Mak lelki sérülése abból is ered, hogy csúnyának tartja magát, önbizalom-hiányos, és nem mer a többiek közé menni. Állítólag az elmúlt évek során már javult a helyzet, de az öregedő Dok Mak sokkal több törődést igényel, mint a társai. Eleinte nem is lehetett a többiekkel összeengedni, mert félelmében elmenekült, elbújt, ám lassan kezdi elfogadni a társait. Amikor odaértünk, Dok Mak felhörrent, Ewa szerint örömében, és megengedte, hogy a nő cirógassa a fülét. Rózsaszínes-szürke fülét meglengette, és fel-felhorkant.

– Egy felnőtt elefánt naponta körülbelül száz kilogrammnyi ételt eszik, és százhúsz liter vizet iszik – magyarázta Michelle. – Nádat, ananászt, speciális elefánttápot, kókuszdiót, görögdinnyét és banánt fogyasztanak – mondta, majd odahúzott egy ananásszal teli zsákot, és kinyitotta, majd várakozón rám nézett. Óvatosan kivettem belőle egy félbevágott gyümölcsöt, majd odakínáltam Dok Maknak. Az elefánt lassan, megfontoltan nyúlt érte az ormányával, és olyan finoman vette ki a kezemből a gyümölcsöt, hogy elmosolyodtam.

– Mikor kezdenétek? – kérdezte Ewa, és egyenesen a szemembe nézett. Brad, akinek a jelenlétéről szinte el is feledkeztem, helyettem is válaszolt.

– Anne csak… érdeklődő. Elkísért, de ő egyelőre Bangkokot fedezi fel. Én viszont holnapután jönnék, egyelőre két hétre, aztán lehet, hogy később visszatérek még.

– Vagy úgy – bólintott Ewa. – Vannak még szabad bungalóink, nyugodtan jöhetsz. A teljes ellátásért és a szállásért minimális díjat számolunk fel, és kapsz majd egy

„saját” elefántot, akinek a gondozásáért te felelsz, persze mi mindig itt vagyunk a thai alkalmazottakkal együtt, és mindenben segítünk, ha kell. Ez nem azt jelenti, hogy a többi állattal ne foglalkozhatnál, csak amikor kidolgoztuk a nemzetközi programot, az első tapasztalataink azt mutatták, hogy az önkéntesek is jobban örülnek, ha felelősséget vállalhatnak egy-egy elefántért. De választhatsz is közülük, általában azok közül, akik valamiért rászorulnak a fokozott gondoskodásra, például azért, mert öregek, mert antiszociálisak, és még sorolhatnám…

– Jó, majd választok – mosolygott Brad.

– A legújabb lakónk Ko Phangan szigetéről került ide – mondta Michelle, és az egyik karám felé mutatott. – Ő Roong Pas, aki a szigeten turistákat szórakoztatott, legkedveltebb tevékenysége a festés volt. Imádta az embereket, az elefántokat, nagyon kedves, kreatív elefánthölgy volt… Még fiatal, tehát reméljük, hogy hamarosan magára talál.

– Mi történt vele? – kíváncsiskodtam.

– Tavaly elvesztette a kicsinyét. Három és fél hónapos volt… Azt remélték a gondozói, hogy hamarosan visszanyeri az életkedvét, és az ösztönei segítik… Bíztak benne, hogy előbb-utóbb újra vemhes lesz, de Roong Pas minden társával megszakította a kapcsolatot. Magányosan álldogált, ki sem jött a karámjából, többé nem festett, csak kataton mozgással dülöngélt egész nap. Véresre horzsolta magát a kerítéssel, amelynek neki-nekilökte a testét.

Álltam Roong Pas előtt, az elefánt figyelemre sem méltatott, hanem elnézett mellettem, valahová a távolba, és én pontosan tudtam, hogy mit érez.

* * *

Tényleg nem akartam sírni, de végigbőgtem a hazautat. Azt hittem, már nem vagyok képes sírni, hiszen amikor megérkeztem Londonból Bangkokba, és felmentem a szálloda medencéjéhez, azt hittem, hogy a medencében pancsoló családok és gyerekek láttán majd újra felidéződik minden rossz emlék, és végigbőgöm az érkezésem délutánját. De nem így történt, akkor semmit sem éreztem, semmire sem gondoltam, mintha kiürült volna az agyam, a szívem. És most, az elefánttáborból hazafelé menet előtört belőlem az önsajnálat.

Nem tudtam, Brad hogyan képes elviselni, hogy olyan útitársa van, aki folyton bőg, akinek – általa ismeretlen okból – taknya-nyála egybefolyik, de nem szólt egy szót sem.

Mire megérkeztünk az Ambassador elé, elfogyott a zsebkendőm, és elfogytak a könnyeim is.

– Mit szólna egy italhoz?

Brad nem volt tolakodó, és nem is szexuális ajánlatot tett, ebben biztos voltam. Valószínűleg csak érezte, hogy egy ital segíthet… ellazulni, megnyugodni…

Nem akartam beülni az Ambassador bárjába, és Brad is autentikusabb helyet

javasolt, de azt mondta, meg kell keményítenem a szívemet. Nem menthetek meg minden thai lányt. Valószínűleg arra gondolhatott, hogy az elefántok sorsán buktam ki annyira, ezért sírtam végig a hazautat, úgyhogy részletes tájékoztatást adott arról, hogy a thai prostituáltak nem vágynak arra, hogy megmentsék, hogy örökbe fogadják őket, legfeljebb arról álmodoznak, hogy egy külföldi, egy jómódú farang feleségül veszi őket. Szóval, Brad megesketett, hogy nem fogom pénzzel tömni a táncoslányokat, nem jelentem fel a madámokat, nem tömörítem a lányokat érdekvédelmi szervezetbe. A végén persze elnevettem magam.

– Mehetünk – mondtam. Gyalog indultunk el a Sukhumviten, ahol a járda két oldalát árusok foglalták el: többek közt hamis dévédéket, hamis márkajelű pólókat, fürdőruhát, baseballsapkát, hamisított „svájci” bicskát, tollat, a drága órák utánzatait kínálták, egyszerűen mindent, amit piacképesnek ítéltek. A járdán csak egymás mögött fértünk el, és néha így is sokáig kellett várnunk, hogy továbbmehessünk, mert előttünk a külföldiek alkudoztak valami portékára. Végül egy nagy kereszteződéshez értünk, és Brad egy szűk utcára mutatott a túloldalon:

– Az ott a Soi Cowboy.

Neonreklámok fénylettek minden házon, rengetegen nyüzsögtek az utcában. Ahogy befordultunk, majdnem beleütköztünk egy tucat iskolai egyenruhát viselő, copfos lányba – de amikor közelebbről megnéztem őket, láttam, hogy jócskán kinőttek már az iskoláskorból. Kicsivel odébb bikinis, combközépig érő csizmát viselő lányok csábítgattak bennünket egy sztriptízklubba, a bár előtt pedig szárított halat és sült szöcskét árult egy férfi. Az egyik bikinis lány vett egy zacskó szöcskét,

belekóstolt, majd beszaladt a bárba. Sztriptízbárok utcájában jártunk. Én korábban – tavaly, de idén is – csak a Patpongon láttam ilyet, de a Patpong elsősorban éjszakai piac, amelynek két oldalán itt-ott persze éjszakai bárok is találhatók. Ha végigmegy az ember a szélső soron, látja a rúd mellett bikiniben vagy egy szál tangában ringatózó lányokat. Itt, a Soi Cowboyban viszont minden kapualjban, vagy inkább minden négyzetméteren sztriptízbár várta a „farangokat”.

– Elképesztő, hogy itt azok a nyugati férfiak is kapnak csinos lányokat, akik nyilvánvalóan defektesek, agresszívak, alkoholisták, bunkók. Nézze meg, az a fickó ott nemcsak undorítóan részeg, hanem valósággal szétfolyik, olyan dagadt, és egy normális külsejű thai lány fogja a kezét – morogtam Bradnek, aki elmosolyodott.

– Van egy ismerősöm a konzulátuson – mondta. – Ő mesélte, hogy a thai lányok többnyire a túlsúlyos farangokra buknak, mert számukra a kövérség azt szimbolizálja, hogy az illetőnek van pénze, jólétben él, hiszen sokkal többet eszik, mint amennyire szüksége van. Egy ilyen férfi mellett biztonságban éreznék magukat.

– Pfűűűű…

– Igen. És ezek a kedves kis thai lányok, legalábbis maga azoknak látja őket, amikor bemennek a kiszemelt pasival a konzulátusra – mert mindjárt utaznának is vele „haza” –, komoly nyomást tudnak ám gyakorolni a választottjukra. A haverom mesélte, hogy amikor elkezdik lebeszélni a honfitársunkat arról, hogy rögtön feleségül vegye újdonsült szerelmét, a lány megsimogatja a férfi combját, és egyre feljebb csúszik a keze… Végül az ösztönök győznek, többnyire.

– Elég rossz véleménye van a thai lányokról.

– Dehogyis. Csak ne higgye, hogy az áldozatszerepből nem tudnak kilépni.

– Véleményem szerint igenis áldozat az, aki kénytelen prostituálódni.

– Egyetértek, csak azt szerettem volna jelezni, hogy nem mindig olyan feketék-fehérek a dolgok, amilyennek mi látjuk. Ez teljesen más kultúra, tudja? Ezek a lányok úgy élik túl ezt az egészet – mert tökéletesen egyetértek magával: borzalmas lehet, hogy többnyire sérült, beteg fickók viszik el őket –, hogy picit gyermeki marad a lelkük. Egymással barátkoznak, és megpróbálnak nevetni az egészen. Önmagukon, de a farangokon is. És védik magukat. Ha jön egy farang, aki elvinné őket, akkor szeretnék, ha azt komolyan gondolná. Mert ők általában komolyan gondolják, ha úgy döntenek, elköteleződnek valaki mellett. Elhagyják az itteni, thai szerelmüket, és elmennek külföldre, a télbe, amit gyűlölnek, itt hagyják a barátnőiket, a családjukat… Áldozatot hoznak, hacsak nem esnek valóban szerelembe a faranggal. Az már nehezebb helyzet. Akkor sokkal kiszolgáltatottabbak.

– Húha, de jól ismeri a lelkivilágukat!

Brad vállat vont. Nem tudtam eldönteni, vajon igénybe szokta-e venni a szolgáltatásaikat… végül is nem az én dolgom.

Végül bementünk az egyik bárba. Piros műbőr széksorok sorakoztak a „színpad”, vagyis a dobogó körül, ahol néhány lány hosszú csizmában és fehérneműben, unott arccal riszálta magát a rudak mellett. Érkezésünkkor felélénkült a tekintetük – a korai időpont miatt még csak két srác, illetve egy kíváncsi házaspár kólázott a bárban. Bradet a lányok tetőtől talpig végigmérték, aztán már jött is az egyik pincér, hogy felvegye a rendelésünket. Brad konyakot kért mindkettőnknek. Egy negyven körüli, gyönyörű thai nő intett neki a pulttól. Brad valamit mutogatott, mire a nő lejjebb

vetette a zene hangerejét.

– Övé a bár – intett a nő felé a fejével Brad.

– Ő a madám? Hihetetlen. Egy nő dolgoztatja éhbérért ezeket a szerencsétlen lányokat?

– Úgy tudom, a lányok többnyire napi fix pénzt fizetnek azért a tulajnak, hogy a bárjában dolgozhassanak. Nem a madám adja el őket, de persze neki is érdeke, hogy jól menjen az üzlet. Azt beszélik róla, hogy egykor ő maga is prostituált volt, és megvédi a lányait, ha kell. De hát az üzlet az üzlet.

– Szörnyű – mormoltam. – Ismeri?

– Egy kicsit. Néha beszélgetünk. Jól tud angolul, de nem árul el valami sokat magáról. Azt viszont a lányoktól tudom, hogy a környéken minden prostituált az ő bárjában szeretne dolgozni, mert ő tényleg megvédi őket. Az arrogáns farangoktól, a féltékeny férjektől… és nem szed olyan nagy sápot, mint sok más tulaj. Talán azért, mert ő maga is bárokban dolgozott…

– Tud thaiul?

– Picit. Már vagy az ötödik telet töltöm Bangkokban. Harmincnyolc voltam, amikor először itt jártam. Úgy volt, hogy az akkori barátnőmmel jövünk, de végül… egyedül jöttem. A barátnőmmel pont az utazás előtt szakítottunk.

– Azóta már nyilván túltette magát a szakításon…

– Hát persze, de ha normális kapcsolatom lenne, akkor nem egyedül utaznék ide. Mindegy, nem sürgetek semmit. Jól élek, szeretem a munkámat, mindig van lány az életemben, de nem sürgetek semmit. A szerelmet nem lehet sürgetni.

Arra gondoltam, hogy Simonnal szívesen lassítottam volna annak idején, amikor beleestem és szinte elveszítettem az eszemet, de ami még felkavaróbb volt: elveszítettem saját magamat is – de nem voltam képes lassítani.

* * *

– Most persze biztosan csodálkozol, hogyan találtam ki, hogy nekem is ott a helyem abban a táborban – mondom, és lehunyom a szemem. Koromsötét van már a szobában, de nem gyújtok villanyt. Már csak érzem, hol fekszik Simon, hol a feje a párnán, de nem bánom, hogy nem látom az arcát. Így könnyebb lesz… így könnyebb elmesélnem. – Nem Brad javasolta. Sőt az volt a furcsa, hogy ott ült egy nő mellett, egy olyan nő mellett (vagyis mellettem), aki végigbőgte azt a másfél órát, amíg Ayutthayáról Bangkokba értünk, és sem a kocsiban nem próbált kérdezősködni, vigasztalni, sem ott, abban a bárban. Mesélt magáról, arról, hogy amikor elindult, távkapcsolatban élt egy floridai lánnyal, de egyikük sem akart odaköltözni a másikhoz, és hogy ő nem bánta, mert ez azt jelentette neki, hogy mégsem az igazit találták meg egymásban. És akkor ráébredtem, hogy ez azért nem így van. Hogy amikor valakit szeretsz, és ki akarod próbálni, hogy milyen lehet együtt, igazán együtt, akkor áldozatokat is hozol… érte, és magadért.

Elhallgatok, és azon gondolkozom, vajon Simon áldozatnak tekintette-e a részemről, hogy esténként, sokszor éjszakába nyúlóan vártam rá a vacsorával, amíg

haza nem ért a kórházból. Hiába készült el frissen a vacsora, ha éppen beszállítottak hozzájuk valakit, aki autóbalesetet szenvedett, vagy mondjuk levágta a lábujját a fűnyíróval. Simon olyankor nem érzett éhséget. Gyakran beszéltem róla Ralffal, a helyettesével, és kérdezgettem Ralfot, szerinte Simon miért akar mindent saját maga megoldani. Nem jobb-e, ha van egy olyan csapata, amelyikben megbízik? Lehet, hogy nehezebb másban bízni, de vajon nem ez a nagyobb erőpróba – ahelyett, hogy mindenkit az ő irányításával operálnak meg? Ralf persze diplomatikusan mindig csak annyit mondott, hogy Simon nemcsak a legrutinosabb és legügyesebb kezű közöttük, hanem a legkreatívabb is. Ő az, aki mer vállalkozni arra, hogy megmentsen egy olyan súlyosan sérült lábat – kockázatos műtétsorozattal –, amit tízből kilenc sebész rögtön amputálna.

Csak most értem meg, ahogy ezen tűnődöm, hogy nemcsak Simon az, aki kizárólag önmagában bízik – hanem volt idő, amikor én is csak benne bíztam. De ez már elmúlt, és ez elég fájdalmas.

– Mindegy, nem faggatott, mi a bajom, mitől akadtam ki a hazaúton, csak konyakoztunk, mesélt a thaiokról, az internetes vásárlásokról – tudod, ez a szakterülete –, meg arról, hogy olyan gyorsan telnek itt a napjai, és figyeljem meg, hogy ez a fajta semmittevés, a nézelődés, a szemlélődés valójában nem lustálkodás, hanem a legjobb töltődés.

Simon megmozdul az ágyban, én pedig elhallgatok. Aztán mégis kinyögöm:

– Szóval, a végén kiböktem, hogy elmennék én is önkéntesnek az elefánttáborba.

* * *

Brad jól tudott hallgatni. Nem tett semmi mást, csak hallgatott, amikor elkezdtem magamról mesélni. Néha odaült mellénk egy-egy táncoslány, remélve, hogy talán felkelti Brad érdeklődését – vagy kettőnkét, ki tudja, mire számítottak –, de amikor látták, hogy nem lesz üzlet, odébbálltak. Körülöttünk cserélődtek a vendégek, csak mi maradtunk, a kesernyés thai konyak mellett, és én meséltem. Arról, hogy már egy éve nem csinálok semmit, pedig korábban tényleg élveztem a munkámat. Reklámügynökségnél dolgoztam, elsősorban plakátelhelyezéssel, kreatív reklámok kitalálásával, és az utóbbi időben már szövegírással is foglalkoztam. De az elmúlt egy évben semmi sem tudott lekötni. Brad nem kérdezte, házasságban élek-e, türelmesen és figyelmesen hallgatott. Én pedig, noha gyűlöltem, amikor odahaza a barátaim unszoltak, hogy ha van kedvem, beszéljek csak az érzéseimről, most magamtól kezdtem beszélni. Elsősorban arról, hogy úgy érzem, többé nem vagyok képes szeretni. Nem vagyok képes megbocsátani sem Simonnak, sem önmagamnak. Először mondtam ki a férjem nevét. És az is kicsúszott a számon, hogy „régen mennyit nevettünk, nem is nevettünk, hanem vihogtunk, röhögtünk, együtt, önmagunkon, a világon, mindenen”.

Brad még mindig hallgatott. Akkor éreztem meg, micsoda ereje van a hallgatásnak. Sokkal jobban megnyíltam, mintha kérdésekkel bombázott volna. Úgy ült ott, mintha tudná, hogy ki fog bontakozni előtte egy elképesztő történet, és volt türelme

kivárni. Igen, kezdtem elhinni, hogy van türelme a nagy szerelmet is kivárni.

– Minden itt változott meg, Thaiföldön – mondtam végül. – Tavaly jöttünk ide nyaralni, hárman. A férjem, a kislányom és én. Karácsony előtt utaztunk, ez lett volna az első olyan szilveszter, amit távol töltünk az otthonunktól. Cecilia alig múlt egyéves… Pár napot töltöttünk Bangkokban, utána Phuketre repültünk. Tudja, én szerveztem az egész utat. Nem akartam bevonni utazási irodát, otthonról a neten mindent elintéztem – mondtam, és halványan elmosolyodtam. – Nem figyeltem meg a netes vásárlás gyenge pontjait… Simon szokás szerint halálosan fáradtan indult, én csomagoltam be helyette, mert még az utazás előtti éjszaka is dolgozott. A férjem sebész, mondtam már? Óriási a felelősség a vállán, egy nagy traumatológiai osztályt vezet. Már így ismertem meg, úgyhogy nem panaszkodom. Sokszor vártam rá étteremben, teniszpályán, és gyakran megesett, hogy telefonon hívott, és közölte, behoztak egy sérültet, ezért vissza kell mennie a műtőbe… Én akartam mindenáron nyaralni menni, azt mondtam, elutazunk, ha törik, ha szakad, még akkor is, ha pont a kórház mellett zuhan le egy repülőgép, tele sérült utasokkal… Úgyhogy eljöttünk. Életem legrosszabb döntése volt.

* * *

– Lehet, hogy árulásnak tartod, hogy elmeséltem neki – folytatom halkan. – De

muszáj volt egy kívülállónak beszélnem róla, aki nem vág sajnálkozó képet, aki csak figyel… És akkor elmeséltem neki, hogy mi történt Phuketen. Egyébként szerintem már korábban kitalálta. De azért elmondtam.

Simon megmozdul az ágyban, nyugtalanul, vagy csak én érzem úgy, hogy nyugtalan? Jézusom, lehet, hogy ébren van. Talán mégsem kellene folytatnom. Nem akarom felkavarni.

Nem akarom elveszíteni.

– Elmeséltem neki, hogy hogyan történt. Elmondtam, hogy előző nap összekaptunk, mert én az elefántokhoz akartam menni Ceciliával, te pedig még pihenni szerettél volna a tengerparton. És végül beadtam a derekam… Az egyezségünket nem említettem neki, nem mondtam, hogy abban maradtunk: a londoni hétköznapjainkról te döntesz, mert te vagy az elfoglaltabb, de a nyaraláskor én vagyok a főnök. Azért sem említettem neki az egyezségünket, mert nem ezen múlt… Illetve, most már sajnos mindegy, min múlt. Nem dokumentálni akartam a történteket, hanem végre szerettem volna kiönteni a szívemet, hogy egy kicsit megkönnyebbüljek.

* * *

– Felmentem a szállodába, hogy Cecilia ételét megmelegíttessem – emlékeztem vissza. Már szinte nem is hallottam a zenét, a lányok nevetését, nem láttam senkit, még Bradet sem. – Fentről, az ablakból figyeltem őket. Simont és a lányunkat.

Mély lélegzetet vettem.

– És akkor megláttam azt a szörnyű… borzalmas hullámot, ami vágtatott, száguldott a part felé. Először nem is tudtam, mi történik, mert mire felfogtam, letarolta a szálloda strandját, a kertet, felkapta a nyugágyakat, az embereket, egy óriási, rettenetes hullám, ami özönvízként zúdult a környékre, és olyan agresszív volt, hogy magával sodort mindent és mindenkit, ami és aki csak az útjába került.

Elhallgattam, és megittam a maradék konyakot.

– Simon túlélte – mondtam később. – Ceciliát azonban kitépte a karjából a hullám. Sosem találták meg. Eltelt egy év, és azóta sem találták meg… Mi pedig… nem bírtunk megbocsátani magunknak. Szép lassan tönkretettünk mindent magunk körül. A házasságunkat is. Hát ezért vagyok itt. Hogy megértsem, mi történt. Hogy megkönnyebbüljek. Hogy… hogy tovább tudjam élni az életemet.

Érdekes, amikor ezt kimondtam, már arra gondoltam, vajon Brad hogyan fog reagálni. Vajon azt mondja: sajnálom? Vagy azt, hogy milyen szörnyű történet? Egyiket sem akartam hallani. De persze igazságtalan is vagyok, egyiket sem akarom hallani, csak hát én mit mondanék annak, aki az én helyemben lenne, és elmesélné ezt a történetet? Azt mégsem mondhatnám, hogy na, akkor igyunk egyet.

Brad semmit sem szólt.

És ez volt a legjobb, amit tehetett. Akkor jöttem rá, hogy nem akarom, hogy bármit

is mondjanak, hogy sajnálkozzanak, szánjanak. Egyszerűen csak szerettem volna elmesélni az egészet egy kívülállónak, már ez némi megkönnyebbülést hozott. Érdekes, valahányszor meséltem róla, mindig kevesebb indulatszóval tettem, mindig kevesebb könnyem folyt. Azt hiszem, akkor értettem meg, hogy – bármilyen nehéz is beszélni egy ilyen tragédiáról, és hiába gondolják azt az emberek, hogy jobb nem bolygatni az ilyesmit, jobb hallgatni róla – ha beszélhetek, közelebb jutok ahhoz, hogy megértsem magamat. Most például azt is kezdtem elhinni, hogy valójában szeretnék boldogan élni. Eddig, egy éven át ezt nem hittem volna. De amint kimondtam: „azért vagyok itt, hogy tovább tudjam élni az életemet”, rájöttem, hogy tényleg, igazán erre vágyom. Hogy normális mederbe terelődhessen az életem.

– Arra gondoltam, hogy nekem is el kéne mennem az elefánttáborba. Önkéntesnek. Mit gondol?

Brad bólintott, majd kisvártatva azt mondta.

– Már a hazaúton tudtam, hogy önkéntes munkát fog vállalni. Tudtam, hogy visszatér Ayutthayába.

Nagyon furcsa, hogy ha valaki elmesél magáról valami nagyon személyeset, akkor rendszerint a másik is kinyílik.

– Emlékszem, egyszer elutaztunk a nővéremmel és az öcsémmel a nagynénémékhez Floridába – kezdett bele Brad egy történetbe. – Tizennégy lehettem, a nővérem tizenöt, az öcsém tizenkettő. A nagynéném akkoriban ment újra

férjhez egy ellenszenves fazonhoz, és meghívtak az apartmanjukba. A férj – azt hiszem, Billnek hívták, a neve nem fontos, mert azután a nagynéném még elfogyasztott pár férjet – a kezdetektől utált minket. Tény, ami tény, átokrossz kölykök voltunk, de a tengerpartot élveztük. Aztán hazaindulás előtt kiderült, hogy elhagytuk a parton az egyik vadiúj strandtörülközőjüket. Bill elkezdett velünk üvöltözni. A nővérem a vállát vonogatta, hát ezt nem kellett volna, mert ez csak olaj volt a tűzre, Bill még jobban feldühödött, és kiöntötte azt a vizet, amit a nővérem haza akart vinni. Tengervíz egy palackban. Semmiség, de nekünk fontos volt. Egy üveg tengervíz. És ahogy Bill kiöntötte, azt mondta: „Figyeljétek meg, ahogy kifolyik. Cseppenként öntöm. Ti is csak egy-egy ilyen kis csepp vagytok.”

Brad várt egy pillanatig, majd kesernyésen elmosolyodott.

– Ez volt a legnagyobb sértés. Ennél jobban nem is bánthatott volna meg bennünket. És egy időre el is hittük Billnek, hogy nem vagyunk többek egy-egy csepp víznél, ami lefolyik a mosogatóba. Hát elég hülyék voltunk. Én nagyon-nagyon sokáig csak egy kis cseppnek éreztem magam azután. Harminckét éves voltam, amikor elvettem azt a lányt, akivel örökre gondoltam… mindent. Olyan lány volt, akivel bármiről lehetett beszélni. Egyszeriben megéreztem, hogy már nem vagyok egyetlen csepp, amit bármikor belelöttyinthetnek a mosogatóba. Beenek hívtam. Valahogy a részem volt. És teljesen természetes volt, hogy feleségül veszem. Szerintem ő is szeretett. Sőt továbbmegyek, azt hiszem, ő is szerelmes volt belém. És a legjobb barátjának is tekintett. Aztán… egyszer, még az első házassági évfordulónk előtt átölelt és azt mondta, beleszeretett valakibe.

Arra gondoltam, mennyi ilyen történet van. Igen. Bárcsak nekem is efféle bánatom lenne.

– Beleszeretett egy lányba. Egy ázsiai lányba. Egy lányba, aki Thaiföldön, Chiang Raiban született.

– Meg akarta fejteni, hogy történhetett meg ez az egész…? Azért jött először Bangkokba?

– Zavart voltam, talán kíváncsi is – bár ez nyilván elég perverzül hangzik, hogy kíváncsi voltam arra az országra, amelynek szülötte, ráadásul egy nő, elszerette a feleségemet, –, de évekig nem mertem elindulni. Aztán persze elfogadtam, hogy így alakult, és amikor már nem fájt, akkor már csak tiszta kíváncsiság volt bennem. És eljöttem, még egyedül is.

– Mi az, amiért évről évre visszajön?

– Az, hogy… azt hiszem, az a meggyőződésem, vagy hitem, vagy bárminek is nevezzem… szóval, az, hogy itt semmi sem lehetetlen.

Elhallgatott, és én sem szóltam. Hiszen amint kimondta, mindketten tudtuk, hogy ebben téved. Nagyon nagyot téved.

* * *

– Másnap zuhogott az eső. Egész nap esett, kisebb megszakításokkal. Lementem az utcára, és láttam, hogy a csatornák nem tudják elnyelni a vizet, helyenként majdnem a térdemig ért, ahogy átkeltem a Soi 11-en – mesélem.

Nem tudom, Simon is itt volt-e már akkor. Szeretném remélni, hogy még nem. Biztosan rosszulesne neki, ha tudná, hogy miközben itt volt a közelben, én nem őt kerestem, hanem egy idegen vállán sírtam ki magam. Simon nyugodtan szuszog.

Milyen régen szuszogott így mellettem. Abból gyanítom, hogy nem alszik, hogy háton fekve általában horkolni szokott. Ha horkolt, általában óvatosan addig bökdöstem, amíg valamelyik oldalára nem fordult. De ki tudja, lehet, hogy már másképp alszik. Annyi mindent nem tudok már róla… Eltelt egy év, ami alatt elhidegültünk egymástól, mindketten szenvedtünk, de a fájdalmunkat nem tudtuk megosztani egymással, én kimondatlanul is őt okoltam, és az utolsó két hónapban már nem is laktunk együtt. Nem bírta elviselni a kimondatlan szemrehányásaimat, és nyilván nem bírta elviselni az egész helyzetet.

Most itt ülök mellette, és visszafordítanám az időt… szeretném meg nem történtté tenni legalább az elmúlt hónapok eseményeit.

– Amikor esett az eső, az járt a fejemben, hogy Cecilián milyen aranyosan állt az a kis esőköpeny… És eszembe jutott a doveri hosszú hétvégénk is, amikor mindent elmosott a zuhé, de mi nem bántuk… Nem mondom, hogy csupa szívderítő gondolatom volt, úgyhogy már vártam, tényleg vártam, hogy végre kiszabaduljak a gondolataim börtönéből, és gondoskodhassam az én „saját” elefántomról.

Esküdni mernék, hogy Simon elmosolyodott. Még a sötétben is látom. Vagy csak szeretnék látni az arcán egy mosolyt?

– Roong Pas lett az elefántom – mondom. Hát persze hogy Roong Pas. – És el tudod képzelni, mennyire utált? Keresztülnézett rajtam, és amikor muszáj volt a szemembe néznie, egyszerűen éreztem, hogy utál – mosolyodom el.

Roong Pas. Jó rá visszaemlékeznem. Hiszen visszahozott az életbe.

* * *

Enyém lett az egyik cölöpház, kőpadlóval, kényelmes ággyal, mosdóval, zuhanyzóval, vécével, és kilátással a telepre. Brad a szomszéd házban kapott egy szobát, és egy olyan elefántot választott – Sariát –, aki munkaalkoholizmusban szenvedett. Sariát nyugdíjazták kora (közeledett a hetvenhez) és leromlott fizikai állapota miatt, ám a tétlenséget egyáltalán nem bírta, és depressziós lett. Egykori gazdája nem tudott neki könnyebb munkát biztosítani, és az ellátására sem mindig volt elég pénze, úgyhogy Saria végül a telepre került. A gondozóinak olyan munkákat kellett találniuk a számára, amelyek nem merítik ki túlzottan. Hát, Bradnek is feladták a leckét, gondoltam.

Mint ahogy nekem is. Roong Pas, a választottam gyönyörű elefánt volt. Hatalmas, sötétbarna szemmel bámult unottan a világba, a bőre inkább barnás volt, mint szürke, és a fülét, valamint az ormányát világos foltok tarkították. Roong Pas csak az ananászt és a speciális elefánttápot fogadta el, ezért a táplálása meglehetősen drága

volt.

– Egyébként az éhhalált választaná – magyarázta Michelle, amikor bemutatott minket egymásnak. – Így hát maradnak a kedvenc csemegéi, amelyeknek nem tud ellenállni. Ő kerül legtöbbe a táborban, bár még így sem fogyasztja el az átlagos, napi százkilónyi táplálékot.

Roong Pas és köztem számos hasonlóság volt. Az egyik éppen az étkezés. Régen szerettem enni, néha fogyókúrára kellett fognom magam, amikor láttam, hogy kicsit elszaladt velem a ló. Ilyenkor az utolsó kocka csokoládét is eltüntettem a lakásból. Cecilia miatt is jobb volt ez így, Simon pedig különben sem evett édességet, mert azt mondta, attól „úszógumi” alakul ki a derekán. Az én hiú férjem… Miután Ceciliát elvesztettük, az étvágyam is elveszett. Pont úgy éltem én is, mint Roong Pas: legfeljebb annyit ettem, amennyi életben tartott. Csakhogy nekem már kedvenc kajám sem volt. Nem éreztem az ízeket. Már vagy egy éve nem azért kellett küszködnöm, hogy beleférjek a régi cuccaimba, hanem hogy ne fogyjak ki belőlük. Megesett, hogy csak azért tömtem magamba egy-két csokis croissant-t, hogy gyorsan túlessem az étkezés „szertartásán” – már ha a péknél vásárolt croissant gyors, helyben történő elfogyasztása szertartásnak tekinthető –, és hogy kalóriát vigyek a szervezetembe. De nem kívántam sem a tejszínes-epres csokoládét (ami régen a kedvencem volt), sem a főtt ételeket. Úgyhogy Roong Pas éhségsztrájkját nem a világgal szembeni gyűlölet jeleként értelmeztem, hanem kétségbeesett segélykiáltásként.

– Sokan próbálták már beleimádkozni a banánt, a kókuszdiót, de nem sikerült –

tette hozzá Michelle, nyilván azért, hogy ne magamat hibáztassam, ha Roong Pas maga mögé hajítja valamelyik csemegét. – Volt itt egy norvég hölgy, aki mindig friss banánt vásárolt, és direkt az elefánt előtt evett belőle, hátha Roong Pasnak is megjön az étvágya… De nem jött meg. Úgyhogy maradunk a tápnál és az ananásznál.

Az elefántok elvileg szeretik a fürdőzést, a „vakarászást”, de az én védencem ettől sem derült jobb kedvre. Michelle elmagyarázta, hogy Roong Pas nem agresszív, de váratlanul és hátulról nem közelíthetek hozzá (egyébként a thaiföldi elefántok, ha normálisan tartják őket, nem szoktak megvadulni, de a felügyelők azért mindig a közelben vannak, sosem marad egyedül a segítő az elefántjával).

Az első nap kiderült, hogy nem lélekgyógyász vagy „barátnő” leszek, hanem az elefánt lakóhelyét kell takarítanom, segítenem kell a táp összeállításában, a mindennapi teendőkben. Ezt azért sem bántam, mert Roong Pas látszólag nem vett tudomást rólam, és ha mégis, akkor – úgy éreztem – megvetően átnézett rajtam.

A rövid időre érkezőknek elvileg megszabott programjuk van, hogy a gondozás minden elemét megismerjék és kiélvezhessék. Azonban én maradhattam Roong Pas mellett, mivel az elefántom nem szívesen vett részt a közös programokban.

Rögtön az első este megtudtam, hogy Brad járt közben az érdekemben Michelle-éknél.

– Ha nem bánod, röviden elmeséltem nekik, miért vagy itt – mondta Brad. Ayutthaya központjában, egy thai étterem viaszosvászonnal leterített asztalánál ültünk, és roston sült tintahalat ettünk sült rizzsel. – Mivel az ausztrál Susanon és

egy dán családon kívül nincsenek más önkéntesek a táborban, Michelle-ék beleegyeztek, hogy végig Roong Pas mellett maradj, talán jót tesz mindkettőtöknek. Bár én azt mondom, érdemes lenne holnap kijönnöd a fürdetésre, akkor is, ha az elefántod nem lesz ott…

Brad strandpapucsban volt, a haját copfba fogta, az ingét kigombolta… Komolyan mondom, szívesen megsztájlingoltam volna egy kicsit. Levágattam volna a haját, a borostáját is leborotváltattam volna vele, és normális cuccot adtam volna rá. Ha rajtam múlik, nem flangál egy rövid ujjú, mellig nyitott ingben, még akkor sem, ha éppen nyaral. Aztán gyorsan rájöttem, hogy semmi közöm hozzá, hogy néz ki. Nem várhatom, hogy minden férfi annyira adjon magára, mint Simon. És hogy ugyanolyan legyen az ízlése.

– Saria nagyon jó fej – dicsérte az elefántját Brad. – Kimentünk a mahutokkal kókuszdiót szedni. Saria szorgalmasan dolgozott, bár minden második kókuszt feltörte és megette.

Brad mosolygott, és láttam, hogy tényleg bírja azt az elefántot. Koccintottunk és egymásra mosolyogtunk.

– Hogy bukkantál rá erre a telepre?

– Amikor itt vagyok, mindig keresek magamnak olyan helyet, ahol segíthetek. Két hetet, egy hónapot. Tavaly Pattayán voltam egy… árvaházban. Egyszerűen… nem is tudom, úgy érzem, hogy ettől turbóenergiát kapok. Feltöltődöm. Részt veszek egy közösség életében, és úgy érzem, hogy egy kicsit én is hozzájárulok ahhoz, hogy az ott lakók jobban érezhessék magukat. Szerintem nem is nekik van szükségük ránk,

önkéntesekre – persze nyilván jól jön a segítség –, hanem nekünk a lehetőségre. A feladatra. Engem egy évre feltölt, ha részt vehetek ilyesmiben. Pont azon gondolkozom, hogy otthon szervezek majd efféle elfoglaltságokat a barátaimnak. Egészen másként látod a világot utána…

Akkor bevillant, hogy nem véletlen ez a találkozás. Mr. Hope, a reménysugár. Nem véletlenül vetődött az utamba pár nappal ezelőtt a Patpongon. És nem véletlenül hívott magával Ayutthayára. Vajon lehetséges, hogy ez a tetovált, copfos pasi már a közös tuk-tukozás alatt ráérzett, hogy el kell hoznia ide? Persze azt nem gondoltam, hogy egészen másképp fogom látni a világot, a problémáimat, ha letelik az egy hét a Royal Kraalban, de legalább ez alatt az idő alatt mással foglalkozom, és nem ugyanazt a filmet pörgetem magamban egyfolytában.

Tuk-tukra vadásztunk, de éppen egy sem jött az úton, úgyhogy elindultunk gyalog. A telep a városon kívül fekszik, így legalább láthattuk a megvilágított ayutthayai romokat. Brad mesélt az egykori királyságról, amelynek Ayutthaya volt a központja, és arról is, hogy mennyi vér, szenvedés, könny tapad ezekhez a romokhoz… Ő szereti a romokat, én nem. Hiába élénk a fantáziám, valahogy nem hiszek benne, hogy ezen a helyen valaha paloták álltak, nem tudom – de talán nem is akarom – magam elé képzelni az itt lakók életét. Ezt el is mondtam Bradnek, aki csak mosolygott.

– Nem kell szeretni. Csak érezd az energiát.

– Aha – dünnyögtem. Energiát, persze, gondoltam.

– Vigyázz – ragadta meg Brad a vállamat, amikor majdnem leléptem egy kocsi elé.

Thaiföldön az erősebbé az elsőbbség, a gyalogosok még a zebrán is jól teszik, ha előbb alaposan körülnéznek (még akkor is, ha zöld a lámpa). Hát én ezt elmulasztottam.

És akkor megéreztem, milyen jó, hogy egy férfi fogja a vállamat.

Nem tudom, hogy történhetett, de mindennél erősebben tört rám a vágy. A vágy, hogy érintsen, hogy gyógyítsa meg a lelkemet, hogy ölelje a testemet, hogy csókoljon, és sose engedjen el.

Nyolc hónapja senki sem érintette a bőrömet.

* * *

– Akkor már nyolc hónapja nem voltunk együtt – mondom halkan, és reménykedem, hogy Simon, ha ébren van is, nem hallja tisztán, amit mondok. Ámbár, miért ne hallaná? Lüktet a csönd körülöttünk. Vagy ez csak a saját, belső csendem? – Emlékszel, amikor utoljára együtt voltunk… abban a szeretkezésben nem volt szerelem, inkább csak félelem. Félelem a jövőnktől, a jövőtől, attól, hogy elveszítjük egymást… És aztán többé nem mertünk közeledni egymáshoz. Nem mintha ez bármire felmentést adna. És nem mintha magyarázkodnom kéne – teszem hozzá, bár magamban azonnal felteszem a kérdést: tényleg nem? –, de a semmiből tört rám a testi vágy, és ugyan eszembe jutottál, és az átfutott az agyamon,

hogy nem kellene, nem szabad, de… végül… hát csak megtörtént.

Kimondtam. És most hallgatok. Nem részletezem, mert minek. Ennyi elég. Sőt sok is.

* * *

Az elefánttelepen, a kőpadlós házban nem töltöttem egyedül az első éjszakát. Kapaszkodtam Bradbe, először biztos voltam benne, hogy csak menekülök – ám egyszeriben, már nem tudom, mennyi idő után arra eszméltem, hogy ez nem menekülés. Hanem vágy. Színtiszta vágy. Öleltük egymást, és arra gondoltam, így akarok maradni, Brad karjában, egy elefántmenhelyen, távol az összes problémámtól. Amikor mellette feküdtem, nem gondoltam Simonra. Nem gondoltam a régi életemre, nem gondoltam semmi másra, csak arra, mennyire jó, hogy Brad a simogatásával ráébresztett, hogy van testem, ami törődést kíván. Ha pedig ez így van, akkor talán a lelkem is képes lesz majd a gyógyulásra.

Akkor vettem észre, hogy milyen szép a szája, és hogy nem is szúr a borostája. Hogy mennyire normális férfi. Persze, gondoltam, reggel majd biztosan máshogy látom az egészet. Talán bele sem tudok majd nézni a szemébe. És a tükörbe. Már elképzeltem, hogy kerek egy hétig kerülni fogom a találkozást. Vagy hogy már másnap visszautazom Bangkokba, annyira kínos lesz a helyzet. De alighogy ezt

végigpergettem magamban, ő végigsimított a hátamon. Egy ponton érdes lehetett az ujjbegye, vagy valami ilyesmi, mert kicsit karistolt, de nem esett rosszul. És hirtelen arra gondoltam: lehet, hogy nem is akarok másnap elmenekülni. Ki tudja. Még az is megtörténhet, hogy maradni akarok.

– Akarsz beszélgetni? – kérdezte később.

– Nem – morogtam a mellkasának.

– Hála istennek – vigyorgott. – Akkor alhatunk.

Én is elmosolyodtam.

A mellkasán aludtam el. Egy tetovált, copfos, szőrös, törvényen kívüli fickó karjában.

Másnap reggel ott is ébredtem. És – hiába kerestem magamban az érzést – nem volt menekülhetnékem.

Cecilia elvesztése után rengeteg ezoterikus könyvet elolvastam vigaszra vágyva, és valamelyikben azt olvastam, hogy az emberekben halálközeli élmény nélkül is történhet „lélekcsere”, vagyis elérkezhet egy sorsfordító pillanat, és attól kezdve egészen máshogy látják magukat, az életüket, és „magasabb rezgésszinten élnek”. Akkor persze ezt hülyeségnek tartottam, de azért reggel, az ébredés után átsuhant az agyamon, hogy talán lélekcserém volt, csak átaludtam. Mert az én fegyelmezett, precíz, megbízható, életmentő és charme-os férjemet lecseréltem egy szakadt rockzenész külsejű szabadúszóra, aki attól érzi jól magát, hogy hetekig elefántok ürülékét takarítja, és közben úgy véli, jót tesz a világgal és önmagával.

És ez a pasi egész éjjel engem ölelt, és nekem már rég esett olyan jól bármi is, mint ez az ölelés.

* * *

Nem tudom, hogyan is szeret bele az ember valakibe. Engem sosem a testem ösztökélt eddigi kapcsolataim kezdetén (bár nem volt túl sok), először mindig a lelkemben és a szívemben éreztem vágyat. Mind a négy kapcsolatomban először jött a szerelem, arra sóvárogtam, hogy a másik szeressen belém, és csak később támadt fel bennem a testi vágy, akkor, amikor már eleget fantáziáltam arról, hogy együtt vagyunk… A leghosszabban Simonról ábrándoztam, majdnem egy kerek évig – munkakapcsolatban voltunk (hiszen a balesetmentes év kampányában szakértőként sokat segített), kezdtem egyre jobban megismerni mint embert, és csak akkor éreztem, hogy kívánom, amikor már végleg elvesztem. Amikor már szerelmes voltam belé. Én ezt tartottam normálisnak.

És most, miközben a mahutokkal, a thai elefántgondozókkal és az önkéntesekkel a reggeli után az aznapi programra, a fürdetésre készülődtünk, egyfolytában az járt a fejemben, hogy dacára annak, hogy Roong Pas antiszociális és biztosan nem akar majd a csapattal tartani, én szívem szerint velük mennék, csak hogy Brad közelében lehessek. Bármilyen ijesztő volt is az érzés, hogy egyetlen, váratlanul együtt töltött éjszaka után ennyire vágyom a közelségére, mégis azon tépelődtem, hogy nem bírom

ki, ha nem lehetek mellette. Talán most is lassítanom kellene, gondoltam, hiszen teljesen előzmény nélküli, amit tettünk. Nem beszélve arról, hogy férjnél vagyok, még ha nem élünk is együtt Simonnal, de azt nem mondtuk ki, hogy mindenki menjen, amerre lát, csináljon, amit akar. Ideiglenes különélésnek neveztük, valószínűleg azért, hogy lehetőséget adjunk egymásnak a visszatérésre, hogy ne zárjuk le véglegesen azt, ami hét éven keresztül annyira jól működött.

Mindennek ellenére most Brad érintésére vágytam, arra, hogy vele fürdessem az elefántokat.

Végül eldöntöttem, hogy csatlakozom a csoporthoz. Hiába mondtam korábban azt, hogy a táborban maradok. Ám mire elszántam magam, Brad odalépett hozzám, finoman végighúzta ujját a karomon, és azt mondta:

– Sok sikert az elefántodhoz. Délután találkozunk.

Így hát nem mentem velük. Sértetten, kedvetlenül, de a táborban maradtam.

Roong Pasnak ananászt daraboltam szakmányban, Michelle-ék megengedték, hogy a karámja előtt szecskázzam fel a gyümölcsöt. Gondoltam, talán megjön az étvágya, ha látja, hogyan készül a kajája. A gépies munka közben volt időm gondolkozni Braden és kettőnkön. Mit akarok tőle? Mit várok a kapcsolatunktól? Ez a férfi nyilvánvalóan maga sem tudja, mit szeretne. Nem akar vagy nem tud megállapodni, úgy él, mintha még mindig egyetemista lenne, kötöttségek nélkül, szabadon… talán ez tetszett meg benne? Én régen mindig előre terveztem, ahogy Simon is. Simon szigorú időbeosztás szerint élt, és talán éppen Brad lazasága és

szabadsága vonzott. Igyekeztem megfejteni és megérteni vonzódásom okát, mert most, évek után először ismét azt éreztem, hogy kezdem elveszíteni önmagamat (mint amikor Simonnal egymásra találtunk), csakhogy ez most furcsa és ijesztő volt. Nem szerethetek bele valakibe, akit csupán néhány napja ismerek, aki egészen másképp él, mint én, aki még csak nem is tetszik igazán!

Az etetéshez Kwan, az elefántom gondozója kinyitotta a hatalmas, nyitott kifutó ajtaját, és bemehettem Roong Pashoz. A „kislány” – Kwan így nevezte: „the little girl” – a füle botját sem mozdította, azaz még a fülét sem lengette érkezésünkkor (pedig mostanra már tudom, hogy a füllengetéssel gyakran a boldogságukat, vagy éppen ingerültségüket fejezik ki az elefántok). Roong Pas tudomást sem vett a külvilágról. Kimérten eszegetett, és hiába kínáltam a kezemből a gyümölccsel, ő inkább az etetőjéből vette el az ananászt.

– Szomorú a kislány – mondta Kwan, és megpaskolta Roong Pas hatalmas hátát. Arra gondoltam, Roong Pas életkedvét valószínűleg nem én fogom visszaadni, már ha egyáltalán bárki is képes lenne erre.

És akkor történt valami.

Egy vemhes elefánt köré sereglettek a gondozók, az állatot az imént hozták vissza a fürdetésből, mivel bizonyos jelek arra utaltak, hogy – idő előtt – megindul nála a szülés. Az elefánt a tábor közepén állt meg, és a bébigondozóból – ahol a bébielefántok laktak az anyjukkal – izgatott horkanások hallatszottak. Az egyik

elefánt valósággal felsikított. Kwannal a kerítés felé indultunk, hogy jobban lássunk, és csak az utolsó pillanatban vettük észre, hogy Roong Pas otthagyta az ételt, és maga is kifelé tartott a kifutójából. A „kislány” elsétált mellettünk, mintha ott sem lettünk volna. Mindez pillanatok alatt történt – láttam Kwan tanácstalanságát, láttam, hogy azon tűnődik, megállítsa-e az állatot, láttam, hogy a kerítéshez támasztott botja felé kap. Aztán Kwan pillantása találkozott Roong Paséval. Elkaptam ezt a pillantást én is. A gondozó szemében bizalom tükröződött. Az elefántéban elszántság. Ijesztő, félelmetes, gyönyörű és megható pillanat volt.

Kwan engedte, hogy Roong Pas kimenjen a táborba. Futólépésben kísérte, de nem szólt rá, nem akarta visszaterelni, talán érezte, hogy most valami fontos történik. Máig sem tudom, vajon Kwan ennyire bízott Roong Pasban, hogy kiengedje az ellő elefánttehénhez? Bízott benne, hogy nem fog ártani neki? Sejtette, hogy nagy dolog van készülőben?

Izgatottan követtem őket.

Mire odaértem, láttam, hogy az újszülött világra jött. Picike, nedves, szőrös fejű elefántbébi volt, most ott feküdt a tábor közepén, és az anyja gyengéden bökdöste az ormányával. Roong Pas érkezését senki sem vette észre. Egyszeriben csak ott volt. Mire az anyaelefánt meglátta és horkantott egyet, Roong Pas már közvetlenül az újszülött mellett állt. Visszatartottam a lélegzetemet. Kwannak még arra is volt gondja, hogy odébb tereljen, nehogy valamelyik állat véletlenül nekem jöjjön, rám taposson, de a gondozók gyűrűje mögül is jól láttam, mi történik.

Roong Pas egy ideig nézte az újszülött elefántot, majd lassan, egészen lassan

leeresztette az ormányát, és lágy mozdulatokkal végigtapogatta. Mintha csak illat- vagy ízmintát akarna venni róla. Aztán pedig, amikor látta, hogy az anyaállat talpra akarja állítani a kicsit, segítségére sietett. Együtt támogatták fel az újszülöttet. Roong Pas nézte a picit, aki már azt kereste, hogyan tudna szopni, és még egyszer megérintette pihés testét az ormányával.

Utána, mintha mi sem történt volna, megfordult és visszasétált a kifutójába, hogy megegye a maradék ananászt.

Bár a gondozók a váratlan elléssel voltak elfoglalva, sejtettem, hogy nem kerülte el a figyelmüket a jelenet. Kwannal visszamentünk Roong Pashoz. A gondozó elmosolyodott.

– Roong Pas pótanyja lesz az új bébinek – fordult felém. – A kislány visszatért közénk.

Attól kezdve csak bámultam Roong Past. Az igazat megvallva, az ellést követő órákban nem sokat segítettem Kwannak, inkább csak a korlátnak dőlve néztem az elefántot, a környéket, a pálmákat, és próbáltam elhessegetni a kérdést, hogy miért kell mindig mindent összezavarnom. Olyasmik jutottak eszembe, hogy Brad vajon miért nem használ kölnit, és hirtelen az orromban éreztem Simon kölnijének édes-kesernyés illatát, aztán eltűnődtem, vajon mennyi időnek kell eltelnie, hogy elfelejtsem ezt az illatot. Egyáltalán, el akarom-e felejteni? Közben beúszott a gondolataimba az a kép is, ahogyan együtt vagyunk Braddel, ahogy fekszünk,

végtagjaink összefonódnak, és már megint beleborzongtam… És gondolataimban újra láttam Simont a bőröndjeibe pakolni – akkor ment el, amikor nem voltam otthon, így beszéltük meg –, és szinte éreztem a nyakamon az érintését… Uramisten, megőrülök, gondoltam.

Aztán megjött a csapat a fürdetésből, és én úgy vetettem rá magam Bradre, mint egy kiéhezett, őrült, szerelmes nő. Ebéd helyett birtokba vettem a testét, és reménykedtem, hogy a lelkét is birtokolni akarom, mert akkor legalább leteszem a voksom valaki, helyesebben valami: egy érzés mellett. Mert döntenem kell, eddig sem vezetett sehová, hogy csak vártam, hátha valami jó is történik velem. Vártam Simonra, vártam rá, hogy újra akarja kezdeni, vártam, hogy talán előbb-utóbb megbocsátom neki azt, ami megbocsáthatatlan: hogy hagyta (úristen, de rohadt szemét vagyok, ha ez egyáltalán felmerül bennem, gondoltam), szóval, hogy hagyta, hogy az a borzalmas hullám elragadja a kezéből a gyerekünket… És vártam arra, hogy megbocsássak, megbocsáthassak magamnak. Legkevésbé egy új szerelemre vártam, de ha már itt van a láthatáron, akkor végre felnőtthöz méltó döntést kell hoznom: belevetem magam, vagy befejezem. Mert az egész életünkhöz ez a kulcs. Tudunk-e döntést hozni, vagy sem. Én korábban azt hittem, tudok. De már biztos vagyok benne, hogy nem tudok.

Rohadt érzés.

Elvesztem Brad ölelésében, és a fizikai gyönyör megnyugtatta a lelkemet is.

Talán a vágy egyenlő a szerelemmel, tűnődtem, és ha így van, akkor a szerelem

mellett kellene döntenem.

* * *

Belép valaki, és meggyújtja a villanyt.

– Lefolyt az infúzió – mondja. Középkorú thai nővér, jól beszél angolul. Leveszi az állványról az üres zacskót, és a helyére akaszt egy másikat. Állít rajta valamit, hogy megfelelő sebességgel folyjon az oldat Simon alkarjába, majd végigsimít a férjem arcán. – Nem éhes? Mindjárt hozom a vacsorát.

Simon kinyitja a szemét.

– Már ettem – feleli rekedten. Valószínűleg tényleg most ébredt fel. – A feleségem hozott az étteremből…

– Rendben, de szóljon, ha éhes – mondja, majd hozzám fordul. – Égve hagyjam a villanyt?

Simon válaszol.

– Leolthatja, köszönjük.

Csendben, sötétben ülünk. Tűnődöm, vajon mennyit hallott. Vajon mindent hallott-e, amit mondtam, vagy aludt, amíg beszéltem? Simon átnyúl a székhez, kitapintja a kezem, és megfogja.

– Találkoztam Saollával – mondom hirtelen, aztán meg is bánom. Simon keze

elernyed, már nem szorítja az enyémet. Nem válaszol. Én pedig olyan rohadék vagyok, hogy a saját botlásomról beszélve megemlítem az övét is. De minek? Miért kell erről beszélnem?

– Amikor először itt voltam nálad… – folytatom mégis –, amikor Ralf megmondta, hogy itt ápolnak, ebben a kórházban, ahol én is… szóval átjöttem hozzád, hogy megnézzelek, hogy vagy. Már épp mentem volna el, amikor belépett egy csinos, negyven körüli thai nő. Ismerősnek tűnt, rám nézett, és kiment. Én utána mentem – vallom be. – Azért mentem utána, mert rájöttem, hogy hol láttam. Ő az a bártulajdonos, tudod, akit Brad mutatott a Soi Cowboyon, abban a sztriptízklubban. Akire kiakadtam, hogy kizsákmányolja a csajokat, de Brad szerint inkább a gondjukat viseli. Szóval, utána mentem. A folyosón értem utol, és bemutatkoztam neki. Azt mondta, örül, hogy megtaláltalak. Akkor rájöttem, hogy ő neked amolyan… lelki bizalmasod lett itt. Hogy neki meséltél el mindent… és… akkor már sejtettem, hogy a te lelkednek is gyógyír kellett.

Persze hogy kellett. Hiszen én nem voltam gyógyír számára. Azután, otthon nem beszélgettünk a tragédiánkról, mert nem tudtunk beszélni róla. Még egymással sem. Én őt okoltam, ő magát okolta, aztán én magamat, hogy miért nem mentünk el az elefántokhoz, akkor megúszhattuk volna a cunamit… Saját magunkkal voltunk elfoglalva mindketten, és nem is próbáltuk gyógyítani a másik lelkét.

De erre csak itt, a bangkoki Bumrungrad Kórházban jöttem rá.

És persze arra is, hogy Simon is szerelembe esett valakivel Bangkokban. Vagy legalábbis volt egy kalandja.

– Roong Pas változása adott reményt. Hogy nincs olyan helyzet, ami egy napon ne változhatna meg. Rájöttem, hogy Mr. Hope felbukkanása új irányt szabhat az életemnek – folytatom kimérten. Azt persze nem részletezem Simonnak, hogy Mr. Hope megjelenése miféle lehetőségeket villantott fel előttem. Hogy két nap után már a közös életünket tervezgettem. – Tudod, Roong Pas, az én antiszociális elefánt pártfogoltam elkezdett kommunikálni. Először csak az újszülöttel, utána annak anyjával is. Aztán láttam, a saját szememmel láttam, hogy megtört egy kókuszdiót és kieszegette a tartalmát. Kwan szerint a kislány visszatért. Na, hát akkor eldöntöttem, ha egy elefánt képes feldolgozni a gyászát és a fájdalmát, és képes újra hinni, bízni, akkor nekem is meg kell próbálnom.

* * *

Döntöttem. Attól kezdve beleengedtem magam a Braddel való kapcsolatba. Nem az agyam döntött, inkább csak engedelmeskedett a testemnek, a lelkemnek. Mert Brad mellett kezdtek begyógyulni a sebeim. Először a szokásos éjszakai rémálmaim maradtak el, amelyekből felébredve mindig rá kellett döbbennem, hogy nem rémálmok – hanem a valóság. Brad mellett nem álmodtam semmiről, és ez

hihetetlen megkönnyebbülés volt, ugyanakkor ébredés után mindig gyötört a bűntudat: megengedhetem ezt magamnak? Megengedhetem-e azt, hogy ne gyötörjön a múlt, hogy ne fájjon álmomban is, ami nappal annyira fáj? De a testem és a lelkem azt jelezte, hogy kezdek rendbe jönni. Takarítottam az elefántszart, beszéltem Roong Pashoz, ámultan figyeltem, hogyan anyáskodik az újszülött elefántborjúval, és hogy annak anyja mennyire normálisan hagyja ezt, meghallgattam, milyen jól tanul a helyi suliban Kwan kisfia, hallgattam Michelle-t és Ewát, akik az elefántok különleges szokásairól és érzékeny lelkéről meséltek, végighallgattam Susant, aki elmondta, hogy fél év fizetés nélküli szabadságot vett ki, és Sydney-ben, a munkahelyén megértették, hogy mennyivel jobban járnak, ha egy boldog, feltöltődött munkaerőt kapnak majd vissza, délben rizst ebédeltem a többiekkel, kajálás közben összeért a vállam Brad vállával, és kezdtem boldognak érezni magam.

– Ha visszamegyek Bangkokba…

– Igen, te mindjárt visszamész. Én még maradok egy hetet. Nem maradnál te is?

– De igen, maradnék. De… azt hiszem, van más lehetőség is.

– Jó veled, Anne.

– Nekem is veled.

A vállára hajtottam a fejem, és nem tudtam, megmondhatom-e neki, hogy napok óta az a kérdés foglalkoztat, hogy vajon milyen lenne együtt élni. Nem is ismerem őt, csak azt látom, milyen gyöngéd velem, mennyire segítőkész a táborban a többiekkel.

Ennyit tudok róla – ez, akárhogyan néztem is, nem túl sok, de akkor mégis úgy éreztem, hogy elég.

– New Yorkban élsz – mondtam hirtelen.

– Igen.

– Én pedig Londonban.

– De most mind a ketten itt vagyunk, Ayutthayán.

Abban a pillanatban, ahogy ezt kimondta, megértettem, hogy ez az egész csak egy pillanatkép. Megy, száguld, rohan velünk az élet, és mi egy pillanatra megállítottuk. Kimerevítettük, akár egy kockát egy filmből. Aztán újra meg kell nyomnunk a play gombot. Legalábbis Brad mondata számomra ezt jelentette: kiszálltunk egy időre valamiből, amibe muszáj visszaszállnunk.

Nem mondom, hogy nem tört össze bennem egy csomó minden, amikor kimondta: „De most mind a ketten itt vagyunk, Ayutthayán”. Azt hiszem, titkon abban reménykedtem, hogy megkér, maradjak vele. Tudom, hogy hülyeség, hiszen alig ismertük egymást, és egészen másképp élünk, de az elmúlt pár napban mégis erről ábrándoztam. Mint egy tizenhat éves lány, aki arról fantáziál, hogy a plátói szerelme megkéri a kezét. Nem álmodtam esküvőről, és persze odáig sem jutottam el, hogy hogyan realizálhatnánk a közös életünket, de legalább abban reménykedtem, hogy Brad megkér: maradjunk együtt.

Persze valószínűleg abban a pillanatban megkérdőjeleztem volna magamban az épelméjűségét, hiszen ő sem tudott rólam semmit, de azért fájó volt szembesülni azzal, hogy ez csak egy ideiglenes kitérő, megálló. Bangkok, tranzit. Nem az a kérdés,

ami Simonnal (volt): mehetünk együtt tovább, vagy mehetünk külön, melyiket válasszuk? Itt az a kérdés, hogy melyik pillanatban nyomjuk meg a play gombot. Mert nem tarthatjuk örökre lenyomva a pillanat álljt.

Szeretkeztünk napközben, amikor sikerült ebéd után még lopnunk egy fél órát, szeretkeztünk este, éjszaka és reggel. A legjobb a hajnali szeretkezés volt, amikor a ház résein már beszűrődött a világosság, és hallottuk kintről az állatok és a madarak neszeit. És a gyönyör után elaludtunk egymás karjában, mert még volt idő a reggeli ébresztőig. Szeretkeztünk, az elefántokról beszélgettünk, a gondozóikról, a thai életről… de arról nem, hogy mi lesz az után, ha elmegyek. Arról sem, látjuk-e még egymást Bangkokban. Arról pedig végképp nem, hogy mi lesz, ha hazautazunk – én előbb, ő később. A világ két különböző pontjára.

Nem ez volt a lényeg, bár szerettem volna tudni, hogy vajon akar-e még találkozni velem. A lényeg az volt, hogy míg ő talán csak így érezte jól magát, addig a jelenléte, az érintése elkezdte begyógyítani a sebeimet, és készen álltam egy újabb… önkéntességre. Igen, ott, Roong Pas pótanyáskodását látva merült fel bennem az ötlet, bár ez akkor még csak tényleg egy kósza gondolat volt, de jó, hogy egyáltalán felvetődött bennem.

Roong Pas az utolsó nap a kezemből ette a banánt.

Azt hiszem, ennél szebben nem búcsúzhattam volna a Royal Kraal Elefánttábortól.

A csomagjaimmal álltunk a bejáratnál, amikor Sitnoy, a taxis megérkezett. Már mindenkitől elbúcsúztam, még Roong Pastól is. Csak Brad kísért el a kapuig, és amikor Sitnoy kocsija begördült, Brad berakta a cuccomat a csomagtartóba.

– Bangkokban találkozunk – mondta, és megcsókolt.

Én pedig megnyomtam a play gombot.

* * *

– A többit már tudod, mert elmeséltem. Elmentem a Khao San Roadra, céltalanul csellengtem, és egy táncosnő bevitt egy bárba. Egy ital mellett határoztam el, hogy nemcsak álmodozni fogok valamiről, hanem meg is teszem – mesélem halkan. – Elmentem egy bangkoki árvaházba, és megismerkedtem Szunggal, egy ott dolgozó nővel, aki mindenféle engedélyeket szerzett be nekem, hogy önkéntesként segíthessek… És ott láttam meg Tesumit, azt a hároméves kislányt, akinek már mutattam a fotóját. Pitvari sövényhiánnyal született, gyógyszereket kell szednie, de rosszabbra is fordulhat az állapota. Ezért hívtalak, illetve csak próbáltalak hívni, aztán Ralfot kerestem. Ő mondta, hogy szabadságon vagy, de azt nem, hogy itt vagy te is… hogy elindultál, talán utánam, talán a múltunk után…

– Utánad jöttem – mondja, és hirtelen leesik a tantusz: mindvégig ugyanilyen egyenletesen lélegzett. Tehát hallotta, amit elmeséltem neki. Valószínűleg mindvégig ébren volt. – Utánad jöttem, de… féltem a találkozástól. És… beültem abba a bárba,

tudod.

Bólintok. Igen, Saolla bárjába. Milyen véletlen. Akár találkozhattunk is volna. Akkor talán Simont nem hozták volna be életveszélyes állapotban, maláriával ebbe a kórházba… hiszen valahol a Kwai folyónál csíphette meg a fertőzött szúnyog. És hogy kivel járt a Kwainál? Csak sejtem, hogy azzal a fiatal thai lánnyal, aki egyszer benézett a szobába, majd, amikor meglátott, szinte elmenekült. Igen, Saolla feltehetően felajánlotta az egyik „lányát” Simonnak. Egyiküket sem hibáztathattam, bár nem mondom, hogy jólesett arra gondolnom, hogy Simon egy lánnyal kirándulgatott Thaiföldön… de nincs mit a szemére hánynom.

– Aztán találkoztam egy lánnyal, Jennyvel, aki… – kezdi, és lehunyom a szemem. Akkor most nekem is végig kell hallgatnom? Lehet, hogy nem akarom. – …próbált vigaszt nyújtani nekem. De mindvégig téged képzeltelek a helyébe.

Halkan, tárgyilagosan beszél. És nem kéri számon a kalandomat. Felnőtt. Felfogta. Megértette. Megértette, hiszen ő is hasonlókon ment keresztül. Nem fog bántani Brad miatt. Megkönnyebbülten sóhajtok.

Simon. A férjem. Alighogy elhagytam a tábort, hirtelen úgy éreztem magam, még Sitnoy kocsijában, mint akit fejbe vágtak, és mint aki magához tért ettől az ütéstől. Arra gondoltam, vajon Simon mit csinálhat? Operál, hajtja magát, még több műtétet vállal, csak hogy ne kelljen az életén, az életünkön gondolkodnia? És mit eszik? Reggelizik-e egyáltalán? Mit vacsorázik? Amióta nem lakunk együtt, vajon mit eszik este? Beül egy Mekibe, és salátázik? Ki főzi neki reggel a kávét? Ki veszi meg az Armani Code-ot, ha elfogy? Elmegy a parfümériába két műtét között? Vagy a

titkárnőjével, netán a műtősnővel vagy az asszisztensnőjével veteti meg? Vagy… vagy egy másik nő, egy NŐ veszi meg neki? Lehetséges, hogy már nem is ugyanazt az illatot használja. Eltűnt az az illat, elfelejtette, mert a múltra emlékeztette. Az új nő új illatot talált neki.

Fájni kezdett a gyomrom, annyira gyötrelmesek voltak ezek a gondolatok. Ayutthaya, Roong Pas és Brad már messze mögöttem volt. Megnyomtam a play gombot, és mindennél erősebben tört rám a vágy, hogy láthassam Simont. Hogy érezhessem a régi illatát, vagy keressünk együtt újat… És arra is gondoltam, hogy jogunkban áll tévedni. Nekem is jogomban állt tévedni, amikor Simont hibáztattam Cecilia elvesztéséért. Persze az eszemmel mindig tudtam, hogy nem tehet róla, de a szívemmel nem tudtam felfogni, miért nem tudta megmenteni… ő, az erős férfi. Aki nap mint nap súlyos sérülteket, életeket ment meg, pont a saját gyerekét nem tudta megmenteni.

Jogomban állt tévedni. Mert akkor, a taxiban ülve kezdtem rájönni, hogy tévedtem, amikor Simont hibáztattam a szívemben. És hogy fel kéne vállalnom a beszélgetést, a konfliktust, a… bármit, hogy újra egymásra találjunk. Mert ha tévedni jogomban állt, akkor esélyt is kell adnom. Magunknak.

– Tudod – szólalok meg végül –, olyan sok volt a véletlen az elmúlt időben, hogy rájöttem, mindez nem lehet véletlen. Az sem, hogy Tesumit pont ebben a kórházban vizsgáltattam ki, én fedeztem, mert az árvaháznak erre nem volt pénze… és innen hívtam Ralfot, akitől megtudtam, hogy nemrégen kerültél be pont ide, maláriagyanúval, életveszélyes állapotban, magas lázzal… És nyilván az sem véletlen,

hogy Szung éppen itt mondta: ideje lenne kitöltenünk az örökbefogadáshoz szükséges papírokat. Ő találta ki helyettem… én csak addig jutottam el, hogy segíteni szeretnék egy árvaházban, mert ha Roong Pasnak, az elefántnak új reményt adott, hogy segíthet egy másik nőstény elefánt kölykének, akkor talán nekem is… Én idáig jutottam. Szung pedig már a papíroknál tart…

– Kitöltjük.

Csak ennyit mond.

Kitöltjük. Holott még csak egy fotót látott Tesumiról.

Kitöltjük. Ennyi. És mégis milyen sok…

Most újra megállítottuk a lejátszást, pillanat állj, de közösen állítottuk meg, és mindjárt megnyomjuk a playt. Most indul el újra kettőnk filmje.

* * *

Simon nem kérdezi meg, hogy beszéltem-e azóta Braddel. Én pedig nem mondom el, hogy igen. Brad felhívott, amikor visszaért Bangkokba.

– Az elefántod újra fest – mondta. Én pedig meséltem az árvaházról és arról, mennyire jó, hogy ilyen ötletet adott az elefánttáborral.

Egyikünk sem kérdezte, találkozunk-e.

Talán féltünk a találkozástól, talán féltünk egymástól, önmagunktól? Nem hiszem.

Egyszerűen vége volt. Már újra pörgött a film, két különböző film, amelynek a szereplői egyszer, valaha találkoztak, valamiért szükségük volt egymásra. De én visszatértem a saját életembe. Volt hozzá bátorságom, hogy visszatérjek bele.

Felállok, és odamegyek az ablakhoz.

– Mit nézel? – kérdezi Simon.

Már tudom, hogy túléli. Nem tudom, visszatér-e valaha a maláriás rohama (a kezelőorvosa szerint erre is van esély), de túléli, és ez a fontos.

– A várost. Láttad már éjszaka, felülről? Gyönyörűek a fények.

– Olcsó az áram – nevet.

– Ha írnék egy könyvet… magunkról…

– Írni fogsz? Azt hittem, legfeljebb reklámszövegeket vagy hajlandó írni…

– Nem fogok, de ha írnék…

– Hogy végződne?

Kitalálja, hogy mit akartam mondani. Az elejét nem tudom, de a vége itt van a fejemben.

– Úgy fejeződne be… – egy pillanatra elhallgatok, hogy összeszedjem a gondolataimat, majd lassan folytatom –, hogy „Anne akkor sem mozdult az ágy mellől, amikor Simon behunyta a szemét. Békésen aludt végre. Lassan leszállt az éjszaka. Anne nem gyújtotta fel a szobában a villanyt. Állt a kórházi szoba ablakánál, nézte a bangkoki éjszaka színes fényeit, és várta, hogy egy új nap kezdődjön.”

– Ez egész jó. Nem jössz ide mellém?

– Ez már a vége utáni rész? – tudakolom.

– Igen. Vegyük úgy, hogy a folytatás – mondja. Egyetértek. Annyi minden van mögöttünk… de talán még előttünk is… – Elkezdjük most megírni a folytatást, rendben?

Röhögünk. Pont úgy, mint régen.

Copyright

© Fejős Éva, 2012

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2012

Ulpius-ház Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kepets András

Felelős szerkesztő V. Detre Zsuzsa

A szerzőtől az Ulpius-ház Könyvkiadónál megjelent:

Bangkok, tranzit

Hotel Bali

Csajok

Eper reggelire

A mexikói

Cuba Libre

Dalma

Helló, London

Karácsony New Yorkban

Holtodiglan