FEJŐS ÉVA

Karibi nyár

Ulpius-‐ház Könyvkiadó, 2012

Apukám emlékének. Nagyon hiányzol.

Olvasóimnak: jó érzés, hogy velem repültök, és köszönöm, hogy támogattok, ha mélyponton vagyok is. Nagyon sok erőt merítek a Facebook-‐oldalamra írt üzeneteitekből és a leveleitekből is.

Nagy Ottinak köszönöm, hogy megosztotta velem a hajózós tapasztalatait, a recepciós pult mögött szerzett élményeit.

Örülök, hogy ti is élvezitek, hogy mindig merőben új világba kirándulunk egy-‐egy regényem kapcsán. Ezért az érzésért írok: hogy lélekben elrepülhessek én is ismeretlen világokba, és hogy minden fejezetben meglepjenek valamivel a szereplőim.

Remélem, hogy megkedvelitek új, kedvenc szereplőimet: Leonorát és Nikit is – mivel nem tudtam „elengedni a kezüket”, előfordulhat, hogy hamarosan újra találkozhatunk velük…

Köszönöm az érzelmi-‐lelki és mindenféle támogatást a szerelmemnek: az érzéseink segítenek, hogy folyamatosan azt érezzem: repülök, és neked köszönhetem, hogy ha zuhannék, biztosra vehetem, kinyílik az ejtőernyő fölöttem.

Köszönöm, hogy mellettem vagytok: anyunak, unokatestvéreimnek, nagynénéimnek.

Köszönöm az igaz barátságot Balázsnak, Diának, Katának, Andinak, Ildinek, Nórikának és Csillának. Igyekszem meghálálni a folyamatos és többszöri „tesztolvasást” Kiságinak, aki többnyire a Karibi nyár éppen elkészült fejezeteinek olvasásával és véleményezésével kezdte a napját.

Kepets Andris, Huszti Gergő, Detre Zsuzsa, Darvas Adri – nagyon hálás vagyok a szakmai segítségért, a szeretetért és a profi csapatmunkáért. (J. R. Ward szavaival: ti vagytok az én szigorú, de igazságos „végrehajtó bizottságom”.

„Carol Santos látta az emlékeket. Mások emlékeit. A fájdalmakat – állítólag – ösztönösen csillapítani tudta, képes volt a saját kis szigetén elmulasztani a hozzá fordulók fájdalmas emlékeit. Ezért indulnak ma is zarándokok a Karib-‐térségbe: Carol Santos nyomát kutatják, és az állítólagos »boldogságszigetet« szeretnék megtalálni.”

(Idézet a Létezett-‐e Carol Santos, avagy huszadik századi legenda a Karib-‐ térségben című amerikai cikkből)

A Pearl of the Caribbean útvonala:

1. nap (indulás): San Juan 2. nap: Tortola

3. nap: Antigua

4. nap: Guadeloupe

5. nap: Guadeloupe

6. nap: Martinique

7. nap: Martinique

8. nap: Saint Lucia

9. nap: Barbados

10. nap: Saint Vincent

11. nap: Grenada

12. nap: Tobago, Trinidad

13. nap: Trinidad

14. nap: tengeren

15. nap (kiszállás): San Juan

I A Senior Frogs teraszára három óriási, színes koktélospohárban érkeztek az italok. Mojito, Cuba libre, vagy valami ilyesmi, és persze a limonádé. Juli nem volt képes megkülönböztetni egymástól a koktélokat, csak azt tudta, hogy a rózsaszín pohárban szolgálják fel az alkoholos italokat, a zöldben pedig a limonádét. Vörösre égett arcú turisták ácsorogtak az étteremmel szemközt, San Juan nyüzsgő kikötőjében, a parton, és bámulták az óriási tengerjáró hajót, amely készen állt az indulásra. Még néhány perc, és lezárják a sorompót, majd felvonják a hidat. A személyzet már órák óta bent sürög-‐forog a hajóban – a későn, lóhalálában érkező utasok pedig örülhetnek, hogy egyáltalán megvárják őket. Nem mindig történik így. Akik pontatlanok, magukra vessenek. Legfeljebb majd a hajó után repülnek a következő szigetre.

– Uram, az üzlet csak akkor nyit ki, amikor már nemzetközi vizeken hajózunk – mondta Juli egy férfinak. Pedig alig várta, hogy árusíthasson. A férfi nem válaszolt. Juli tényleg beszélt vele? Vagy csak gondolatban szólt hozzá? Mostanában kezdett összekeveredni a fejében az álom és a valóság. A játék és az élet.

Ez a játék ráadásul kezdett élesben menni.

Mégsem akarta, mégsem tudta abbahagyni. Nem szállhatott ki addig, amíg a végére nem ér.

Kijelentkezett a telefonja menüjéből, felvette a kabátját, és kilépett a hűvös, pesti éjszakába.

A Doubletree Hiltonnal szemben, a szupermarketben meleg ételt is árultak, méghozzá olcsón. Adél ott ebédelt: sonkás tojásrántottát és szeletelt, mézédes ananászt, alig néhány dollárért. Evés közben elolvasta a USA Todayt, amelyben egy fényképes beszámoló Nicholas Whitacker előző napi Las Vegas-‐i koncertjéről tudósított. Arra gondolt, hogy meg kellene vennie Whitacker új albumát, ahogyan Whitacker apjáét, Wayne „Sunny” White-‐ét is megvette és letöltötte a telefonjára. Kedvelte az öreg megújult zenéjét, még ha hozzá közelebb álltak is Whitacker kissé meditatív, elmélyültebb számai. Ledobta az újságot a megkopott, de tiszta asztalra, és vett még egy nagy palack szénsavmentes vizet. A belvárosba indult, busszal, sokallta a tizenöt dolláros taxiköltséget. Bár a Puerto Ricó-‐i San Juan a bevásárlók paradicsoma – Floridából, sőt még New Yorkból is rengetegen repülnek át a helyi dizájneroutletekbe divatos cuccokat vásárolni –, azért a szállás és az étel nem olcsó. Főleg nem San Juan óvárosában. Különösen akkor nem, ha az ember a távoli, bizonytalan helyzetű, ingatag gazdaságú Magyarországról érkezik, és nem költhet túl sok pénzt, hiába van állása. Spórolnia kell, különben semmi értelme ennek az egésznek. De azért ő nem hagyhatta ki a márkás outleteket, hiszen sehol máshol nem tudott volna Polo Ralph Laurentől húszdolláros egységáron pulóvert, blúzt, pólót venni, sőt a Guessben még rendkívüli leárazás is volt, a szezonvégi készletet árusították ki, így két farmerszoknyát kapott huszonhat dollárért, meg topokat, darabját hétért. És egy gyönyörű táskát a Coachban, potom kilencvenkilencért. El fogja adni otthon, az itteni ár duplájáért, és legközelebb vesz majd magának is. Vagy megvegye most a sajátját is…? Bámulta a légkondicionált üzletben a szép kidolgozású fekete táskát, és azon tűnődött, itt hagyhat-‐e érte kétszáz dollárt. Pont most… amikor azért vállalta el ezt a munkát, mert nagyon kell a pénz, és mert már nem bírta tovább a feszültséget: elveszíti-‐e ő is az állását… Éppen aznap kapta meg az e-‐mailt, amelyben a főnöke megbeszélésre hívta, amikor a hajós cég értesítette, hogy (újra) övé a meghirdetett hely. Aznap mondtak fel neki a munkahelyén, amikor ő már egy másik állást talált, még ha ez valószínűleg visszalépést jelentett is neki. Mégis mázlija volt, mert így nem lett munkanélküli. Tudta, hogy itt, ezen a helyen, távol az otthonától újra a hasznát veszik majd, csak azzal kapcsolatban voltak kételyei, hogy visszatérhet-‐e ugyanoda, ahonnan elindult, és amit csak ugródeszkának tartott. Ráadásul a múlt… az még mindig kísértette.

Számára a Karib-‐térség többet jelentett fehér homokos strandoknál, szikrázóan kék tengernél, pálmafáknál és a karibi jókedvnél meg a zenénél. Ott volt még a borzongató emlék és a bűntudat, valahányszor a Karib-‐tengerre gondolt: az, hogy elszalasztott egy lehetőséget. Persze a betegség sem volt véletlen.

– Ez valami trópusi vírus – ijesztgette az anyja. – Olyan nincs, hogy valaki két héttel a hazaérkezése után tele lesz piros kiütésekkel, köhög, de nincs megfázva… Ez egy rejtélyes kór. Remélem, nem fertőző. El kell menned a trópusi betegségek osztályára kivizsgáltatni magad. Amíg még nem késő – aggodalmaskodott, persze Adél tisztában volt vele, hogy mi az igazság. A köhögését, a torokfájását és a rejtélyes bőrpanaszait egyvalami okozta: a tudat, hogy gyáva volt. Nem mert élni a lehetőséggel, amit tálcán kínáltak neki.

Később, az eszével nem hibáztatta magát, mert nem tudta pontosan, hogy mi várt volna rá, ha megragadja azt a lehetőséget – sok mindent hallott a dologról, jót is, de azt is, hogy volt, aki megváltozott utána, egészen más ember lett. Ő pedig elvolt az életében. Ha néha szarul is, de elvolt. Ez volt az ő kis élete, amibe egy szakítás után napfényt és felszabadultságot hozott a hajózás, persze történt vele egy s más, volt kalandja, volt kapcsolata, látta a Karib-‐tenger összes szigetét, és végül is nem volt rossz dolga. Nem csak a Karib-‐térséget ismerte meg, mert a hurrikánszezonban átmentek Alaszkába, késő ősszel pedig Hawaii környékén is hajóztak. Utána hazament, kiszállt az egészből, hogy új életet kezdjen, Budapesten. Ehhez is erő kellett, mert érezte, hogy ez az életforma beszippanthatja, és benne ragadhat sok-‐sok évre, ami egyrészt szuper, másrészt viszont így sok mindent lekésik az életében: normális munkát, ahol reggel nyolctól délután ötig kell dolgozni, egy normális kapcsolatot, amelyben nem tudod előre a kiábrándító véget: azt, hogy csak három hónapig tart az egész, mert a másik hazamegy a régi életébe, és nem fog várni rád, egy normális lakást, ami a tiéd, a hitellel és annak kamataival együtt, és persze a családalapítást.

Adél mindent a hajózásnak köszönhetett, azt is, hogy most valami olyan erővel húzta vissza, hogy képes volt otthagyni Botondot… És sejtette is, hogy mi az, ami visszahúzza: szerette volna megtudni, muszáj volt megtudnia, hogy bepótolható-‐e az, amit egyszer elszalasztott, eljuthat-‐e még arra a helyre, ahová csak kevesen (létezik-‐e ez a hely egyáltalán? – ez izgatta már évek óta), és tékozló lányként vajon bebocsátást nyerhet-‐e még oda…

Ám a tényeken ez mit sem változtatott. „Erős” harmincasként újra ott tart, ahol tíz évvel ezelőtt. Persze, nyugtatta magát: ha egyszer ezzel képes volt megalapozni az életét, talán képes lesz másodszorra is. Kap még egy esélyt, van, aki várja őt otthon, ráadásul azt csinálja, amit végül is szeret. Félre tud tenni annyit a keresetéből, hogy megoldhassa az életét, és visszafizethesse, amivel tartozik. Ennyi az egész. Utána hazatér, és minden folytatódik ott, ahol abbahagyta, azzal a különbséggel, hogy esetleg jobb állása lesz, mint amilyen a korábbi volt, addigra talán véget ér a válság, és jobb munkalehetőségek várják majd, ha nem is otthon, de Golsban mindenképpen. Az osztrák cégnél – mert azért ott is volt állásinterjún – jó benyomást kelthetett, mert azt mondták, ha az angol és a német mellett spanyolul is megtanul rendesen, akkor övé az állás. A hajózás arra is jó, hogy felfrissítse a nyelvtudását, és spanyolból eljusson haladó szintre – ezt induláskor megfogadta –, remélhetőleg Botondnak is segíthet ezzel az egésszel, mert különben nem lenne értelme… De addig még… Annyi minden van, amit ki kell bírnia, ki kell bírniuk. A fenébe. Igen, megveszi.

Kell most az a táska, majd elteszi a szekrénybe a cuccai közé; kell, muszáj megvennie, magának, hogy ne bolonduljon meg, amiért újra ott tart, ahol huszonöt éves korában.

Még három nap, és újra kezdődik minden, ami egyszer már ugyanitt véget ért. – Éjrokszélész? – a sötét bőrű, fiatal nő kivillantotta vakító fogsorát, ahogy elnevette magát, hasztalan próbálkozva a nyelvtörő név helyes kiejtésével. Ő határozatlanul bólintott, de azért lassan, tagolva újra megismételte a nevét. – Á-‐rok-‐szál-‐lá-‐si. Árokszállási… Frigyes – most már ő is nevetett. Frigyes, még ezt is ejtse ki a lány, nem elég, hogy a vezetéknevébe beletörött a nyelve?

– Fridzsesz – bólintott a lány, és átadta neki a kulcsot.

Fridzsesz Éjrokszélész elvette a műanyag lapocskát, felliftezett a szobájába és arra gondolt, hogy már megint nem kell senkit felhívnia, hogy megérkezett. Leszámítva persze az anyját. Nem volt kétségbeesett, csak a szíve sajgott még mindig – néhány hónapig kegyetlenül szenvedett, éjjelente izzadtan, álmatlanul forgolódott, talán még lázas is volt, de remélhetőleg túljut rajta. Most majd egyedül fog boldogulni. Úgyis ezt beszélték meg: addig maradnak együtt, amíg a lány nem talál valakit, akit könnyű szívvel bemutathat a szüleinek, aki feleségül akarja venni, aki gyereket akar tőle. A lány nem tudott tovább várni, huszonkét évesen is úgy érezte, hogy lekésett valamiről, hát még négy évvel később… És minden úgy történt, ahogyan akkor, az első riadt, összebújós, boldog estén megbeszélték.

– Van valaki… aki feleségül venne – mondta a lány.

– Elég hülye célozgatás ez arra, hogy kérjem meg a kezed – felelte Frigyes. – Nem. Tényleg van valaki…

– Viccelsz?

– Lehet, hogy szerinted elképzelhetetlen, hogy valaki nemcsak az idejét akarja eltölteni velem, hanem feleségül is venne… de ez az igazság.

– …

– Tényleg.

– Te mással találkozgatsz?

– Nem… csak nemrég találkoztam vele.

– Egyszer, és rögtön feleségül akar venni.

– Kétszer. És igen. Gyerekeket is akar.

– Ugye, ez csak vicc?

– Nem vicc.

Nagyon is komolyan mondta a lány. Végül el kellett hinnie neki, hogy nem hülyéskedik.

Persze Frigyes másnap megkérte Petra kezét. Ő, aki soha többé nem akart elköteleződni, akinek az volt a természetes, hogy minden este tiszta, másnapi cuccban buszozik és villamosozik Petrához, táskájában egy fogkefével, mert még a látszatát is kerülni akarták annak, hogy együtt élnek. Petra is kerülni akarta ezt a látszatot: a húga miatt, aki folyton azzal jött, hogy „neked is kéne már egy baba”, a szülei miatt, akik naponta százszor elmondták neki, hogy bezzeg a húga már „tisztes családanya”. És egyelőre Frigyes sem akarta bemutatni az anyjáéknak Petrát. Mióta Timivel megjárta, elhatározta, hogy csak akkor mutat be a szüleinek bárkit is, ha már „véresen komoly” lesz a kapcsolat, bár fogalma sem volt róla, hogy ez mit is jelent. Tudta, hogy szüksége van a változatosságra, hogy a legnehezebb napjain ez képes kihúzni a gödörből, tudta, hogy nem köteleződhet el, mert azzal teljesen átengedi az irányítást annak a kényes egyensúlyú kis központnak, ott, az agyában, ami szabályozza a boldogságát, néha meglehetősen önkényesen, időnként teljesen lenullázva a szerotoninszintjét, hogy azután mesterségesen kelljen pótolnia a boldogsághormont, meg hónapokig várnia arra, hogy jobb legyen. Illetve, ha jött egy új lány (a múltban), akkor ez a folyamat lerövidült. Hát ezért sem kötelezhette el magát Petra (vagy bárki más) mellett, bár az is igaz, hogy amióta együtt járt a lánnyal, nemigen voltak súlyosabb depressziós időszakai. Tehát végül megkérte Petra kezét, egy nappal azután, hogy a lány bejelentette: találkozgat valakivel. Egy rohadt, átzokogott, átdohányzott éjszaka után. Hajnalra született meg benne a döntés, akkor lett biztos benne, hogy Petrát be kell mutatnia az anyjáéknak, azonnal, és már bánta, hogy éveken át csak sejtelmes félmondatokban beszélt róla otthon.

És a lány nemet mondott.

Persze az ikertestvére, Friderika – Árokszállási Friderika, itt, San Juanban ezzel a névvel is bajban lennének – szerint már elkésett a lánykéréssel. Legalább fél évvel, ha nem többel. Friderika szerint. És Frigyes elhitte neki: gyerekkorukban mindig Friderika volt kétfős csapatuk szellemi vezére, aztán Frigyes, mint a fiúk általában, későn, de utolérte kreativitásban és minden másban is, és évekig mindent együtt csináltak, a tesója még focizni is járt velük, cserében neki a zeneóráin kellett részt vennie. Aztán ide jutott a zene miatt.

Persze nem a zene miatt, ezt csak dühében vagy teljes elkeseredésében szokta gondolni. A zene valójában felszabadította. Átsegítette a depressziós időszakokon, amelyek főleg télen nyúltak hosszúra, amikor bejött a sötétség és a hideg, és a tavasz elérhetetlenül messzinek tetszett. Ilyenkor Frigyes teljesen begubódzott, a zongora volt az egyetlen jó dolog az életében. Aztán megjelent Petra, de ő már nincs. Frigyes Friderika közvetítésével találta meg azt a hangszert, amelynek segítségével ki tudott fejezni bármilyen érzelmet. Bármilyet, kivéve azt, hogy milyen, ha az embert faképnél hagyják.

Mindegy, úgy érezte, már kezd túljutni rajta, innen, San Juanból távolinak tűnt az egész – hetek teltek el, mire meghozta a döntését, és jelentkezett a cégnél. – Nem csodálkozik? – kérdezte, amikor meghallgatással egybekötött állásinterjún vett részt Londonban.

– Nem – felelte az idősebb, sovány nő, és új kottát mutatott neki. – Min kéne csodálkoznom?

– Azon, hogy építészmérnökként zongoristának jelentkezem.

– Nem csodálkozunk semmin – nézett rá szenvtelen arccal a nő, és Frigyes játszani kezdett. Arra gondolt, milyen jó dolog, hogy ha egy építészmérnök megunja az életét, simán felcsaphat, mondjuk, bárzongoristának, már ha ugye tud zongorázni. És ő tud. Nem véletlenül zongorázott otthon naponta két órát. Neki ez volt az edzés, mint másoknak a futás. Ezzel tartotta karban a lelkét, a testét, és azt hitte, a fontos dolgok rendben vannak az életében. Néha-‐néha már mosolyogni is tudott a pár hónappal korábbi önmagán, bár azért most jóval bizonytalanabb volt, mint bármikor is az elmúlt években. Viszont hajtotta a kalandvágy. Ha már nem nősült meg, akkor most, életében először utazgatni fog, a hobbijából él majd, talán még jobban is, mint a szakmájából, amivel mostanság nem lehet valami fényesen keresni.

Esténként zongorázni fog. Nappal meg, amikor a kikötőben horgonyoz a hajó, talán szeretkezik majd egy jó csajjal valami eldugott szikla mögött a fehér homokban. Ennél jobban nem is alakulhatnának a dolgai, győzködte magát – kit érdekel ma már Petra? Ez az egész arra volt jó, hogy ráébressze: élhetne máshogy is. Petra nélkül mikor akarta volna otthagyni az irodát? Soha. A Karib-‐térségről csak kamaszkorában álmodozott néha, amikor a nagyanyjáéknál látta a vécében a poszteren azt a pálmafát, a kékeszöld tengert és a fehér homokot.

Pearl of the Caribbean, ez lesz a hajója. „Hajója” – hát ez jó.

Belépett a szobába, bedugta a kártyát a kis nyílásba, és azonnal bekapcsolt a klíma. Egészen alacsonyra állította a hőfokot, hogy lehűljön a szoba, és kinézett az ablakon. Rálátott a fürdőruhás strandolóktól nyüzsgő plázsra, a távolban pedig észrevett egy óriási hajót. Elmosolyodott: hamarosan ő is egy ilyenen fog dolgozni; ez kíváncsisággal és izgalommal töltötte el. Ruhástul ledőlt az ágyra, és arra gondolt, hogy meg kéne terveznie a karibi nyaralását. Mert ez a néhány hónap nem munka, hanem nyaralás lesz, ezt már eldöntötte. Kihagyja a sötétséget, a telet, és ha ezt kihagyja, akkor kicselezheti a menetrendszerűen rátörő depressziót is. Délutántól többnyire zenélni fog, de mivel a zongorázás nem kötelesség, hanem szenvedély és hobbi számára, ezért még a munkaóráit is a nyaralás kategóriába sorolja.

Ki kell élveznie minden pillanatát.

A legjobban teljesítő segédpincér. Elképesztő teljesítmény, végig sem kellett dolgoznia az első szezonját, mert előléptették. Persze ki is érdemelte, hiszen már hetek óta alig aludt. Niki, jó voltál, kapta sorra a dicséreteket az üzenőfalán is. A többiek, akiket csak névről ismert, tudták, hogy mekkora teljesítmény ez. Ráadásul már kezdte felfedezni a magyar csapatot. Ők is tartották benne a lelket, amikor már-‐már elájult volna – nem a biztatásukkal, hanem a puszta jelenlétükkel. Tudta, hogy majdnem mindenki ott kezdi, ahol ő. Hiába a nyelvtudás, ha nincs különösebb képesítése az embernek, például nem kozmetikus, masszőr vagy fodrász, nem szakács, zenész és nem is krupié, és persze nem is matróz vagy kapitány, akkor legalulról kell kezdenie. Sajnos a felvételin nem nyújtott olyan kiemelkedő teljesítményt, hogy a recepcióra kerüljön, persze az is igaz, hogy a konyhán sokkal több emberre van szükség. Választhatott: megharcol a Fülöp-‐szigetekiekkel egy szobalányi állásért, vagy kezdi segédpincérként, ahonnan sokkal gyorsabban továbbléphet – és van is hová.

Már a legelején felkészült rá, hogy nem lesz könnyű. Hallotta, hogy vannak idegesítő vendégek; hallotta, aztán a saját bőrén meg is tapasztalta, hogy vannak idegbeteg pincérek, hisztis főpincérek, egyik mellett sem könnyű segédpincérnek lenni, rengeteget kell cipelni, mosogatni. Reggel pedig, ha pechje van az embernek – és neki sokszor volt az –, kezdhet a büféétteremben. Nincs annál kiábrándítóbb napkezdet, mint a büféreggelinél felszolgálni, poharakkal, tányérokkal teli tálcákkal rohangálni, nem vágni pofákat, amikor véletlenül rácsapódik a lengőajtó, és repül a kezéből a tálca, törnek a poharak… Nyomás takarítani, új poharakat szerezni, talpalni reggel hattól tizenegyig, addig, amíg tökéletes rendet nem raktak maguk után. Egyébként is itt sokkal komolyabban veszik a higiéniás szabályok betartását, mint ahogy Niki valaha is képzelte. Ráadásul másnap San Juanban kötnek ki, ahol várhatóan kapnak egy alapos ellenőrzést a USPH-‐től, és ha nincs kifogástalan rend, ha nem a helyükön tárolják – tisztán – a dolgokat, ha, ne adj’ isten, állatokat (csótányt, patkányt) találnak az élelmiszerraktárakban, baktériumtenyészetet a konyhában, akkor nagy gáz van. A USPH hasonló az ÁNTSZ-‐hez, csak valószínűleg sokkal alaposabban ellenőriznek mindent, és a hibákat, még a legapróbbakat is, sokkal komolyabban büntetik. Niki már tudta: elég néhány hasmenéses megbetegedés a személyzet körében, a nem megfelelő higiéniás körülmények miatt – és a járvány akár már aznap átterjed a nyílt vízen az utasokra. Annál nagyobb blama nehezen képzelhető el, mint amikor járvány miatt karantént kell bevezetni egy luxushajón. Több ezer utas álomnyaralása esik kútba, és a hajótársaság – illetve biztosító – csillagászati összegű kártérítést fizethet. Rengeteg kaja kerül ilyenkor a szemétbe, iszonyú drága a hajó teljes újrafertőtlenítése, az alkalmazottak újbóli egészségügyi alkalmassági vizsgálata, és a többi… Szóval ezt ők is komolyan vették, még a segédpincérek is – a fejükbe verték, hogy a hasmenés nem vicc, nem lehet vele szórakozni. Olyankor három nap „karantént” rendelnek el, amit a gyomorrontásos alkalmazott a hajókabinban tölt el. (Ezeket a napokat akkor is ki szokták venni, ha valaki túlhajtotta magát, de olyankor elesik a keresetétől, és kiszúr a kollégáival, szóval csak akkor élnek a lehetőséggel, ha már tényleg halálosan fáradtak, és nem megy tovább a verkli…) Egyébként a USPH pontokat von le a szabálytalanságokért, és nem kell túl sok hibát feltárni ahhoz, hogy a hatóság leállítsa, kivonja a forgalomból a hajót. A hatóság egyébként nem ellenőrzi havonta a hajókat, nagyjából évi két nagy ellenőrzés jut minden luxushajóra, de sosem lehet tudni, hogy mikor, melyik kikötőben csapnak le rájuk, úgyhogy állandóan rendet kell tartani.

Nikinek talán azért sikerült ilyen gyorsan leküzdenie az első, de talán legnehezebb akadályokat a segédpincéri pozíciójában, mert volt némi vendéglátó-‐ipari tapasztalata: egyetemistaként nyaranta pultosként keresett egy kis zsebpénzt, többnyire Siófokon. Ott is gyorsnak kellett lennie, és ha normálisan bánt a vendégekkel, a borravalóból is összejött valamennyi. Most is eljön ez az idő: pincérként már kapcsolatba kerülhet a vendégekkel, és tudta, hogy ezután talán még gyorsabban kapaszkodhat felfelé a ranglétrán. Igaz, lesznek, akik valószínűleg megutálják ezért a gyors „karrierért”, de a csapatát akkor is erősíteni fogja. Összetartanak, mert együtt majd könnyebb lesz továbblépniük. Tudta, hogy nem ő az egyedüli, akinek nemigen van ideje arra, hogy magára zárja a kétszemélyes, ablaktalan, szűk kabin ajtaját, és aludjon egy jót. Nikit, mint ahogyan még néhány kollégáját is, hajtotta a versenyszellem, előre akart jutni, minél előrébb, és így nem érezte túl nagy árnak azt a pár álmatlanul töltött éjszakát. Ebben nagy segítségére volt, hogy tudta, tagja egy csapatnak, akiknek személyes céljaik mellett vannak közös terveik is. Niki büszke volt magára, hogy megtalálta a helyét ebben a csapatban. Tudta, hogy néhány információval segíthetne egy másik magyar lánynak is, mert sokkal könnyebb úgy ébren maradni hosszú éjszakákon és nappalokon át, hogy megtaláltad a célodat, és izgatnak a megoldások, de kizárta volna őt a csoport, ha ezt megteszi.

Niki maga elé képzelte San Juant. Egy kis segítséget persze a cégtől is kapott, így már behajózás előtt láthatta a monitoron a fehér homokos partot, a karibi zenétől lüktető és a jókedvű turistáktól nyüzsgő óvárost, a várat, ahonnan varázslatos kilátás nyílik az egész öbölre. Niki nem lepődött meg rajta, hogy a hajón mindenki örült, ha San Juanban vehette ki a szabadnapját.

Most először vele is ez fog történni, de hát neki be kell majd szereznie egy csomó dolgot, és teljesítenie kell egy-‐két feladatot, amivel a csapat tagjai bízták meg. De addig még vár rá egy megbeszélés és egy nem túl izgalmas délutáni program.

– Van egy sziget a Karib-‐térségben, ahol egy öregember… mindent tud… és állítólag beavat a titkokba.

– Miféle titokba?

– Hát, hogy hogyan kell úgy élni, hogy ne érezd magad egy… nagy nullának. Hogy boldog légy…

– De én nem érzem magam egy nagy nullának! – pillantott Julira döbbenten Ákos. – Én nagyon is jól érzem magam a bőrömben.

– Nem szó szerint értettem. Nem arra céloztam, hogy valami baj lenne veled vagy velem, vagy személy szerint bárkivel. Csak ez a világ, érted, amiben élünk… Miért nem örülhetünk nagy dolgoknak? Vagy a kicsiknek, jobban?

– Mi a fene ütött beléd? Boldogtalan vagy velem? Erről van szó, ugye…? – Dehogyis. Nem, nem erről van szó, egyáltalán nem. Hol a fenében lennék nélküled…? El sem tudom képzelni – rázta meg a fejét Juli, és elgondolkodott. – Viszont azt sem tudom, hogyan szedhetnénk össze annyi pénzt, hogy összeházasodhassunk. – Elmélázott, aztán hirtelen támadt egy ötlete. – Mit szólnál egy titkos esküvőhöz? Ákos elnyomott egy mosolyt. Juli kifejezetten szórakoztató nő volt, ezt szerette benne, a hirtelen váltásait, az ábrándjait, az álmait, és azt, hogy – eddig – inkább pozitívan gondolkodott. Most egy kicsit elcsodálkozott, mert igaz ugyan, hogy nem alakultak a lehető legjobban a dolgaik, már ami az anyagiakat illeti, ráadásul kizárólag az ő hülyesége miatt, de Julival igenis lehetett élvezni akár egy olcsó kínai vacsorát, vagy egy tévézéssel töltött estét is.

– Miért nem válaszolsz?

– …

– Most majd mindjárt jössz azzal a szokásos, szánalmas férfidumával, hogy az együttélés még jobb is, mint a házasság, minek az a papír, csak elrontja az egészet… Tudtam, hogy a végén ide jutunk. De végül is jó, hogy legalább most, nyolc év után, kiderült…

– …

– Tetejébe még vigyorogsz is? Kiröhögsz…?

– Imádom, ahogy egyetlen pillanat alatt belehergeled magad a hülyeségeidbe. Nem hiszem el, hogy még a szemed is könnybe lábadt! – mosolygott Ákos. – Na és – vonta meg a vállát Juli. – Mi közöd hozzá…?

– Szóval mit tud az a karibi öregember? Mi a nagy titok?

– Nem hiszem, hogy érdekel.

– Már miért ne érdekelne…

– Az előbb még röhögtél az álmaimon.

– Nem. Egyáltalán nem az álmaidon röhögtem, hanem azon, hogy egyetlen pillanat alatt képes vagy kitalálni és elhinni valami hülyeséget, és annak megfelelően reagálsz. Mintha csak én mondtam vagy gondoltam volna, nem pedig a te fejedben született volna meg.

– Mire célzol?

– Arra, hogy nem akarlak feleségül venni.

– Szóval nem akarsz.

– Na jó, ezt befejezheted. Ha… hangsúlyozom: ha nem zavar, hogy minden pénzemet, a jövőnkre félretett összes pénzt kölcsönadtam egy barátomnak, aki bebukott vele, szóval, ha ez nem zavar, akkor semmi akadálya.

– Minek?

– Hogyhogy minek? A titkos esküvőnek.

– …

– Ne csodálkozz már ennyire. Nyolc év után oké, főleg akkor, ha senkinek sem kell tudnia róla – vigyorgott a srác. Juli nézte a kedves, borostás arcot, a szarkalábakat a fiú szeme alatt, aztán odavágta hozzá az első keze ügyébe eső párnát. Leginkább azért, hogy Ákos ne lássa meg újra a könnyeket a szemében. Az elmúlt időszakban minden annyira bizonytalanná vált… Amikor kiderült, hogy Ákos bebukta – legalábbis egy időre – azt a pénzt, amiből be akartak szállni egy nagyobb, immár közös lakásba, minden felborult. Persze Juli utólag tudta meg azt is, hogy Ákos kölcsönadta a pénzt a legjobb gyerekkori barátjának, hogy az beindíthassa a vállalkozását, egy kávézót, de hiába kínálta a legjobb olasz kávékat, az üzlet egyelőre csak veszteséget termelt. És sorra nyitották a közelében a kávézóláncokat… Ákos csak akkor mesélte el Julinak, hogy minden valószínűség szerint a többgenerációs szülői ház eladásából neki jutó összeg, valamint a félretett pénze is elúszott, amikor már tényleg nagy volt a baj. Így vált bizonytalanná a gyerekvállalás („Tudod te, mennyibe kerül egy gyerek felnevelése?”, „Elképzelted, hogy ebben az egy hálószobás lakásban élnénk hárman?”), amit régóta tervezgettek, és persze az esküvő is kútba esett – legalábbis egy időre. Pedig hogy tervezgették a barátnőivel… hogy akkora buli lesz, mint Ági és Marci esküvőjén, ahová a nagy baráti kör minden tagja meghívást kapott… Ám nem csak anyagi problémáik voltak. Julinak már a munkája sem jelentett akkora izgalmat, mint két éve, amikor átvette az üzlet vezetését. Akkor még nemcsak ő csodálta meg a leheletfinom bőrből készült, vékony pántos cipőket, a kesztyűbőrből varrt puha táskákat, hanem voltak vásárlóik, magyarok, külföldiek, akiknek el lehetett mesélni, hogyan készülnek ma is ezek a cipők, kézi munkával, kaptafával, akik értették, hogy miért nagy luxus a téli csikorgó hidegben az ő bőrtáskáikat hordani. Mert a bőrnek sem tesz jót a fagy. Aki meg tudja venni az ilyen márkás táskát, az eredetit, és nem a kínai piacon árult hamisítványt, annak azt értékelnie kell, annak nem árt tudnia, hogy a hideg teleken bizony elcsomagoljuk a táskát finom, puha zacskóba, lehetőleg kitömve a belsejét, és berakjuk a szekrénybe. És persze a tűző napon sem ajánlott hordani, nem ezzel kell a trópusokra utazni. De manapság legfeljebb japán, koreai és gazdag kínai vevők néztek be az üzletbe – ha benéztek egyáltalán. Megérkezett az új csizmakollekció, gyönyörű, strapabíró bőrből (természetesen nem helyettesítik a hótaposót), csupa szép sarkú, elegáns vonalú darab

– és leginkább japán vevők próbálták fel. A magyarok azt mondták, már nincs rá pénzük, vagy akinek van, megveszi inkább valamelyik nyugatabbra eső európai boltban vagy amerikai outletben, olcsóbban. Julinak nem volt semmi baja a japánokkal, de azért szívesebben beszélgetett a magyar, az olasz, a francia vevőkkel: a bőrökről, a divatos cipősarkakról – és a mindig divatos fazonokról, például a lovaglócsizmákról. A japánok semmit sem kérdeztek – ha tetszett nekik valami, szó nélkül megvették. A nagy méretek sokszor megmaradtak, ami régebben nemigen fordult elő – de hát a távol-‐keletieknek többnyire kisebb a lábuk, mint az európaiaknak.

Így maradt az üzletben is unaloműzőnek a netezés, az ábrándozás, a pontgyűjtés a telefonos játékokkal. És akkor rátalált arra a játékra… ami megváltoztatta az életét. Függő lett, de nem akarta bevallani: amikor Ákos időnként leszúrta, hogy túl sokat lóg a telefonján, tiltakozott, és közben alig várta, hogy újra megnézhesse azt az alkalmazást, az üzeneteit, és dolgozhasson egy kicsit a sikerért, a csapatért. Mert mostanában csak itt volt része sikerélményben, és persze még valamiben, valami rejtélyesben, izgalmasban, ami egy távoli világba repítheti őt, úgy, hogy közben közelebb kerül önmagához, már ha lehetséges ilyesmi egyáltalán.

– Szóval…?

– Szóval komolyan gondolod? – csodálkozott a fiúra Juli.

– Igen. Ha így is akarod, akkor igen.

– Persze hogy… akarom.

– Akkor… – mormolta Ákos, és beleborzolt a lány hajába. – Leszel a feleségem? Buli nélkül, násznagy nélkül, esküvői ruhaköltemény nélkül?

– És nászút nélkül – bólintott Juli lehunyt szemmel, és Ákos vállára hajtotta a fejét.

– Mindenről azért nem mondunk le.

– Például a szexről.

– De a nászútról sem.

SUPERCRUISE CSAPATOD ÜZENŐFALA

Hunting: Aki nem veszi komolyan ezt az egészet, szálljon ki!

Kika: Kire célzol? Én most is leszedek éppen.

Hunting: Arra célzok, aki nem segít a többieknek, hanem csak a saját malmára hajtja a vizet. Rohadtul unom, hogy egyesek nem adnak semmit sem cserébe azért, amit kapnak.

Lili: Nyugi, gyerekek. Mindenkinek van valami baja, de azért kerültünk egy csapatba, hogy segítsük, nem pedig azért, hogy utáljuk egymást.

Carlos: Én komolyan veszem, csak nincs mindig időm. Meg aztán azt gondoltam, annyira komolyan mégsem kéne venni, hogy rámenjen az életünk.

Hunting: Annyira nem, de tudod jól, hogy ha együtt maradunk és erősítjük egymást, akkor megtaláljuk, amit keresünk.

Amori: Én jövök, amikor csak tehetem. Szép hétvégét nektek, jó munkát, jó pihenést, kevés zsörtölődést!

Olga: Kedves barátaim, nyugodjatok meg, képzeljétek el, hogy milyen rohadt hideg lehet Moszkvában, és higgyétek el, hogy én is minden percben a Karib-‐tengerre vágyom. Bár lenne rá pénzem, bár volna lehetőségem elmenni, bár valóság lenne, amiről álmodunk.

Hunting: Ez a valóság, drága Olga, de ha nem hiszel benne, akkor persze a havas orosz tájat fogod valóságnak látni. Hinned kell benne, hogy együtt sikerül, és nemcsak a csapatépítés, de egyszer el is juthatunk oda!

Christal: Találtam valamit. Gyertek fel a közös chatoldalra, amit a múltkor csináltunk. Csak itt tudjuk megbeszélni a dolgot. Igyekezzetek!

George, lágyan ejtette a nevét a nő, szőke volt és világos bőrű, és ő tudta, hogy már megint, akarata ellenére, nehéz helyzetbe került. Ha válaszol, ha hagyja, hogy az történjen, ami egy ilyen dallamosan ejtett George után történhet, akkor utána esetleg a feljelentés következik – jó esetben nem jelentik fel, csak lebukik –, a rendőrség is beavatkozhat, ő akár börtönbe is kerülhet, szerencsésebb esetben pedig „csak” a hajópincérkedéssel kell felhagynia. Na nem, ez nem fordulhat elő. Már került egyszer, nem is olyan régen, egy dallamos hangú szőke miatt necces helyzetbe, nem ő volt a hunyó, mindig a nők kezdtek ki vele, talán az egzotikus külseje, talán a szálkás, nem annyira hivalkodó, de kimunkált izmai miatt, talán a tetoválása izgatta őket, amit néha, ha szabadnapos volt, láttatni engedett a karján edzés közben, vagy a medence partján – talán csak azért kezdtek ki vele, mert normálisan viselkedett a nőkkel is, és nem játszotta az eszét. Ez a szőke csaj helyes volt, és kikezdett vele, ez egyértelmű. Ő viszont nem veszítheti el a fejét. Semmi sem lenne most rosszabb, mint a kitoloncolás a hajóról, kitoloncolás az országból, mindenhonnan.

Sajnos ő sincs fából, vonzza ez a nő, és az még sajnálatosabb, hogy Agnes, az ukrán lány hamarosan hazautazik, mert lejár a szerződése. Ő meg itt marad, és amíg nem jön egy újabb Agnes, addig persze valamennyire védtelen lesz ezekkel a szép testű, kék szemű szőke utasokkal szemben, akik olyan dallamosan ejtik a nevét, és jó nagy borravalókat adnak a csapatának. De hát ő ezért van a hajón, hogy pénzt keressen, isten tudja, várja-‐e otthon María, várja-‐e még, ennyi idő után, úgy, hogy volt köztük pár év mosolyszünet, és vajon ott van-‐e még az a szőke csík a hajában, különben is, most már más a világ, mint tizenegy éve, amikor elkezdett hajózni. Valahányszor lejár a szerződése, megfogadja, hogy kész, vége, többé nem jön vissza. Csak hát elég szép karriert futott be a hajón ahhoz képest, amit eleinte remélt. Itt már Valaki volt, ismerte a személyzet, voltak beosztottai, előrelépett a ranglétrán, és bármelyik hajóra kerül is legközelebb, biztos, hogy ott is gyorsan elismerést vív ki az emberei körében. Ha hazamenne, akkor lehetne például aerobikoktató. Vagy étteremvezető. Valami kis lebujban. És negyedét sem keresné annak, amit most, itt, a hajón keres. Viszont néha elnézte Ramirezt, az öreg, ráncos bőrű bármixert, aki ősidők óta hajókon dolgozott, vagy Samuelt, a hajlott hátú pincért, aki már majdnem hatvan volt, de hetvennek nézett ki, és a jó ég tudja, hányadik szezonját tölti már óceánjárón. Többen már fogadást kötöttek rá és Ramirezre, hogy a hajón élik majd le az egész életüket, legfeljebb akkor szállnak ki, ha nem kapnak már szerződést. Samuel például nem is lépett előre a ranglétrán, de megbízhatóan végezte a dolgát már évek… vagy inkább évtizedek óta. A hajó volt az otthona, a szűk, ablaktalan kabin – amin valakivel mindig osztozott –, ő beérte ennyivel.

Hát George nem akart évtizedeket eltölteni hajón. Mindig úgy jött vissza, hogy megfogadta: ez lesz az utolsó kör, több szerződést nem ír alá. Eleget spórolt már akár ahhoz is, hogy nyisson egy kis éttermet. Hogy vegyen egy lakást. Hogy talán elvegye Maríát. Ő maga már a negyvenhez közeledik, María is a harmincas éveiben jár, és ha igaz, hogy vár rá, akkor meg kellene becsülnie… Bár egyszer már szakítottak, és utána María jegyben is járt valakivel, de aztán visszatért hozzá, és ő örült neki, örült, hogy visszakapta.

De vajon melyik életre vágyik igazán? Arra, ami otthon várja, jóval kevesebb izgalommal, vagy erre a pörgő, mozgalmas, feszített tempójú, kiszámíthatatlan életre, amikor azt sem tudja, hogy kitől kap aznap egy kedves szót, biztatást, netán leszúrást, és hogy kivel szeretkezik munka után, ha szeretkezik egyáltalán…? És volt még valami, amiért nem bírt elszakadni a hajózástól. Valami, ami mindennél többet nyomott a latban. Egy lányt keresett, akivel egyszer találkozott, és aki első látásra fenekestül felforgatta az életét, majd amilyen hirtelen megjelent, ugyanolyan hirtelen el is tűnt. Most megérkezett a USPH a kikötőbe. Számítottak rá, az ellenőrzés mégis óriási stresszt okozott, mint mindig. Ezerszer elmondták már, hogy néhány pont levonás is óriási blama és hatalmas veszteség. George egyszer már átélte, hogy leállítottak egy hétre egy hajót, amin dolgozott – arra az időre fizetés sem járt a személyzetnek… Szerencsére akkor még nem volt főpincér, és nem is az ő részlegükön találtak hiányosságokat, de anyagilag érzékenyen érintette az egy hét szünet. A legnagyobb veszély persze a raktárak, a konyha és az éttermek környékén fenyeget, és ezt az ellenőrök is tudják. George most már nem ért rá azon meditálni, hogy mivel szerelje le a rekedt hangú, hosszú combú szőkét, csak azért imádkozott magában, hogy az ellenőrök ne találjanak semmi szabálytalanságot, főleg ne az ő részlegén. Órákig tartott a vizsgálódás, pedig a konyha ragyogott, az étterem ragyogott, de a USPH emberei nem felületes benyomás alapján döntenek.

Most megúszták, pedig George biztos volt benne – és nyilván az ellenőrök is tudták –, hogy nem lehet minden szabályt betű szerint betartani, és elég egy doboz felbontott, elöl hagyott, rossz helyen tárolt keksz… Egyszer egy csótány jelent meg, egész pontosan az ellenőr szeme láttára, az egyik előkészítő pulton. Ott álltak az ellenőrök, ott állt George, és még néhány alkalmazott a hajóról. A csótány pedig egyáltalán nem volt tudatában, hogy milyen helyzetbe sétált bele haláli nyugalommal. Csak spacírozott ott a pulton, miközben vagy hat ember szeme meredt rá. George akkor már azt látta maga előtt, hogy ebből legalább egy hét fizetésmegvonás lesz, és hirtelen mozdulattal rátenyerelt a bogárra.

– Hopp. A csokim. Elnézést. A nagy izgalom miatt – dadogta, és fogta a csótányt és bedugta a szájába. Ráharapott, miközben forgott a gyomra. Tudta, hogy az sem szerencsés, ha csokoládéval a szájában mászkál, de legalább nem lesz belőle akkora botrány, mint a csótány miatt. Nem ő volt a konyhafőnök, de a helyzet őt is érintette. – Ide figyeljen. Ha megeszi azt a kibaszott csokit, akkor húsz emberrel és nagyítóval nézetek végig minden tetves négyzetcentimétert ezen a hajón – közölte az ellenőrök főnöke, miután végignézte a mutatványt. – De ha most kiköpi a szemétbe… a… csokiját, akkor elsikáltuk az egészet.

George rámeredt, mert nem tudta, komolyan beszél-‐e, hihet-‐e neki. Az ellenőr bólogatott.

George végül nagy megkönnyebbüléssel kiköpte a csótányt, és az egyik kollégája gyorsan el is taposta, és elment, hogy lehúzza a vécén.

– Szép volt – mondta az ellenőr. – Bírom azokat, akiknek megmarad a hajón is a humorérzékük.

Akkor megúszták. De ez macska-‐egér játék (is) volt, és ezúttal – George nagy megkönnyebbülésére – az egér egérutat kapott.

George eldöntötte, hogy szabad idejében Joséval, az egyik krupiéval bemegy San Juan óvárosába, talán megkeresik azt a bárt, amiről már annyit hallott a titkos csatornákon keresztül, aztán utal egy kis pénzt a családjának, esznek egy megpakolt tányérnyi steak-‐krumplit, egy óriási, ropogósra sült oldalast mindenféle mártogatósokkal és zöldségekkel (majd ledolgozza az edzőteremben), utána abban a kikötőbeli nyüzsgéstől távol eső, kékre festett tengerparti bódéban rendelnek két rumot, és egy pálma alatt fekve megisszák, és csak a csajokról meg a titkokat rejtő karibi szigetekről fognak dumálni, de a hajózásról meg magánéleti zűrökről egyetlen szót sem ejtenek. Nagyon nyugis délután lesz. Mindent el fog felejteni, ami nyomasztja, bántja vagy dühíti.

II

Fáradtvörösre volt festve a sarokház a Calle Jon de la Capillán, San Juan óvárosában. A hőséget visszaverte a macskakő, és igazság szerint tűsarkút sem ajánlatos itt viselni, vagy nagyon óvatosan kell járni benne. A sarokház kapuján egy nő nyitott be. Hatalmas szatyrot cipelt, és alighogy beért, ledobta a földre. Kilépett a tűsarkú szandáljából, összetette a két kezét, mintha csak imádkozna, így maradt egy ideig – talán csak addig, amíg lehűlt egy kicsit a teste –, majd belépett az egyik szobába. Fél fenékkel, kecsesen ereszkedett le a kanapéra, közben megigazította a laza, fehér férfiing alatt a szűk, lila felsőt, érezte, hogy átnedvesedett, ami nem is volt csoda, tekintve, hogy aznap már megfordult a kastélyban, járt a templomnál és a tűzoltóknál is. Már megint rajta volt a mehetnék, nem bírt egy helyben maradni, pedig pihennie kellene, mert este fellépése lesz… És hamarosan várják őt azon a másik helyen is. Mehetnékje van, mennie kell, oda kell mennie – ilyenkor, amikor ezt érzi, mindig valami nagy dolog van készülőben, ott, azon a helyen éppen úgy, mint a lelkében. Holott most inkább lazítania kellene egy kicsit. Ahelyett, hogy végigdőlt volna a kanapén, felnyúlt a könyvespolcra, levett négy vagy öt könyvet, majd előhúzott mögülük egy másikat, egy kemény fedelűt, amely újságpapírba volt kötve. Belelapozott. Hamar megtalálta, amit keresett, elolvasta, üldögélt még egy kicsit kezében a nyitott könyvvel, aztán összecsukta, rátette a tenyerét a borítóra, és érezte, ahogy egyenletesen áramlik az energia a testébe, a lelkébe. Igen, ha valami megnyugtatta, akkor ez a könyv volt az. Már napokkal ezelőtt ebből kellett volna meríteni az energiáját, és nem saját magát égetnie. De hát így volt ezzel, nem tudott mit tenni, nyilvánvalóan csak mostanra emésztette fel minden tartalék energiáját, és most kellett elővennie a könyvet. Rajta tartotta a kezét a borítón, és érezte, hogy lassacskán lecsillapodik az a nagy dübörgés a fülében, amit már napok óta hallgatott, és ami egész biztosan a saját vérének lüktetése volt.

De tudta, hogy ezzel még nincs vége.

Bár most, hogy a könyv megnyugtatta, feltöltötte, legszívesebben letépte volna magáról a térdig érő, szűk szoknyát, és lefeküdt volna az előtérben a hűvös kőre, mégsem ezt tette. A helyére rakta a könyvet, gondosan elrendezte előtte azokat, amelyek korábban is eltakarták, majd felállt, belebújt egy magas sarkú papucsba, és a nappaliból kiment a hátsó folyosóra, kulcsával kinyitotta a zöldre festett keskeny ajtót, és belépett rajta. A bár hátsó raktárába jutott. Átlépett egy rekesz kólán és két rumos dobozon (már megint nem rakták el az útból az aznapi szállítmányt, zsörtölődött magában), még egy ajtót kinyitott, és már bent is volt a bárban.

Javier ott állt a pult mögött, épp mojitót kevert két turistának, és amikor észrevette őt, rávigyorgott.

– Helló, Leo. Mi járatban ilyen korán?

– Teszek egy kört. Hogy minden rendben van-‐e.

– Ajjaj – kapott a fejéhez a férfi. – Már megint pörgős napunk lesz, nem igaz? – Nem tudom, Javi. Remélem, hogy nem, de közben abban is bízom, hogy igen – billentette oldalra a fejét, mert tudta, hogy valójában nagyon nagy hülyeséget mondott. Javier a pultra helyezte a két teli poharat, és csak annyit mondott: – Értem. Azt hiszem, értem, Leonora.

Az jó, gondolta. Ha Javier érti, az jó. Mert ő nem értette saját magát, nem tudta, mitől jön rá a pörgés bizonyos napokon, amikor minden máshogy van, mint a többi napon.

– Nem, uram. Az italcsomagot is itt igényelheti, a pultnál, de szükségem lesz a hajókártyájára.

– A bankkártyámra?

– Nem – mosolygott Adél, és próbálta érthetően és lassan elmagyarázni ennek a szemmel láthatóan gyogyós amerikai pasinak, hogy az azonosítóként kapott kártyáról van szó, amivel mindenütt fizetni tud a hajón, és ami mellesleg szobakulcsként is szolgál.

– Olyan ez, mintha az útlevele lenne, vagy a bankkártyája, ahogy tetszik. – Bent felejtettem a kabinban – csapott a homlokára a férfi. Adél magában felsóhajtott, de azért azonosította a gépben az utast meg a szobaszámot, és odaszólt a manilai kabinosnak, hogy nyissa ki neki az ajtót. Mosolyogva búcsúzott a feledékeny vendégtől, de biztos volt benne, hogy az út során még jó néhányszor viszontlátja. Ahhoz képest, hogy még mindig San Juan kikötőjében állt a hajó, és csak mostanában kezdődött el a beszállás, egyre több utas álldogált tanácstalanul a recepció előtt. Adél korábbról emlékezett rá, hogy miféle ügyekben fordultak hozzá ilyenkor: hol a legolcsóbb a koktél, miért nem nyitott még ki a vámmentes bolt, miért nem lehet felhozni a hajóra alkoholt, hogy tudnak vacsoraidőt változtatni, illetve az elsők között akarnak kirándulásokra, szigettúrákra jelentkezni. Most négyen voltak szolgálatban a recepción, de indulás után növelik majd a létszámot, mert amint kifutnak a kikötőből, mindig kegyetlenül beindul a pörgés. Ahogy az utasok meghallják a dudaszót, és abbahagyják az integetést, szép lassan leszállingóznak a recepcióra. Adél percek alatt kicseréltetett telefonon egy nem működő hajszárítót, kérésre átírta több utas vacsoraidőpontját, és mondott néhány szót egy svéd párnak Saint Luciáról meg St. Thomasról, mert a svédek nem tudták eldönteni, hogy melyik helyen válasszák a kirándulás helyett a strandolást.

Aztán amikor mindenki a fedélzeten volt, hiszen közeledett az indulás pillanata, lezöttyent a pult mögött a székébe. A recepcióról rálátott az egyik bárra az átriumban. Ha nem tudja, hogy egy hajón van, inkább egy luxushotelben érezte volna magát, ahol minden folyosón és közös téren süppedős a szőnyeg, az átriumban üvegfalú látványliftek közlekednek, és a mennyezetről kristálycsillárok lógnak le több emelet magasságban. Az étteremben ilyenkor már a vacsorára készülnek, de például a könyvtár teljesen üres, az edzőteremben viszont már indulás előtt telt ház van, ilyenkor szeretnek az utasok leginkább a futópadon futni, hiszen látják a tengert, és ugyanakkor a távolodó partot is. Meg persze sokan ilyenkor fogadják meg, hogy új életet kezdenek, rendszeres sportolással, étrendváltoztatással.

Mi más is lehetne erre jobb jel, mint a hajókürt a maga fülsértően erős hangjával?

Adél hamarosan meghallotta a hajókürtöt, és arra gondolt, hogy most számára is új élet kezdődik. Gondolhatott volna arra is, hogy a hajókürttel, az indulással és a recepciós munkával a régi életébe tér vissza, abba a régi életbe, ami már csak kedves és egzotikus emlék volt számára… de nem. Ez a hajó most egy új életbe viszi, ahol neki és Botondnak is jó lesz, jobb, mint most, és mindössze hat hónapról van szó, hat hónap az egyenlő fél évvel, annyit kibírnak mindketten, és utána sokkal jobb lesz az életük. Adél megtanul jól spanyolul, és akkor felveszik ahhoz az osztrák céghez. Ha… ha meglesz még az az állás. De azt mondták, ha spanyolul is tárgyalóképes lesz, biztosan találnak neki helyet. És hát a válság idején minden jobb, mint odahaza munkanélkülinek lenni. Nem beszélve arról, hogy Gols közel van Budapesthez, a határhoz, és oda már Botond is vele mehet majd.

Nem is olyan nagy szívás recepciósnak lenni egy hajón, főleg, ha arra gondol, hogy hányan dolgoznak itt mosogatóként, miközben neki csak az a dolga, hogy kedvesen mosolyogva elintézze az utasok ügyes-‐bajos dolgait, megoldja apró-‐cseprő gondjaikat. Persze ehhez is szükségeltetnek bizonyos képességek, és közben elfeledkezhet a saját bajairól, arról, hogy valójában otthon kellene lennie, nem a karibi nyárban, hanem a magyar télben, hiszen bármilyen nehezen, küszködősen élne is, neki azért mégiscsak ott a helye.

Botond mellett.

Frigyes óvatosan, puhán járt, és csodálkozva tekingetett körbe. Még nem szálltak be az utasok a hajóba, és a dobos kollégája vezette végig a hajón. A meglehetősen sivár személyzeti részen kőpadló volt, de amint kiértek az utastérbe, minden megváltozott: vastag padlószőnyeg mindenütt, a központi bárban pedig, a táncparkettet kivéve, színes burkolólapok. Kristálycsillárok világították meg az átriumot, és nyolc panorámalift szállította az utasokat – csak itt, a hajó közepén. A többi lift a hajó orrában és végében volt, a lépcsőházban vörös szőnyeg borította az aranyozott korlátú lépcsőt. Frigyes követte a dobost. Egy butikszintre értek: mintha csak egy belvárosi sétálóutcába csöppentek volna: mindkét oldalon dekoratív kirakatok, ékszer-‐ és óraüzlet, csecsebecséket áruló boltok, elmentek egy – még zárva tartó – festménygaléria előtt, majd a kávézók következtek. A hosszú folyosó végén ki lehetett menni a hajó dekkjére, a legvégén pedig plüssfotelekkel berendezett óriási színházterembe jutottak. Éppen három légtornász próbálta az esti mutatványát. Egy emelettel feljebb visszafordultak a hajó orra felé: átmentek a hatalmas kaszinón, ahol színes fények világították meg a villogó egykarú rablókat, a terem közepén rulett-‐ és kártyaasztalok sorakoztak. Most még üres volt a terem, de Frigyes sejtette, hogy hamarosan megtelik. Elhaladtak egy sötét borbár, aztán egy minimalista berendezésű diszkó előtt, majd újabb sétálóutca következett, butikokkal, fotóüzlettel, és végül a kétszintes étteremnél lyukadtak ki. Az étterem tengeri dizájnt kapott, Neptunusz szobra magasodott a bejáratnál, odabent pedig rengeteg – már a vacsorához megterített – asztal sorakozott. Frigyes megnézte a napozóteraszt, a nyitott fedélzeten két medence is volt, az egyikhez még csúszdát is szereltek, a medencék között pedig két, apró mozaikköves jacuzzi, a mellvéd mellett pedig körös-‐körül rengeteg napozóágy. Még a hatalmas hajókémény körül is napozóágyak voltak. Frigyes azt sem tudta, hányadik szinten járhatnak. Bementek a fedett teraszra, ahová esős, hűvösebb időben húzódhatnak be az utasok: itt is medencéket, jacuzzikat és napozóágyakat látott. Innen nyílt a vadonatúj gépekkel felszerelt világos edzőterem, abból lehetett átmenni a wellnessrészlegbe, ahol aztán az összes létező masszázst ki lehetett próbálni, meg persze mindenféle szépségszolgáltatást nyújtottak a fodrászok, kozmetikusok, manikűrösök. Frigyes addigra teljesen elvesztette a tájékozódási képességét, azt sem tudta, hogyan érkeztek meg a svédasztalos étterembe, ami valójában egy óriási hodály volt, de olyan belső dizájnnal, hogy szinte minden asztaltársaság szeparálva érezhette magát. Teraszrész és kávézó is tartozott hozzá. Egészen összezavarodva tért vissza a kabinjába, ahol már át is kellett öltöznie a délutáni zenéléshez.

Egy cseh énekesnőt osztottak be mellé „vendégművésznek”, Janulát, őt kell majd kísérnie zongorán. Máskor egy hegedűssel játszik majd a borozóban. Azt mondta a szórakoztató részleg vezetője, akinek egyébként direktori titulusa volt, hogy olykor-‐ olykor Frigyes csak egymagában fog játszani (az exkluzív étteremben, a legfelső szinten). Most mindenesetre Janulával együtt kezdte a műsort, a központi lobbi bárjában. Gyülekeztek a vendégek, sokan a kabinjuk elfoglalása után egyenesen a bárba mentek. Most nem lehetett művészkedni, dzsesszt játszani, a nagy klasszikusokat kellett előadni, amit minden bárzenész ismer: When do I see you again, I will survive és ehhez hasonlóak. Ennek az aláfestő zenének is szerepe van abban, hogy ilyenkor rendelik a vendégek a bárban a legtöbb „welcome”-‐koktélt, arról ábrándozva közben, hogy milyen fantasztikus tizenöt nap áll előttük. Fogy a koktél, fogy a whisky, kell egy kis ráhangolódás a karibi szigetekre.

Egy óra zenélés után járt nekik egy kis szünet. Janulával eltűntek a bár hátsó részében, ahonnan aztán kijutottak egy folyosóra a vörösesszőke hajú, szeplős lánnyal, akin furán állt a komoly, fekete nagyestélyi. Frigyes úgy találta, korábban farmernadrágban és kockás pólóban sokkal jobban nézett ki, de legalábbis abban önmaga lehetett. A lány a mutatóujjával csavargatta az egyik kunkori hajtincsét, miközben meghúzta a másik kezében tartott flakon ásványvizet. Aztán a zongorista felé fordult.

– Miért vagy itt?

– Egy… szakítás… meg mit tudom én. Eredetileg építészmérnök vagyok. – A sziget miatt jöttél?

– A… melyik sziget?

– Hát a sziget – mondta lassan, tagoltan a lány, mintha csak az lett volna a probléma, hogy nem érthető az angolja. – Di ájlend. Tudod. És a ház.

– Nem – vonta meg a vállát a férfi. – St. Thomas? Grenada? Saint Lucia? Vagy melyik sziget?

– Nem. A sziget. Nem tudjuk a nevét. És a házat sem ismerjük.

– Nem értem, miről beszélsz – meresztette a szemét Frigyes. Nem is értette, ahol ennyi a sziget, mint a Karib-‐térségben, miért kellene kiválasztania közülük egyet, amit látni akar. Bár igaz, ami igaz, azt elhatározta, hogy bizonyos szigeteket alaposabban körbejár majd.

– Aki nem itt akarja megalapozni az életét, hanem már elindult egy másik pályán, és mégis egy karibi hajón köt ki, általában a sziget, a ház és a megfejthető megfejthetetlen miatt jön – magyarázta a lány. – Én itt jöttem rá, hogy miről van szó. Pszichológia szakon végeztem, de nem tudtam elhelyezkedni, a magánrendelés beindításához sem elég gyakorlatom, sem elég pénzem nem volt. Azért jelentkeztem a hajóra, mert nem sikerült olyan állást szereznem, ahol jól éreztem volna magam. Énekelhettem volna bárokban, de az nem izgatott. Megjelent egy albumom, de abból ma nemigen lehet megélni. Ingyen le lehet tölteni a netről.

– Miért nem pénzért adod?

– Mert akkor nem jutna el sokakhoz… valójában senkihez sem – legyintett Janula, majd visszatért a korábbi témához. – Ez a második cruise-‐om. Tavaly is a Karib-‐tengeren voltam, egy másik tengerjárón. Úgy egy éve hajózom ezen a környéken… Az első cruise-‐ omon mesélte valaki, hogy a Pearl a legkülönlegesebb hajó a térségben. Persze ez neked vagy nekem nem tűnne fel, mert látszólag ugyanolyan, mint a többi. De ezen a hajón van valami, ami vonzóbbá teszi néhány beavatott számára. Vannak, akik azért jönnek ide dolgozni… csakis azért, hátha a Pearl elárulja nekik a titkát. És van olyan utas is, aki kiszagolta a titkot, és ezért választja éppen ezt a hajót.

– Miféle titkot? – Frigyes a homlokát ráncolta. A fantasyt és a science fictiont szerette, leginkább Terry Pratchettet olvasott, és izgatták a titkok, de effélével csak az olvasmányaiban találkozott. Szigettel meg tán utoljára Vernénél.

– Figyelj, szerencsés vagy, hogy elárulom neked, amit megtudtam. De ígérd meg, hogy hallgatni fogsz róla, mint a sír.

– Oké – meredt rá a lányra, aki elmosolyodott, és azt mondta:

– Ha megtalálod a szigetet, és azon azt a bizonyos házat, akkor mindig tudni fogod, hogyan legyél boldog. Senki sem tudja, mi történik a házban. Talán valami szertartás vagy beavatásféle zajlik ott. Azt is hallottam, hogy a ház feltűnhet máshol is a térségben, de ez nyilvánvalóan nem igaz. Egy szigetet keresünk, azzal a házzal – a végén már csak suttogott. Frigyes nevetségesnek találta ezt a fantazmagóriát. Még hogy boldogságsziget! Nyilván ezzel vigasztalják magukat azok a szerencsétlen kizsigerelt takarítók és segédpincérek, akik különben az öngyilkosság gondolatát forgatnák a fejükben.

– Aha – bólintott.

– Még a szakítás okozta bánatodból is kigyógyulnál. Örökre – tette hozzá a lány. – És mégis merre, hol van ez a sziget?

– Na látod, ez az, amit senki sem tud. Még ha meg is találod, akkor sem biztos, hogy rájössz, jó helyen jársz. Valószínűleg inkább közönséges karibi szigetnek látod a pálmáival, a fehér homokkal… – merengett a lány, majd még halkabban hozzátette: – És a házat megtalálni… szinte lehetetlen.

– Akkor mi értelme ennek az egésznek?

– Az, hogy ha mégis megtalálod, megváltozol, és megváltozik az életed is – felelte Janula. – Na menjünk, lejárt a szünetünk.

Árokszállási Frigyes most hajózott először életében, és eddig roppantul élvezte a dolgot. Dannel, a dobossal osztozott a kabinon, de az övék nem olyan vízszint alatti, ablaktalan lyuk volt, mint amilyenben általában a személyzet lakott; nekik, a szórakoztató részleg tagjainak már ablakos kabin járt. Ráadásul a nap nagy részében szabad lesz – amikor az utasok kiszállnak egy-‐egy szigeten, akkor többnyire ő is azt csinál, amit akar.

Az első fellépésén csak az első öt-‐tíz percben érzett lámpalázat, aztán belelazult a zenébe. Ahogy elnézte a koktélozó, túlsúlyos amerikaiakat, aztán azt a skandináv párt, akik valószínűleg nászúton lehettek, mert szorosan összesimulva táncoltak, arra gondolt, hogy ezt ő sosem engedte volna meg magának. Ezt a lazaságot. Hogy egy hétig egy úszó luxushotel lakója legyen, és minden szigetből csak egy darabkát lásson, de közben ne zavarja, hogy nem pipálhat ki minden látnivalót. Hogy lelkileg és fizikailag is totál ellazuljon és jól érezze magát. Már végigböngészte az árlistákat, és megállapította, hogy van köztük olyan rövidebb körút, amit simán ki tudott volna fizetni, persze ha nem számolja a repülőjegyet, de nem is anyagi megfontolások tartották volna vissza, hanem inkább lelkiek. Nem győzte csodálni ezt a fajta lazaságot és felszabadultságot, ami azonban őt is új energiával töltötte el. Megszólalt a fülsértően hangos kürt, és kitört a hajón az örömujjongás. Frigyes ilyet még sosem tapasztalt, és hamarosan rá is átragadt az utasok izgalma. Ha az utasok – akik között nyilván vannak olyanok is, akiknek nem ez az első hajóútjuk – ilyen lázba jönnek az induláskor, akkor ez csakis jó lehet, gondolta. Egy luxushajón dolgozik, gyönyörű helyekre jut majd el, a büféétteremben étkezhet, semmiféle megkötés nincsen, csak pontosnak kell lennie és jól játszania, hogy elégedettek legyenek vele az utasok. Ennyi az egész. Elvigyorodott, miközben az I will survive-‐ot játszotta. A jókedvű, koktélozgató utasok együtt énekelték Janulával a refrént.

Ladányi Nikolett felkapta a hátizsákját az előszobában, az órájára nézett és káromkodott egyet, mert késésben volt. A liftben elbizonytalanodott, hogy novemberben nem fog-‐e szétfagyni a robogón, aztán mégis a kétkerekű mellett döntött, mert BKV-‐val sosem ért volna be. Nem mintha leszúrhatták volna a késésért. Igazából semmi közük sem volt hozzá, csak azért járt az értekezletekre, mert külsősként így kapott munkát. De a HÉV-‐et utálta, bizonyára már gyerekkorában is ugyanezeken a kopott műbőr üléseken utazott a pesti sulija(i) és a budakalászi családi otthon között, úgyhogy november ide, november oda, mégis a saját kis robogóját választotta. Ahogy rohant lefelé a lépcsőn, meglátta az egyik ingyenes újság címlapján a Rohadékot, és érezte, hogy máris el van cseszve az egész napja.

Hiszen miatta kellett otthagynia a remek PR-‐os állását: az egyik lemezkiadó sajtóosztályának helyettes vezetője lett fiatalon, huszonhét évesen, a karrierje szépen alakult, és isten tudja, mi várt volna még rá, ha a Rohadék nem kezdi meg ellene az aknamunkát. Az ég szerelmére, az a férfi csak egy volt az „istállójukból”, egy elfuserált zenész, akinek humoristaként több babér termett, mégis zenésznek vallotta magát. Szóval rendesen fényezni kellett a dolgait, mert különben a kutyát sem érdekelte volna a legújabb albuma, és egyetlen újságíró sem írt volna róla. Nikolett tényleg nem erőltette meg a fantáziáját, nem sok „pluszt” tett hozzá a sajtónak kiküldött cikkhez, már nem is igen emlékezett rá, mibe kötött bele a Rohadék, de valójában minden második mondatban talált valami olyan tévedést, amivel aztán a lemezkiadó magyarországi és külföldi vezetőjéhez fordulhatott panasszal, ráadásul lépten-‐nyomon azt nyilatkozta, hogy hazudott róla a PR-‐osa. Nikolettet végül – bár a főnöke is tudta, hogy a Rohadék egy rohadék, aki komoly önismereti problémákkal küzd, tetejében szociopata is, és a zenében sem lesz sosem igazán sikeres – elküldték a cégtől, és a Rohadék gondoskodott arról, hogy soha többé, de legalábbis jó ideig ne lehessen PR-‐os.

A Rohadék most a helyére került, gondolta: egy kukába dobott, ingyenes „mutyi”-‐magazin címlapján virít, persze a vécében még jobb helye lenne. Niki miatta kezdte újra azt, amiben gyakornoki „pozícióig” jutott médiaszakos egyetemistaként: az újságírást. Csakhogy külsősként dolgozott – így megőrizte az önállóságát, meg hát nem is ajánlottak neki belsős státuszt sehol, csupán egy bulvárnapilapnál, ott viszont nem akart dolgozni, mert jobban szerette az oknyomozói újságírást, mint a rövid hírek és hangzatos címek írását, meg a celebekkel közösen kreált sztorikat –, tehát rengeteget kellett dolgoznia, több újságba is írt, hogy a válság ürügyén folyamatosan megkurtítgatott honoráriumokból normálisan meg tudjon élni.

Mindegy, majd lesz jobb is. Kitolta a tárolóból a robogót, a fejébe nyomta a bukósisakot, felhúzta a bélelt bőrdzseki cipzárját, felvette a narancssárga bőrkesztyűt, sorra bezárta a zárakat a békásmegyeri panelház megerősített tárolóajtaján, és a belváros felé vette az irányt.

A Mademoiselle volt az egyik lapszerkesztőség, ahol szívesen dolgozott: nőknek szólt a szép, fényes magazin, amit ő maga is szívesen kézbe vett néhanapján, annak ellenére, hogy saját magát nem találta túl nőiesnek. Legalábbis a külsejét nem. Sportos alakja volt, sötétbarna haját rövidre vágatta, és amióta nem dolgozott PR-‐osként, elfelejthette a tűsarkú cipőket is. Pedig két év alatt egész jól megtanult járni a tíz-‐ tizenkét centis sarkakon. De már nem kellett elegánsan és kisminkelve mindenféle sajtótájékoztatóra és társasági eseményre járnia. Hiszen úgysem írhatott ezekről a magazinban, illetve a két-‐három másikban, ahová rendszeresen dolgozott. A Mademoiselle mellett még egy rejtvényújságba írt, amelynek számaiba külföldi nevezetességekről kellett feladványokat, „képrejtvényeket” összeállítania, emellett egy könnyed olvasmányokat közlő lapnál is foglalkoztatták, krimiszerzőként. Bár ez fizetett a legrosszabbul, és ezzel kellett a legtöbb időt eltöltenie – próbáljon meg valaki kétezer karakter terjedelemben fordulatos, csattanós krimit írni, majd meglátja, gondolta –, mégis szívesen csinálta. Emellett valahogy megörökölte a kertészeti rovatot egy családi magazinban, holott gőze sem volt a kertészkedésről, mindössze néhány bánatos orchidea kókadozott a lakásában, amelyek már évek óta csak óriási leveleket növesztettek, de virág nem nyílt rajtuk, úgyhogy ezzel a rovattal elég sokat szenvedett (kivéve, amikor a magafajtáknak írt valamilyen sivatagtűrő növényről), de ez is jobb volt, mint a semmi. Mindezeken kívül egy pláza magazinját szerkesztette és írta is egyben, ezt a munkát még a PR-‐os kapcsolatainak köszönhette – dögunalmas feladata abban állt, hogy fel kellett keresnie a hirdetőket, és cikkszerűen megírni az üzletajánlójukat. Viszont ez az utóbbi munkája fizetett a legjobban…

Most ott ült a Mademoiselle szokásos havi lapindító értekezletén, és mintha már órák óta hallgatta volna a divatrovat szerkesztőjének elképzeléseit, holott az alig pár perce fogott hozzá az új lapszám anyagainak az ismertetéséhez. Niki máris unta. Nem mintha nem lett volna olyan cucc, ami felkeltette volna az érdeklődését, de ezek a nőcis darabok nem hozták lázba. Egy jó citromsárga, szűk farmer, az például igen. Vagy egy szakadt farmer miniszoknya, tetszőleges színben. De hát a lap legfeljebb a bohókásabb nyári számokban mutatott kompatibilitást az ő ízlésével. Óvatosan előhúzta a zsebéből az iPhone-‐ját, és arra gondolt, itt az ideje, hogy megint beálljon a hajóra egy kicsit dolgozni. Még a végén leszúrja a főpincér, ha sokat van távol. Márpedig amióta a spermalopásos riporton dolgozott, és egyre izgalmasabbá vált a történet, kevés időt töltött a virtuális hajón. Azóta nyomozott, hogy fülest kapott: luxusprostituáltak megtartják a spermával teli óvszereket, és ezzel zsarolják a fontosabb klienseiket. Azt is hallotta a lányoktól, akik persze nem adták nevüket a riporthoz, hogy egyikük-‐másikuk olyan leszbikus nőkkel is kapcsolatban áll, akik gyereket és spermadonort szerettek volna. Nekik azon frissiben, rögtön a „minta” megszerzése után eladták a prostituáltak az óvszereket, ami azért nagyon durva, hiszen ki tudja, milyen betegségben szenved a „mintaadó” férfi, nem HIV-‐pozitív-‐e, vagy egyáltalán, ki akarna olyasvalakitől gyereket, akit nem ismer, de aki kurvázni jár? Kétségtelenül elég izgalmas téma volt, és akár még hivatalos nyomozást is eredményezhetett. Nikolett élvezte is nagyon, hogy már megint különleges témát talált. Persze óvatosnak kellett lennie, mert ismert politikusok neve is felmerült, és olyasmiket tudott meg – akár igaz volt, akár nem – egyikről-‐másikról, hogy a lélegzete is elállt a döbbenettől. Mostanra kezdett végső formájában összeállni az anyag – amit egy közéleti internetes portálnak adott el sorozatban –, az utóbbi hetekben erre ment el minden ideje, úgyhogy csak ritkán nyílt alkalma a hajós csapatát építeni. Az unalmas értekezlet viszont épp megfelelőnek tűnt erre…

SUPERCRUISE CSAPATOD ÜZENŐFALA

Christal: Találtam valamit. Gyertek fel a közös chatoldalra, amit a múltkor csináltunk. Csak itt tudjuk megbeszélni a dolgot. Igyekezzetek!

Ezt a bejegyzést még nem is látta. (A sok kérdőjel meg sírós arcocska viszont nem kerülhette el a figyelmét; így jelezték neki, hogy a csapat teljesítményét is lerontja azzal, hogy nem vesz részt a közös munkában, nem teszi hozzá a többiekéhez a magáét.) Kilépett az oldalról, és a Safariról felment oda, ahol a többiekkel „játékon kívül” beszélgetni szoktak. Hosszú-‐hosszú levelezést talált.

Christal: Nem véletlenül vagyunk itt, ezt mindannyian tudjátok. Talán egy-‐két ember csak úgy vaktában keveredett bele, de a legtöbben azért szállunk be ebbe a netes játékba, mert a titokra vagyunk kíváncsiak.

Olga: Mit találtál?

Christal: Előbb mondjátok el, hogy ki miért van itt.

Hunting: Én szeretném megtudni, hogy mi vezet az igazi boldogsághoz, ahhoz a lazasághoz, ami belőlem egyelőre hiányzik. Az életem csupa feszültség, a legtöbb kapcsolatom felszínes, állandóan színlelnem kell. Itt vagyok a legőszintébb, ahol álnéven játszom, és senki sem tudja, hogy valójában ki vagyok.

Olga: Az a boldogság, amiben élek, és amit boldogságnak hisznek mások, csak látszat.

Kika: Én a karibi idillt keresem.

Carlos: Egyszerűen unatkozom. Normális munkám van, de a kisujjamból kirázok mindent, nem használom a kreativitásomat, nem kell beleadnom semmi pluszt. Otthon is ellaposodtak kicsit a dolgok.

Lili: Nekem nem mennek rosszul a dolgaim, még csomó minden előttem áll. Élvezem a játékot veletek, nincs egyetlen unalmas percem sem. Nem tudom, mi különöset találtál, de nagyon kíváncsi vagyok rá!

Amori: Mindenkinek hiányzik valami. Az a kis plusz, tudás, amivel több lenne, más lenne, jobb lenne… akár ő, akár az élete. Amivel akár másoknak is segíthetne.

Christal: Megtaláltam.

Lili: Mit?

Christal: Lili, te nem találkoztál soha azzal a karibi történettel, ami az interneten kering? Állítólag igaz történet. Mit nem adnék, ha meglenne a történet alapjául szolgáló eredeti könyv… E szerint a legenda szerint a Karib-‐térségben van egy sziget, ahol mindenféle csodák történnek az emberrel. Csak a kiválasztottak juthatnak el a szigetre, pontosabban a szigeten álló házba, senki sem tudja, melyik szigetről is van szó, laknak-‐e rajta, és mi van ott, de valahogyan már réges-‐régen működik ez a dolog. Valaki, egy luxushajón utazó vagy dolgozó amerikai (nem tudjuk, nő-‐e vagy férfi) pár éve eljutott oda, és ő írta a feljegyzést, ami aztán felkerült az internetre. Nem olvashatták túl sokan, de nagy részüknek beindította a fantáziáját.

Lili: Ez az internetes írás egy napló?

Christal: Nem, a szó szoros értelmében nem az, mert az illető nem árulhatta el, hogy mi történt vele a szigeten. Azt viszont igen, hogy azóta minden vágya teljesül, és minden körülmények között képes békében élni.

Lili: ???

Kika: Annyi kiderült a feljegyzésből, hogy van ott a szigeten, abban a házban valami szent öregember. Ő ennek az egésznek a szellemi vezetője. Amolyan guru, aki ismeri a boldogság titkát. Meg persze ott az a csaj.

Lili: És ez nem vicc? Annyi minden kikerült már az internetre, aminek fele sem igaz. Elég csak arra a cégre gondolnom, ahol dolgozom. Igazán nagy márka, de ha tudnátok, mennyi hülyeséget összeírnak róla… Én nem veszem készpénznek az interneten keringő szövegeket.

Christal: De hogyan találtál ide?

Lili: Ezt hogy érted?

Christal: Úgy, hogy ezt az alkalmazást nem ajánlja fel magától az Apple store. Csak úgy találod meg, ha tudod a játék nevét. És beírod, hogy Supercruise.

Lili: Már nem emlékszem pontosan, de úgy rémlik, hogy keresgéltem az ingyenes alkalmazások között a store-‐ban, és egyszeriben megjelent a mobilom kijelzőjén a Supercruise. Mivel szép kék tenger volt a háttér, és egy csodás luxushajó úszott a hullámokon, ráklikkeltem és letöltöttem. Azóta itt vagyok, játszom veletek.

Carlos: Látod, Lili, nincsenek véletlenek.

Christal: Bizony. Az, hogy megjelent a telefonod kijelzőjén a Supercruise és a felirat, hogy töltsd le, nem véletlen. Neked is szükséged van a karibi titokra.

Lili: Ó.

Olga: Mit találtál? Ne csigázz már tovább, Christal!

Christal: Tudjátok, hogy ez egyszerű játéknak látszik, de a csapatszellemre épül. Azzal, hogy saját magunkat erősítjük és folyton eggyel feljebb léphetünk (ki előbb, ki később), nemcsak a saját pontszámainkat és lehetőségeinket, hanem a csapatét is növeljük. Ezért lehetséges például az, hogy én szobalányként besegíthetek szabadidőmben a többieknek, egész más részlegen is. Mert nekünk a csapatot kell építenünk, és ha felépítjük, ha együtt maradunk, akkor megkapjuk az esélyt arra, hogy eljussunk a szigetre.

Lili: Virtuálisan?

Hunting: Virtuálisan és a valóságban is. Szerintem mindkettő, de igaza van Christalnak, ez az egész játék egyben teszt is, hogy ki érdemes arra, hogy előrelépjen. Az életében.

Olga: Most már mondd, hogy mit tudtál meg! Megöl a kíváncsiság.

Christal: Két napja gyötör az influenza, és ágyban fekszem. Néha belealszom, de…

Amori: Az ég szerelmére, rukkolj már ki a titokkal!

Christal: Éppen azt mesélem. Két napja nemcsak a saját munkámat végzem el a hajón, hanem több részlegnek besegítek, mert rengeteg az időm itt, az ágyban fekve, taknyosan. És akkor… amikor már rengeteg pontot szereztem, és úgy tűnt, hogy akár supervisor is lehet belőlem, valóságos robbanás következett be a telefonom kijelzőjén. Szó szerint, mintha bomba robbant volna, csak éppen halkan, ezüstforgácsokat permetezve, és amikor ez a fura kis videó, vagy nem is tudom, milyen animáció véget ért, akkor megjelent egy felirat: „A kód vezet a szigetre”.

Kika: Jézusmária, csúcs vagy! Nem tudod, hogy a való életben is fel kell szállnod egy óceánjáróra ahhoz, hogy eljuss a szigetre? Vagy elég a virtuális hajózás?

Christal: Kika, benne van a szövegben. Olvasd el figyelmesen!

Carlos: Ez az alkalmazás csak segítség. Nyilvánvalóan nem a virtuális hajóról jut oda az ember. De mesélj a kódról, Christal!

Christal: Egyelőre nem tudok semmit, de ha tudnék is, nem árulhatom el. Mindenki személyre szóló kódot kap, ez holtbiztos.

Hunting: De hogyan szerezhetjük meg a kódot?

Christal: Azt hiszem, a segítség a lényeg. Elvégzed a munkádat, és utána másoknak is besegítesz. Én folytatom. Nem tudom, mi lesz, ha megkapom a kódot. Lehet, hogy többé nem tudok felmenni az alkalmazásra vagy nem tudok az üzenőfalon kommunikálni veletek, nem tudom. De majd ezen a csatornán üzenek, ha valami érdekeset találok.

Nikolett a lap tetejére ment, hogy megnézze a dátumot. Csupán néhány nap telt el a „titkos megbeszélés” óta. Azóta a zárt csoportban csak Kika bejegyzése árválkodott: „Hű, az anyját, ez nem egyszerű. Már egész nap rá vagyok kattanva, és se robbanás, se üzenet, se kód. Létezik egyáltalán ez a boldogságsziget? Nem humbug az egész?” Nikolett keresgélni kezdett a neten, de csak használhatatlan találatokat kapott a Caribbean secret, a Caribbean myths és hasonló kifejezésekre. Viszont úgy érezte magát, mint egy vadászkutya, amelyik szimatot kapott. Ki tudja, a végén még írhat egy jó kis bebuktatós riportot ezekről az őrültekről, akik egy internetes játékba beszállva valamiféle szektába tömörülnek, és a boldogság nyomába erednek. Ő speciel csak azért szállt be, mert érdekes volt a játék, és mert nagyon hamar előléptették. A játék nyilván a valóságot modellezte, és tetszett neki, hogy egy másik életet élhet, ahol segédpincérből pincérré avanzsált, ahol nagyon klassz animációkban felbukkantak a különböző karibi városok és szigetek, ahol gondolatban a pihenőjét akár egy pálmafa alatt is tölthette, és elképzelhette, amint a kókuszpálma alatt hever, koktéllal a kezében… Ha virtuálisan is, de beleláthatott egy másik világba, egy olyan zárt világba, amely egyszerre vonzza és taszítja az embert – mert hiszen a valóságban ki szeretné a karrierjét segédpincérként kezdeni egy hajón, és naphosszat tálcák alatt görnyedni, egy fellengzősen kabinnak nevezett ablaktalan kis lyukon osztozkodni valaki mással, a szolgálati kaját enni, miközben az utasok homárt és bélszínt kapnak…? Ez a játék, ez az alkalmazás olyan volt Nikolett számára, mintha ötcsillagos kulisszatitkok tárultak volna fel előtte úgy, hogy közben maga is részese az egésznek.

– Niki, szerinted hány oldal van a Jótékony külföldi diplomaták munkában című riportban?

Anna, a főszerkesztő kérdésére Niki felkapta a fejét, aztán felmutatta két ujját, majd az egyiket szépen begörbítette. Anna elnevette magát. Az ő ötlete volt ez a nem túl izgalmas téma, amit Nikolettre osztott ki, mert nem akarta, hogy a lány a mélybe alászállva folyton bűnözőkről és prostituáltakról, lecsúszott haknisztárokról, deviánsokról és más furcsa alakokról írjon cikkeket. Persze Niki ebben valóban verhetetlen volt, de a főszerkesztő szerette volna egy kicsit megszelídíteni. Megértette, hogy a lány hirtelen ledobta az összes terhet magáról, amit PR-‐osként cipelt, megszabadult a formaságoktól, meg minden külsőségtől, amit utált, vagy ami a régi életére és a korábbi ambícióira emlékeztette, és most csak azzal foglalkozik, ami igazán érdekli. Ám muszáj megszelídíteni ezt a vadóc lányt, gondolta, aki legutóbb állítólag úgy bemosott valami pasinak egy szórakozóhelyen, ahol éppen a drogos tinikről készített riportot, hogy aztán őt magát kellett kimenekíteniük a biztonságiaknak. Niki addig játssza a kemény csajt, amíg végül csúnyán pórul jár. Úgyhogy itt egy feladat, oldja meg. Persze nem fűlik hozzá a foga, ezért jelzi, hogy szerinte legfeljebb egy oldal van ebben az anyagban…

– Niki, négy oldalt kapsz rá. És nem képriportot kérek! – mondta hirtelen. Nikolett elvigyorodott. Értette ő, hogy nevelni próbálják, de nem hitt benne, hogy egy ilyen riporttal sikerülni fog. – Oké. És még nem végeztünk. Csilla, Niki, gyertek be egy pillanatra a szobámba.

Niki szerette a főszerkesztői szobákat, ahol a lapszámok címoldalai díszítették a falakat, mindegyiken feltüntetve az eladott példányszám. Mostanában azt vette észre, hogy a fényes havi magazinok példányszáma tartja magát, míg a kevésbé exkluzív kivitelű hetilapoké, napilapoké észrevehetően csökken. Anna szobájában a legutóbbi adatok is több mint harmincezres példányszámról árulkodtak, ami nem rossz eredmény egy drága, igényes glossy esetében Magyarországon. A szemközti falra a következő lapszám anyagai voltak kitűzve, minden magazinoldal egy-‐egy A4-‐es oldalra kinyomtatva

– beborították az egész falat. Már csak néhány nap, és mind lekerül onnan, hogy átadja a helyet az új számnak. Nikolett egy pillantást vetett a falra, megvan-‐e még az illegális kutyaviadalokról szóló riportjának mind a négy oldala, aztán leült Csilla mellé, a főszerkesztővel szemben. Csilla is szabadúszó újságíróként dolgozott, de egyébként szinte mindenben Niki ellentéte volt: a külsőjében és tulajdonságaiban is nagyon nőies Csilla inkább a „fényes” témákat szerette. Niki szerint neki sokkal jobban feküdt volna a jótékony diplomatanők témája.

– Azért hívattalak titeket, mert biztosan tudjátok, hogy jutalmat nem tudok adni nektek, hiszen külsősöknek ilyen nem jár – ült le kecsesen Anna az egyik fotelbe. – Viszont ti vagytok a legjobb újságíróim, és tudom, milyen nehéz, mekkora kihívás szabadúszóként többféle stílusban is írni, több, különböző stílusú és tematikájú lap hangvételéhez, témáihoz alkalmazkodni. Ha leszámítjuk a szépség-‐ és divatanyagokat, és csak az újságírói tartalmat nézem, akkor a Mademoiselle hangvételét javarészt ti határozzátok meg… Mivel belsős státuszt nem tudok adni nektek, mást találtam ki – mosolyodott el, és tartott egy kis hatásszünetet. – Az elmúlt hónapokban adódott néhány jó kis lehetőség, amelyek közül kettőt a lapigazgatóval és a hirdetési csapattal is jóváhagyattam, rátok gondolva. Két utazásról van szó. Jobban mondva egyről-‐egyről. Az egyik csak repülőjegy és elszámolással szállás-‐, közlekedés-‐ és étkezésiköltség-‐térítés, meg persze ami még kell hozzá, a másik pedig egy komplett csomag.

Nikolett abban reménykedett, hogy most talán teljesül az egyik titkos kívánsága, és elmehet egy indiai béranyaklinikára megnézni, hogy ott hogyan működik a dolog. Mik a hátulütők, mik a lehetőségek, ajánlható-‐e ez európaiaknak… Összeszorította a száját, úgy koncentrált, hogy egy indiai repjegy legyen az egyik ajándék.

– Az egyik egy brazíliai út. Konkrétan egy téma érdekelne: fel kéne keresni egy brazil csodatévőt, aki a hírek szerint mindenféle betegségből kigyógyítja az embereket – kezdte Anna. – Állítólag egész Európából, Magyarországról is kimennek hozzá a nagybetegek, és mindig tesz valamilyen csodát. Kisebb csodát vagy nagyobbat, ki tudja. Ez klassz, gondolta Nikolett. Túl sok csoda és csodatévő jut erre a napra. De nem lesz rossz riport. Jól fogja megírni. Bebuktatja majd a szent embert.

– A másik pedig egy nyaralás. Hajókázás a karibi nyárban. Tizenöt nap egy hajón. – Szuper! – bukott ki Csillából.

– Oké. Örülök, hogy tetszik – emelkedett fel Anna a fotelből. – Akkor, Csilla, megmondom, kinek kell a brazil repjegyhez elküldened az adataidat, és kivel kell egyeztetned a kinti dolgokat. Neked pedig, Niki, át fogom küldeni a hajózási cég európai képviselőjének az elérhetőségét. Jó utat, lányok!

Anna kiment a szobából, Nikolett és Csilla egymásra bámult. Már-‐már a főszerkesztő után indultak volna, amikor Anna feje újra megjelent az ajtóban: – Ja, és nem tévedtem. Csilla megy Brazíliába nyomozni, Niki pedig a Karib-‐ tengerre lábat lógatni.

– Ó. Ez aztán a pofára esés – nézett Niki Csillára, amikor Anna eltűnt. – Érdekes lesz – kacsintott rá Csilla, miután magához tért döbbenetéből. – Élvezni fogod. És én is.

– Direkt cselezett ki minket.

– Direkt.

– A francba.

– Nem baj. Tudtad, hogy ezekre a hajóutakra magaddal vihetsz valakit? Csak a repjegyét kell kifizetnetek.

– Tényleg? Ez biztos?

– Hát, már voltam vagy háromszor, és mindig így történt. A kabinodban ugyanis van egy szabad ágy, illetve a franciaágy fele, a kajaköltség meg nem olyan durva, hogy ne mehetne veled valaki.

– Huh. Mindegy, úgyis egyedül megyek.

– Mi van Andrással?

– Nemtom.

– Nem kéne beszélned vele?

– Egyelőre nem érek rá.

– Aha. A hajón lesz időd…

– Jól van, Csilluka. Én most elhúzok, mert meg kell írnom egy krimit, és fel kell szolgálnom a hajómon a vendégeimnek.

– Tessék…?

– Ja, hát nem igazi hajó. Csak egy hajós játék az iPhone-‐on.

– Na, hát akkor már megvan az alap. Bevonzottad az utat ezzel a játékkal. – Azért valld be, te is boldogabb lennél, ha fordítva kaptuk volna az utakat. – Igen, de Brazíliának is örülök. Mindig arról álmodtam, hogy táncolok egyet a Copacabanán, közben koktélt iszom, és a brazil srácok stírölik az alakomat. Nem lesz ez rossz.

– Azért neked Brazíliában nem ártana egy testőr. El kell vinned a férjedet. – Hozzátartozót csak hajóútra vihetsz, ez a szabály.

– Na jól van. Akkor még megemésztem ezt a mai jutalmat.

A Lánchídon az autók közt szlalomozva arra gondolt, hogy ugyan sosem hitt a jelekben, de akár még jól is kijöhet ebből az utazásból. Még az is előfordulhat, hogy nem fog unatkozni. Hiszen ott is van mit vagy kit bebuktatni. Például azt a csomó őrültet, aki egy nem létező szigetet keres. És ha netán valóban létezik a sziget, akkor lebuktatja az üzemeltetőjét, tulajdonosát, guruját, vagy akárkit, aki olyan ígéretekkel hülyíti a boldogságra vágyó szerencsétleneket, amiket képtelenség betartani.

Közben csörgött a telefonja, vibrált a készülék a farmerzsebében. Lehúzódott, elővette a mobilt, de amikor látta, hogy András hívja, lenémította a hívást és visszadugta a telefont a zsebébe. Közben a mellette elhaladó autósok hangosan dudáltak rá, mert persze azért kacskaringózott a motorral, ahogy fél kézzel a telefonját keresgélte a zsebében.

Carol Santos volt az, aki összetartotta az emlékezetet, aki összegyűjtötte az emlékeket fiatal szívében – Carol Santosnak volt egy különleges képessége, de senki sem tudta volna pontosan meghatározni, mi az. Mássága miatt közösítették ki a kortársai kisgyerek-‐ és kamaszkorában is. Carol Santosban még a saját szülei is csalódtak, csak úgy emlegették a családban, hogy az a mihaszna, fura lány. Egyedül az anyja vette néhanap pártfogásába, de ő is meg volt győződve arról, hogy Carol fejében valami nincs rendben. Valami baj van vele, és sosem fog társat találni, családot alapítani. Carol Santos szeretett énekelni, s bár a hangja hamis volt, éneke mégis megnyugtatón hatott másokra. Nem érdekelte, hogy kiközösítik a társai. Nem értette őket, és őt sem értették mások. Sokszor ült a tengerparton esténként, bámulva a csillagokat, hallgatva a víz morajlását, és tudva tudta, hogy egyszer a hangjával eljut majd oda, ahová másokat nem visz el a lábuk. Nem egy konkrét helyre vágyott, hanem valami ismeretlen, képzeletbeli világba, ahová a lélek útja vezet. Carol akkor még nem tudta, hogy szárnyai is vannak, és hogy azokkal gyorsabban eljut majd arra a helyre, ahová vágyott, és amelyet maga sem ismert, csak azt sejtette, hogy máshová tartozik, mint a többiek körülötte. Néha sajnálta az anyját, mert majd el kell hagynia őt is, de ilyenkor azzal vigasztalta magát, hogy anyjának ott lesz majd a másik három testvére, akik persze félkegyelműnek tartották Carolt. Lehetett ebben némi igazság, mert Carol hadilábon állt a betűkkel, de a szívekben senki sem tudott nála jobban olvasni. Csak ránézett valakire, és sejtette, mire gondol, azt pedig biztosan megérezte, hogy milyen a hangulata. Azt is tudta, milyen dal segítene rajta. Mindig meglátta, kin segítene egy dal. Talán ezért is kezelte a családja néha mégiscsak áldásként: ha jött egy rokon vagy egy szomszéd, akinek valamilyen súlyos gondja-‐baja volt, Carol énekelni kezdett, s a látogató szíve egyszeriben megkönnyebbült.

Carol magasra nőtt, vékony volt, csontos, inas, de a szemében különös tűz égett, és aki egyszer látta jellegzetes vonású arcát, többé nem felejtette. Bár furcsa, szokatlan volt a külseje is, mégsem tett rossz benyomást az emberekre. Sokan felejtették rajta a szemüket, mert már Carol puszta tekintete is felébresztett bennük valamit, vagy hirtelen úgy érezték, hogy visszakaptak valamit, amit elveszettnek hittek. Persze szép számmal akadtak ellenségei és rosszakarói is, ilyen volt például Borsa, egykori kis barátnője, és Tijado, a mindig szigorú tekintetű, fiatal doktor, aki fejébe vette, hogy kigyógyítja Carolt a furcsaságából, és nehezményezte, hogy a szülei nem adják be neki a felírt szereket. Carol, a furcsa lány akkor találta meg önmagát, amikor találkozott Vascolóval, az idős, sötét bőrű zenésszel. Vascolo is idegenként mozgott a világban, ő is szívesen bámulta éjszakánként a csillagokat, és az ő tekintetében is különös tűz gyúlt, ha nem e világi dolgokról volt szó. Vascolo volt az, aki megmutatta Carolnak az utat. És megmutatta neki azt a házat a szigeten.

Carol tizenhét éves volt, amikor először járt a házban, és akkor valami megváltozott benne. Attól fogva sokkal pontosabban felismerte, hogy kinek van szüksége segítségre. És megjött a hangja, a tisztán csengő, igazi hangja. Ha úgy akarta, éneke gyógyír volt a szíveknek, az elégedetlenkedők megbékéltek, a szomorúak megvigasztalódtak. Kezdte felfedezni, hogy cserében a furcsaságáért szárnyakat kapott, amelyeket használnia kell.

Carol 1917-‐ben, tizennyolc évesen költözött be a szigeten a házba, anyja akarata ellenére, de a tágabb környezete megnyugvására.

– Jesszusom, férjhez mentél? Összeházasodtatok? Nélkülünk? Hol volt az esküvő? És mikor? A saját szüleidet sem hívtad meg?

Julinak rémálmaiban efféle szemrehányásokat kellett hallgatnia már napok óta, egészen pontosan azóta, hogy bejelentkeztek a házasságkötő terembe. Feltehetően nem kötnek túl sok házasságot Budapesten, gondolta akkor, mert rögtön megkapták a kért időpontot. De ez a rettegés töltötte ki a nappalait is, ugyan igyekezett nem gondolni rá, ám ahogyan közeledett a nagy nap, egyre jobban szorongott.

Végül Ákosnak is kibökte, hogy mi bántja.

– Hát hívjuk meg őket – mondta Ákos. – Én is meghívom a szűk családot, rendben? Utána elmegyünk velük vacsorázni, és senki sem szólhat semmit. – És a romantika…?

– Ne duzzogj. Az egész romantikus lesz, nyugi.

Juli, bár a hetedhét országra szóló fényes lakodalomról és a lányrablásos romantikus esküvőről szőtt álmairól egyaránt le kellett mondania, mégis megnyugodott ettől a beszélgetéstől. Legalább nem kell majd évekig hallgatnia a szülei szemrehányásait, amiért titokban tartották az esküvőt. Nem tudta, hogy sajnálja vagy örüljön-‐e annak, hogy elfelejthetik a szokásos esküvői előkészületeket. Mert például nem kell azon tanakodni, hogy mi legyen a menü, melyik étteremben lehet ötven-‐ hatvan főre vagy még többre asztalt foglalni, mit adjanak emlékbe a résztvevőknek, hogyan úszhatná meg a menyasszonytáncnak nevezett pénzgyűjtést anélkül, hogy sértődés lenne belőle – és ha sikerül megúsznia, akkor miből fizetik az egész felhajtást –, illetve nem kell járniuk ruhapróbára… Julinak leginkább a ruha miatt volt rossz kedve. Sokáig álmodott igazi menyasszonyi ruháról, fehérről, uszályosról, amiben majd kimondja az igent, még látta is maga előtt, ahogyan rámosolyog Ákosra, és tart egy rövid hatásszünetet, mielőtt megszólal… de persze már felnőtt nő, aki nem kesereghet ilyesmin, amikor maga az álom megvalósulni látszik.

Végül a ruhával is szerencséje volt, akkora szerencséje, amit már-‐már égi jelnek kellett tekintenie, hogy ezt az esküvőt meg kell tartani, méghozzá itt és most, akkor is, ha nincs násznép, és ha nincs is igazán pénzük a nászútra.

– Az unokatesóm nemrég ment férjhez, és az anyám varrta a menyasszonyi ruháját. Úgy látom, hasonló a méretetek. Az unokatestvérem át akarja alakíttatni báli ruhává, de ha gondolod, megfűzöm, hogy várjon még egy kicsit – ajánlotta az egyik kolléganője, amikor Juli elárulta neki a titkos esküvő tervét.

A ruha derekából egy picit ki kellett engedni, hogy rámenjen Julira, de egyébként tökéletesen állt rajta. A lány cserében semmit sem kért, úgy kellett rábeszélni egy napszemüvegre, amit Juli kedvezményesen vásárolhatott meg az üzletükben. Így jött el az esküvő napja december hatodikán.

Sírni lett volna kedve, amikor meglátta az előttük tartott szertartásról kivonuló, nagy létszámú násznépet. Ő maga csak a szüleit, Ákos a testvérét és az anyját hívhatta el, Juli tanúja Ági lett, a legjobb barátnője, Ákosé pedig a saját testvére. Hát így oldották meg hét emberrel az egész esküvőt. Igaza volt Ákosnak, hogy nem a körítés számít, persze, igaza volt, mondogatta magában Juli, de leginkább azért, hogy nehogy elbőgje magát. Álmaiban fényes esküvőt látott, nagy felhajtást, látta a barátnőit, az egykori barátnőit, a kolléganőit, a szomszédjaikat, ahogy elvonul mellettük az apja oldalán, és azt is látta, ahogyan gratulálnak nekik. Meg persze egy óriási bulit is elképzelt, olyat, mint amilyen Ágiék esküvője volt, amiről az a videó is tanúskodott, ahol a menyasszony a vacsora kezdetén lecipzározta a menyasszonyi ruha alját, később lecipzározta az ujjait is, és hajnalban már hófehér, csipkés miniruhában és mezítláb táncolt (és énekelt, vadul és hamisan).

Na mindegy. Ők mindössze heten voltak a tanúkkal együtt, és pár perc alatt lezajlott az egész ceremónia. Ákos testvére fotózott és videózott, hát legalább lesz valami emlékük. Utána pedig beültek a Kiskakukkba a Pozsonyi úton. Juli nem ilyennek képzelte az egészet, amikor erről a napról ábrándozott. De most már nem ábrándozhatott, mert felnőtt nő lett, felnőtt, férjezett nő, és mert el voltak adósodva, ahogy az ország is, a francba, gondolta, egy belföldi gazdasági válság és széthullás elcseszte élete egyik legszebb napját.

Aztán később felszolgálták a mézes barackpálinkát, meg került pár üveg bor is, Ákos vállán sírt egy kicsit, de akkor már a meghatottságtól, mert az a srác, akit szeretett, feleségül vette, és ez a lényeg, gondolta, minden más le van szarva.

– Két hét a Karib-‐tengeren – ennyit mondott Ákos, amikor megmutatta a papírokat és a prospektust. Juli egy hajót látott a fotón, ahogy a vakítóan kék tenger hullámait szeli, és be volt karikázva rajta egy kabin, nem sokkal magasabban, mint ahol a mentőcsónakok sorakoztak. – Ez volt a legolcsóbb külső kabin – mentegetőzött Ákos, de Juli már az ölében ült a csipkés esküvői ruhában, a lakásukban, ahonnan egyelőre valószínűleg nem tudnak nagyobba költözni, de most ki a fenét érdekli ez? Pearl of the Caribbean, betűzte ki a hajó nevét. Olyan izgalomba jött, hogy ki kellett ugrania Ákos öléből.

– Az én hajóm neve is Pearl! – ismételte el többször is, miközben újdonsült férje csodálkozva nézte az ifjú asszonyt, aki valamiféle fura indiántáncot járt a szőnyegen a földig érő menyasszonyi ruhában, és a saját hajójáról hadovált.

– Milyen hajód?

– Hát… a játék. Tudod, a telefonos játék. A Supercruise.

– Ó.

– Ja. Olyasmi, mint a Farm. Ne húzd a szádat, látom, hogy ott a farmos alkalmazás a telefonodon, szerintem biztosan ültetgetsz néhanap… meg varjakat kergetsz el a szomszédjaid telkéről.

– Locsolok – rázta meg a fejét Ákos önérzetesen, majd elvigyorodott. – Mármint a szomszédjaim farmján locsolok. Egyébként pedig csak ritkán ültetek. Tudod, négynapos virágot.

Már mind a ketten röhögtek. Két felnőtt, de egyik hülyébb játékot játszik a telefonján, mint a másik.

– És ismered is a szomszédjaidat?

– Dehogyis. Csak… izé, hát azt tudom, hogy például Watermelon Sydneyben él, mert megírta. Van valami orosz csaj is. De amúgy nem csinálom én olyan komolyan… – Na…

– Jó, rendben. Nagyjából négynaponta locsolok, már a tököm tele van vele, hogy hetvenkét szomszédom van, és mindet végig kell látogatni. De most van egy karácsonyi alkalmazás, állati jó, mert havas lett a táj, és lehet óriási karácsonyfát venni a farmon keresett „bevételemből”…

– Mennyiért?

– Egymillióért – szegte le a fejét Ákos. Aztán Julira nézett: – De nem veszem meg, mert kastélyra gyűjtök. Ötmillió aranynál tartok, tízmillió a kastély, ha megvan, akkor kiszállok.

– Aha – nézett rá komolyan Juli, de a szája sarkában újra ott bujkált a mosoly. – És a te hajód?

– Az üzletben dolgozom. A vámmentes boltban. Táskákat, cipőket, sálakat árulok. Ha kisegítek a másik műszakban, akkor a csapatunk több pontot kap. Persze feljebb is léphetek a ranglétrán. Mit tudom én, mondjuk, nyithatok majd egyszer saját boltot a hajón. Vagy ilyesmi.

– Szuper.

– Ja. Felnőttünk – bólintott Juli. – Vagy ennyire ráérünk.

Röhögtek egy sort, aztán visszatértek a prospektushoz. Csodálatosan festett a fotókon a hajójuk. A kabint is megnézték: nádszékes apró terasz is tartozott hozzá. Lejátszották az interneten a videókat a kabinról, az éttermekről, a szigetekről. Majdnem hajnalig a neten szörföztek, és mindent kikerestek, amit csak tudni lehet az útvonalukról és a hajójukról. Még a kapitányról is találtak arcképet és néhány amatőr videofelvételt, amint a hajóátadáskor beszédet mond a Pearl színháztermében.

– És honnan volt rá pénzed? – kérdezte Juli, amikor Ákos becsukta a laptopot. – Visszakaptam valamennyit a kölcsönből. Nem tudtam mást kitalálni, bedobtam egy kis érzelmi zsarolást.

– Azt a pénzt lakásbővítésre szántuk…

– Igen. De egy része mehet erre. A francba, Juli! – Ákoson látszott, hogy felkapta a vizet. – Muszáj valami normálisat is csinálnunk az életünkben. Elcsesztem ezt a kölcsöndolgot, remélem, hogy vissza fogom kapni a pénzt, de most senkinek sem dübörög igazán… Viszont ez nem jelenti azt, hogy mindent meg kéne vonni magunktól. Nem jelenti azt, hogy ne mehetnénk el nászútra! Ha már az esküvőn spórolnunk kellett, akkor legalább legyen egy igazi, felejthetetlen nászutunk!

– Ez szebb, mint gondoltam – csókolta meg Juli, és hirtelen nagyon szégyellte magát a fanyalgása miatt. Hiszen várja őket a Pearl, virtuális hajójának valódi, nagy testvére, és még akár azt a boldogságszigetet is megkereshetik, vagy véletlenül az útjukba akadhat.

Nem bánta, hogy a fél nászéjszakát internetezéssel töltötték, hiszen a nászútjukat szervezték és álmodták meg előre. Ráadásul még előttük állt a nászéjszaka második fele.

Tudta, hogy valahol ott van az orra előtt. Valahol ott van, csak el kellene engednie magát, kieresztenie magából minden feszültséget, és használnia az érzékszerveit. Mozgósítania azt a bizonyos hatodik érzéket, ami alighanem minden emberben megvan, csak nyitottnak kell lenni rá. Ezt így hallotta, aztán később megtanulta kiaknázni. Rengeteg gyakorlás állt mögötte. Eleinte azzal kezdte, hogy igyekezett megérezni, ki hívja éppen telefonon, próbált egy-‐egy régi ismerősre gondolni, és pár napon belül – többnyire – jelentkezett az illető, vagy összefutottak valahol. Aztán már azt is megérezte, hogy le fog robbanni vele egy távolsági járat, és hogy az egyik ismerősének elmarad az esküvője.

Úgyhogy most is csak el kellene lazulnia, és a fontos hangokat meghallania, a fontos képeket meglátnia önmagában.

Meg kell találnia, ki játssza el a modern kori Carol Santost, ki az, aki befolyásolni tudja az emberek életét, aki képes beléjük plántálni a boldogságot. Ha megtalálja, akkor ő maga sikeres lesz, és felhasználhatja a saját céljaira. Ráadásul megszerezheti tőle a tudást, hiszen az adottságai neki is megvannak, legalábbis remélhetőleg. Hol máshol találhatná meg, mint itt, a Karib-‐térségben?

Nem segített semmi. Ilyenkor semmi sem segít. Még az sem, ha megérinti a könyvet, az sem, ha óvatosan belelapoz, beleolvas, és odaképzeli magát. De még az sem, ha énekel, pedig sokan ezért jönnek el a bárba – amikor megtudják San Juan óvárosában, hogy ma megint a tulaj, Leonora énekel, megtelik a szórakozóhely. És jönnek az idegenek is. Egyrészt azok, akik véletlenül vetődnek ide (ámbár Leonora egy ideje nem hitt a véletlenben), és azok is, akik hosszas keresgélés után találtak rá a bárra. Az ő bárjára. Beleborzongott a gondolatba, hogy van egy saját bárja San Juanban, neki, aki olyan messziről indult, és nem is olyan régen – bár más szemszögből nézve már jó ideje úton van –, és aki soha nem hitte, hogy valaha is szert tesz bármilyen ingóságra vagy ingatlanra. Igaz, hogy őt az anyagi javaknál mindig jobban érdekelték az érzések, az önfeledt pillanatok, amelyekre később, akár évek múltán is boldogan, jó érzéssel tudott visszaemlékezni… Ha tudatosította magában, hogy van lakása, van egy bárja, az megnyugtatta, és arra is emlékeztette, hogy többé nincs miért menekülnie. Már jó ideje nem kell menekülnie – sem önmaga, sem mások elől. A „véletleneknek” köszönhetett mindent, azt is, hogy rátalált erre a házra, a bárra, és arra a másik helyre is… De most, ma az éneklés sem segített. Pedig Antonio képes volt variálni a repertoárját, volt benne blues, de rock and roll is, meg persze Annie Lennox, Leonora egyik kedvence, a No More „I Love You’s”-‐zal, a Loneliness-‐szel és a többivel. Pöröghetett a gyors számokkal, és kiönthette a lelkét a lassúkban. Mégis. Mégis…

A műsor után sem volt képes lenyugodni, pedig máskor előbb-‐utóbb lecseng az izgalom. Olyankor, „normális” időszakokban egy ideig még magasabb fordulatszámon pörög éneklés után (már amikor egyáltalán énekel a bárjában), de hamar ki-‐ és elsimul… Ilyenkor érzi igazán, hogy ad valamit másoknak, és közben ő maga rengeteget kap vissza tőlük. De most… hiába áradt felé a szeretet, a megértés, a figyelem… tudta, hogy most más kell.

Muszáj beszélnie az öreggel.

Még néhány hét, egy jó hónap, legalább annyit várniuk kell. De ő közben felperzseli, megégeti, elégeti önmagát. Egy hónap nagyon hosszú idő.

Búcsút intett Javiernek, a srác megértően nézte a pult mögül, ahogy tűsarkúban csetlik-‐botlik a ládák között. Javi. Ő srácként gondolt rá, most különösen, hiszen ebben a pillanatban ezerévesnek érezte magát. Holott csupán pár év korkülönbség lehetett köztük. Vajon mihez kezdene Javi nélkül? Ki vezetné ezt a bárt ennyi szakértelemmel, érzéssel, odaadással? Ha Javi nem lenne, akkor a bárja csak egy átlagos bár volna. Vagy ki tudja… Talán nem véletlen az sem, hogy Javit az útjába sodorta az élet. Feltehetően az sem véletlen, hogy most még néhány hétig valósággal felégeti őt a saját, belső tüze, akkor is, ha naponta beleolvas a könyvbe. Az is lehet, hogy szüksége van erre a három-‐négy perzselő és idegőrlő hétre ahhoz, hogy utána kiteljesedhessen.

Carol egy idő után felfedezte, hogy immár nem csupán mások érzéseit képes megsejteni és átélni, hanem van még egy furcsa képessége, ami eleinte félelemmel töltötte el. Helyesebben nem értette, mi történik vele, miféle élmények azok, amelyeket más élt át, mégis az ő gondolataiban elevenednek meg.

Amikor egyszer Vascolót nézte a kocsmában, ahol zenélt, hirtelen egy másik kép úszott a szeme elé. Az idős zenész karakteres vonásai ellágyultak, ráncai kisimultak, a hajából eltűntek az őszes szálak, ismét sűrű, dús, hullámos volt, teste pedig csupa izom. Egy ágy szélén ült félmeztelenül, aztán láthatóan nagy erőfeszítés árán megmozdult, felvette az ingét, cipőjét, végül felállt az ágyról.

– Elmegyek – mondta valakinek. Nem nézett vissza, de Carol látta a lányt az ágyban: összekucorodva, szinte vacogva feküdt a takaró alatt. Vascolo gyors, határozott léptekkel kiment a szobából, behúzta maga mögött az ajtót, és soha többet nem ment vissza oda. Carol ezt is tudta Vascolo emlékeiből. Aztán előtűnt egy homályos kép, egy újbóli találkozás képe, de hirtelen elúszott, semmivé foszlott, és Carol megkönnyebbült. Akkor még nem értette, hogy mit látott, miért, hogyan bukkant fel gondolataiban az ifjú Vascolo, mi volt az a jelenet ott a szobában, ki volt a lány… Csak azt tudta, hogy amit maga előtt látott, az valaha megtörtént.

Ijesztő volt, rettenetesen ijesztő. Honnan bukkantak elő ezek a képek? – Gondoltál ma egy lányra? – kérdezte még aznap este a zenésztől, miután hazaértek a „szigetükre”.

– Ugyan. Milyen lányra? Régóta nem jár ilyesmin az eszem… – felelte szemérmesen az öreg, de Carol most nem hagyta annyiban.

– Egy lányra… aki mellől felálltál az ágyról. Fiatal voltál. Szürke nadrágot és világos inget viseltél. Ő ott feküdt melletted az ágyban. Fázott, félt és szégyellte magát. Legalábbis azt hiszem. Aztán te nagy nehezen felálltál, pedig visszahúzott volna minden, a szíved, a lelked, az emlékeid… Felálltál, és azt mondtad neki, hogy elmész. Soha többé nem mentél vissza hozzá… de később még találkoztatok – sorolta. A férfi szótlanul meredt rá. Csak nagy sokára törte meg a hallgatását.

– Te látod az emlékeimet – mondta csendesen. Csak nézte Carolt, majd lehunyta a szemét, és úgy folytatta. – Te látod az emberek emlékeit.

Carol nem szólt, csak megvonta a vállát. Vascolónak valószínűleg igaza van. De így legalább nem annyira ijesztő a dolog, mint ha a saját elméjében születnének hagymázas gondolatok az emberekről, akiket lát.

Később, amikor Vascolóval „gyakoroltak”, vagyis arra voltak kíváncsiak, hogyan működik ez az egész, arra is rájött, hogy csak azokat az emlékeket láthatja, amelyeket az illető éppen újraél. Az olyan emlékek, amelyek éppen nem elevenednek meg, nem nyílnak meg előtte.

– Nehéz lesz neked, kicsikém – mondta Vascolo. – Tudom, hogy eddig sem volt könnyű. Tudom, hogy azért találtam rád, mert… valamilyen módon te is más vagy. Akárcsak én. Te is mást akarsz látni a világból, mint amit a legtöbb ember lát. Lélekben te is sokkal szabadabb vagy, mint a legtöbb ember – magyarázta, aztán sóhajtott. – Akik tudják, hogy egy házban lakunk, meg a családod is, valószínűleg mindenfélét képzelnek kettőnkről…

– Nem érdekel – vont vállat Carol.

– Hát csak érdekeljen. Nem élhetsz mindig magányosan. Fogsz majd találni egy férfit, aki hozzád illik.

– Nem érdekelnek a férfiak – vetette oda Carol. Sejtette ő is, hogy az a néhány ember, aki tudja, hogy egy házban laknak, azt hiszi, hogy együtt él Vascolóval. Nem szokás barátkozni nőnek férfival, különösen fiatal nőnek idős férfival… Carol az apjának, vagy inkább a bölcs nagyapjának tartotta Vascolót, és érezte benne azt is, amiről az öreg beszélt. Hogy nem akar másoknak megfelelni. Hogy a szívére hallgatott mindig. Ez kötötte össze őket, meg az, hogy Vascolo nagyszüleié volt az a ház a szigeten, meg a sziget fele is. Kicsike sziget, sosem éltek rajta sokan, de mostanában még inkább megfogyatkoztak a lakói. Mindenki a szárazföldre, a nagyvárosba vágyott, ott könnyebben lehetett boldogulni. Carolt nem érdekelte a szóbeszéd, és a férfiak sem. Örült, hogy végre senki sem kéri számon rajta, hogy miért nem viselkedik úgy, mint mások, és miért kezd énekelni a legváratlanabb helyzetekben. Itt a saját törvényei szerint élhetett.

Fél éve lakott a szigeten, a régi ház egyik szobájában, ami ugyan kicsike volt, de ha Carol kinézett az ablakon, akkor virágzó bokrokat látott, amelyeken túl ott magasodtak a pálmák, látta a bokrok közti réseken át a világos korallport, a homokot, és látta a tengert, amely délutánonként türkizes árnyalatot öltött, naplementekor pedig sötétkékre változott. Néha kagylót gyűjtött a parton, de csak azokat szedte össze, amelyek láttán felötlött benne egy történet, egy mese. Régebben, a családjával San Juanban is a tenger közelében élt, de nem jutott el annyiszor a vízhez, ahányszor szeretett volna. Igazság szerint legszívesebben a tenger mellett töltötte volna az egész életét. Most úgy érezte, hazaérkezett.

Hajnalonta elkerekezett a sziget távolabbi csücskére, és a komppal áthajózott a szárazföldre, aztán munkába állt. Ananászt és mindenféle más gyümölcsöt árult, később a szomszéd stand tulajdonosa egész rendes fizetést ajánlott neki azért, ha a gyümölcsárusítás mellett tojásételeket is készít – az ő tojásaiból, az ő sütőlapján. Egyre többen jártak hozzá reggelizni a San Juan kikötője melletti kis büfébe. Ő pedig egyre gyakrabban látta a képeket, ha valakire ránézett. Ahány ember, annyi kép, annyi érzés, néha ijesztőek, máskor szomorúak. Már nem félt annyira ezektől a képektől. Még nem tudta, hogyan, de érezte, hogy ezzel a képességével segíthetne azokon az embereken, akik boldogtalanok, akik talán boldogtalanabbak, mint amilyen ő maga volt azokban az években, amikor még San Juanban élt, és mindenki csak gúnyolta őt.

III

„Drágám, nagyon hiányzol. Hidd el, jó okom van arra, hogy most itt legyek, és ne veled. Nemsokára újra együtt leszünk. Nagyon szeretlek.”

Adél vakon pötyögött, leginkább azért, mert a könnyektől nem is látott. Még szerencse, hogy éjszaka volt. Holnap lesz a cruise utolsó napja, a tengeren töltik, mielőtt újra kikötnének San Juanban, ahol véget ér a karibi körutazás. Korábban Adél szinte mindig egyhetes utakon vett részt, a kéthetes cruise újdonság volt a társaságuk kínálatában. Két hét alatt az utasok jobban megismerhették a szigetvilágot, ő pedig az utasokat, azokat is, akik nem jártak naponta reklamálni a recepcióra. A hangulat is családiasabb volt így a hajón.

Éjszaka volt ügyeletben a recepción, nem is bánta, hogy most írja meg a levelét, amikor senki sem látja. Alapszabály a hajón, hogy nem mutatkozunk szomorúnak; azért nem, mert akkor a többiek is elkeserednek amiatt, hogy távol vannak az otthonuktól, a szeretteiktől. Nem sírunk a többiek előtt, hacsak nem történik valami súlyos tragédia. Ki lehet bírni, mások, akik nem látnak bele a mindennapjaikba, irigylik ezt az életet, és Adél úgy volt vele, hogy inkább irigyeljék, mint sajnálják. De most, hogy elkezdte írni a levelet Botondnak, úgy érezte, mintha egy kéz szorítaná össze a szívét. Nem is bírt sokat írni, néhány sor után elküldte a levelet. Amikor a múltkor Martinique-‐ről felhívta, erőt kellett vennie magán, hogy el ne bőgje magát a másik füle hallatára. Mindegy. Majdcsak jobb lesz. Ugyanúgy fog hiányozni, de ha állandóan a szeme előtt lebeg majd a cél, akkor könnyebb lesz elviselni.

Elküldte az e-‐mailt, aztán már csak ücsörgött a széken, és a tegnapi találkozásra gondolt. Szabad volt az egész délelőttje, csak induláskor kellett szolgálatba állnia, úgyhogy kiszállt néhány lánnyal, hogy megnézze Trinidad szigetét. Még sosem járt itt – eddig mindig olyan körutakra osztották be, amelyeken nem kötöttek ki Trinidadon. Sietett, az elsők között hagyta el a hajót. Mivel Trinidad a térség legnagyobb szigete, tudta, idő kell ahhoz, hogy legalább fővárosából, Port of Spainből lásson valamennyit. Felült egy városnéző buszra, és nem győzött csodálkozni, hogy a modern, nyüzsgő város mennyi mindent megőrzött karibi jellegéből, színeiből, lüktetéséből és az eklektikusságából. Brit koloniális épületek váltakoztak katolikus templomokkal, mohamedán mecsetekkel és csupa üveg felhőkarcolókkal. Amikor leszállt a buszról, már bánta, hogy nem fogadta el kolléganője ajánlatát: menjenek el az egyik öbölbe strandolni. Még belefért volna az idejébe. Sétált a forgalmas főúton, amelynek nyüzsgése és a lépten-‐nyomon hallható zene a térség karneváljainak a hangulatát juttatta eszébe. Az egyik sarkon olajoshordókon dobolt néhány sötét bőrű, égő szemű, izmos fiú. Adél odaállt eléjük, és nézte, ahogy az európai turisták esetlenül táncra perdülnek, és akkor megint eszébe jutott Botond, hogy mennyire tetszene neki ez a zene, aztán inkább feltette a napszemüvegét, és szipogva megkérdezte egy helybelitől, hogyan juthat el a legközelebbi tengeröbölbe.

– Elmehetünk ketten taxival – szólt valaki rekedten, kicsit elnyújtva a magánhangzókat. Odafordult, és egy sötét bőrű, görbe hátú öregurat látott, aki ugyan ismerősnek tűnt valahonnan, talán a hajóról, de a neve nem ugrott be neki, és arra sem emlékezett, hogy valaha is beszélgettek volna. – Úgy olcsóbb lesz. Samuel vagyok Puerto Ricóból, másrészt a hajóról. Pincér.

– Á. Helló. Adél Magyarországról, recepciós – nyújtotta a kezét, és igyekezett fegyelmezni az arcvonásait. Így is érezte, ahogy egy könnycsepp elindul a napszemüvege mögül és végigfolyik az arcán, egészen le a szája sarkáig. Samuel, ha látta is, úgy tett, mint aki nem veszi észre. Leintett egy taxit, és a legközelebbi strandra vitette magukat. – Városnézőben? – kérdezte Adél.

– Már láttam mindent – legyintett az öreg. – Inkább alszom majd egyet a parton. Szeretem hallgatni a tengert.

– Mióta… dolgozik hajón?

– Ó. Már sok-‐sok éve.

– Nincs családja?

– De. De igen, van – felelte az öreg, és hátradőlt az ülésen, lehunyva a szemét, mintha jelezni akarná, hogy ezt a témát nem kívánja folytatni. Adél nem is bánta. Minek sebeket feltépni? Egyáltalán miért kellett feltennie egy ilyen indiszkrét kérdést egy embernek, akivel most találkozott először. – Dolgoztunk már egy hajón – jegyezte meg váratlanul az öreg.

– Igen? – Adél csak most nézte meg alaposabban. Vékony, inas ember volt, a haja őszült, a szája vastag, a válla viszonylag széles (legalábbis ahhoz képest, hogy milyen sovány), és szinte teljesen fekete a szembogara.

– A Legends of the Caribbeanen.

Hát persze hogy ott. Az volt az utolsó hajó, amin Adél dolgozott annak idején. Szerette a Legendset, jó hangulata volt, talán a legjobb az összes hajó közül – a Pearlt még nem véleményezte, mert még csak ismerkedett vele, de úgy tűnt, hogy ennek is jó a légköre, meg persze vonzóvá teszi a titok, ami körbelengi, és amiről sosem beszélnek egymás között, de nyilvánvaló, hogy sokan hallottak már róla ezt-‐azt…

A Legends volt az, amiről úgy jött el, hogy kihagyta azt a nagy lehetőséget… Gyávaságból. De rég volt! És a titok azóta is titok. A mese életre kelt, még akkor is, ha semmi sem igaz belőle.

– Ó – felelte végül. – Igen, dolgoztam a Legendsen.

Az öregúr diplomatikusan nem tett fel olyasféle kérdést, hogy „És nem emlékszik rám?”, feltehetően hozzászokott, hogy nem szoktak rá emlékezni, hacsak azok az utasok nem, akik elképednek, hogy valaki ennyi idős korában hogyan bírja az ilyen nehéz fizikai munkát. Bár hogy mennyi idős lehet, arra vonatkozóan Adélnak még csak tippje sem volt. Viszont míg ezen morfondírozott, legalább megnyugodott, és nem Botond járt minduntalan a fejében.

Amikor megérkeztek, és kifizették a taxit, pár métert sétáltak, és eléjük tárult az a látvány, ami mindenre magyarázatot ad, arra is, hogy azokat, aki egyszer a Karib-‐ térségben cirkáló óceánjárón dolgoztak, miért húzza vissza mindig a szívük. Másképp hogy lehetne ennyi szigetet és ennyi apró, eldugott öblöt felfedezni? A parton, a világos homokban pálmaliget húzódott. Egy közeli öböl felől karibi zene szólt a jellegzetes, trinidadi vasdobokkal, néhányan fürdőruhában hevertek a homokban, távolabb egy feketére sült nő aludt két pálma közé feszített függőágyában. Lesétáltak a partra. Samuel elővett egy plédet, felét felkínálta a lánynak, aki nemet intett, és vászontáskájából előhúzta a szárongját, aminek már annyiszor látta jó hasznát: elég csak leteríteni, és a legjobb strandtörülköző, máskor melegít, ráadásul apró helyen elfér. Leterítette, majd kibújt a nyári ruhájából és bement a vízbe. Langyos volt, és lassan mélyült. Csodás, átlátszóan kék színű – a napfénytől és a világos homoktól. Sajnálta, hogy Botond most nem lehet vele, de élvezte, hogy ő maga ott van. Úgy érezte, mintha kettesben lenne a tengerrel, minden megszűnt körülötte, csak ő volt és a végtelen víz. Már kifelé jövet, amikor ismét sekély lett a víz, beleült, behunyta a szemét, és most először nem gondolt Botondra, senkire és semmire nem gondolt, csak érezte, hogy a napfénytől és a simogató tengervíztől megtelnek élettel a tagjai. Amikor végre kijött a vízből, látta, hogy az öreg az árnyékban nem alszik, hanem egy jóképű, sötét bőrű fickóval beszélget. Hát persze, George volt az, az egyik főpincér. Bár Adél a hajó szállodai, George pedig az éttermi részlegéhez volt beosztva, így semmiféle kapcsolatba nem kerültek, azért Adélnak szemet szúrt, hogy a férfi nagyon tetszik a nőknek, és magától értetődőnek tartja, hogy mindenkit megkap, akit csak akar. Most éppen valami ukrán csajjal kavart, Adélt nem izgatta a dolog, de most kicsit dühös volt, hogy nem ülhet vissza az öreg mellé. A főpincér nagyban magyarázott Samuelnek, úgyhogy végül Adél csak odalibbent a szárongjáért és a táskájáért, és kicsivel odébb telepedett le. – Hallod? – kiáltotta oda neki George, felé fordulva.

– Tessék?

– Samuel azt mondja, azok ketten magyarok. Vagy legalábbis a férfi magyar – mutatott a víz felé. Egy vékony pasi egy lányt fröcskölt le éppen, aztán a lány felvett egy búvárszemüveget, szájába vett egy pipát, és felfeküdt a víz tetejére.

Amikor kijöttek a tengerből, Adél odament hozzájuk, és bemutatkozott. A férfi tényleg magyar volt, újonc. Zongorázik a hajójukon, a lány cseh, és énekel. A férfit Frigyesnek hívják.

– És… hogy tetszik itt? – kérdezte a férfit, miközben végigmérte a sötét napszemüvege mögül. Ráférne egy kis napozás, egy kis sportolás, gondolta. – Egyelőre… tetszik. Mintha nyaralnék. Nem is gondoltam, hogy ennyire szabad lehet az ember… Azt csinálom, ami eddig a hobbim volt, és napközben alig van elfoglaltságom. Kiszállhatok az utasokkal együtt, megnézhetem a szigeteket, strandolhatok… szóval egyelőre csak pozitívumokat tudok felsorolni.

– Az jó – bólintott Adél, magában csodálkozva, hogy van olyan ember, aki ezt a munkát szabadságként éli meg. Persze azért értette, miről beszél a férfi. Arról a felszabadító érzésről, hogy volt ereje kiszállni az eddigi életéből, hátat fordítani a szakmájának, és most olyan életet élhet, amiről sosem álmodott. A Karib-‐tengernél. Zongorázik, világos kabint kapott, kerek ablakkal, és felfedez egy új világot. Adél kíváncsi lett volna rá, mi késztette erre a váltásra. Munkahelyi problémák? Magánéleti válság? Általános kiábrándultság? Aztán arra gondolt, ez nem az ő dolga.

– Te voltál már a szigeten? – kérdezte hirtelen Frigyes. Adél visszakapta rá a tekintetét, és ösztönösen megrázta a fejét.

– Melyiken? – kérdezte végül, de érezte, hogy rajtakapták. A srác a pillantásával megpróbált behatolni a sötét Ralph Lauren napszemüveg mögé – milyen szerencse, hogy potom árért jó fazonú, sötét napszemüveget árultak a San Juan-‐i outletben, gondolta Adél, és már tudta is az okot, amiért a férfi felkerekedett. Frigyes nem a zene, a hobbija, a válság vagy bármiféle magánéleti ok miatt váltott. Hanem azért, mert el akar jutni a szigetre, a házba.

Nem akart erről beszélni, és remélte, hogy Frigyes sem forszírozza. – Á, mindegy. Mindenfélét hallani itt, csodatévőkről, szigetekről, boldogságkeresőkről – legyintett a zongorista.

– Hmmm… Itt tényleg rengeteg sziget van – mosolyodott el Adél, de érezte, hogy még mindig sápadt. Aki el akar jutni a szigetre, az nem beszélhet róla. Valójában senki sem beszélhet róla. Ez a téma tabu a hajósok körében, és az, aki szóba hozza, azt kockáztatja, hogy soha nem fog eljutni oda. Igaz, ő még mindig nem volt biztos benne, hogy ha még egy lehetőséget kapna, akkor élne is vele, de nem akart erről beszélgetni. A férfi visszament a társnőjéhez, Adél pedig napozott még egy kicsit a parton, élvezte, ahogy a lábfeje belefúródik a selymes homokba, el is aludt, a végén George, a főpincér ébresztette fel. Ahogy felnézett, izmos lábat látott, majd pillantásával végigpásztázta a férfi testét, szinte félálomban. Elégedett volt a látvánnyal.

– Nem kell visszajönnöd? – kérdezte George. Adél az órájára nézett, és ijedten felugrott. Alig fél órája volt, hogy visszaérjen a hajóra. Samuellel és George-‐dzsal beültek egy taxiba, a zongoristát és az énekesnőt már nem látták a parton.

– Holnapután San Juanban elmegyek egy bárba a krupié haverommal – közölte George, amikor elbúcsúztak egymástól, és Adél fején átsuhant: ez kit érdekel? Csak nem akar vele is kikezdeni ez a beképzelt jamaicai? De a férfi folytatta: – Ha van kedved, gyere te is. Állítólag abban a házban, ahol a bár üzemel… ott nőtt fel az a Puerto Ricó-‐i lány, aki később ismert énekes lett… mármint a szűkebb környezetében. Adél összerezzent. Már megint… Ez most jel? Vagy csak mindenben jelet vél felfedezni? Hiszen természetes, hogy itt az emberek, főleg a személyzet, mindenféle legendával, fantazmagóriával igyekszik színesíteni a hajó mindennapjainak egyhangúságát.

Nyilván csak erről van szó.

Rohant a kabinjába, hogy lezuhanyozzon és átöltözzön, és még időben odaérjen a recepcióra, de közben nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy vajon csak őt találják-‐e meg ezekkel a „szigetes” utalásokkal a hajón, vagy mindenki mást is, csak ők esetleg nem foglalkoznak az egésszel, vagy nem magyaráznak bele mindenbe misztikumot. És hát csak egy bárba hívta a főpincér. Nem szexről van szó, még csak nem is randevúról. Ha nem tetszik neki ott, egyszerűen fogja magát és eljön. Még akkor is ezen tűnődött, amikor már a recepción állt, és megint az első nap megismert, szerencsétlen amerikainak kellett segítenie, mert most meg beesett a tengerbe az egyik papucsa, és sürgősen szüksége volt egy újra. Adél, bár tudta, hogy a hajóról semmi sem eshet be „csak úgy” a tengerbe, készségesen elmagyarázta az amerikainak, hol találja az üzletet, aztán a soron következő utashoz fordult. Hamarosan megszólalt a hajó indulását jelző kürt. Legközelebb másfél nap múlva kötnek ki San Juanban, ahol aztán eldöntheti, hogy mit tesz. Elmegy-‐e abba a bárba a főpincérrel, vagy hagyja az egészet a fenébe.

Niki korán kelt, pedig szeretett kilencig aludni, de indulás előtt rengeteg teendője volt még. Bekapcsolta a tévét, és a reggeli magazinműsor háttérzajára próbált magához térni. Hirtelen megint ismerős hangot hallott, és összerázkódott. A Rohadék, úgy látszik, besírta magát mindenhová, ahová csak lehet, hiszen ott pöffeszkedett az egyik lila dizájnfotelban a tévéstúdióban, ritkás, vékony szálú, vállig érőre növesztett hajával, nevetséges koponyamedállal a láncán (naná, hogy a gyűrött pólóján kívül viselte), és a művészi hitvallásáról zagyvált, amikor a műsorvezető belekérdezett:

– És te plasztikáztatnál valaha is bármit magadon? Mit gondolsz ezekről a lányokról, akik a magazin címlapjára akarnak kerülni, és ezért vállalták a mellnagyobbítást…?

Niki átkapcsolt az egyik sportcsatornára, és közben vigyorogva idézte fel azt az egy hetet, amit azzal töltött, hogy különböző nyilvános helyekre (bevásárlóközpontok vécéinek ajtajára, gyorséttermek kéztörlőtartójára, parkolóórákra) kiírja egy-‐egy vörös szívbe belefoglalva a Rohadék – egyébként jól ismert – nevét és mobilszámát. Kicsinyes bosszú volt, de jólesett, ha már kirúgták a férfi miatt az állásából.

Átolvasta az éjjel írt minikrimijét, ami – hogy, hogy nem – egy luxus-‐óceánjárón elkövetett gyilkosságról szólt, majd elküldte e-‐mailen a szerkesztőnek, utána lezuhanyozott, felöltözött, és az erős északi szél ellenére robogóra ült. Narancssárga bőrkesztyűjében, bármennyire divatos volt is, majd lefagyott a keze, mire elhagyta a várost, és rátért a hegyekbe felvezető kanyargós, kétszer egysávos útra. Amikor befordult a meredek kis utcára, arra gondolt, hogy hamarosan ismét kénytelen lesz sárga busszal és gyalogszerrel közlekedni, mert az életben fel nem jut ezen az úton, ha lefagy rajta a letaposott hó. A kocka alakú épület elé érve leparkolt a biciklitároló mellett. A bukósisakjával a kezében belépett. Mosolyogva intett a portásnak, megállt, hogy váltson vele néhány szót az időjárásról, aztán felment a lépcsőn az első emeletre. Néhány öreg kicsoszogott, volt, aki messziről, hangosan üdvözölte, az egyik ősz hajú, mackógatyás bácsika egy emelettel feljebbről kiabálta:

– Megjött a mi tündérkénk! Hozott-‐e ma is abból a finom kekszből? – Most nem kaptam, Laci bácsi. Majd legközelebb.

– Nem baj, drágám. Ma úgyis jön az unokám. Nem olyan szép, mint magácska, de hát egy fiúnak nem is kell szépnek lennie, nem igaz?

Intett az öregnek, aztán végigsietett egy szűk folyosón, beköszönt Laurának, a tüneményes, nyolcvanéves nénikének, akinek a szobájában minden kis porceláncsecsebecsének, minden csészének megvolt a helye, senki sem tehette arrébb, az egész szoba pont olyan finom és választékos volt, mint ő maga, aztán a csapóajtó mögött megállt egy pillanatra, majd nagy levegőt vett, és benyitott a legutolsó szobába. Roland a fotelban ült, és a semmibe meredt. Niki intett neki, és mosolyra húzódott a szája. Roland közönyös pillantást vetett rá, de már ez is eredmény volt, hiszen legalább ránézett, legalább látta őt. Pár évvel ezelőtt még csak észre sem vette, hogy beléptek a szobájába, beléptek a világába.

– Hoztam neked csokit. Tudom, hogy szereted. És itt a kedvenc képregényed – csicseregte. Most tényleg úgy viselkedett, ahogyan soha máskor. Csupa mosoly volt. A fiú előbb betömte a szájába a csokit, de nyomban nyúlt a füzet után, ez is haladás. Igaz, hogy sok-‐sok évbe telt, de mégiscsak javulás. Niki nézte őt, és próbálta visszafojtani a könnyeit. Roland jóképű volt, bár az arca kisfiús maradt, a teste viszont – nyilván a rendszeres foglalkoztatástól is – atletikus, izmos férfitest. Valószínűleg a tekintetében ülő értetlenség adta arcának a kisfiús jelleget. Egy jóképű, totálisan elbaltázott életű harmincas férfi, aki annak idején a gimi egyik legjobb tanulója volt, akiért rajongtak a csajok, versenyeztek a kegyeiért, és Roland nem élt ezzel vissza, bár persze élvezte a helyzetet. Most pedig olyan, mint egy gyengeelméjű, akinek nincs egy épkézláb gondolata sem – legalábbis az orvosok szerint –, fizikailag viszont életerős férfi, akinek a természetes ösztöneit gyógyszerekkel tompítják el…

– Azt hallottam, hogy Laurának udvarlója akadt – folytatta Niki a társalgást, tudva, hogy a fiú úgysem fog válaszolni. Ha nem szólalt meg tizenöt éve, akkor nyilván már sosem fog. Megállapodott a tekintete a berácsozott ablakon, majd a képregényfigurákkal kitapétázott falakon, és elmosolyodott. – Csakhogy Laura olyan igényes, tudod, nem fog befogadni akármilyen jöttment öregurat abba a finom kis csipketerítős lakosztályába – tette hozzá. Roland már a képregényes füzetet lapozgatta, de Niki folytatta. – Képzeld, elutazom. Na ne gondold, hogy kilépek az életedből… – simogatta meg a fiú kezét, aki nem nézett rá, mert Batman kalandjai jobban érdekelték, mint Niki mondanivalója, már ha megértett bármit is a rajzok alapján a történetből. Niki szerette volna hinni, hogy megérti a történetet, és talán abból is megért valamit, amit mondanak neki, de közben mégis az volt a realitás, hogy nem fog fel semmit. Nem kell mindent készpénznek venni, amit az orvosok állítanak, gondolta, de sejtette, hogy ezzel inkább csak önmagát próbálja vigasztalni és hitegetni. – Tudod, az egyik főnöknőm, Anna, attól a színes magazintól, amiben mindig simogatni szoktad azt a képes oldalt, a szépségbazárt, meg a horoszkóp mellett a rajzokat… na ő, hát ő, képzeld, elküldött egy hajóra. Egy óriási hajóra. Akarod látni a hajó képét?

Tartott egy kis hatásszünetet, de Batman teljesen lekötötte Roland figyelmét. Azért Niki előhúzott a táskájából egy A4-‐es színes fotót, amit direkt Rolandnak nyomtatott ki a Pearl of the Caribbeanről. Még a kabinját is bekarikázta rajta, hátha a fiú mégis megérti, hogy ott fog lakni egy ideig.

– Látod? Ezen a hajón fogok utazni. Két hétig ezen lakom majd, és ilyen szigeteket fogok látni – dugott a srác orra elé még egy képet, ami egy pálmaligetet, kékeszöldben pompázó tengert, két piros csónakot és fehér homokot ábrázolt. Roland hirtelen kikapta a kezéből a hajós képet, és görcsösen szorította, miközben nézte. Mintha még valami furcsa, rekedtes hang vagy hörgés is elhagyta volna a torkát. – Tetszik? Ugye, hogy szép? Tizenöt emeletes hajó, most képzeld el. Tudod, hogy nem vagyok egy kényes csaj, aki csak luxuslakosztályban képes megszállni, de azért ez tényleg nem rossz. Főleg azért nem, mert itt is lesz minek utánajárnom.

Roland sóhajtott, legalábbis Niki sóhajnak értelmezte a mély lélegzetvételt. Talán érti? Talán érzi a hangulatait? Évek óta ebben reménykedett, ezért mesélt el neki nagyjából mindent, ami történt vele. A fiú pedig csak ült és hallgatott. Senki sem tudta, mennyit fog fel mások szavaiból. Helyesebben, a személyzet, az ápolónők véleménye szerint – semmit. És az agydokik sem gondolták másként. Ezért is került ide, és ez tulajdonképpen nagy szerencse, mert különben talán egy elmeosztályon vagy valami rehabilitációs kórteremben feküdne üveges tekintettel, netán leszedálva vagy kikötözve

– ha egyáltalán életben lenne még. Pedig mozogni, menni, enni – mindent tud. Nem is agresszív, leszámítva azt az egy-‐két esetet, amikor az ösztönei diktáltak, de Niki tudomása szerint akkor is viszonylag könnyen leszerelték. Roland mindenre képes: ami az életben maradáshoz kell, azt tudja. Csak kommunikálni nem tud. És gondolkozni. Na meg érezni. Nem, Niki ez utóbbit nem akarta elfogadni. Biztos volt benne, hogy Roland nem szűnt meg érezni. Amíg ő, Niki itt van, amíg mellette lesz, addig ez nem fordulhat elő.

– Tudod, vannak, akik azt hiszik, hogy ott találják meg a boldogságot – folytatta halkan. – Képesek erre költeni a spórolt pénzüket, vagy kölcsönkérnek valakitől, adósságba verik magukat, képesek kiszállni az addigi életükből egy interneten keringő szöveg miatt, amit talán valami pihent elme rakott ki a netre. Egy csomó elkeseredett ember, egy csomó lökött figura, ilyen-‐olyan csodavárók, csalódott szerelmesek pedig ráharapnak a csalira… Mondtam már, hogy van egy hajós játék a telefonomon? Roland újra a batmanes újságot nézegette, nem tükröződtek érzések az arcán, talán ezért is annyira kisimultak a vonásai. Azt mondta az egyik nővér, hogy olyan sima az arca, mint egy Parkinson-‐kóros betegnek.

– Mindegy – legyintett Niki. – Hát én azt találtam ki, hogy megkeresem azt, vagy azokat, akik ezt az egészet kiagyalták. Embereket hülyítenek a teljes szabadság lehetőségével, a boldogság illúziójával. Egy olyan szigetről fantáziálnak, amit soha senki sem látott, egy olyan házról, amiről azt sem tudjuk, létezik-‐e. Ma még átolvasok mindent, amit az interneten találtam erről. Most egy darabig nem jövök – állt fel a székből. – Itt hagyom neked a hajó fotóját, hogy tudd, hol vagyok. És nálad hagyom ezt a másik képet is. De ne szomorkodj, addig is lesznek látogatóid. És majd hozok neked ajándékot.

Roland üres tekintettel meredt rá. Niki megpuszilta az arcát, kilépett a képregényekkel kitapétázott szobából, és csak a folyosón kapta fel a dzsekijét. Nem maradt túl sok ideje, hiszen még be is kell csomagolnia a cuccait. Ráadásul volt még valaki, akit indulás előtt feltétlenül meg akart látogatni.

Carol egy este összefutott az orvossal. Alig ismerte meg: a férfi lefogyott, arca borostás volt, haját szemmel láthatóan jó ideje nem nyíratta le. Abban a kocsmában vacsorázott (illetőleg Carol úgy fogalmazott volna, hogy inkább csak turkált az ételben), ahol Vascolo zenélt. Carol hetente legalább egyszer meghallgatta az öreget. Most összetalálkozott a tekintete Tijado doktoréval, és látta a férfin, hogy rövid ideig habozott… talán azért, mert nem ismerte meg rögtön? Vagy azért, mert neheztelt rájuk? Carol anyjára, aki soha nem hagyta, hogy ismeretlen nyugtató bogyókat adjon a lányának? Carolra, szinte ismeretlenül is, amiért elutasította a segítségét? Aztán a doktor bólintott, és Carol elmosolyodott. Hirtelen összeszorult a szíve. Már sokszor látott ilyet. Most is. Egy nőt látott, egy nőt, egy fiatal nőt, ahogy éppen rácsapja az ajtót Tijadóra. Elmegy. El, ki a kapun, el… talán a szigetet is elhagyta. Tijado ott maradt a rendelőjében, és életében először sírni kezdett. Megérdemelte, hogy a nő elhagyja? Hiszen mindig fontosabbak voltak számára a betegei, bármennyire szerette is a nőt. Igazságtalan volt a lány? Kevesebbet kellett volna rendelnie a doktornak? Carol tudta, hogy ezek nem a saját kérdései. Ezek a kérdések valójában Tijado doktor vívódását fejezték ki, az ő emléke az is, ahogy a lány utoljára rácsapja az ajtót, az övéi a gondolatok, a kételyek, a kérdések. Amikor a zenekar szünetet tartott, és Vascolo hátrament a többiekkel a kis asztalukhoz, Carol odamerészkedett Tijado asztalához. Úgy érezte, hogy segítenie kellene a férfinak, de nem tudta, Vascolo mit szólna ehhez, hiszen Carol elpanaszolta neki, hogy a doktor mindenféle tablettákkal akarta „lecsillapítani” őt, és kifejezetten dühös lett, amikor Carol nem kért a gyógykezelésből.

– Jó estét – ült le a férfi asztalához. Tudta, hogy ez nem illendő viselkedés egy nőtől, mások erkölcstelen perszónának vagy könnyű prédának tarthatnák azt, aki csak letelepszik egy idegen férfi mellé, de ő itt Vascolóhoz tartozott, és fura lány hírében állt, ezért soha senki sem kötött bele. Időnként odaült egy-‐egy ember asztalához, azokéhoz, akik fájdalmas emléket őriztek magukban. Itt már megszokták, hogy nem ismerkedni akar, hanem a maga furcsa módján segíteni. Akiknek már könnyített a lelkén, a szívén, azok tudták, hogy Carol nem ismerkedik, mint az afféle könnyűvérű lányok. Őt nem érdekelték a férfiak, és ezt itt szerencsére tiszteletben tartották.

– Carol Santos – nézett el mellette a férfi. – Kész nő lett…

– A bogyók nélkül is – mosolyodott el Carol.

– Hát… maga tudja. Nem mindig könnyű a magafajtának. Én csak segíteni akartam… megkönnyíteni a dolgát…

– Mit ért azon, hogy a magamfajtának?

– Az ilyen… túlérzékeny embereknek, mint maga – fordult felé végre a férfi. – Most néz engem, és szánakozik rajtam… hogy borostás vagyok, sovány vagyok… – Nem szánakozom. Nem ítélkezem. Sokat dolgozik, de ez a maga választása. Segíteni akar a betegein, ennyi – csúszott ki a száján. A doktor elképedve meredt rá. – Ezt… honnan veszi?

– Csak úgy… kimondtam, ami a számra jött.

– Vagy úgy. Már beszéli az egész város, nem igaz?

– Nem ismerem a szóbeszédet. Egy szigeten lakom, nem messze innen, de a hajóút minimum egy óra, oda-‐vissza kettő. Egy reggelizőbüfében dolgozom. Anyámékkal hónapok óta nem találkoztam, a testvéreimmel sem, sőt az egykori szomszédjainkkal sem. Egyedül Vascolóval találkozom, ő az, aki az előbb gitározott és énekelt. Ő az én egyetlen társaságom, a lakótársam, aki megért engem, mert ő is más, mint a többiek – bukott ki belőle. Talán életében először beszélt ilyen hosszan. – Nem beszélek én senkivel, nem tudom, miről pletykálnak magával kapcsolatban a városban, ha pletykálnak egyáltalán magáról. Én azt mondom, amit érzek, ami kikívánkozik belőlem, ezért is tartanak bolondnak sokan, többek között maga is.

Elhallgatott. A doktor újra megpiszkálta az ételét, egész biztosan zavarában. Carol pedig dúdolni kezdett. Most, hogy nem játszott a zenekar, eldúdolt egy dalt, halkan, talán már a mellettük lévő asztalnál sem hallották, talán hallották, de nem zavarta őket… És Tijado doktor megkönnyebbült. Nem lett nyugodt, nem lett boldog, de Carol tudta, hogy a megkönnyebbülés az első lépés a gyógyuláshoz.

Igazából nem érdekelte a doktor, meg a többiek sem, akiken segített, de szerette látni, ahogy enyhül a tekintetükben a feszültség, ahogy kisimulnak az arcvonásaik, ahogy már nem szorítják össze olyan szorosan a fogukat… Ez volt neki is a gyógyír mindarra a sok fájdalomra, szomorúságra, amit mások emlékeivel magába szívott. Ilyenkor az ő feszültsége, szomorúsága is oldódott.

Később elült a doktor asztalától, de érezte, hogy Tijado egész este titokban őt figyeli. Talán az ő különös betegsége diagnózisához leste a tüneteket.

Leonora megborzongott. Szerette ezt a részt. Annak is örült, hogy az interneten erről az epizódról nem esett szó. Tijado sokkal kisebb szerephez jutott az internetes leírásban, mint magában a könyvben. Mellére szorította a könyvet, amiért néhány gyűjtő akár több tízezer dollárt is megadott volna. De ő soha nem válna meg a könyvtől, ezért is rejti el mindig a többi mögé. Hiszen ez a könyv mentette meg őt, és adott új irányt az életének.

Csöngettek. Elképzelni sem tudta, ki lehet az, de előbb elrakta a könyvet, és csak azután ment ajtót nyitni. Javier állt a küszöbön, mellkasán kigombolt, kék ingben és szűk farmerben. Frissen borotválkozott, Leonora érezte kölnije kissé édeskés konyakillatát. – Helló. Szabadnapos vagy, nem? – csodálkozott a fiúra.

– De igen. Épp azért jöttem. Elmegyünk táncolni – mondta Javi ellentmondást nem tűrően. Leonora vágott egy grimaszt. Nem volt hozzászokva, hogy megmondják neki, mit csináljon, de meglepő módon most mégis jólesett a parancsoló hang. Valaki irányítani akarja. Ez jó is, rossz is. De mindegy, mit tanakodik rajta? Ma nincs fellépés, ma semmi sincs, csak az a rohadt nagy tűz tombol benne, hát akkor elmennek és táncolni fognak, egészen addig, amíg ki nem dől. De úgysem fog kidőlni, mert sokkal jobban fel van pörögve, mint hogy egy éjszakányi mulatozástól elfáradjon. – Mehetünk – vont vállat látszólag közönyösen, és betessékelte a fiút. – Átöltözöm, várj meg.

Negyedóra múlva testhez álló, hátul mélyen kivágott sötétkék ruhában és magas sarkú szandálban állt meg a nappali ajtajában. Javier füttyentett, amikor meglátta. – Nagyon dögös vagy – közölte.

– Akkor induljunk – hunyorított Leonora.

Egy bárban kezdték, az óvárosban, latin tánccal, a salsát és a csacsacsát váltogatva. Csak jeges szódavizet ittak, Leonora mégis úgy érezte, mintha kezdene becsípni, kicsit szédült a feje, és dübörögve áramlott a vér a fejében, a nyakában, a mellkasában. Nem ez volt az első alkalom, de Javi még sosem volt ennyire határozott. Sem a programszervezésben, sem pedig a táncban. Később úgy döntött, igent mond neki. Javier többször megemlítette, hogy a bomba lenne neki való; fogalma sem volt róla

– hogy is lehetett volna? –, hogy Leonora tudja, mi az, és hogy vágyik is rá, megint, újra, de önfegyelem is van a világon, és szüksége is volt rá, hogy érezze, van hatalma a teste felett, önmaga felett. Akkor is, ha időnként felperzseli saját magát, nem önszántából, hanem mert így alakult, így alakul időről időre, és most már nem is tud mit tenni ellene. De ma estére elveszítette minden hatalmát a teste és az esze felett. Elment Javival abba a másik klubba, ahol – tudta jól – elég meghallania a dobokat, hogy fokozódjon benne a feszültség, kisülni mégsem fog… talán… Bár ki tudja, olyan rég volt már, amikor bombát táncolt, lehet annak már három éve, vagy öt is…

A teremben két pár táncolt rajtuk kívül. Most kezdhették, mert lassú volt a ritmus, még nem pörögtek fel a zenészek. A táncolók észre sem vették az érkezésüket, minden ütésre rezdült a testük, nem értek egymáshoz, mintha nem is tartoztak volna össze, hanem a zenészekkel lettek volna párban.

Leonorát, ahogy a parkettre lépett, forró levegő csapta meg, nem tudta, hogy a saját felhevült lélegzetét érzi-‐e, vagy valamiféle rejtélyes áramlatot, ami megsokszorozta az erejét, de a bombához fegyelmeznie kellett magát. Lassan kezdték, Javi vele szemben, de nem érinthették meg egymást: ez olyan tánc, ahol a két ember úgy alkot párt, hogy nem ér egymáshoz, itt a dobütésekhez kell „hozzáérni”, egyszerre mozdulva velük, követve a ritmust, egészen addig, míg aztán már a dobosok fogják követni a táncosok ritmusát, végkimerülésig, ki meddig bírja…

Hajnalig táncoltak. Mindkettejük testéről csurgott az izzadság, Leonora érzékelte, hogy nedves a karja, a háta, a melle, egész teste verejtékben úszik, csatakos a haja, de merő gyönyör volt, végtelenül izgatónak tartotta, hogy ott van mellette egy jóképű férfi, akit nem érinthet meg, mégis a „párja”, és közelebb vannak egymáshoz, mint bármikor, és pörögnek a dobok, csörögnek a rumbatökök, és tényleg nem tudni, ki hajszol kit: az ütősök a táncosokat, vagy a táncosok az ütősöket… Hajnalra mindannyian eksztázisba kerültek. Csak egy pár maradt rajtuk kívül a parketten, és mind a táncosok, mint a zenészek felhevült, mámoros állapotban voltak. Amikor vége lett, egy nagyon hosszú szám után, Leonora engedte, hogy Javier megérintse a karját. Nedves volt a férfi keze, de nedves volt Leonora karja is. Egymásra mosolyogtak. Aztán Leonora elfordította a tekintetét a fiúról, ám rájött, hogy késő, Javi már olvasott a pillantásából, amely mindent elárult.

Leonora úgy gondolta, hogy egy ilyen áttáncolt, bódult éjszaka után talán még természetes is ez a vágy, de legyőzhető, és le is kell győznie, hiszen ezer, de ha nem is ezer, hát minimum száz évvel idősebb a fiúnál, és nem mehet bele semmibe, ami bármelyiküket is veszélybe sodorná, vagy ami akadályt állítana az útjába. Már pirkadt, amikor hazaért a Calle Jon de la Capillára. Javier kinyitotta előtte a taxi ajtaját, aztán elkísérte a bejáratig. Olyan természetes lett volna, hogy behívja… Belenézett a szemébe, és tudta, hogy nem teheti meg. Nem is a köztük lévő száz év korkülönbség miatt, hanem mert ezzel esetleg veszélybe sodorná a fiút is, önmagát is. Elfordult, de Javier visszahúzta, és kényszerítette, hogy újra belenézzen a szemébe. Leonora tudta, hogy nem csupán a fiú tekintetében lángol a tűz, hanem az övében is. Úgyhogy feladta. Nem volt elég ereje, önfegyelme, nem volt képes uralkodni magán.

Beleveszett Javi tekintetébe, és belezuhant az ölelésébe.

Csókolta a férfi nyakát, száját, mellkasát, hagyta, hogy Javier mohón és mégis finoman simogassa, érintse a testét, gyönyör borzongatta, és közben átsuhant a fején az a sötét gondolat, hogy minden, de minden elveszett.

George, a főpincér azóta sem tudott szabadulni attól az érzéstől. Pedig akkor nem is akart eljutni a szigetre, ostoba mendemondának tartotta az egészet. Ott volt az a lány a hajón, aki elvesztette a családját a cunamiban, hát ő kereste a boldogságot, vagy legalább a megnyugvást, aztán a sors különös fintora révén nem a Srí Lanka-‐i lány, hanem ő jutott el a szigetre. Akkor tényleg azt gondolta, milyen igazságtalan a sors, hogy a lány nem juthatott el oda, csak ő, de amikor eljött a szigetről, már máshogyan látta a dolgot. A lány egyszerűen nem érett meg arra, hogy eljusson oda. Valaki, aki sokkal bölcsebb volt nála, talán úgy ítélte meg, hogy a lány lelkében még túl friss, túl eleven a seb, minden idegszálával erre figyel, és így nem fog tudni befogadni semmi újat. Hát ezért nem juthatott el oda…

George viszont igen, és ezzel fenekestül felfordult az élete. Addig elég volt neki az ő Jamaicája, oda vágyott vissza esténként, addig elég volt neki María, addig beérte azzal a pénzzel, amit keresett a hajón, addig nem várt semmi egyebet az élettől, hiszen már befutott, főpincér volt, állandó barátnővel odahaza, stabil háttérrel, és már-‐már megvalósult álmokkal… Ám ott, azon a szigeten találkozott egy nővel, akit azóta sem tud elfelejteni, azóta is azzal a reménnyel alszik el minden este, hogy holnap talán újra megláthatja. És ezen nem segít Agnes, az ukrán lány, nem segít a viszonylag normális társaság a hajón, nem segít, hogy María vélhetően még mindig hűségesen várja, nem segít, hogy rendezettnek tartja az életét. Mert az a nő hiányzik belőle: alighogy felbukkant, el is tűnt, ezért a sziget George számára – másokkal ellentétben – a boldogtalanság kezdetét jelentette.

Ezért keresi azóta is megszállottan a szigetet és a nőt, ezért figyeli azokat, akikről feltételezi, hogy a sziget miatt jöttek ide… Furcsamód ugyanis nem találta meg újra a szigetet, pont ő, aki évek óta hajón dolgozik, és aki már meg is fordult ott. Egyre inkább hajlott arra, hogy elhiggye a mendemondákat: bár a sziget elhelyezkedése fix, de a ház el-‐ és feltűnik a környező szigeteken. Persze tudta, hogy mindez elképesztően vadul hangzik, főleg olyasvalaki szájából, aki nem hisz a misztikumban, de George már járt ott, átélt egy-‐két dolgot, és valójában nem nagyon csodálkozott volna rajta, ha kiderül, hogy az a ház néha eltűnik, majd valahol másutt felbukkan. Legfeljebb azon tűnődött néha, hogy mennyi lehet igaz a legendából. Ha mindenki megtalálja azon a helyen a boldogságot, akkor vajon vele van a baj? Hiszen tőle akkor és ott vették el a szabadságát és a boldogságát, azóta keres egy nőt, egy fantomképet, azóta nem ura önmagának, a vágyainak és a gondolatainak. Még az is felmerült benne, hogy talán ott valahogyan elveszik a boldogságot egyesektől, csak azért, hogy másokat boldoggá tegyenek vele, bár persze józanabb pillanataiban tudta, hogy ez teljes képtelenség.

A rohadt életbe, Frigyes ezt motyogta magában órák óta, amióta csak megpróbálta kinyitni a szemét, de nem ment. Lekéste a reggelit, átaludta az ebédet, és most mindjárt fel kell kelnie, ha egyáltalán enni akar valamit aznap, mert hamarosan játszania kell, ráadásul a legfelső szinten lévő exkluzív étteremben. De csak nem bírt kikászálódni az ágyból. Pedig előző nap azt is eldöntötte, hogy napozni is fog, hátha lebarnul végre egy kicsit, és nem lesz olyan beteges a színe, ami mindig a szakítást juttatja az eszébe, valahányszor a tükörbe néz. De egyelőre nemhogy napozni, hanem felkelni sem bírt.

Ezt sosem gondolta volna. Eljött a december, és tök mindegy, melyik égtájon van, tök mindegy, hogy a Karib-‐térségben hajózik-‐e, vagy otthon didereg a télies Budapesten, menetrendszerűen jön a depresszió.

A rohadt életbe. Ilyenkor maga a felkelés is fáj és értelmetlen. Még szerencse, hogy étvágya sincs, úgyhogy legalább nem éhes. A dobos srác, Dan már rég felkelt, és most játszik valahol a hajón. Legalább nem azt figyeli aggódva, hogy milyen titokzatos fertőző betegséget fog elkapni Frigyestől. Persze nincs ebben semmi szégyellnivaló, ám egyelőre még bízott benne, hogy ez az egész állapot hamarosan a múlté lesz, és nem akart beavatni másokat, hogy mi baja. Tudta, hogy fel kell kelnie, órák óta igyekezett rávenni magát erre a néhány egyszerű mozdulatra, de szinte fizikai fájdalmat érzett, valahányszor megpróbálta. Most mi lesz: többé nem fog örülni a szebbnél szebb szigeteknek, amelyeket bejárhat? És vajon mennyi ideig tart majd ez az állapot? Itt is másfél–két hónapig, vagy talán hamarabb túl lesz rajta…? Mint egy lassított filmfelvételen, darabos mozdulatokkal felült az ágyban, majd ereje végső megfeszítésével valahogy megtette azt a három lépést az apró fürdőszobába. Miközben zuhanyozott, az járt a fejében, hogy szép lassan tényleg sikerült mindent elcsesznie az életében. Feladott egy viszonylag jó állást, elhagyta a nő, akit szeretett, most itt lakik egy néhány négyzetméteres hajókabinban, és még az a rohadék depresszió is kiütötte. Valóra vált az összes gyerekkori félelme, amikor attól rettegett, hogy semmi sem lesz belőle, hogy nem fog tudni normális szakmát, rendes állást találni magának, és nem lesz senki, aki szeretné majd. Szerette volna felhívni Friderikát, de majd csak a szárazföldről fogja. Reménykedhetett volna abban, hogy esetleg pár nap alatt elmúlik az egész, de ennek nem volt semmi alapja, mert máskor is így szokott kezdődni, és hat hétnél rövidebb idő alatt még sohasem lábalt ki belőle. Ilyenkor gyógyszert sincs kedve bevenni az embernek, persze nincs más választása, de alig bírta lenyelni. Amikor végre sikerült többé-‐kevésbé emberi külsőt öltenie, elment vacsorázni. Egyedül ült a büféétteremben az asztalnál (azon szerencsések közé tartozott, akik együtt étkezhettek az utasokkal), az utolsó pillanatban érkezett, mert pár perccel később a pincérek már kezdték leszedni a tálakat, és elhordani a megmaradt ételt. Persze Frigyes azt sem bánta volna, ha nincs mit ennie. Ilyenkor minden szürke lett, kifakultak a fények, a színek, értelmüket vesztették a régi vágyak és álmok. Amikor Friderika megkérdezte, pontosan mit érez, ha rátör a depresszió, azt felelte, hogy „minden értelmetlenné válik”. Többé nem kellenek a megálmodott álmok, ezt persze már Friderika mondta, aki egyrészt rengeteg verset ismert, úgyhogy nem volt nehéz ilyen idézetet találnia, másrészt így megérthette az állapotát. Nem kellenek a megálmodott álmok. Itt van egy luxushajón, ahol elvileg semmi más dolga nincs, mint hogy zenéljen – ami a hobbija – és élvezze az életet, de amilyen peches, rátör a depresszió és az életuntság. Élete első hajóútján.

Jókora kupacban állt a ruha a szoba közepén: Ákos cuccai, amiket reggel kiválogatott magának, meg persze az övéi is, és szandált, strandpapucsot is kellene keresnie a tárolóba bezsákolt nyári holmik között, de Juli ahelyett, hogy csomagolt volna, a telefonjával bíbelődött. A Supercruise-‐on az elmúlt két-‐három óra alatt – amit ő legfeljebb húsz percnek érzékelt – két szintet ugrott feljebb, alig akarta elhinni, hiszen ilyen még sosem fordult elő. Olyan már igen, hogy egy unalmas munkanap alatt négy-‐öt órát játszott az üzletben, otthon is egyet, és estére ugorhatott egy szintet, de ettől még nem léptették elő, csak több kiváltsághoz juthatott hozzá a hajóján. De most, hogy két szinttel feljebb került, felugrott neki egy kis ablak a kijelzőre egy angol nyelvű kérdéssel: „Választhatsz. Akarsz a bolthálózat vezetője lenni a hajótársaságnál?” Némi gondolkodás után a „Nem” válaszra klikkelt. Megérkezett a következő kérdés: „Választhatsz. Magasabb fizetést kérsz?” Itt már csak sportból is a „Nem”-‐nél érintette meg az ujjával a kijelzőt. Megjelent a harmadik kérdés: „Választhatsz. Továbbmész a kódig?” Hirtelen vadabbul vert a szíve. A kód! Jézusmária, a kód. A Kód. A KÓD. Erről olvasott már a neten, hogy volt, aki így jutott el – állítólag – arra a helyre. Reszkető ujjal bökött rá az „Igen”-‐re. Hirtelen színt váltott a képernyője. A Karib-‐tenger türkiz színe megmaradt, a hajó is fehér volt, ám a kép sokkal élénkebb lett, és Juli egy pillanatig mintha hallotta volna a tenger morajlását, de ez feltehetően hallucináció volt. Rábökött az információs ikonra, és megtudta, hogy mostantól duplán számítanak bizonyos pontjai, és hogy miből tevődik össze a kód első két betűje. Az egyik betűt az egyik mostani hajótársaság nevéből kellett kitalálnia. Elcsodálkozott. Aztán vett egy nagy levegőt, és belekezdett a rejtvényfejtésbe.

Végül Ákos csomagolt be a bőröndbe, amikor hazaérve azt látta, hogy a felesége a fal mellett ül (a töltő csak odáig ért el), és lázasan nyomkodja a telefonját. Valószínűleg beszélni kezdett hozzá, de Juli leintette azzal, hogy „Most vagy soha”, illetve hogy „A kód elvihet a szigetre”. Amikor Ákos reggel felkelt, a felesége vörös szemmel ült az ágy szélén, mintha akkor döbbent volna rá, hogy utazni fognak. Juli nem árulta el Ákosnak, hogy meddig volt fenn és meddig nyomkodta azt a nyomorult telefont. Volt olyan pillanat, amikor már-‐már ki akarta dobni a mobilját, de aztán meggondolta magát, hiszen rajta van az egész élete. A fényképei, immár az esküvői fotósorozattal együtt, az e-‐mailjei, a naplója, a nagy divatházak következő szezonra tervezett kollekciói, a játékok és persze a Supercruise. Ahogy ült az ágy szélén, elgondolkodott: vajon bele is lehet-‐e őrülni egyik-‐másik játékba? Vajon komolyan lehet-‐e venni valamit, ami mégiscsak egy iPhone-‐os játék? Mindegy. Most már mindegy. Talán kiderül. Talán nem. Ha nem, akkor is ez lesz életük egyik legszebb nyaralása. Mindenképpen az lesz.

Mielőtt kávét főzött volna, gyorsan kinyomtatta azt a néhány oldalt, amit az internetről letöltött. Majd ezt olvassák a repülőn, ha netán unatkoznának. Aztán őrült kapkodás következett, nehogy lekéssék a British Airways londoni járatát, de Juli titokban azért reménykedett, hogy a Heathrow-‐n, átszállás előtt majd lesz idejük arra, hogy beugorjanak néhány exkluzív üzletbe, és elképzelje, hogy az ő üzletükben is annyi vásárló fordul meg, mint a londoni Gucciban, Burberryben, Bulgariban, és ő mindegyikükkel elbeszélgethet csizmabőrről, táskabélésről, miközben finoman megtapogatja a különleges anyagokat.

– Hát nem tudom. Szerintem el kellene vinned magaddal valakit. Például engem

– nézett Nikire nagy, ártatlan szemekkel a kislány. – Vagy Andrist. Andrist miért nem viszed el?

– Mert… mert tudod, mi volt.

– Aha. Gáz. De lehet, hogy megbánta, nem gondolod?

– Lehet – vonta meg a vállát Niki.

– Egy esély jár neki! Nemrég olvastam valahol, hogy mindenkinek jár még egy esély – Fanni komolyan magyarázott, Niki el is mosolyodott, mint mindig azon, hogy a kislány tíz éve ellenére milyen felnőttesen gondolkodik, aztán az is bevillant neki, hogy Fanni akár az ő gyereke is lehetne. Harminckét éves elmúlt, akár lehetne egy tízéves lánya is, miért ne?

– Ezen még gondolkoznom kell. Majd a hajón gondolkozom rajta. – Kár, hogy nem viszel el. Szerinted anyáék elengedtek volna?

– Nem tudom. Talán. Sajnos drága a repjegy – felelte Niki, közben arra gondolt, hogy a lány szülei ki tudták volna fizetni a repülőjegyet, de valószínűleg nem engedték volna el vele Fannit. Nem mintha ne kedvelték volna őt, bár az is biztos, hogy még mindig részben őt okolták azért, ami akkor történt. És hiába tudta, hogy egyáltalán nem tehet róla, mégis bűntudata volt, ami sosem fog elmúlni, és ha nem lenne Fanni, akkor már rég nem találkozna a szüleivel. Fannit rövid időre néha elengedték vele, de ilyen messzire és két hétre biztosan nem mehetett volna, főleg nem karácsonykor… Féltették a kislányt. Niki ezt meg tudta érteni, mégis szenvedett tőle. Imádta Fannit, imádta attól a pillanattól kezdve, hogy megszületett – ő ott volt, hogy a kezébe vehesse, és egyetlen percig sem tartott tőle, hogy valami baja lesz, vagy nem egészséges, csak nézte, nézte, és akkor és később is mindig azt a férfit látta a lányban, akit annyira szeretett, és aki miatt annyira gyötörte a bűntudat, hogy ráment minden párkapcsolata, beleértve az Andrással valót is. Persze András sem volt szent, nem is Niki miatt végződött ilyen balul a történetük, de nyilván azt is megszenvedte a kapcsolatuk, amit Niki – akarta vagy sem, nem tudott változtatni rajta – magával cipelt.

– És fel se hívtad Andrist, hogy elmehetne veled? – kíváncsiskodott a kislány, maga alá húzva mindkét lábát. A szobájában, a kis kuckóban ültek, ami Nikit mindig valaki másra és a saját múltjára emlékeztette. Fanni a sarokban álló heverőre kuporodott, egy mandarint passzolgatott egyik kezéből a másikba, piros-‐zöld-‐sárga-‐lila csíkos vastag harisnya volt rajta farmerszoknyával és laza, feltűrt ujjú pulcsival. Niki ámultan nézte, hogyan válik szinte hónapok leforgása alatt szép nagylánnyá. – Nem hívtam. Ő hívott, de nem vettem fel – vallotta be.

– Jó ég, milyen szánalmasak a felnőttek – sóhajtott Fanni. – Ne hívd fel a pasit, ezt írják a szakkönyvek… de azt nem írják, hogy ne is vedd fel neki, ha hív, nem? – Milyen szakkönyvek?

– Hát azok, amiknek olyan címük van, hogy „Hogyan tarts meg egy férfit”, meg ilyesmik… – legyintett Fanni, és Niki felé dobta a mandarint.

– Te ilyeneket olvasol?

– Mindenfélét. Tudod, hogy szeretek olvasni. Az olvasás jézusfény. – Furcsa szavakat használsz.

– Ja. Olvastam. Meg már a suliban is hallottam.

– Hát ennek semmi értelme, csak hogy tudd.

– Oké, újságírókkal nem vitatkozom. Anya azt mondja, nem baj, ha ilyen szavakat használok, a legfontosabb, hogy sokat olvasok.

– Ismeri a szakkönyvkészletedet is?

– Azt nem. Tudod, hogy aggódós. Azt hiszem, ez attól van, hogy kései gyerek vagyok. Az osztálytársnőim többségének nem ilyen aggódósak a szülei. Fiatalabbak és lazábbak.

Azért lazábbak, mert ők nem élnek hazugságban, akarta mondani Niki, de végül nem szólt semmit. Megígért valamit sok évvel ezelőtt, és tudta, hogy soha az életben nem szegheti meg az ígéretét. Ez volt az ára annak, hogy egyáltalán itt lehessen. – Oké. Szóval elmegyek, de majd írok képeslapot.

– Küldj inkább fotókat magadról, meg a hajóról e-‐mailen. Este keresek az interneten egy ilyen hajót, mint amilyenen te utazol majd, és elolvasom, mi mindent lehet ott csinálni – csicseregte a lány. – De szerintem fel kéne hívnod Andrist. Én bírtam őt.

– Aha, és ez mire érv?

– Hát arra, hogy próbáljátok meg újra. Nekem kifejezetten bejött, amikor elmehettem veletek motorozni, meg a marcipánmúzeumba – mondta, aztán a szája elé tette az egyik mutatóujját. – Tudom, hallgatok, mint a sír. Sosem ültem a motorodon. Nem is merném bevallani, mert anyáék eltiltanának tőled.

– …

– Ne nézz már így, nem mondtam komolyan! Na, hoztál nekem Mademoiselle-‐t? – Igen, itt a legújabb szám – húzta elő Niki a táskájából a fényes borítójú, vastag magazint. Fanni belelapozott.

– Uhh, jaaj, végem van, nézd: szőr van a csizmán, kívül, tudod. Belül már nem menő a szőr, csak kívül. Ez kéne nekem – mutatta a fotót. – Nem olyan, mintha a csaj pulikutyát húzott volna a lábára?

– De olyan, csak nem értem, hogy van az, hogy jól tanulsz, rengeteget olvasol, közben dögös-‐szőrös csizmákról, kemény pasitartásról meg ilyesmiről ábrándozol tízévesen. Nekem ez nem fér a fejembe.

– Ne hasonlíts össze magaddal, vagyis az akkori magaddal, amikor te voltál tízéves. Annak már húsz éve, és akkoriban minden egész más volt. Anyának persze nem tetszik a stílusom, kábé ez a legvadabb téli cuccom, amit most látsz rajtam – mutatott végig magán, és lebiggyesztette a száját.

– Miért, mit hordanál szíved szerint?

– Hát, ha egyszer, csak egyszer az életben úgy öltözhetnék fel, ahogy szeretnék, akkor szakadt neccharisnyát húznék, tudod, olyat, amin direkt vannak lukak, ahhoz valami rongyos, kirojtozott, szegecses, rózsaszín farmerszoknyát, a kutyaszerű kívül szőrös csizmát, és felülre egy szolid fekete pulcsit – sorolta Fanni, aztán intett. – Nem, ne is mondd, hogy túl vékony lenne a lábam neccharisnyában és miniben. Így is vékony, és mondjuk nem is érdekel. Álmaimban így nézek ki, érted? Ez az álomszerkóm. – Értem – bólintott Niki.

– Azt se mondd, hogy még kicsi vagyok hozzá, blablabla…

– Nem mondom.

– Tényleg? – ámult el Fanni.

– Tényleg. Nekem is voltak álmaim, tudod.

– És…? Megvalósultak?

– Nem… nem tudom.

– Az hogy lehet?

– Nem mind valósult meg.

– De mi nem?

– Ezt majd máskor megbeszéljük, most nincs időm belekezdeni, mert akkor sosem fogok bepakolni, márpedig holnap repülök.

– De mondjuk tizenhat évesen olyannak képzelted el a harminckét éves kori magadat, mint amilyen most vagy?

– Nem. Nem pont ilyennek – sóhajtott Niki, majd elnevette magát. – Majd egyszer elmesélem, oké? De most már tényleg mennem kell. Vigyázz magadra, és ne hozd rá a frászt anyádékra. Kibírod?

– Nem tudom. Nem vagyok rossz – vonta meg a vállát. – Inkább érdeklődő meg kíváncsi. Ők meg pont ezt akarják elnyomni bennem. A kíváncsiságot. És én ettől még kíváncsibb leszek, érted.

– Ez is benne van a kézikönyvekben – bólintott Niki. – Hogyan neveljünk egy tízéves gyereket, aki már félig felnőtt? Ez a címe, gondolom.

– Ha lenne ilyen, a kezükbe adnám.

– Hiányozni fogsz – hajolt oda Fannihoz egy puszira.

– Nem félig – grimaszolt a lány.

– Tessék?

– Nem félig vagyok felnőtt, hanem már majdnem egészen. Csak erről ők mindig elfeledkeznek. Azt hiszik, hogy nem tudok vigyázni magamra. Azért, mert a testvérem olyan szerencsétlenül járt síelés közben, még nem kell állandóan attól rettegniük, hogy elveszítenek. Ne higgyék már, hogy nincs saját akaratom.

– Nem hiszik azt – vigyorgott Niki. – Legfeljebb csak szeretnék – suttogta, aztán összeröhögtek. Megpuszilta a lányt, magához ölelte, és hosszan szorította. Fanni valamit dünnyögött. – Mi van?

– Csak az, hogy rajtam kívül kit szoktál még ölelgetni?

– …

– Mert majdnem megfojtottál.

– …

– Most mi van? Bírlak.

– Én is.

– Érezd jól magad, és küldj fotókat!

Niki már az ajtóban volt, amikor visszafordult:

– Rajtad kívül senkit.

Fanni nézte egy kicsit, majd szomorúan lebiggyesztette a száját. – Gondoltam. Azért is hagytam…

Nevettek, aztán Niki lelépett. Fanni anyja udvariasan búcsúzott tőle az előszobában, de azért megpróbálta kiszedni belőle, hogy szerinte nem túl koraérett-‐e a kislány. Niki azt mondta, nincs túl sok tízéves ismerőse, de szerinte minden oké Fannival. Azután még végighallgatta Anita eszmefuttatását arról, hogy Fanni hirtelen milyen felnőttesen akar öltözni, Niki kiérezte a hangjából a félelmet, amiért a lánya kezd felnőni, és ő már nem lehet mindig, mindenütt mellette. Suttogva kérdezte, mit tud Rolandról, Niki pedig szomorúan intett: semmi változás. Anita úgy nézett rá, mintha őt okolná mindenért.

Elköszöntek egymástól, Niki leszaladt a motorhoz, és egész hazaúton azon tűnődött, nem lenne-‐e jobb Fanninak, ha tudná az igazságot. Nem lenne-‐e megértőbb az anyjáékkal, ha tisztában lenne vele, hogy miért féltik ennyire, és miért nem engedik el olyan ártatlan programokra, ahová egyébként szinte minden szülő elengedné a tízéves gyerekét.

Tudta, hogy már rengetegen próbálták megtalálni a szigetet, és magát a házat is. Arról szintén hallott, hogy akiknek hátsó szándékaik voltak, akik üzletet akartak csinálni a dologból, azok mindig hoppon maradtak. Olvasott balul elsült nyomozásokról, de olyanról is, amikor valaki már majdnem megtalálta… aztán eltűnt a sziget, vagy a ház… Természetesen nem hitte el, hogy mintegy varázsütésre el tudna tűnni egy sziget, vagy akár csak egy ház is, fogalma sem volt, mi lehetett a dolog hátterében, talán a kéretlen látogatóknak valamitől módosul a tudatuk… számos lehetőség elképzelhető. Nem akart találgatni, mert teljesen fölösleges lett volna, inkább el akarta kerülni, hogy ő is pórul járjon. Ráadásul, ha megtalálná a szigetet és a modern kori Carol Santost – ha valóban létezik –, vagy az állítólagos öregurat, akkor a cég nagyon nagyot nyerne vele, mármint személyesen ővele, és az egész felfedezéssel.

Neki pedig nemcsak a további karrierje lenne megalapozva, hanem az egzisztenciája is biztosítva volna egész életére. Soha többé nem lennének anyagi gondjai.

Úgyhogy csak óvatosan… de azért nem árt nyitott szemmel járnia. Már nincs túl sok ideje, de ha hinni lehet az elbeszéléseknek, karácsony környékén többen megkaphatják a lehetőséget a boldogabb életre. Ezért még inkább résen kell lennie.

IV

– Ez az a ház?

– Nem tudom. Azt hiszem. Talán – dünnyögött George.

Adél tétován nézte a vörösre festett sarokházat, amelynek elülső traktusában egy bár volt. Már megmászták San Juan macskaköves emelkedőit, mire megtalálták a főpincérrel a bárt. Nem tudta, mit kérdezhet George-‐tól. Abban sem volt biztos, hogy egyáltalán hallott-‐e valaha Carol Santosról. De ha hallott is, akkor sem beszélhetnek róla. Ez az igazi patthelyzet. Úgyhogy csak virágnyelven kérdezheti a férfit, ő pedig ugyanolyan nyelven válaszolhat…

– Itt nőtt fel… az a Puerto Ricó-‐i énekesnő? – kérdezte, miközben még mindig a vörös festést nézte a házon. Túlságosan frissnek látszott, nyilván nem olyan régen újíthatták fel. De az azért meglepő volt, hogy a ház egyik részében szemmel láthatóan laktak. Talán a tulajdonos maga sem tudja, hogy ki után költözött a házba. Vagy esetleg nagyon is tudja…? De hogyan jött rá George?

– Azt hallottam a múltkor itt, a főtéri kocsmában. Az egyik vendég mesélte, hogy a Geccos bár helyén állt a ház, ahol felnőtt az az énekesnő, akiről mindenféle legendák keringenek – vonta meg a vállát George. Adél már sajnálta, hogy George haverja nem jött el velük, mert nem kapott kimenőt. Feszélyezte, hogy kettesben van George-‐dzsal. Nem érezte jól magát a félig-‐meddig idegen, önteltnek tűnő főpincér társaságában – cserében persze lehet, hogy egy kis mozaikdarabkával ki tudja majd egészíteni a történet általa ismert részleteit. Ám még maga sem tudta, hogy szeretné-‐e, hogy kiegészüljön a kép, vagy jobb lenne, ha az egész a feledés homályába merülne. Most, ahogy ott állt a meredek, szűk utcán, amelynek mindkét oldalán kis boltok sorakoztak, és érezte a macskakőről és a házfalakról feléje sugárzó hőséget, tétovázott, hogy van-‐e értelme belépnie a bárba. Van-‐e egyáltalán bármi értelme is annak, hogy eljött ide, hogy még mindig nem hagyja nyugodni a lehetőség, amit – szabad akaratából – néhány évvel ezelőtt elszalasztott.

– Menjünk! – határozta el magát George. – Üljünk be egy italra. Elücsörgünk egy kicsit, körülnézünk odabenn, megpróbáljuk elképzelni, milyen lehetett itt régen… Tudtad, hogy itt találták ki a piña coladát?

– Mármint ebben a bárban? – lépett be a nyomában Adél. Bent sötétebb volt, a fal dizájnosan vakolatlannak tűnt, a hátsó falat teljes egészében a beépített bárpult uralta. Át lehetett látni a másik – világosabb – helyiségbe, ott nem bárszékek és kis, kerek asztalok álltak, hanem szögletes faasztalok, háttámlás fapadokkal. – Nem, de itt, Puerto Ricóban.

– Persze, a táblát én is láttam – mosolyodott el Adél. Óriási márványtábla hirdette az egyik házon, hogy 1963-‐ban ott keverték az első piña coladát, aztán hogy ebben mennyi az igazság, azt ki tudja.

Rendeltek két mojitót, majd valószínűleg mindketten arra vártak, hogy történjen valami.

De nem történt semmi, azon kívül, hogy a mojito gyorsan Adél fejébe szállt. – Amikor a Legendsen dolgoztam… – kezdte George, és Adél rámeredt, majd félbeszakította.

– Mindenki dolgozott a Legendsen?

– Miért, még ki?

– Hát például az idős pincér, Samuel, aki ott volt a strandon. Meg szerintem az a rangidős mixer is, Ramirez vagy hogy hívják. És az egyik recepciós, akivel most együtt dolgozom, és állítólag itt van a hajón Keoma is, a Fülöp-‐szigeteki masszőr. És… – És még?

– És még… én is.

– Ó. És… melyik évben?

– Tíz éve hagytam abba – felelte némi tétovázás után.

– Ott voltál a Legendsen – George-‐on látszott, hogy meglepődött. – Nem emlékeztem rád.

– Akkor is recepciós voltam. De te akkor még talán nem is dolgoztál ott. George elgondolkodott, aztán legyintett.

– Mindegy. Én is azon a hajón kezdtem, a legtöbb szerződésem a Legendsre szólt. Két éve jöttem el tőlük.

– Aha – dünnyögte Adél, és csak nem értette, mit keres itt kettesben a jamaicai főpincérrel, akivel nyilvánvalóan nincs semmi közös pont az életükben, leszámítva azt, hogy már dolgoztak egy hajón, és hogy most is ez a helyzet. Pohárral a kezében körbesétált a teremben, aztán átment a másikba, és mire visszaért, George nem volt sehol. Megkönnyebbülten fellélegzett. Igaz, a bárban nyoma sem volt a várt misztikus hangulatnak, de a mojito ízlett neki. Ha most kifizeti a számláját és lelép, akkor beszélhet a szüleivel, beszélhet Botonddal, és megígérheti nekik, hogy tényleg ez az utolsó hajóútja, és reménykedhet, hogy a fiú megbocsát neki, és abban is, hogy nem fogja elbőgni magát, amikor meghallja Botond hangját.

Amikor elindult lefelé az utcán, látta, hogy egy nő áll a ház kapujában, egy férfival összeölelkezve, aztán egy szempillantás múlva már el is tűntek a házban. Ahogy nézte őket, szaporábban kezdett verni a szíve, lehet, hogy csak a hőségtől, és különben is, nyugtatta magát, az egész csupán egy villanás volt. Talán csak a szeme káprázott…

George a mosdóban állt, fejét nekitámasztva a csempének, és arra gondolt, hogy most már tényleg itt az ideje, hogy abbahagyja ezt az egészet, mert a végén még megbolondul. Most is, hogy a magyar recepciós lány eltűnt, ahelyett, hogy a keresésére indult volna, Carol Santosról képzelődik, illetve dehogy róla, hanem arról a másik nőről, akit egyetlenegyszer látott életében… Az imént, ahogy elnézte a bárt, valahogy nem tudta elképzelni, hogy ebben a házban nőtt fel az a mindenki által kiközösített kislány, akinek az életéről állítólag magánkiadásban megjelent egy könyv, de nagyon alacsony példányszámban, valószínűleg nem is került kereskedelmi forgalomba. George gyanította, sosem lesz pénze rá, hogy valamelyik gyűjtőtől megszerezze egy példányát. George megelégelte a tehetetlenséget, ami gúzsba kötötte őt és meghatározta a mindennapjait, úgyhogy ott, a mosdóban megfogalmazódott benne egy terv, amit ugyan a kétségbeesés diktált, de mivel eddig semmi sem vezetett eredményre, remélte, hogy ez talán beválik. A provokáció. A szigetről senki sem beszél nyíltan, Carolról sem, mert ez tabutéma… De mi lenne, ha ő elkezdene beszélni róla? Ha nem is arról, hogy mit élt át ott, de mondjuk elmesélhetné többeknek, hogy keresi azt a szigetet, keresi a boldogságot… Mesélhetne erről a hajón, a kikötőkben, San Juanban a helyieknek… Hátha valaki többet tud nála, és kicsúszik a száján valami, és lesz egy nyom, amin ő, George elindulhat.

Annyira megörült ennek az ötletnek, hogy hirtelen el is feledkezett arról, amit annak idején hallott: ha beszélsz róla, elereszted a boldogság lehetőségét. De hát ő amúgy sem érezte túl boldognak magát.

– Helló – lépett oda az újonnan érkezett pultoshoz, miután visszatért a terembe, és látta, hogy Adél azóta sem került elő.

– Segíthetek? – kérdezte a pultos. Magas, fehér bőrű, kisportolt, intelligens arcú férfi volt. Azt gondolta volna róla az ember, többre hivatott, mint hogy egész életében koktélra vágyó, becsípett turistákat szolgáljon ki. Talán ő a tulajdonos. George nagy levegőt vett.

– Igaz, hogy ebben a házban nőtt fel Carol Santos? – bökte ki egy szuszra. Még sohasem mondta ki Carol nevét hangosan.

– Hát… – a pultos kedvesen elmosolyodott, bár mintha zavar suhant volna át az arcán, de lehet, hogy George csak képzelődött. – Az az igazság, hogy már én is hallottam a mendemondát, hogy valami bolond lány lakott itt a családjával, de erre semmi sem utal. Már az előző tulajdonos átépíttette a házat, úgyhogy, akár igaz ez, akár nem, nem tudom sem alátámasztani, sem megcáfolni – vonta meg a vállát. – Keverhetek még egy koktélt?

– Egy mojitót. És… nem is maradt semmi a régi tulajdonosok után? Úgy értem, könyv, vagy valami irat, feljegyzés?

– Ha maradt is, azt az előző tulaj már kidobta – rázta meg a fejét a férfi, miközben levett egy üveg rumot a polcról. – Maga kutatja ennek a nőnek a múltját, vagy miért érdekli?

– Az egyik ismerősöm szeretne mindent tudni róla. Könyvet ír, tudja. Ahhoz kellenének neki az adatok – hazudott George, mint a vízfolyás.

– De ki volt ez a Santos? Én csak annyit hallottam a városban, hogy valami bolond lány, akit kitagadott a családja, mert tanulás helyett is csak énekelt, aztán el is költöztették valahová. Azt beszélik, később még jobban bekattant, és valamiféle csodatévőnek hitte magát.

– Ja, hát én is ilyesfélét hallottam. Meg azt is, hogy amikor énekelt, boldogság töltötte el azokat, akik hallották.

– Hát igen, többnyire ezért olyan népszerűek a híres zenészek és zenekarok albumai is. A pillanatnyi boldogság miatt – dünnyögte a srác, miközben felvágta a lime-‐ ot.

– A maga bárjában is van énekes?

– Hm – állt meg a levegőben a mixer keze, és mintha elgondolkodott volna. – Persze, hárman is vannak, váltják egymást. De csak este van élő zene.

– Egyszer talán majd eljövök meghallgatni őket. De ma indul a hajó. – Értem. A hajón dolgozik? Melyiken?

– A Pearlön. Pincér vagyok. Főpincér.

– Érdekes lehet.

– Az. Érdekes. Évek óta ugyanaz minden – eresztett meg egy félmosolyt. – Vagy legalábbis majdnem ugyanaz.

– Nézd a tengert! Gyönyörű! – A várban álltak, és Juli egy lőrésből nézte a Karib-‐ tengert, partján a színes házakkal. A tenger most, ahogy fodrozódott, sötét-‐ és világoskék volt, helyenként zöldes foltokkal, tetején fehér tajtékkal. Olyan volt, mintha egy képeslapot nézne.

– Hamarosan már a hajóról gyönyörködhetsz benne – mutatott a kikötő felé Ákos. Ott ringatózott két nagy óceánjáró is, innen fentről kicsiknek látszottak, és elképzelhetetlennek tűnt, hogy több ezer ember fér el a fedélzeten. Rengeteg fotót készítettek a várból a tengerről, felmentek a kisvasútszerű városnéző járművel a kastélyba, bejárták vele a tengerpartot és az óvárost. Délután pedig már kezdődik a beszállás… Bár Ákost az ilyen nagy hajók korábban nem érdekelték különösebben, most kezdett izgalomba jönni. Mivel volt még néhány szabad órájuk, lesétáltak a dombról, hogy aztán egy újabb meredeket megmászva feljussanak egy csodás, hangulatos kis térre, ahol sokféle színes virág díszelgett az ősfák alatt, a tér egyik oldalán egy patinás szálloda, a másikon Custo Barcelona outlet, az út túloldalán pedig egy templom állt. Juli módszeresen végigjárta mindet, kezdve természetesen a Custóval, de kizárólag „munkaköri érdeklődésből”. A végén bementek a hűs templomba, majd kifelé jövet leültek a lépcsőjén. A lejtős terepen átláttak a tér fölött a tengerig. Magyar beszédet hallottak, de a jókedvű pár, egy magas, sportos férfi egy vizes hajú, lila topot, szűk farmert és strandpapucsot viselő nővel, már el is viharzott előttük. Az elegáns szállodából léptek ki egy kisgyerekkel, akit a férfi felkapott a templom előtt, a nyakába ültette, a gyerek hangosan nevetett, az anyja pedig szaladni kezdett utánuk. – Jó itt – sóhajtott Juli. – Aztán persze visszamegyünk a normális életünkbe… – Nem baj. Jó az is.

– Igen. Jó… Csak szeretném… Olyan jó lenne, ha… lehetne gyerekünk… – Sok mindent elszúrtam azzal a kölcsönnel – mondta tárgyilagosan Ákos. – Nem baj. Nem a pénzre vágyom. Hanem…

– …

– Gondoljuk át. Ne csak az eszünkkel.

– Egyelőre mindig az eszemet használom.

– Tudom. De a vágyak valóra váltásához nem kell feltétlenül pénz… az igaziakéhoz biztosan nem…

– …

– Jó, tudom – sóhajtott Juli. – De akkor is… gondold át, kérlek. Hogy ne kelljen még évekig várni… Jó lenne, ha az álmaink egy részét valóra válthatnánk. Legalább egy részüket.

Ákos magához húzta a feleségét, de hallgatott. Nincs rosszabb egy férfinál, aki hallgat, aki nem mond semmit. Ha valamivel, akkor Julit ezzel ki lehetett borítani. Volt egy barátja régen, még pár évvel azelőtt, hogy Ákost megismerte. Robinak hívták, és minden konfliktushelyzetet úgy intézett el, hogy hallgatott. Amikor vitatkoznia kellett volna, hallgatott. Így menekült ki minden kínos szituációból. Julinak hosszú időbe telt, hogy ezt elfogadja, de megérteni sosem tudta. Érdekes, amikor vége lett a kapcsolatuknak, vagyis amikor Juli véget vetett neki, a fiúnak hirtelen megeredt a nyelve, és már szeretett volna mindent megbeszélni. Ákos sokkal nyíltabb volt, most mégis magába zárkózott, vagy legalábbis ezt a dolgot nem akarta boncolgatni. Juli nem erősködött. Tudta, lesz még alkalma szóba hozni ezt a témát.

– Nem nézzük meg azt a békás éttermet? – szólalt meg végül Ákos, és Juli arra gondolt, a fenébe, a férje gondolatolvasó, és figyel is rá, sőt még ő emlékezteti arra, hogy be kellene nézniük a Senior Frogsba, ha már a telefonos játékán annyiszor megfordult ott.

132. KARIBI LEGENDA

Ezzel el is érkeztünk napjainkhoz. Egy modern legenda szerint élt egy Carol Santos nevű nő (szül.: 1899, San Juan, Puerto Rico, halála pontos dátuma nem ismert, a legtöbb forrás azonban az 1980-‐as évekre teszi), akinek a hangja csodákat művelt. Akik hallották énekelni, elfelejtették bánatukat, és több esetben arról számoltak be, hogy eltompultak a legfájdalmasabb emlékeik. Carol Santost már kislánykorában is furcsa gyereknek tartották, állítólag kezelni is akarták, viselkedésében hiperaktív jegyek már-‐ már autisztikus vonásokkal párosultak. Nem végezte el az iskolát sem, társai a „furcsa dolgai” miatt kiközösítették. Carol Santos az elbeszélések szerint húszéves kora körül egy szigetre költözött. Egyesek szerint a szigeten lévő ház, ahol gyógyított, változtatta a helyszínét. Santos többször forgott nagy veszélyben, mivel már életében sokan meg akarták fejteni a titkát, akár erőnek erejével kényszerítve őt ennek felfedésére, és senki sem tudja, hogy végül természetes halállal halt-‐e meg. Amilyen titokzatosan élt, és amilyen titokzatos képességekkel rendelkezett, ugyanolyan titok övezi halála pontos idejét és körülményeit is. Egyesek szerint – azok állítják ezt, akik még találkoztak Santosszal – könyv született az életéről. Ezt a könyvet csak két tanú látta, azonban egyiküknek sincs meg. A Puerto Ricó-‐i nyomdákat már többen végigjárták, de sehol sem lelték fel a megrendelést, illetve azt sem lehet tudni, hogy – amennyiben létezik egyáltalán ez a bizonyos könyv – ki a szerzője: esetleg maga Santos, vagy valaki más. A 2000-‐es évek elején egy New York-‐i kis könyvkereskedésben felbukkant egy Carol Santos dalai című könyv, de azonnal el is kelt. A könyvesbolt tulajdonosa maga mesélte el egy interjúban (The New York Times, 2004. november 12.), hogy egy ismeretlen könyv rekordáron kelt el az antikváriumában. (Idézet: „Nem, nem a legjobb üzlet ma antikváriumot fenntartani, csak azoknak ajánlom, akik valóban elhivatottságot éreznek erre, akiket a könyvek és az olvasók szeretete vezérel. Ebben a szakmában még ma is beszélgetni kell a vásárlókkal, hozzánk is rendszeresen be-‐betérnek a törzsvásárlóink, egy-‐egy könyvet keresnek, de ha nem találják meg, akkor leülnek egy teára, egy kis tereferére. Már barátságok is születtek a boltban. Ebben az üzletágban nincs nagy profit, viszont sokszor olyan könyvritkaságokat vehetünk a kezünkbe, amikért egyébként odaadnánk a fél életünket. Ezek a pillanatok a legszebbek. Néha pedig váratlan meglepetések is érik az embert. Ilyen volt, amikor jó néhány éve valaki eladásra kínálta a Carol Santos dalai című könyvet. Emlékszem, haboztam, átvegyem-‐e, mert az illető hatszáz dollárt kért érte. Nem tudtam, ki az a Carol Santos, és őszintén szólva egyáltalán nem hittem benne, hogy el tudjuk adni hatszáz dollárnál drágábban, vagy akár csak annyiért is a könyvet. Végül abban állapodtunk meg az illetővel, hogy bizományba beveszem, és ha sikerül eladnom, akkor a hatszáz dollár feletti összeg harminc százaléka is őt illeti. Egyáltalán nem hittem benne, hogy sikerül eladnom a könyvet, de két nappal később többen is licitáltak rá, olyan vevők, akiket sosem láttam, azelőtt sem és azután sem, egyébként nyilván megbízottak voltak, és nem az igazi vásárlók – végül tizenkétezer dollár volt a legmagasabb licit. A beadó örült az extraprofitnak, én pedig hüledeztem… Ez volt az egyetlen eset, amikor egy könyvet, ráadásul egy ismeretlen könyvet ilyen nagy haszonnal sikerült eladnom. És antikváriusi pályafutásom alatt ez volt az egyetlen olyan könyv, amelyről semmit sem tudtam, és nem is sikerült kiderítenem semmit, pedig megpróbáltam utánajárni a műnek és szerzőjének.” – részlet Harry Ponds Daniel Gleaserrel készített interjújából.)

Azóta is felbukkan a könyvből egy-‐egy példány, de árverésre az információk szerint még sosem került, mert mindig azonnal elkel. Senki sem tudja tehát, hogy mi történt azon a szigeten (egyáltalán: merre van az a sziget a Karib-‐térségben), mi történt abban a házban (azon túl, hogy Carol Santos énekelt), és hogy mi volt a boldogság „biztos” receptje, már amennyiben volt ilyen egyáltalán. Annyi bizonyos, hogy évről évre egyre többen kelnek útra, és próbálják megtalálni a Karib-‐tengeren – Carol Santos nyomait követve – a maguk boldogságát.

Niki összehajtotta a papírjait. El sem akarta hinni, hogy ez a forrása az egésznek. Egy dilis csaj, aki összevissza énekelgetett, és ezzel úgymond segített az embereknek elfelejteni a rosszat. Végül is erről szólnak manapság is a dalok. Elképzelhető, hogy Carol Santos a kora rétegzenésze, popsztárja volt? Ő volt az 1900-‐as évek elejének Nicholas Whitackere? Vagy netán Wayne „Sunny” White-‐ja? Nem, megrázta a fejét, nem lehetett ilyen kaliberű énekes, mert akkor sokkal ismertebb lenne még ma is, és nem csupán kósza hírekben és eldugott blogokon bukkanna fel a neve. A korai Whitacker, a klubzenész… igen, legfeljebb hozzá lehetne hasonlítani. Bár Whitacker tud zenélni, gondolta, sőt nagyon tehetséges zenész, hozzá képest Carol Santos a leírások alapján amatőr volt, vagy olyan kókler, aki nagyon ért az emberek befolyásolásához, és egy kis trükkel rásegített a „boldogságtalálásra”. Ez mutatja, hogy már száz évvel ezelőtt is mekkora igény volt a boldogságra. Az emberek rejtélyes szigetekről, láthatatlanná váló házakról találtak ki meséket, mert a boldogságot valamiféle misztikus dolognak tartották és tartják ma is, ahelyett, hogy megélnék, hogy igyekeznének megtalálni minden egyes pillanatban.

Ami azt illeti, Nikinek is problémát okozott a pillanat, az örömteli pillanatok átélése, mert olyankor mindig bűntudat fogta el. Mintha nem lenne joga a boldogságra. Most lent sétált a tengerparton, mezítláb, ez az utolsó séta, mielőtt beszáll majd a hajóba. Mivel előző délután érkezett, arra most nem volt ideje, hogy bejárja Puerto Ricót, viszont direkt meghosszabbította néhány nappal a nyaralását, hogy amikor majd kiköt a hajó, körülnézhessen egy kicsit. Jó volt a szürkésfehér homokban mezítláb gyalogolni, érdekes, hogy korábban azt hitte, hogy a Karib-‐térségben mindenhol hófehér a homok – de ez inkább vaníliaszínű, talán szürkés, talán sárgás finom porhomok, kellemes volt a talpának, és persze kellemes volt a látvány is. Hát igen, meg tudná szokni. Mögötte, a parton többemeletes szállodák és apartmanházak magasodtak, de egyiknek sem volt privát strandja. A parton egy barnára sült nő napozott egy két-‐három év körüli, copfos kislánnyal, és közben telefonált. Niki rájuk mosolygott, látta, hogy kagylókat gyűjtenek. Ő is visz majd kagylót Fanninak, de lehet, hogy Rolandnak is. Valamivel odébb, ahol néptelen volt a part – leszámítva egy kutyát, aki a vizes szőrét pont Niki lábánál rázta le –, leült egy pálmafa árnyékába, maga alá terítve a szállodai strandtörülközőt, és előhúzta a telefonját a táskájából. A táska igazán illett hozzá: kicsi, narancssárga műbőr hátizsák volt, jókora, szúrós tüskék álltak ki belőle. (Hogy igazából nem szúrnak, ezt csak ő tudhatta, vagy aki hozzáért: aki messziről látta, azt hihette, hogy jó lesz kerülni a tüskékkel való találkozást.) Persze a parton nem volt internete, de éjjel a hotelben letöltötte az e-‐mailjeit. Ráklikkelt az egyik letöltött levélre. A feladó helyén egy nyilvánvalóan kitalált név, bizonyos László László, a szöveg pedig meglehetősen rövid volt: „Ha nem állítod le a spermasorozatot, nagyon megbánod.” Hát ezt az éjjel is elolvasta, persze. Nem ez volt az első eset, hogy valakinek kínos perceket szerzett a riportjaival, és nem is most fenyegették meg először. Két napja jelent meg a sorozata első része, lett is szép nagy sajtóvisszhangja, többen átvették a portálról. Már ebben a cikkben is volt utalás azokra a befolyásos emberekre és politikusokra, akik visszatérő vendégeik az óvszeres zsarolásban érintett prostituáltaknak. Azonban az aláíráson csak most akadt a meg a tekintete: Verbovszky.

A francba.

Kirázta a hideg. Remek az időzítés. Ámbár tényleg az: mintha Anna ezzel a hajóúttal meg akarta volna kímélni a sorozat megjelenésekor várható felhajtástól. Niki szerkesztőségi e-‐mail címe nyilvános, egyébként pedig feltehetően visszakereshető, honnan küldték az e-‐mailt, de valószínűleg nem sokat tudnak kezdeni egy ilyen szöveggel. Az aláírás már más. Az mást takar.

A fenébe is, most aztán kezdhet találgatni, hogy ki van a háttérben. Ez csak rossz vicc, vagy…? Valahol a lelke mélyén tudta, hogy nem vicc. Sajnos nem az. Verbovszkyval egy másik rossz korszak is visszaidéződik az életében, és most már nem az lesz a legfőbb problémája, hogy Roland miatt bűntudat gyötri, hanem újraélheti azokat a nyári éjszakákat is, amikor nem mert nyitott ablaknál aludni, és nem merte magára csukni a fürdőszobaajtót.

Muszáj elhessegetnie annak a régi történetnek az emlékét. Most arra kellene koncentrálnia, hogy megpróbálja élvezni, de legalábbis kipróbálni mindazt, amiben egy ilyen hajóút során része lehet az embernek.

Annyira rohadt dolog, és annyira rohadtul ismerős az érzés, amikor még a járás is nehezére esik, a gondolkodás is, és főleg az, hogy netán mosolyogjon vagy bárminek is örülni tudjon. És a gyógyszer csak hetekkel később kezd hatni, már amennyiben hat egyáltalán. Nem normális dolog, hogy itt slattyog az egyik legizgalmasabb karibi városban, és nincs kedve semmihez, még csak egy fagylalthoz sem. Azt a farmersortot és fehér, köldök fölé érő szűk topot viselő, sötét bőrű, hullámos hajú lányt is alig vette észre, aki a kikötőnél, a Senior Frogs előtt ácsorgott. Máskor talán meg is szólította volna, de arra nem volt felkészülve, hogy ez a rohadt téli depresszió kiüti az örök nyárban is. Ahhoz is hatalmas erőfeszítés kellett, hogy leszálljon a hajóról. Tudta, hogy muszáj kimozdulnia a kabinjából ahhoz, hogy valamivel jobban érezze magát, hogy felfogja az agya azt, hogy odakint, hiába írunk decembert, nincs hó, nincs szürkeség és nincs fagy, hanem – bármilyen furcsa is – hét ágra süt a nap és meleg van. Ha ezt sikerülne tudatosítania magában, akkor talán nem lenne szüksége arra a gyógyszerre sem, bár így legalább volt valami, amiben bízhatott, mert az már a vég lett volna, ha még antidepresszánst sem hozott volna magával.

– Helló.

Valaki ráköszönt. Csak legalább beszélgetnie ne kelljen. Visszamorgott, aztán ránézett a nőre, és felismerte. A magyar lány a hajóról. Szentséges ég, remélhetőleg nem kell beülnie vele sehová, és nem kell szóval tartania az unatkozó recepcióst. – Helló – felelte. Az járt a fejében, mit kellene mondania, hogy mielőbb le tudjon lépni a csajtól. Mondja azt, hogy templomot akar nézni? Vagy hogy éppen sörözni indul? És ha a lány ráakaszkodik? – Most marhára nincs kedvem társalogni, mert kitört rajtam a téli depresszió – hadarta. Akarata ellenére csúszott ki ez a mondat a száján, tényleg nem akarta, hogy a hajón bárki is tudomást szerezzen a problémájáról. Direkt használta gondolatban is a probléma szót a betegség helyett, mert attól félt, ha betegségnek tartja, és nem múló állapotnak vagy problémának, akkor még jobban elhatalmasodik rajta, és már nem csupán télen fog jelentkezni, hanem bármely évszakban kitörhet rajta. – Ó. Hát ez szar. Már bocs – Adél ennyit reagált. – Akkor megyek is tovább. Remélem, átállsz rá, hogy itt nincs tél. Úgy majd sokkal könnyebb lesz. Fejben kell átállnod.

– Igen… Honnan tudod?

– Szembesültem már hasonló problémával. Voltak már itt téli depresszióban szenvedő skandinávok, amerikaiak, akik nem hitték el, hogy a napfényben és a melegben is erőt vehet rajtuk a depresszió. Amikor kiderült, hogy a gyógyszerüket sem hozták magukkal, először a recepcióra jöttek segítségért… Persze csak azt tudtam tanácsolni nekik, hogy szálljanak ki, járják körbe a szigeteket, ne üljenek a hajón – rengetegen maradnak a hajón, főleg az amerikaiak, akik inkább afféle wellnesstúrára érkeznek ide, ahelyett, hogy a Karib-‐tengerre meg a szigetekre lennének kíváncsiak – legyintett Adél, és már ment is volna tovább, nem akarta feltartani ezt a fickót, aki egyébként sem volt túlságosan szimpatikus neki.

– És…? Javult az állapotuk? – kérdezte reménykedve Frigyes, miközben az járt a fejében, hogy ez az egyetlen szalmaszál, amibe kapaszkodhat. Hogy mások is úgy vannak, mint ő, de nem ugranak ki a hajóról, nem alusznak át két hetet, hanem találnak valamilyen megoldást. Igaz, az ő esetében eddig egy megoldás sem vált be. – Nem tudom. Kicsit biztosan – rázta meg a fejét Adél. – De az igazság az, hogy sokuknak szükségük volt a hajóorvosra is. Én csak… azt mondtam, amit logikusnak tartottam, de az emberi szervezet gyakran egyáltalán nem olyan logika alapján működik, mint ahogyan mi elképzeljük.

– Vagyis…? Majd eljön a március, nem igaz?

– Nem tudom. Vagyis persze, igaz. Eljön. De lehet, hogy előbb elmúlik a… baj… Remélem. Drukkolok.

– Aki hajón dolgozik… annak nem szokott efféle problémája lenni? – De, biztosan – bólintott Adél. – Nem tudok róla, bár nyilván előfordul. – Mindegy. Elmúlik – válaszolt Frigyes, és hirtelen el is szégyellte magát: panaszkodik egy nőnek, akit nem is ismer. Intett, aztán továbbment, persze rettenetesen nagy bunkónak tartotta magát, de most se kedve, se ereje nem volt foglalkozni ezzel. Arra a gondolatra pedig, hogy jópofizzon a csajjal, egyenesen kiverte a veríték. Éppen elég erőfeszítésébe került, hogy a hajón, a kabintársa és az énekesnő Janula előtt megjátssza magát, és úgy tegyen, mintha minden rendben lenne. Holott egy frászt volt rendben. Semmi sem volt rendben.

Talán egy ital segítene. Bár sosem volt nagy ivó, úgy érezte, hogy egy pohár whisky talán segítene túljutni a holtponton. Most utálta igazán Petrát, utálta a hajót, a szigetet, de leginkább saját magát. Pár száz méter után az utca túloldalán meglátott egy bárt, és ezt égi jelnek tartotta. Gyorsan átvágott az úttesten, hogy beüljön oda egy pohár italra.

Justin: Senki sem tudja, mi történik a házban, aki pedig tudja, nem beszél róla. Senki sem tudja, merre van az a sziget, és hogy éppen most hol van az a ház. Akinek megadatott, hogy eljusson oda, mélyen hallgat róla. Pedig ez lenne a cél, felderíteni, hogyan lehetnénk boldogok akkor is, amikor minden körülmény a boldogtalanság felé taszít minket. Én beszéltem valakivel, aki hallott egyet s mást. Az ismerősének a volt szerelme járt a szigeten. Ő azt mondta, hogy a tudatukat módosították valahogy. Én valamiféle drogra tippelek, láttunk már ilyet. Nem tudom, mit higgyek. Állítólag van egy számítógépes játék, és annak, aki abba beszáll, módja nyílik eljutni a szigetre, de én ezt kétlem, mert már ezerszer végignéztem a keresőprogramokat, és ilyen játéknak a nyomát sem láttam, egyetlen találatot sem kaptam, ami legalább utalt volna rá. Ezt is egy másik blogon olvastam, de tényleg nem tudom, mennyi igaz az egészből, azt viszont látom, hogy sokan keresik megszállottan az így fellelhető boldogságot.

Marie211: Nekem erről a kék madár jut eszembe, szóval szerintem az egész valami olyasmiről szól, hogy magadban megtalálod, amit keresel, nem?

Zekzith: Én szívesen foglalkoznék ezzel, ha lenne ráérő időm, meg pénzem, hogy a nyomába eredjek. Van ebben az egész történetben valami eredeti, a lány, aki a hangjával begyógyítja a fájó emlékek ütötte sebeket. Csak azt nem tudom, hogy miért mondják azt, hogy ez az egész ma is működik. Carol Santos halott, vagy nem? Ha jól számolom, lassan száztizenhárom évesnek kéne lennie, akkor viszont vele foglalkoznának az újságok, és azt találgatnák, hogy mi a hosszú élet titka.

A főpincér egy kávézóban ült a kis laptopjával, és olvasgatott. Arra gondolt, mennyi hülyeséget hordanak össze az emberek a különböző netes fórumokon! Bár az az internetes játék érdekes lehet, meg kellene keresnie, már amennyiben létezik. Az „ő idejében” még máshogy mentek a dolgok, de ma… Bármi elképzelhető. Változik a világ, és meglehet, hogy ma már Carol Santos is használna táblagépet, ha nem is játékra. Aztán felötlött benne, hogy talán neki is írnia kellene. Nem nagy dolog, létrehoz az ember egy oldalt a neten, aztán írogat rá, és ha érdekes, amit ír, akkor hamarosan felfigyel rá a világ. De… vajon nem hívja ki így maga ellen a sorsot? A szigetre csupán azok jutnak el, akiknek el kell jutniuk oda. Akiknek ez rendeltetett. Ha világgá kürtölné a titkot, azzal vajon nem követne-‐e el árulást?

Úgy döntött, hogy egyelőre inkább nyit egy új dokumentumot, és oda kezdi írni a dolgokat, aztán később majd eldönti, hogy mitévő legyen.

Írni kezdett. Sokáig fel sem nézett a laptopjából, igaz, muszáj is volt a billentyűkre és a képernyőre összpontosítania, mert keresgélnie kellett a betűket, két ujjal pötyögtetett sután. Ez az egész történet az emlékekről szól, ő pedig paradox módon a jövő emlékeire kíváncsi, azokra, amiket még át sem élt. Lehet, hogy bele fog bolondulni ebbe az egészbe. De az is lehet, hogy tulajdonképpen már bele is bolondult. Nem teheti ezt magával. Oké, akkor megírja azt, ami kikívánkozik belőle, aztán leakad a témáról. Nem cseszhet ki magával, pont ő, aki pontosan tudta, mi a boldogság, egészen addig, amíg nem találkozott azzal, aki meg akarta mutatni neki, hogy mi az. Nem, ő ezt nem fogja hagyni – és nem fogja elhagyni magát. Ő egy tökös jamaicai srác, éppen elég sokáig rágta a kefét valami hülyeség miatt, most pedig kiírja magából, ami történt vele. Talán nem is pontosan úgy, ahogyan történt: a legjobb az lenne, ha nem áltatna másokat azzal, hogy azon a szigeten megtalálják a boldogságot. Ha segíteni akar a többieken, azokon, akik évekig reménykednek, hogy eljuthatnak oda, ahol megváltozik az egész életük, jobban teszi, ha lebeszéli őket róla. Mialatt ez átfutott a fején, az is bevillant neki, hogy talán éppen ez fogja majd elvezetni őt ahhoz a nőhöz. Carol Santoshoz.

Kitörölte, amit addig írt, és újra belekezdett. Izgalmat érzett, hiszen most már nem passzív elszenvedője ennek az egésznek, és ha jól csinálja, akkor talán éppen ő fogja majd befolyásolni az eseményeket. Ha helyén van az esze, akkor a kezébe is veheti az irányítást.

Nem lehet. Nem lett volna szabad megtennie. Leonora minden reggel úgy ébredt, hogy most már muszáj lesz beszélnie az öreggel, mert nyomasztotta a bűntudat. Ha az öreg úgy határoz, hogy alkalmatlan a feladatára, akkor elfogadja a döntését. De tisztán kell kiszállnia ebből az egészből, már amennyire tisztán ki tud szállni belőle. Ráadásul nem hagyta nyugodni a kérdés: mit akar tőle Javier, ez az érzékeny, sármos, jóképű, okos férfi? Miért pont őt vitte el táncolni? Miért pont őt nézte úgy…? Miért nem egy fiatal lányt, egy húszéves, vidám, könnyed csajt? Mit akar tőle? Tőle, aki a lelke mélyén még mindig egy zárkózott, dundi kislány, akárhogyan alakította is a testét? Mit akarhat tőle bárki is…? Hacsak nem azt… hacsak nem a titkot. Valahányszor idáig jutott gondolatban, mindannyiszor úgy érezte, hogy kezd becsavarodni. Persze aztán Javier mindig tett egy mozdulatot: magához húzta, vagy csak ráfektette a nagy, meleg tenyerét a hasára, esetleg belefújt a hajába, és akkor ő elvesztette a józan eszét, és újra meg újra hagyta, hogy a fiú különös, forró, szenvedélyes lénye magával ragadja. Javi a szenvedélyességével, a déliekre jellemző nagyvonalúságával, az intelligenciájával, az érintésével, amelybe minden porcikája beleborzongott, levette a lábáról, és Leonora rettegve gondolt arra, hogy ez talán már a szerelem, és nemhogy múló fellángolásnak bizonyulna, hanem napról napra erősödik benne… a vágy? az odaadás? az összetartozás érzése? – vagy mi ez egyáltalán? Persze hogy Javier nem ment el tőle aznap hajnalban, amikor éjjel a bombát táncolták. A szenvedély kerekedett felül azon a hajnalon Leonora hálószobájában, és ő azt remélte, hogy ettől enyhülni fog a feszültsége is. Valóban, az ágyban oldódott a feszültsége, és rövid időre mintha meg is nyugodott volna. De csak rövid időre… Ha nem voltak együtt, Javi nagyon hiányzott neki. Hiába akart ellenállni ennek az érzésnek, nem volt képes rá. Azóta csak egy éjjel nem aludt együtt a férfival, amikor az átment a szüleihez Ponce-‐ra, de az áttáncolt éjszaka óta már nappal is sóvárgott a lelke és vágyott a teste Javier után. Együtt mentek árubeszerzésre, mintha üzlettársak lennének… Ami tulajdonképpen megfelelt a valóságnak, mert Javi nem közönséges bárpultosnak állt be hozzá annak idején, hanem papírozás nélkül, Leonorában tökéletesen megbízva egy kis pénzzel is beszállt a bárba, és már csak ezért is igyekezett fellendíteni a forgalmát. Javiernél jobb üzletvezetőt keresve sem lehetett találni, és Leonorának az elmúlt napokban többször megfordult a fejében, hogy mi lesz, ha elveszíti. Mert ha szakítanak, akkor feltehetően az üzleti kapcsolatuk is megszakad. Mégpedig jelenleg kifizetni sem tudná őt – de gondolni sem akart rá, hogy ez bekövetkezhet… holott az eszével pontosan tudta, hogy ennek így kell lennie. Ha más nem, akkor majd az öreg megmondja, mit tegyen. Talán majd abban is segít, hogy ne fájjon annyira. De ő még így is veszélyeztet mindent. Mindent, mindent, mindent…

Persze miután hazaértek a bárból, Javier belekócolt a hajába, és ő beleborzongott az érintésébe. A férfi nekidöntötte először a bejárati ajtónak, majd a lakásba lépve az előszoba falának, és ő az ölével a ruhája alatt is megérezte Javi merevedését, imponált neki a férfi latinos temperamentuma, ami európai külsővel párosult, szeretett belenézni a szemébe, amelyben a vágy mellett végtelen szomorúságot látott, vagy csak ő gondolta annak, de hát Javier nem lehet szomorú, vagy ha mégis az, akkor nem az ő dolga, hogy ezen segítsen. Szerette érezni az illatát, megcsókolni a mellkasát, megérinteni kemény, feszes izmait, egyáltalán: jólesett, hogy ott van vele. Betántorogtak a hálószobába, Leonorának átfutott a fején, hogy most egy ideig kisegítőnek kell vinnie a bárt, de ilyenkor úgysincs nagy forgalom – elképesztő, hogy kint áll a megpakolt furgon, és ők már a kapuban csókolózni kezdtek, de van, aminek ellen lehet állni, és van, aminek nem. A hálóban szinte magától lecsúszott róla a vállpántos, egyszerű, lila ruha, kilépett a tűsarkú papucsból, aminek olyan magas és vékony volt a sarka, hogy másnak biztosan kibicsaklott volna benne a bokája. Büszke volt rá, hogy többnyire imponáló magabiztossággal lépeget a vadító sarkakon. Hirtelen bevillant neki az emlék, amikor még tornacipőben, pufidzsekiben és farmerben járt… a régi életében, amit már teljesen lezárt. Nem gond, nyugtatta magát, ha előjön néha egy-‐ egy emlékkép… Aztán megmarkolta Javier karját, és már nem gondolt a múltjára, nem gondolt arra sem, hogy nem maradhat büntetlenül, amit tesz, hanem csakis és kizárólag kettejükre figyelt. Megszűnt körülöttük a világ.

– Mondd el, mi a jár a fejedben. Keveset beszélsz, drágám.

– Azon gondolkozom, hogy lehet, hogy egyszer csak beállítottál hozzám, még be is szálltál az üzletbe, aztán évek múltán… egy ágyban fekszünk…

– Melyikkel van problémád?

– Semelyikkel, csak… érted, hogy beléptél az életembe, aztán… itt tartunk pár évvel később…

– …

– Most min gondolkozol?

– …

– Jaj, igen, tudom. Hogy mit jelenthet az, hogy „itt tartunk”… Hol tartunk, ezt várod, hogy megfogalmazzam?

– Tudok fogalmazni – somolygott Javier. – Nem várom, hogy más fogalmazza meg helyettem a gondolataimat.

– Akkor jó.

– Mondjam én?

– Mit?

– Hát hogy hol tartunk.

– Még… nem tudom – nyögte Leonora. Nem mondhatják ki, hogy hol tartanak. Nem mondhatják ki, hogy ez egy kapcsolat. Már maga sem tudta, mitől fél jobban: attól, hogy hamarosan be kell fejeznie ezt az egészet, vagy attól, hogy Javier valami olyasmit talál mondani, amivel az esze már megint nem fog tudni mit kezdeni. – Még… várjunk egy kicsit.

– Jól van. Tudod, hogy más vagy…

– Jaj. Mint ki…? Kik?

– Mint azok, akikkel eddig valaha is dolgom volt.

– Igen… – Leonora hangja megtelt gyanakvással. – Mit akarsz ezzel mondani? – Azt, hogy lazíts. Azt, hogy kívánlak – mondta lassan Javier, és elkezdte finoman, körkörösen cirógatni Leonora hasán a feszes, lebarnult bőrt. Ő megfeszítette minden idegszálát. Tudta, hogy nem veszítheti el az önkontrollját, nem veszítheti el az eszét, mert akkor mindent elveszít, ami eddig fontos volt; mindent, ami az új életéhez köti.

Valamivel később arra eszmélt, hogy egyedül fekszik az ágyban. Jó volt beleszédülni az alvásba, pedig nem is érezte magát álmosnak. Javier oldotta benne a feszültséget. Most pedig már biztosan ott van a bárban, és átvette a kisegítőtől a munkát.

Hirtelen neszt hallott a nappaliból. Óvatosan felkelt, és mezítláb odaosont a háló ajtajához. Javier már farmerben és nyitott ingben, de mezítláb ácsorgott a nappaliban, a könyvespolcot nézegette, és éppen leemelt egy kötetet. Más esetben ez nyilván nem adott volna okot gyanakvásra, de most Leonora gyomra összeszorult.

– Mit csinálsz? – kérdezte fátyolos hangon.

– Nézem, miket olvasol – mosolygott rá a férfi. A háta mögül jött a fény, ezért sötétben maradt az arca. – Ezt nevezem. Egy csomó klasszikus. Operatörténeti könyvek. Szórakoztató irodalom. Van itt minden. Még versek is.

– …

– Tudsz fejből verseket?

– …

– Most mi van? Miért nem válaszolsz?

– Mert… még nem tértem magamhoz teljesen. Elaludtam… mint akit fejbe vertek

– nyögte ki végül.

– Tudom. Gondoltam, keverek neked egy virgin piña coladát. Aztán leragadtam a nappalidban. Eddig sosem tűnt fel, milyen rengeteg könyved van. Persze nem is igen jártam nálad… korábban…

– Ez nem olyan rengeteg – felelte, és az apja dolgozószobájára gondolt. Ott nőtt fel, abban a könyvtárnak is beillő dolgozószobában, és attól kezdve, hogy megtanult olvasni, ki sem lehetett imádkozni onnan. Abban a szobában ott volt maga az élet, csak persze betűk, regények, történetek formájában. Az apja csak a kedvenc sütijével tudta kicsalogatni. Meg persze egy kis üveges Coca-‐Colával. A Pepsivel nem ment semmire, de a félliteres Cocával sem. Csak a kis üveges, kétdecis klasszikussal. Talán ezért is tartott a bárban ilyen kiszerelésben kólát.

– Ahhoz képest rengeteg, mint amennyi könyvem nekem van, pedig már alig férnek el a polcokon.

– Tényleg?

– Majd megmutatom. De nekem csak olyan… izé… szóval csak szórakoztató könyveim vannak, leginkább történelmi regények. Régen azokat olvastam. Meg egypár tudományos könyv. Úgy értem, emészthető formában.

– Aha – bólintott Leonora. Még mindig nem tudta, hogyan reagáljon. Még mindig nem találta fel magát. A helyzetén nem javított túl sokat az sem, hogy meztelenül állt az ajtóban.

– Keverek egy italt, várj meg a hálóban – fordult a konyha felé a srác. – Használhatom a titkos átjáródat?

– Ühmm…

– Szóval igen?

– Aha.

– Igen?

– Igen. Persze.

– Nem vagy túl lelkes. Inkább körbemegyek.

– Nem gond. Csak el kéne majd pakolni az útból a ládákat. Mindig majd kitöröm a bokámat. Persze neked nem kell tűsarkakon áttipegned.

– Szerencsére nem.

Egy ideig csak állt, Javier után bámulva. Vajon már üldözési mániája van, hogy gyanúsnak találja, ha a férfi, akivel szeretkezik, végignézi a könyveit? Hogy kirázza a hideg, ha a férfi, akivel megosztja az ágyát, titkos átjárónak nevezi a lakást a raktárral összekötő folyosót? Előfordulhat, hogy Javier valóban… csak érdekből van vele? Hogy sejt valamit…? Kutat valami vagy valaki után? Egészen összezavarodott. A férfi, akit kíván, akibe már-‐már szerelmes, talán csak manipulálja őt… de az is lehet, hogy kezd elhatalmasodni rajta a paranoia.

Visszament a hálóba, de már csak azért, hogy felöltözzön. A lila ruhába beleizzadt a kánikulában. Gyorsan beállt a zuhany alá, hideg vizet folyatott magára, bár nem esett túl jól, de úgy érezte, ez kijózanítja.

Aztán megtörülközött, előkotort a szekrényből egy tangát, belebújt egy világos vászonszoknyába és egy fehér topba, és mire befejezte az öltözködést, Javier is megjelent, a kezében két pohárral (az egyikben sör volt, állapította meg Leonora). Koccintottak, aztán Javi megsimogatta a vállát.

– Be kell állnom – mondta.

– Van vendég?

– Hát, úgy öten lehetnek. De hamarosan többen lesznek, itt az ebédidő, jöhet az első koktél… Egészségedre.

– Neked is.

– Van valami baj? – pillantott vissza a férfi az ajtóból. Leonora nézte őt, és arra gondolt, nemcsak hogy jóképű, de oda is figyel rá, még a hangulatváltozását is megérzi. És a hangulata valóban megváltozott, mégpedig abban a pillanatban, amikor meglátta a férfit a nappaliban, ahogy a könyveit nézegeti… Akkor az ájulás környékezte, és azóta sem tudott szabadulni a gondolattól, hogy valaki ki akarja fürkészni a titkát, meg akarja fejteni, kicsoda ő, és mit keres itt…

– Semmi. Csak elálmosodtam…

Le kellene mennie a pincébe, ott az a régi kondigép meg a futópad, talán edzés közben jobban tudna gondolkozni. Vagy felhangosítani valami jó kis zenét, besötétíteni a lakást, és táncolni ájulásig a nappaliban. Abban sem volt biztos, hogy tudni akarja az igazságot. De ha nem szedi össze magát, és nem próbál józanul gondolkozni, akkor baj lesz a dologból. Nemcsak veszélybe sodorja magukat, de az egész vállalkozás kudarcba fullad. Ezt pedig nem engedhette. Hány olyan filmet látott és hány olyan könyvet olvasott, ahol az ellenfél beférkőzött a másik hálószobájába, a szívébe, csak azért, hogy titkokat szedjen ki belőle! Egyik kedvence a Tű a szénakazalban című regény volt. Csodálatosan bomlik ki benne a történet, hogy hogyan hálózza be egy kém az ellenséget, hogyan dob be bármilyen fegyvert csakis azért, hogy teljesítse a küldetését. És ha belegondol, biztosan vannak, akiknek megéri felfogadni egy értelmes férfit, hogy a bizalmába férkőzzön, hogy elcsábítsa és végül az ágyában kössön ki… Csakhogy, ha ez így van, akkor Javier elkövetett egy rettenetesen nagy hibát. Türelmetlen volt. Türelmetlensége odavezette a könyvespolchoz, és ezzel felkeltette az ő gyanakvását. Persze lehet, hogy Javinak gyorsan kell cselekednie, mert sejti, hogy ő nem bízik senkiben, vagy sejti, hogy ő tiltott dolgot művel.

Bárhogy van is, Javier ezt elszúrta, gondolta.

Aztán a következő pillanatban már kételkedni kezdett: mi van, ha téved? Mi van, ha Javiernek valóban tetszik, ha őszintén vonzódik hozzá, és mi van, ha tényleg csak úgy, minden hátsó szándék nélkül nézett szét a könyvespolcán… És mi van akkor, ha ő is úgy érzi, hogy ez több is lehetne egy futó kapcsolatnál? Ugyanakkor: létezik, hogy ez az egész a véletlen műve? Illetve, ha nem is véletlen – mert véletlenek ugye nincsenek –, akkor a sors keze van a dologban? Vagy mégiscsak nagyon is tudatosan megtervezett hadművelet?

Úgy érezte, hogy mindjárt megbolondul. Vajon el tudja-‐e most érni azt, aki segíthetne neki? De mit mondjon neki? Mert mindvégig ott motoszkált benne a gondolat, hogy milyen jó Javierrel együtt lenni… hadd nyerjenek még egy kis időt… amíg az öreg nem tud róluk, addig jó.

Elővett egy jegyzetfüzetet az éjjeliszekrényéből, és írni kezdett. Nem angolul írt, hanem egy különös nyelven, amit errefelé nemigen értett senki sem.

Ami J. mellett szól:

1. Eddig mindig becsületes volt.

2. Véletlenül sétált be az életembe, vagyis inkább én az övébe.

3. Szeretett volna üzlettársam lenni, tehát hosszú távban gondolkodik. 4. Mindig segítőkész volt.

5. Nem tudta, hogy az enyém az S. család egykori háza. (Bár viszonylag könnyen megtudhatta, mindig szárnyra kel a szóbeszéd, és mindig jönnek újak, akiket S. titka érdekel.)

6. Láthatóan nagyon kedvel.

7. A tekintete nyílt (és sebezhetőnek látszik).

8. Őszinte az érintése, amikor átölel.

Átolvasta. Nézegette. Az utolsó három pontot, bármennyire fájt is, hogy ezt kell tennie, kihúzta. Maradt öt pont. Nem sok. Aztán új bekezdést nyitott.

Ami J. ellen szól:

1. Azért volt becsületes, mert kis dolgokban nem akart lebukni, neki a könyv és a tudás kell (esetleg).

2. Megtervezhette tudatosan a találkozásunkat, még akkor is, ha ez lehetetlennek tűnik.

3. Van valami mellékese – lehet, hogy pénzt kap azért, hogy kémkedjen utánam és a könyv után?

4. Sokan szeretnék megfejteni a sziget és S. titkát. S. maga is veszélybe került néhányszor. Miért ne fordulhatna elő, hogy J. is csak a titokra vadászik? 5. Túl jó fej és intelligens ahhoz, hogy egy bárt vezessen. Vezethetne egy utazási céget is, vagy lehetne saját bárja, ha már.

6. Túl jó fej ahhoz, hogy belém szeressen.

Ezeket a pontokat is gondosan újraolvasta. Aztán kihúzta az ötös pontot, mert ez inkább a saját előítéletességéről árulkodott, semhogy komolyan Javier ellen szólt volna. Utána eltöprengett a kettes ponton is. Nagyon nehezen elképzelhető, hogy Javier intézte volna úgy a dolgokat, hogy találkozzanak – bár persze nem lehetetlen, semmiképpen sem lehetetlen, hiszen az igazi ellenség rafinált, és alaposan kidolgoz egy-‐ egy helyzetet.

Aztán már csak az utolsó pont maradt.

Nézegette, és dühös volt magára. Ilyet leírni! Hosszú éveken át egyetlenegyszer sem érezte úgy, hogy előbukkant volna belőle az önbizalom-‐hiányos egykori kislány, most pedig, amikor már szentül meg volt győződve róla, hogy nincs szüksége férfira, mert megerősödött belül, és a küldetése miatt nem is lehetett (volna) férfi az életében, főleg nem olyan férfi, aki megérinti… Most bújt elő belőle megint ez a kislány, amikor már tetszik neki, amit a tükörben lát? Most, amikor nemcsak hogy célt talált az életének, hanem jó úton halad a célja elérése felé? Most, amikor belül, a lelkében is sokkal erősebbé vált, mint valaha volt…?

Már miért ne szerethetne belé Javier? Miért ne? Csinos, izgalmas nő. Igenis beleszerethet egy férfi, egy ilyen klassz férfi is, mint amilyen Javier!

Visszament a tükör elé, és újra ledobta a cuccait. Átfutott a fején, hogy mekkora egy liba… Ott állt meztelenül a tükör előtt, és vizslatta feszes, formás testét. A sok futás és tánc – hosszú ideig semmi más nem volt képes enyhíteni a feszültségét – megtette a hatását. Hol van már az a dundi kislány, aki az apja dolgozószobájában elbújva a regények világába menekült? Beletúrt erős szálú, sötét hajába, aztán megmerevedett ebben a pózban, és farkasszemet nézett önmagával, majd újra szemügyre vette a testét a tükörben. Szép volt a melle, kicsit súlyos, de formás, a mellbimbója valamivel nagyobb, mint amilyet szépnek tartott, de ezzel is kiegyezett. A bőre is egész jól lebarnult ahhoz képest, hogy az alaptónusa mennyire világos. Normális életet teremtett magának, olyan életet, amit szeretett, még a hetekig, néha hónapokig tartó, kegyetlen pörgést és belső izzást is szerette, és most kezdte úgy érezni, hogy egy férfit is szerethetne, igaz, bűntudattal, igaz, talán titokban… Erre fel most minden oka megvan arra, hogy kételkedjen a férfiban.

Muszáj volt felidéznie a Javival történt első találkozását. Hátha választ kap a kérdéseire és a kételyeire is.

Esőfüggöny takarta Grenadát, amikor Leonora ott járt. Egy konferenciára és vásárra érkezett: a térség kisüzemeiben, családi vállalkozásaiban gyártott rumokat mutatták be a viszonteladóknak. Az Egyesült Államokból rengeteg potenciális viszonteladó, bártulajdonos kapott meghívást a rendezvényre, de Európából is elhívták a nagyobb forgalmazócégek képviselőit. Leonora voltaképpen a véletlennek köszönhette, hogy bekerült a meghívottak közé, de a cégek a legapróbb lehetőségeket is megpróbálták kihasználni, és arra törekedtek, hogy ne mindenki a térségben legnépszerűbb kubai vagy jamaicai rumokat rendelje meg, hanem ismerkedjen meg a kisebb manufaktúrák kínálatával is. Természetesen kiderült, hogy semmi sem történik véletlenül, így őt sem véletlenszerűen választották ki: az egyik rumbeszállítója naplójából szedték az adatokat, amelyek szerint Leonora az elmúlt két hónapban jelentős mennyiségű rumot vásárolt. (Sosem árulta el, hogy csak azért, mert az egyik szállítmány felét a bár felújítását végző munkásoknak sikerült leborítaniuk és összetörniük, amelyet így pótolni kellett, ezért Leonora cége egy csapásra felkerült a nagy megrendelők listájára.) Ott volt hát a csodálatos Grenadán, ahol mindenképpen meg akart nézni egy esőerdőt is, legalább az utolsó napon. A kikötőnél fogott egy taxit, valójában minibusz volt, egy ütött-‐kopott piros minibusz, szürke műbőr ülésekkel és rosszul záródó ablakokkal, légkondi nélkül. Amikor beült, még csak szemerkélt az eső, de hamarosan zuhogni kezdett, és valóban esőfüggöny takarta el a szeme elől Grenadát, és ami még elkeserítőbb volt, magát az utat is. Ahogy elhagyták a kikötőt, és elrobogtak a színes kis házak előtt, majd ráfordultak a kacskaringós, szűk szerpentinre, a rosszul záródó ablakokon elkezdett beszivárogni az esővíz. Hamarosan már patakokban folyt be az eső, eláztatva Leonora szoknyáját, úgyhogy gondolt egyet, és gyorsan ledobta mind a felsőjét, mind pedig a szoknyát, hiszen fehérnemű helyett bikinit viselt, és a testére tekert egy szárongot. Így érkeztek meg egy vízeséshez. Alighogy beálltak a parkolóba, Leonorát körülvették a helyiek, Salma Hayeknek, Julia Robertsnek nevezték, és fűszereket, nyakláncokat, kókuszdióból készített ajándéktárgyakat kínáltak neki, de ha nem kell neki sem ez, sem az, hát vásároljon legalább egy esernyőt, viccelődtek vele. Leonora lesétált a vízeséshez, az orchideákkal és egyéb trópusi növényekkel szegélyezett keskeny kis ösvényen turisták jöttek felfelé, bőrig ázva… Forróság volt, közben meg szakadt az eső. Leonora testére már rátapadt a szárong, de nem bánta. Kíváncsi volt, miért is állnak meg itt az emberek, milyen a vízesés… Aztán amikor leért, rájött, hogy talán nem is a vízesés itt a legnagyobb látványosság, sőt valójában egyáltalán nem az: egy nyamvadt kis vízsugár csordogál bele egy pici, sötétzöld tóba, körülötte pálmák és virágzó fák, amelyek koronájáról most csurgott a víz. Az emberek fölfelé meredtek, a fejük fölött magasodó szikla csúcsára, ahol egy helyi, vézna kis férfi állt úszógatyában, és kiabált:

– Öt dolcsiért leugrom! Ki ad öt dolcsit egy jó kis fejesugrásért?

Leonora elfordult. Nem fog asszisztálni egy öngyilkossághoz. Olyan pici volt a tó, hogy ha a srác elvéti az ugrást, akkor nyilván halálra zúzza magát.

– Akkor is leugrik, ha senki sem fizet neki – hallott egy férfihangot közvetlenül a háta mögül. Hátrafordult: egy bőrig ázott férfi meredt rá, nyilván jóképűnek is találhatta volna, ha nem fest ázott majomként. Persze, suhant át a fején a gondolat, ő is hasonlóképpen nézhet ki. A férfi igyekezett úgy tenni, mintha Leonora testére nem tapadt volna rá teljesen a szárong, az arcát, a szemét nézte. Aztán egy sikítást hallottak, és odafordultak. A kisember leugrott. Precízen kivitelezett fejessel érkezett pontosan az alig másfél-‐két méteres sugarú „tó” közepébe.

– Legfeljebb azért fizetnék, hogy többé ne ugorjon le – válaszolta Leonora. – De azért nem fizethetek, hiszen úgyis leugrik újra és újra. Nyilván ebből él.

– Ja, persze. És ott az utánpótlás – mutatott fel a sziklára, ahol már egy másik srác állt ugrásra készen.

A férfi tökéletesen beszélt angolul, pár perc múlva kiderült, hogy Puerto Ricóban él, ahol mindenki jól tud angolul, hiszen a spanyol mellett ez a másik hivatalos nyelv, amióta Puerto Rico része az Egyesült Államoknak. Javiernek hívták, fehér bőrű volt, és tisztára úgy nézett ki, mint egy született amerikai, még ha közölte is, hogy a szülei Puerto Ricón élnek. Szigettúrán volt a haverjaival, akik a hegyi kirándulás és a szigetkör helyett aznap a strandolást választották – egyik sem nyerő, mondta, ilyenkor a legjobb beülni egy szutykos kis tengerparti bárba, és az eresz alól, egy pohár itallal a kézben nézni az esőt és a tengert.

– És maga…?

– Rumkongresszuson voltam.

– Hoppá. Jól hangzik. Hogy kap valaki meghívást egy rumkongresszusra? – Van egy bárom San Juanban… Rumot is tartok, meghívtak hát… valahogyan felkerült a nevem a listára. Elég sok vendéglátóst meghívtak…

– Én is San Juanban lakom. Maga merrefelé? Vagy hol a bárja?

– Az óvárosban. A Calle Jon de la Capillán.

– Az szuper. És ki szolgálja fel a rumot?

– Este dolgozik nálam egy mixer, napközben többnyire én szolgálok fel. Nem értek igazán a koktélkeveréshez, de azért iható, amit készítek – nevetett, miközben behúzódtak egy pálma alá, ahol talán kevésbé vágott az arcukba az eső. – Segíthetek, talán. Majd beszéljünk. Már régóta szeretnék valamibe beszállni, amihez értek – felelte hirtelen Javier, és mintha tűz villant volna a szemében. Leonorának akkor nagyon tetszett ez a felvillanó tűz, úgyhogy megadta a számát Javiernek, aztán felment a piros taxiig, és elautózott az esőerdőbe, a nemzeti parkba, ahol még jobban elázott, viszont ivott két kókuszdió-‐rumpuncsot műanyag pohárból, és el kellett ismernie, hogy élete legjobb rumpuncsát szopogathatta el a leglepukkantabb bárban (öt dollárért), amit valaha is látott, és amelynek teraszán, ha turista közeledett, játszani kezdett egy háromfős karibi zenekar. Egyikük énekelt is, egy idős, fekete fickó, akinek mindössze három foga volt (legalábbis csak annyi látszott), mégis jól csinálta, és Leonorának kedve támadt ahhoz, hogy maga is énekeljen, de aztán persze nem tette, hanem csak a zenészekre mosolygott, és bedobott a dobozukba egy ötdollárost. A park a hegytetőn volt, a csúcsáról, miközben hullt a fejére a pálmák leveleiről a víz, Leonora lelátott a tengerre, ahol két óceánjáró hajó horgonyzott. Fentről picik voltak, és Leonorát hirtelen heves vágy fogta el, hogy ott legyen a fedélzeten.

Később, már San Juanban Javier felhívta, találkoztak, majd, mivel szimpatikusak voltak egymásnak – és Leonorának szimpatikus volt a férfi akkori barátnője is, akivel később szakítottak –, megegyeztek abban, hogy Javier lesz az üzletvezető-‐pultos, részesedésért is dolgozik, hiszen anyagilag beszáll a bárba. Így legalább lesz miből befejezni a teljes felújítást, ami igencsak ráfért már az épületre.

Hát ennyi a történet. Nem életszerű, hogy Javier ott várta volna egy eldugott vízesésnél, a zuhogó esőben, hogy behálózhassa. Honnan is tudhatta volna, hogy Leonora ott van, de ha tudta is, azt már semmiképpen sem, hogy hová indul a minibusszal, hol kell majd várnia. Márpedig Leonora nem közölte korábban senkivel, hogy szigettúrára megy, az utolsó pillanatban döntötte el, amikor látta, hogy belefér a maradék szabadidejébe. Ámbár az is megeshet, hogy Grenadán mindenki ugyanazt a kört teszi meg, hogy minden taxis és minden turistákat szállító sofőr útba ejti ezt a vízesést. Hátha csak ez a két fix megállójuk van, a vízesés és az esőerdő. Akkor talán az sem elképzelhetetlen, hogy Javier, látva, hogy Leonora egy kis alku után beszáll a piros kisbuszba, beült egy gyorsabb taxiba vagy akár egy bérelt kocsiba, és megelőzte őt, hogy megszólíthassa a vízesésnél. Nem lenne szabad kizárni ezt a lehetőséget sem. Elvileg egyáltalán nem lehetetlen, és ha az olvasmányélményeire gondol, akkor egy értelmes embert sosem szabad alábecsülni.

Nagyot sóhajtott, és lehunyta a szemét. Hirtelen megjelent előtte az apja arca. Hát igen, ez már többször előfordult az elmúlt években. Mindig az apja arca tűnik fel előtte, ha tanácstalan. Többször álmodott azzal, hogy az apja megfogja a kezét, ő a dolgozószobában ül, kövér kislányként, belemerülve egy regénybe, és az apja finoman, de határozottan azt mondja neki: keljen fel. Keljen fel és menjen át a barátnőjéhez, mert az embernek muszáj életben tartania a barátságait. Hiszen a barátság olyasmi, amibe újra és újra bele kell adnunk valamit, amibe mindig muszáj befektetnünk, időt, energiát, csak így lesz maradandó. Ha valakit bezársz oda belülre, tudod, a szívedbe, attól csak jóra számíthatsz. És idővel már pontosan tudni fogod, hogy ki érdemli meg, hogy odazárd.

Az apja mindig tudott tanácsot adni neki. Ha magába nézett, majd beleőrült, amiért bünteti az apját, büntet mindenkit, amiért elmenekült otthonról, és most csodálkozik, hogy nincs senki, akit megkérdezhetne, hogy vajon Javiert bezárhatja-‐e a szívébe, de legalábbis bízhat-‐e benne. Az öreg nyilván nemet mondana. De vajon mit felelne az apja?

Hirtelen dudálásra lett figyelmes, és kiabálásra. Mintha Javier hangját is hallotta volna. Gyorsan felöltözött, és elindult a bár felé a titkos kis átjárón, amelynek „titkos” jelzőjét akár már el is hagyhatta, hiszen Javier ismerte, sőt már használta is. Kifelé menet még egy pillantást vetett a könyvespolcra, hogy érintetlenül állnak-‐e a polcon azok a kötetek, amelyekkel Santos könyvét eltakarta. Szerencsére úgy látszott, hogy minden úgy van, ahogy hagyta.

Egyik nap eljött a doktor a szigetre. Carolnak fogalma sem volt, hogyan talált oda, és hogyan találta meg a házat, de egyszer csak arra lett figyelmes, hogy valaki a nevén szólítja. Éppen rendet rakott odabent, bár Vascolo ügyelt a rendre, meg hát nem is volt túl sok ruhája, könyve viszont annál több, és most mind szanaszét hevertek, mert a fejébe vette, hogy elolvastat Carollal néhány szép történetet. Hiába tiltakozott, hogy nehezére esik az olvasás, összekeveri a betűket, Vascolo nem hagyta annyiban a dolgot. – Majd megtanulod. Ha lassan, alaposan megnézed a betűket, és mindegyikhez hozzákapcsolsz majd egy kedves történetet, egy szép emléket, meg fogsz tanulni rendesen olvasni. Vagy ha összekapcsolsz egy betűt egy dallal, amit szeretsz – akkor megtanulod, ne félj. Ezek a történetek elvisznek majd abba a világba, ami még a szép emlékeknél is szebb.

Kizárólag az öreg kedvéért fogott bele, magától nem kezdte volna el, épp elég kudarc érte emiatt az iskolában. De Vascolo, amikor tudott, segített neki, megzenésítette az m és az n közötti különbséget, lejátszotta dobon, gitáron, és csodálatos módon azok a betűk is megmaradtak Carol fejében, amelyeket régebben mindig összekevert, és bár lassan olvasott, mégis, egyre hosszabb szövegeket is megértett. Tizennyolc évesen a meséknél tartott, néhanap el is csodálkozott, hogyan engedhették át a tanárai az iskolában, aztán mindig eszébe jutott, hogy bizonyára csak szabadulni akartak tőle. Bármilyen áron, csak szabaduljanak a furcsa lánytól, akár úgy is, hogy átengedik olyan tantárgyakból, amelyekből pedig biztosan meg kellett volna buktatniuk. Most éppen a könyveket rámolgatta, közben bele-‐belenézett egyikbe-‐másikba, amikor hallotta, hogy valaki a nevét kiáltozza odakint. Nem volt könnyű meghallani, mert először azt hitte, a tenger zúg, és csak beleképzeli a morajlásba a nevét, meg hát előfordult már, hogy beszélt hozzá a tenger, úgyhogy ezen most sem lepődött volna meg különösebben. – Carol! Carol, itthon van?

A végén odaóvakodott a bejárati ajtóhoz. Kinézett a kis kémlelőnyíláson, és azt látta, hogy Tijado doktor áll az ajtó előtt egy öt év körüli gyerekkel.

– Itthon vagyok – lépett ki az ajtón. Nem örült túlságosan a doktor látogatásának, mégis átfutott a fején, hogy rendesebben fel kellett volna öltöznie, és csak azután ajtót nyitnia. A doktor most látja őt egy kifakult szoknyában és egy olyan blúzban, ami hónaljban meg van varrva. – Mi járatban errefelé?

– Elhoztam ezt a gyereket – mutatott Tijado a kisfiúra, aki némán meredt Carolra. – Nem tudnak mit kezdeni vele otthon, nem beteg, csak nem beszél. Megkukult. Megnémult.

– Jöjjenek le – mutatott Carol a tenger felé. Lenn a parton egy kis sátor állt, amit Vascolo épített nádból, alatta a kényelmes nádszékek. Ott szoktak ülni és nézni a tengert, és közben az emlékek olvasását gyakorolták. Vascolo ragaszkodott a napi gyakorlatokhoz, mert úgy tartotta, Carolnak folyamatosan fejlődnie kell, hiszen az emlékezet egyre mélyebb rétegeibe fog alászállni, és ehhez meg kell erősítenie a szívét és a lelkét, hogy mindig épen és boldogan térhessen vissza a rossz emlékek birodalmából is. Sokszor akkor is ott ültek, ha rossz volt az idő, ha fújt a szél, ha esett az eső. Olyankor leeresztették a nádfüggönyt a sátorra minden oldalról, ám a réseken keresztül mégis látták a tengert, látták, ahogy beletép a pálmák leveleibe a szél, érezték az eső szagát, a tenger sós illatát, és boldogok voltak. Mindez csak átvillant Carol agyán, ahogy mutatta az utat a doktornak és a gyereknek.

– Üljenek le – kínálta hellyel őket, amikor leértek a sátorba. A gyereken most látszott először, hogy picit felengedett, már nem volt annyira feszült az arca. – Csak akkor tudok segíteni, ha ő is akarja. És még akkor sem ígérhetem biztosra – magyarázta halkan Tijadónak. Fogalma sem volt, mit tudhat róla a férfi. Hirtelen maga előtt látta, ahogy Tijado megkönnyebbül ott, a kocsmában. Valami csípős ízt érzett a szájában, a szeme is könnybe lábadt tőle, ebből rögtön tudta, hogy nem a saját emlékeit látja, hanem a doktoréit. Ezért hozta el hozzá a gyereket Tijado. Még sosem fordultak hozzá azzal a konkrét kéréssel, hogy nézze meg a rossz emlékeit valakinek. Legfeljebb arra kérték, hogy énekeljen nekik, hátha attól megkönnyebbül a lelkük. Nem lehettek biztosak benne, hogy Carol valóban látja mások emlékeit, ő senkinek sem mondta, és Vascolo sem árulta el még az ismerősöknek sem. Aki rájön, az rájön, ebben maradtak, aki meg nem, annak nem kell a felvilágosítás. Ezek szerint Tijado rájött, hogy milyen képességei vannak.

Arra azonban még sosem került sor, hogy ő maga hívja elő valakinek az emlékeit. Nem is volt biztos benne, hogy megteheti. Abban sem volt biztos, hogy egyáltalán joga van beleavatkozni egy gyerek életébe.

– Azért jöttél, mert nem érzed jól magad? – fordult a fiú felé. Semmi. Sem válasz, sem bólintás, sem egy emléktöredék, semmi. Mintha a gyerek tudatosan bezárta volna magát minden és mindenki előtt. Carol a tenger felé bámult. Vannak helyzetek, amikor nem lehet segíteni, mert az a másik nem kér a segítségből. De hogy mondja ezt meg a doktornak?

Beúszott egy kép, egy kép a gyerekkori önmagáról, amikor társai kiközösítették, mert furcsának találták. Maga előtt látta, ahogy a többiek játszanak, még a legjobb barátnője is, és őt nem veszik be maguk közé. Ott ül magányosan a fűben, a többiek összenevetnek, aztán leszaladnak a partra, és ő hiába megy utánuk, úgy tesznek, mintha észre sem vennék. A legkegyetlenebb formája az elutasításnak. Mintha nem is létezett volna.

Amikor itt tartott az emlékeiben, a gyerek vett egy nagy levegőt. Már-‐már úgy tűnt, hogy megszólal, de csak a könnye eredt el, és Carol előtt hirtelen feltárult a kisfiú egyik emléke. A gyerek reszketve hagyja, hogy egy férfi magához ölelje. Részeg, nagydarab ember. A férfi leveszi a nadrágját, és arra kéri a kisfiút, hogy érjen hozzá ott. Carol csupa libabőr volt, ahogy énekelni kezdett. Rettenetes volt látnia, mire kényszerítették azt a gyereket, olyan fájdalmat okozott, mintha csak vele történt volna. Énekelt és énekelt, még azután is, hogy érezte, megnyugszik a gyerek. Nem tudta abbahagyni.

Kisvártatva meglátta ugyanazt az emléket. De másképp. A férfi most kedves volt a gyerekkel, és nem akart tőle semmit, nem művelt vele semmiféle szörnyűséget. Csak mosolygott rá, és sok szerencsét kívánt neki meg az anyjának.

Carol Santos tovább énekelt, míg a fiú mosolyogni nem kezdett. És akkor már tudta, hogy nemcsak meglátni és meggyógyítani, hanem megmásítani is képes az emlékeket.

– Vannak itt halak is? – kérdezte a gyerek pár perc múlva. Carol úgy érezte, felperzselődött és elégett a teste. A doktor döbbent pillantását hamarosan tétova, kicsit hitetlen mosoly váltotta fel.

– A fiú apját vagy mostohaapját, egy alkoholista, nagydarab embert távol kell tartani tőle – mondta később Carol az orvosnak, amíg a kisfiú egy labdát gurítgatott mellettük. – Nem szabad hagyni, hogy bántsa a gyereket.

– Bántotta?

– Igen. Igen. Nagyon… perverz módon.

– Az anyja másodszor is férjhez ment. Az urát nem olyan régen letartóztatták fegyveres rablás és emberölési kísérlet miatt.

– A gyerek tudja?

– Nem hiszem. Nem mondták meg neki. Azt mondta neki az anyja, ha jól tudom, hogy máshol kapott munkát, de majd hazajön.

– Mondja meg a nő a fiának, hogy a mostohaapja többé nem jön haza – közölte határozottan Carol. – De csak akkor, ha rákérdez. Most nem fog, mert nincsenek már rossz… emlékei – mondta halkan. – De ha netán visszatérnek, nyugtassa meg az anyja. Sosem jön vissza a mostohaapja. Nem is mehet vissza.

– És… ez biztos?

– Amit láttam?

– Ühüm – bólintott a doktor.

– Hát, én ezt láttam – vonta meg a vállát a lány. – Feltételezem, hogy megtörtént, különben miért ilyen kép jelenne meg az emlékeiben?

– Hát igen. Súlyos vád… Nagyon súlyos vád.

– Én nem vádolok senkit.

– Tudom. Tudom, hogy nem.

– Én csak visszahoztam a gyerek hangját – már-‐már mentegetőzött. – Tudom. És köszönöm. Meggyógyította a gyereket. Az anyja hálás lesz, hogy Pascal újra beszél. Már azt hitte, hogy örökre megnémult.

– Nem. De azért nézze meg… kivel áll össze legközelebb. Mikor engedik ki a férfit? – Legkorábban tizenöt év múlva.

– Addigra Pascal felnő.

– Igen.

– Akkor minden rendben.

– Carol!

– …

– Nem tudtam elmondani…

– …

– …ne nézzen így rám, el akartam mondani, csak nem tudtam, hogyan fogjak bele… Szóval, hogy köszönöm, amit értem tett a múltkor. Már sokkal jobban vagyok. – Örülök, hogy ezt hallom.

– Sokkal-‐sokkal jobb…

– …

– És köszönöm, hogy megmutatott valamit, amit sosem hittem volna el. – Mit?

– Azt, hogy lehet a szívvel gyógyítani. Pusztán a szívvel.

– Jól van. A végén még annyira zavarba jövök, hogy én fogok megkukulni. – Megyünk már… Pascal, gyere, hazamegyünk – szólt a fiúnak, és amikor a gyerek odaért, hozzátette: – Köszönj el Caroltól.

– Viszlát. Jöhetek máskor is?

– Persze, amikor csak akarod.

Hát így lett visszatérő vendég Carolék szigetén a kis Pascal. És Tijado doktor.

Frigyes, amilyen peches volt mostanában, meg persze egész életében (saját meglátása szerint), olyan peches volt ezzel az utazással is. Legalábbis ez volt az első gondolata, amikor magához tért. Egy padon feküdt, és furcsa bizsergést érzett a lábában. Körülötte néhány ember állt, az arcába bámultak, és ő akkor vette észre, hogy egy kocsmában vagy bárban lehet. Lassan tért vissza az emlék, de végül sikerült felidéznie, mi történt: meglátta a bárt, és átszaladt az úton.

– Megúszta, barátom – mondta angolul egy jóvágású fickó. – De azért maradjon mozdulatlan, ki tudja, mi van ott belül.

– Mi történt pontosan? – már annyira magánál volt, hogy nem magyarul, hanem angolul társalgott, ez egy lüktető lábbal és kóválygó fejjel nem is olyan kis dolog. – Átrohant az úton, és elgázolt egy motorost.

– Micsoda?

– Hát igen, hátulról kapta el, a hátsó keréknél, mintha haragudott volna rá, vagy nem is tudom. A srác megúszta, nagyjából a motorja is, de aggódik maga miatt. Ha már nekirohant…

– Rohadtul fáj a lábam – mondta, majd körülnézett. – Nincs itt semmi normális alkohol? Whisky?

– Előbb fújja meg a szondát. Jegyzőkönyvet kell felvenni – mondta az egyik férfi.

– Rendőr vagyok, rögzítjük az eseményeket – tette hozzá, majd folytatta: – Pont itt voltunk a szomszédban. És ha már itt jártunk, gondoltam, megnézem, ki az a bátor ember, aki elüt egy motorost.

– Mindjárt jön a mentő – tette hozzá a másik férfi, aki a tulajdonos lehetett. – Mentő? Délután indul a hajóm.

– Hát, barátom, akkor majd befizet egy másik körre! Nézze meg, mekkorára dagadt a bokája! Fel sem engednék így a hajóra.

– Csakhogy én a zongorista vagyok.

– Ó. Hát ez szar ügy. Persze mégsem annyira szar, mintha a kezét cseszerintette volna szét – mondta a rendőr. – Na, fújja ezt meg… Jól van. Nem fogyasztott alkoholt. – Nem lehet, hogy egy fáslival megoldható…? Uhh. Nem tudom… Ha megmozdítom, rohadtul fáj.

– Maradjon nyugton. Nem adok alkoholt, mert ha megoperálják, akkor nem hasznos, ha whiskyvel van érzéstelenítve – rázta a fejét a tulaj. Közben megszólalt a zongora, Frigyes értetlenül felnézett. – Bocs, most kell összeállniuk estére. Új a dobos, úgyhogy próbálnak. Zavarja?

– Dehogyis. Végül is… ez egy bár. Ha kaphatnék egy pohár whiskyt, mindjárt jobban érezném magam.

Bár lüktetett és fájt a bokája, azért elmosolyodott. Közben persze fogalma sem volt arról, hogy hogyan tovább. Ki értesíti a hajón a főnökét? Azonnal ki fogják rúgni, vagy ha másnap utoléri a hajót, akkor kap még egy lehetőséget?

Ezt is el tudtad cseszni, Frici fiam. Ez lett a karibi nyárból, gondolta. Eszébe jutott, hogyan készült a hajóútra, mennyire reménykedett, hogy ettől a karibi körutazástól majd minden rendbe jön a lelkében, az életében. Többet várt volna, mint amit kapott. Eszébe jutott az a nap is, amikor megkérte Petra kezét. Mennyire kétségbe volt esve. Mindent egy lapra tett fel. Persze csúnyán pofára esett. Látta magát, ahogy elkullog. Értéktelennek érezte magát, olyannak, aki semmire sem alkalmas. Hát most megint ide jutott, két hét után kinyírja magát.

Aztán beleénekelt valaki a mikrofonba, és Frigyes csupa libabőr lett.

Bő három órával később, amikor a Pearl már kihajózott San Juan kikötőjéből, és új, kéthetes cruise-‐t kezdett, a helyi kórház baleseti osztályán helyre tették Frigyes kificamodott bokáját, és kapott egy könnyű műanyagból készült, tépőzárral rögzíthető sínt. Ha szépen gyógyul, egy hét múlva leveszik.

Az „entertainment director”, vagyis a Pearl szórakoztatási részlegének vezetője nem esett kétségbe. Bekérte a jegyzőkönyveket, aztán többen felhívták Frigyest a hajóról, és miután megbeszélték orvosaival, illetve a biztosítóval is, hogy mi történt, gyógyulást kívántak neki. A következő cruise-‐on számítanak rá, mondták, de ha már esetleg egy hét után vissza tud térni, akkor segítenek neki, hogy eljusson a hajóhoz. Nagyon rendesek voltak. Frigyes azt gondolta, valószínűleg nem is érdemli meg, hogy ennyire kedvesek és elnézőek legyenek vele, valamint azon is elmeditált, hogy teljesen nyilvánvaló volt, hogy előbb-‐utóbb kórházban fog kikötni – ha nem a depressziója miatt, akkor másért. És így is történt.

V

Mennyi magyar utas van a hajón! Adél elcsodálkozott, ahogy a listát nézte. Ott van a nászutas pár, akiknek felár nélkül kicserélhette a kabinját egy minilakosztályra. Bár a karácsony mindig főszezonnak számított, de ezt maga Adél intézte el, amikor megtudta, hogy magyar nászutasok érkeznek a hajóra, és sikerült kiderítenie, hogy nincs telt ház, és néhány jobb, magasabban lévő kabin üresen maradt. És ott volt még az a magyar házaspár a kislánnyal, bizonyos Endrődi Péter és családja, velük már személyesen is beszélt, amikor egy szigettúra után érdeklődtek. Érdeklődéssel hallotta, hogy az orvos felesége korábban Balin vezetett szállodát, most pedig ezt az utat ajándékozták maguknak karácsonyra. Aztán volt még egy magyar lány is, aki egyedül érkezett, de mivel újságíróként a hajótársaság vendége volt, nagyon szép kabint foglaltak neki a legfelső hotelszinten.

Alighogy elindultak, megjelent a pultnál a főpincér, aki délután faképnél hagyta abban a San Juan-‐i bárban.

– Jól eltűntél – hányták egyszerre egymás szemére. Ahhoz képest, hogy valószínűleg egyikük sem bánta, hogy nem kellett a délután további részét együtt tölteniük, remekül összehangolták a szövegüket. Elnevették magukat.

– A mosdóban voltam – mondta George.

– Én körülnéztem a többi teremben, aztán már nem voltál sehol. George végül legyintett.

– Mindegy, abban a bárban sem lettem okosabb. Ma is sokan kutatják annak az egykori énekesnőnek a nyomát. Egy szigetet keresnek. Ahol megtalálhatják a boldogságukat. Legalábbis ezt hiszik a szerencsétlenek.

– Hmmm – Adél érezte, hogy elpirul, de a vonásain egész jól uralkodott. – Tudod… te jamaicai vagy, téged biztos érdekelnek ezek a sztorik… de én, hitetlen európai lévén nem igazán vagyok vevő a karibi legendákra, bármilyen szórakoztatónak tartom is őket.

– Pedig… – kezdte George, majd egy pillanat szünet után folytatta, sokkal halkabban. – Pedig én már… egyszer jártam ott. Jártam azon a szigeten.

– …és addig vagy szerencsés, amíg nem találod meg – tette hozzá, majd sarkon fordult és elment. Adél hüledezve bámult utána, és bár George nagyon határozottan állította, hogy tényleg járt azon a szigeten, mégsem tudott, vagy inkább nem akart hinni neki. Persze a főpincér szavai igazolhatták volna, hogy jól döntött, amikor sok-‐sok évvel ezelőtt megfutamodott. De inkább kétségbeesést érzett. Kell lennie egy helynek a világon, ahol az ember gyógyírt találhat a boldogtalanságára! Ahol garantálják neki, hogy Botonddal minden rendben lesz, lesz hol lakniuk, lesz miből megélniük, és boldogok lesznek, igen, ő, Adél is boldog lesz. És egyszer majd képes lesz újra hinni abban, hogy jön majd az életébe egy normális férfi is.

– Anya! – a gyerek ujjongott a telefonban, hangjában nyoma sem volt sértettségnek, amiért Adél elment, amiért otthagyta őt a nagyszüleivel fél évre – de egy óvodás persze nem is tudja, mennyi az a fél év, és majd örülni fog az ajándékainak… – Botika… Jól vagy, drágám?

Aztán végighallgatta az anyját. És muszáj volt megkérdeznie néhány dolgot, még ha ezerszer át is beszélték már korábban. Az anyja természetesen kikérte magának, hogy egyáltalán rákérdez ezekre a témákra. Persze, nem ad tejkészítményt a gyereknek, tudja ő már, mit jelent a tejcukor-‐érzékenység, amúgy pedig „most én viselem gondját, amikor ránk bíztad, akkor is tudhattad, hogy úgy vigyázunk rá, mint a szemünk fényére”. Nem, nem viszik mindennap óvodába, néha otthon marad. Adél összeharapta a száját, hogy ne mondjon erre semmit – Botond sosem fogja megszeretni az óvodát, ha nem szoktatják rá a rendszerességre, gondolta. Nem véletlenül sír még most is reggelente, induláskor.

Amikor Botond visszavette a telefont, Adél igyekezett vidáman beszélgetni vele – kagylókról, halakról, a nagy hajóról, ahová majd őt is elviszi egyszer –, de nagyon nehezére esett. Most is, ahogy felidézte magában a beszélgetést, uralkodnia kellett magán. Ő Botond miatt menne vissza arra a szigetre – legyen boldog a gyereke. Legyen jó élete, neki pedig múljon el a bűntudata, amiért ilyen távol vállalt munkát, és Botit otthagyta a nagyszülőknél. Hát ezt várná a szigettől, ezért szállt be abba az alkalmazásba a telefonján, ezért fülelt, honnan, mit hall a szigetről, járt-‐e ott valaki…

George nyilvánvalóan hazudik. Olyat soha, de soha nem tudna elképzelni, hogy valaki eljut a szigetre, a házba, aztán minden marad a régiben, az élete ugyanúgy folytatódik. George-‐nak, ha igazat mond, már rég nem kellene a hajón dolgoznia.

Milyen gyönyörű! Micsoda luxus! Elképesztő, vagy inkább felháborító luxus, gondolta Niki a fedélzetre lépve. Elképzelni sem tudta, hogy ez várja majd a hajón. Lent, a kikötőben, ahol egy sátor alatt állították fel az útlevél-‐ellenőrző és becsekkoló pultokat, semmi ilyesmire nem számított. A csomagját már érkezéskor felcímkézték és elvitték, és amint megkapta a hajókártyáját, felszállhatott a hajóra. Egy meredek pallón lépegetett felfelé, belenézett a fényképezőgép lencséjébe, miközben a fotós beállította, hogy a hajó és egy mentőmellény is jól látszódjon majd a képen (amit nyilván pénzért fog majd árulni), felszólította, hogy mosolyogjon, de ez neki sohasem ment parancsra, úgyhogy csak bénán elhúzta a száját. Pedig izgult, hogy mi vár rá. Ha rajta múlik, hát bizonyosan nem fizet be egy ilyen hajóútra – fölösleges pénzkidobásnak tartotta, akármilyen szép is a Karib-‐tenger, és akármilyen kényelmes is egy ilyen luxushajó. Hiszen csak a repülőjegy egy vagyonba kerül! Közben meg átlagosan hat órát töltenek egy-‐egy szigeten – még egy szigettúra sem fér bele ennyi időbe. Áthaladt egy újabb átvilágító kapun. És egyszerre csak egy másik világban találta magát: egy seregnyi egyenruhás ember állt sorfalat a beszálló utasoknak, és tisztelegve üdvözölték őket. Nikit ez egy kicsit felbosszantotta, mert nem érezte úgy, hogy kijár neki – vagy bármelyik másik utasnak – ez a tisztelgés. Miért nem hagyják pihenni ezeket az embereket, vagy miért nem végezhetik a dolgukat? Milyen megalázó lehet nekik, hogy tisztelegve kell üdvözölniük az utasokat. Hát miben különbek náluk az utasok? Hol van az megírva, hogy ez „jár” nekik? Borzasztó.

Mire idáig ért a gondolataiban, már be is ért az aulába. Pontosan olyan érzése támadt, mint amikor luxushotelekben tartották a lemezkiadó egyik-‐másik külföldi sztárjának magyarországi sajtótájékoztatóját: ott volt minden ilyen fényes, csillogó és eszméletlenül elegáns. Puha padlószőnyeg, hatalmas átrium, kristálycsillárok, antik bútorok, szélsebesen közlekedő panorámaliftek, karibi zenét játszó háromfős zenekar, ezüsttálcán pezsgőt kínáló pincérek… Milyen régen volt. Huszonkilenc évesen váltott, ennek már több mint három éve… és már egész máshogyan tekintett az egészre, mint akkor, amikor kénytelen-‐kelletlen elfogadta a rocksztárok különcségeit és nagyzolási hóbortjaikat.

Úristen, micsoda luxus, hasított belé, ahogy körülnézett az aulában, és elindult az üvegfalú liftek felé. Micsoda pazarlás. És ezt az utat pont neki kellett megkapnia, nem pedig kolléganőjének, Csillának, aki élvezni tudná ezt, nem úgy, mint ő. Őt ne kényeztessék, mert nem érdemli meg, egyébként is felháborító és igazságtalan, hogy egyeseknek – a pénzükért – természetes az efféle kiváltság, mások pedig még a Velencei-‐tóig sem juthatnak el soha. Egy ideje zavarták ezek a szélsőségek, még ha nem is tudott változtatni rajtuk. Mit egy ideje… Sok-‐sok éve. Azóta, hogy Rolanddal az a dolog történt… Akkor minden megváltozott. Az életében és a lelkében is.

A legfelső szinten kétszer is eltévedt a szűk folyosón – amelynek mindkét oldalán kabinok sorakoztak –, mire megtalálta a szobáját. Hirtelen ott termett egy mosolygós ázsiai fickó, és közölte, hogy ő felel a kabinért, és bármire szüksége lenne, szóljon neki. Niki belépett, és egy ideig csak állt a bejáratnál. A kabin nem volt túlságosan tágas, de annál világosabb: dupla szárnyú erkélyajtaján csak úgy áradt be a fény. Egy hatalmas franciaágy foglalta el a szoba nagy részét, de befért még egy kanapé, egy dohányzóasztal, tévépult, bárszekrény, hűtő, beépített szekrény, és egy széf is. A fürdőszoba elég kicsi volt, de jutott benne hely mindennek: polcoknak, kisszekrénynek, mosdónak, zuhanyzónak, vécének. Mire mindent szemügyre vett, az ázsiai szobafelelős kétszer is benyitott, egyszer jeget hozott, egyszer megigazította az ágyat. Nikinek megfordult a fejében, hogy megmondja neki, ő aztán nem várja el, hogy sürögjönek-‐ forogjanak körülötte, de végül nem szólt semmit, mert nem akarta megsérteni. Leült a teraszon az egyik kényelmes, összecsukható karosszékbe, és elővette a zsebéből a mobilját. Becsekoláskor hallotta, hogy jött egy üzenete, ráadásul szeretett volna felcsatlakozni az internetre is a kapott kóddal. Az internet-‐hozzáférés nem volt benne a hajós csomagban, elég sokat kellett fizetni érte, viszont így megnézheti az e-‐ mailjeit, olvashatja a híreket, figyelheti a cikksorozatával kiváltott reakciókat. Az sms-‐t András küldte.

„Megszámoltam a fákat. Félig-‐meddig igazad volt, de most huszonhat a létszám,

ahogy mondtam. Azért egy ellenőrzésre szükség lesz még.

Akarata ellenére elmosolyodott. Andrásra még mindig dühös volt, nem tudott megbocsátani neki, úgy érezte, a kapcsolatuk menthetetlen, ezért szakított vele, ennyi volt, vége. De azért most, hogy a férfi jelentkezett, és ismét rá kellett gondolnia – pedig mennyire igyekezett, hogy ne gondoljon rá soha többé –, most, hogy meglátta az üzenetét, megint összeszorult a szíve. Még szerencse, hogy nem mesélt el neki mindent magáról. Lehet, hogy ha kiönti neki a szívét, jobban megértené őt a férfi, de az is lehet, hogy magától menekült volna messzire tőle. András alapvetően megértő, vicces, humoros, kedves pasi, hiányzik is nagyon neki, de nem tudja megbocsátani, amit a férfi tett. Akár megoldotta, hogy huszonhatra nőjön a fák létszáma, akár nem, ez már nem Niki problémája.

Azért mégsem volt képes kitörölni az sms-‐t. Persze válaszolni sem akart rá, inkább egyszerűen csak kilépett az Üzenetek menüből. Majd később is ráér a kukába dobni András levelét.

Beütötte a netes kódot, és egyenesen ráment a hajós alkalmazásra. Mostanában a Supercruise üzenőfalát is meg szokta nézni, de ott szó sem esett a rejtélyes szigetről, csak a másik üzenőoldalon. Ott viszont vadabbnál vadabb hírek keringtek, nyilvánvaló volt, hogy lelkes amatőrök mindenféle fals információkat és feltételezéseket osztanak meg egymással a szigetről, meg az egykori énekesnőről, akinek hangja begyógyította a lelki sebeket. Azért remélte, hogy lesz mit felderítenie ezzel az álomszigettel kapcsolatban. Ha nem, akkor itt lógathatja a lábát két hétig, és még egy nyamvadt cikket sem fog összehozni, azon túl, hogy persze majd dicsérnie kell a hajót, a szolgáltatásokat, és áradozhat, hogy mi mindent látott, miközben biztosra vette, hogy nem fog látni semmit, mert hát hogyan is ismerkedhetne meg bármelyik szigettel néhány óra alatt. Ez a program igazi hülyéknek való, akiknek több pénzük van annál, mint amibe a Travel Channel havi előfizetése kerül, de legfeljebb annyi látnivalót képesek befogadni, amennyi egy egyórás utazási műsorba belefér.

A hajókürt hosszan szólt, még akkor is harsogott, amikor már szemmel láthatóan távolodott a part. Meg sem lehetett érezni, hogy a hajó mozgásban van, a part menti víz feltehetően még nem hullámzott annyira, és nem volt akkora szél, hogy érzékelhetővé váljon: elindultak. Alighogy megkapta a poggyászát, előhalászta az edzőcuccát, átöltözött és elment futni, hogy kiadja magából a tehetetlen dühöt, amit azért érzett, mert bezárták őt két hétre egy hajóra, ahonnan nincs menekvés. Akármilyen luxushajó is!

Mire visszaért, egy e-‐mail várta. „Nagyon ajánlom, hogy kussoljon a besúgód. Nem érné meg neki az a tizenöt perc hírnév. Verbovszky”

Kapott már korábban is ilyen fenyegető levelet, de most, az aláírás láttán megijedt. Elsősorban azért, mert Verbovszky újra hírt adott magáról. Hírt mert adni magáról, úgy, hogy tudta: ezzel nem keveset kockáztat. És azért is, mert ez a név felidézte benne azokat a régi emlékeket, amelyeket szíve szerint már régen elfelejtett volna: Verbovszky egy régebbi riportjára utalt, amikor elraboltak egy tizenhat éves lányt, és Niki leutazott abba a faluba, ahol a lány élt, és mindenkivel elbeszélgetett. Felmerült a gyanú, hogy a lányt prostitúcióra kényszerítették, és egy futtató került a képbe. Niki gyorsan megtalálta a hangot a lány öccsével, egy kissráccal, akit a nyomozók nem kérdeztek meg – a barátságukat Niki Converse tornacipője, meg egy gitár formájú kulcstartó alapozta meg, ami végül Niki kulcscsomójáról átvándorolt a fiúhoz. A kissrác részletes személyleírást adott egy férfiról – még a becenevét is megmondta (a Héja) –, akivel többször is együtt látta a nővérét. A kiadó grafikusának segítségével fantomkép is készült a férfiról, az egyik internetes oldalon jelent meg az anyag, a nyomozók eljutottak Nikihez, aztán összerakták a történetet, és forró nyomon eredtek a férfi után, aki dús, göndör fekete haját persze bármikor levágathatta, akár be is festethette, de a karján végigfutó tetoválást, amiről a kisfiú beszámolt, már nehezebb volt elrejteni, ezért a rendőrök bíztak benne, hogy hamarosan megtalálják.

– Keresett egy férfi. Egészen jóképű, fekete hajú, helyes fickó – így hívta fel egyik kolléganője az online újság szerkesztőségéből. – Valami cikk kapcsán, amit a madarakról írsz…

Aztán egyszer csak egy levelet talált, becsúsztatva a lakásajtó alatt. „A szolgálat nem az, amikor népszerűség vagy anyagiak miatt feladunk valakit. A szolgálat az, amikor meggyőződésből tesszük, és nem a népszerűség hajhászása vagy anyagi okok miatt. H. vagy V. – ahogy tetszik.”

És attól kezdve jöttek a telefonhívások – senki sem szólt bele, az éjszaka csendjében egy-‐egy halk koppanást hallott, vagy kopogást az ajtaján (vagy csak képzelte?), hajnalban csendesen, de hallhatóan nyikordult a rács, de nem zörgött a zárban a kulcs, kiszúrva találta a robogója gumiját a szerkesztőség előtt, egyik nap nem volt áram a lakásban, ami korábban sosem fordult elő, másnap elvágták a vezetékes telefonját. Igaz, a házban lakók többsége ugyanígy járt, a telefontársaság vandalizmussal magyarázta a dolgot, de Nikiben feltámadt a gyanú, hogy mindez nem véletlen és oktalan vandalizmus. Csendben várta, mi történik még. Nem tudta, mit tehetne, hogyan védekezhetne, egyelőre kivárt, mert nem tudta eldönteni, hogy mindezeket csak ő képzeli-‐e be magának, vagy valóban rá akar ijeszteni a lányrabló strici. Közben megszállottja lett az ügynek, és a lányról kiderített és leírt mindent, amit csak lehetett. Cikksorozatot írt a sztoriból, és akkoriban ennek volt az online újság oldalán a legtöbb kattintása, ami mindenképpen nagy szó. Nem akart leállni, tudta, hogy előbb-‐utóbb elő kell kerülnie az elrablónak is, nem bujkálhat örökké.

Hűvös, kellemetlen, párás, esős nyári este volt. Sokáig vesződött, mire sikerült kinyitnia a kaput, és percekig várt a vizeletszagú liftre.

Fel nem foghatta, hogy lehet az, hogy a bezárt kapu ellenére folyton belepisálnak a liftbe, ez volt a békási lakótelepi lét egyik orrfacsaró jellegzetessége, minden reggel és este erős húgyszagban kellett lifteznie, és a sötét lépcsőházban sem volt sokkal jobb a helyzet. Viszont nyaranta csodás volt ott lakni. Amikor sütött a nap, és szikrázóan tiszta volt az égbolt, jó volt kilépni a panelházból: közvetlenül a ház mellett ott volt a nagy tisztás, ahol megült a meleg, a nap reggeltől estig odasütött – vagy le lehetett bicajozni a Duna-‐partra, leteríteni a töltésen egy törülközőt, és nézni a vizet… Ilyen szempontból Békásmegyer tökéletes választásnak bizonyult, és a szülei budakalászi házához is közel volt. A legjobb pedig mindebben az volt, hogy az erkélyéről lelátott a Dunára. Hát ezért cserében elviselte a húgyszagú liftet is.

Végre megérkezett a lift, bordó volt a belseje, de a festék nagyrészt már lekopott, és lekopóban voltak a falába kapart „Szeretlek” feliratok, meg az egyéb firkálmányok is. Amikor kiszállt a kilencediken, bosszúsan állapította meg, hogy már megint nincs áram az emeleten. A sötétben keresgélte a kulcsait, már bedugta a rácsba, amikor hirtelen egy vasmarok ragadta meg. Nyikkanni sem bírt. Mintha satuba szorították volna az egész testét, kiszorult a tüdejéből a levegő. Közben visszafojtott férfihangot hallott.

– Hát akkor ez is jó lesz majd a bulvárba, nem igaz? Jó hír az, ha egy firkász szexel? Szenzáció? Szerinted…? Mit gondolsz erről?

Rájött, hogy ki az, és arra is rájött, hogy nem fog tudni védekezni, mert a Héja (vagy V., ahogy aláírta az e-‐mailt) erős és nagydarab, ő meg pici, vékony, és olyan vasmarokkal szorítja őt a férfi, hogy moccanni sem bír. Tehetetlen volt, pedig korábban azt hitte, hogy meg tudja védeni magát, egy támadótól mindenképp. Hiába járt karateórákra, ezúttal semmit sem ért. Időbe telt, mire levegőhöz jutott, de a férfi abban a pillanatban, amikor már kiszakadt volna belőle a sikoly, hirtelen befogta a száját. Így csupán erőtlen gurgulázásra futotta, a sikítás nem ki-‐, hanem beszakadt, Nikin pedig egyre inkább erőt vett a pánik. A szorítás nem enyhült, és hiába imádkozott magában, hogy tartsa tovább a fitneszórát Györgyi, a szomszédja, és most érkezzen csak haza, vagy a túloldali lakásból lépjen ki a kis, ványadt mérnök, aki egykor buszokat tervezett, most pedig egy üvegházban orchideákat termeszt, a lépcsőházban sötétség és csend honolt. – Azért írtad ezt a cikket, mert vágysz a szexre, nem igaz? Ki vagy rá éhezve… – suttogta a fülébe a férfi. – Kíváncsi vagy rá, merre van a kis Gréti, ugye? – Gréti volt az eltűnt lány. – Grétike nem tiltakozott, tudod. Azt csinálja, ami jó neki… pont azt teszi. És te is azt fogod tenni, ha tovább folytatod. Hamarosan azt fogod tenni…

A szorítás hirtelen engedett, és mire Niki feleszmélt, a férfi eltűnt a lépcsőházban. Nesztelenül tűnt el, nem használta a liftet, Nikinek pedig – bármennyire tisztában volt is vele, hogy haladéktalanul cselekednie kell – percekig nem volt ereje megmoccanni, bénultan támasztotta a lépcsőház falát. Amikor lassan elmúlt a reszketés, és elmúlt a bénultság, a kulcsát kezdte keresgélni, amiről biztosan tudta, hogy a támadás előtt a kezében volt, most mégsem találta. Megnyomta a villanykapcsolót, de csak nem gyulladt fel a villany. Most már a telefonját sem találta… Teljes pánikban kutatott a táskájában, rázogatta, hátha megzördül benne a kulcs, aztán végül a lába alatt érzett valamit, és amikor belerúgott, kicsit megnyugodva hallotta az ismerős csörgést. Nagy nehezen kinyitotta a rácsot, amit rögtön gondosan be is zárt maga után, némi szerencsétlenkedés után beletalált az ajtón is a zárba, a lakásba lépve pedig duplán ráfordította a kulcsot, még a régi lakótól ottmaradt biztonsági láncot is beakasztotta. Így hát megkésve hívta a rendőröket, akik kiszálltak, kihallgatták, százszor elmondta nekik, nem tudja, hogy néz ki a férfi, mert hátulról szorította le, és azt sem, milyen a hangja, mert csak suttogni hallotta, de az az elfojtott suttogás valószínűleg ijesztőbb volt, mint ha a rendes hangján szólalt volna meg.

– Én csak azért sem szállok ki ebből – mondta végül az egyik nyomozónak, akit szimpatikusnak talált. – Holnapra mindent megírok.

– És ha megint megtalálja magát?

– Nem ez lenne az amcsi nyomozók kérése? Hogy ne hagyjam megfélemlíteni magam, ne szálljak ki, provokáljak? Szerintem ezt várnák tőlem. Cserében pedig megvédenének ettől az elmebetegtől.

– Az amcsi nyomozók, lehet, hogy igen.

– Megvédenének?

– Hát még az sem lehetetlen.

– És a magyar zsaruk?

– Megtennének mindent, amit csak lehet.

Niki bólintott. Iszonyúan félt, de valami olyasféle düh is munkált benne, amit eddig csak egyszer érzett. Akkor kimenekült a helyzetből, nem volt olyan erős, nem volt olyan érett, hogy felvegye a kesztyűt és visszavágjon, és emiatt mindig is szégyellte magát. Hát legalább most nem fog meghátrálni, megfizet, nemcsak Grétiért, hanem egy kicsit Rolandért, és talán saját magáért is… Azért, hogy a történtek miatt egész életében magányos lesz, sosem fog magának társat találni, olyan társat, aki érti őt, és akit ő igazán beengedne a szívébe. Ha ez a sorsa, akkor legalább csapjon oda ennek a tetűnek. – Megírom a cikket – mondta a nyomozónak.

Másnap délelőtt tették fel a netre a cikket; ebben egyes szám első személyben leírta, milyen támadás érte az este, részletezte a férfi szavait, suttogását, utalt roppant erejére, valamint újra felidézte Gréti elrablását, és kirakta a kislány fényképeit, amelyeket a családtól kapott. A tizenhat éves lány kicsit megkozmetikázott fotóival is frissült a rovata, vagyis olyan képekkel, amelyeket Niki egyik grafikus ismerőse készített: így nézne ki Gréti rövid hajjal, így vörösre festve, így szemüveggel…

Niki aznap rengeteg hozzászólást és levelet kapott: dicsérték a bátorságáért. Aztán másnap a Héjától is jött egy e-‐mail. „Abba kell hagynod, különben folytatódik… V.”

– ennyi volt a szöveg. Beleborzongott, ahogy elolvasta. Mégis, a félelemnél valami erősebb érzés munkált benne, talán a bosszúvágy, talán a bizonyítási kényszer, hogy megmutassa, milyen tökös kis csaj is ő. Az is megfordult a fejében, hogy ezt az egészet Rolandért tette, valamiféle vezeklésül.

Nem hagyta, hogy egy V. (mint később megtudta: Verbovszky), más néven Héja, vagy bárki megfélemlítse. Rögeszméje lett, hogy bármi áron börtönbe juttassa azt a gazembert, és – ha még lehet – segítsen abban, hogy Gréti megmenekülhessen.

Naplemente, utána vacsora. Az esti program. A naplemente romantikus ugyan, de most csak azt fogja eszébe juttatni, hogy nem képes párkapcsolatban élni. A vacsora pedig őrületesen flancos társasági esemény lesz, de hát mit tehetett volna, készülődni kezdett, ráadásul elegáns cuccot kellett felvennie, mert az ültetett vacsorán még a dress code-‐ot is előírták, nem ülhet be sortban, pólóban az elegáns étterembe. Felvett egy fekete farmert és egy hosszú fehér blúzt, ennél elegánsabb holmit nem hozott magával. Csak az vigasztalta, hogy a vacsoránál találkozik majd azzal a magyar plasztikai sebésszel, akivel együtt futott az edzőteremben az induláskor. Majd kifaggatja a sebészt, mert szívesen közzétenne egy jó kis leleplező összeállítást valamelyik lapban, persze csak olyanban, amit nem szponzorálnak szépségklinikák – mert a Mademoiselle ugyan elkötelezetten és nagyon harcosan kiáll amellett, hogy próbáljuk elfogadni magunkat olyannak, amilyenek vagyunk, persze mindent megtéve a fiatalságunk és a szépségünk megőrzéséért… de közben tele van az ilyen-‐olyan szépségklinikák hirdetéseivel, amelyek Niki szerint teljesen etikátlanul kedvezményes kuponokat és nyereményeket is kínálnak a lapban. Milyen szép lenne, ha egy plasztikai sebész segítségével buktathatná le a plasztikai sebészeket, fölösleges beavatkozásokról, elszúrt műtétekről írhatna… Hát igen, személy szerint oltári nagy hülyeségnek tartotta, hogy egyesek kés alá fekszenek, mert simább bőrt, nagyobb mellet, kerekebb feneket akarnak. Neki sem volt nagy melle, sőt, de nem emiatt volt elszúrva az élete.

Szóval jó lesz ez így, Endrődi doktor majd akaratlanul is szépen lebuktatja saját magát és az egész szakmát, ő pedig legalább nem a saját dolgain agyal, hanem megint írhat valami jó kis leleplező anyagot.

Az égiek küldték azt a tökéletes alakú, farmersortot és miniatűr topot viselő lányt, onnan a Senior Frogs elől. Hullámos volt a haja, barna a bőre, és ugyan most nem top volt rajta, hanem valami fehér cucc és egy szexis, világoskék-‐fehér mintájú fityula, de Frigyes tudta, hogy ő fogja megmenteni az életét. Ha már túlélte a balesetet, akkor itt egy nő, tessék, másodszor is az útjába akad, természetesen nem véletlenül, és most aztán minden adott ahhoz, hogy kilábaljon ebből a nyomorult depresszióból. – Már láttam a Senior Frogs előtt – mondta neki, de a lány csak a fejét ingatta. – Néhány órával ezelőtt ott láttam – folytatta Frigyes.

– Az lehetetlen – nézett rá a lány. – Néhány órával ezelőtt ugyanitt voltam, csak éppen az ágytálmosóba rakosgattam be a koszos ágytálakat.

Frigyes elgondolkozott a lány szavain. Hát vannak elkeserítőbb helyzetek is, mint az övé, az biztos. És ágytál is van mindenütt, meg nővérek, akiket soha, sehol nem becsülnek meg annyira, mint amennyire meg kellene becsülni őket, mert ki vigasztalja az embert a kórházban, ki vakarja ki a saját piszkából, úgy, hogy jó esetben mindehhez még mosolyogni is képes? Hirtelen még sötétebben látta a világot. Itt egy lány, aki szép is, kedves is, karneválok állandó fellépője lehetne (és talán az is), előtte az élet – mi jut neki? Ágytálpucolás, ágyneműhúzás, sebkötözés… Kicsit megigazgatta maga alatt a kerekes széket, majd folytatta.

– Foglalnom kell valami szállást.

– Segítünk, de a biztosítója is segít, ha kéri.

– Nem gondolja, hogy ráállhatnék már a lábamra?

– Ma biztosan nem. Mankóznia kellene néhány napig.

– Akkor segít nekem?

– Várja meg, amíg végzek. Utána szívesen.

Hoppá. Sikerülhet…? Talán nem fogja magányosan tölteni az első éjszakáját itt a szigeten, ha mázlija van, akkor vele lesz ez a csodálatos testű, kerek szemű csaj is. Hátha kihúzza a depressziójából.

Persze a nővérke nem ment el vele, csak lefoglalt neki egy szobát, és taxit hívott. Mennyire, milyen őrülten peches.

Ugyanabban a hotelben szállt meg, mint érkezéskor. A recepciós lány felcsillanó szemmel üdvözölte Miszter Éjrokszélészt, de nemet mondott arra az ajánlatra, hogy a munkaideje végeztével igyanak meg egy koktélt.

Úgyhogy a lerokkant Árokszállási Frigyes, aki pillanatnyilag munkanélkülinek és a világ szerencsétlenebbjének érezte magát, végül telefonos segítséghez folyamodott, és egy helyi prostituálttal töltötte az éjszakát.

Ennél már nincs lejjebb, gondolta hajnalban, amikor magányosan felébredt, és még a bokája is sajgott a műanyag rögzítés alatt. Képes elcseszni a kedvét és az egészségét a világ egyik legszebb helyén, és képes fizetni egy nőnek a „szerelemért”. Bevett egy fájdalomcsillapítót, és azon tűnődött, hogy jólesne valami kaja. Végül megette a tálcáról az összes (fizetős) mogyorót, és megitta az összes röviditalt, amit a minibárban talált.

Carol Santos a boldogságról kezdett énekelni. Már nem viselték meg mások szomorú emlékei – nem viselték meg, mert repesett a boldogságtól. Ezt az érzést nem ismerte korábban. Mindig izgatottan várta, hogy Tijado doktor megjelenjen Pascallal, aztán megjátszotta, hogy meglepődik a jöttükön, pedig dehogy. Pascal fürdött a tengerben, labdázott a parton, ők meg vigyáztak rá. Mintha a szülei lettek volna. Carol és Tijado. Pascal kötötte őket össze – látszólag. Valójában Pascal csak a lehetőséget, az alibit jelentette számukra ahhoz, hogy találkozzanak. Tijado elmesélte a lánynak a nehezebb eseteit, előfordult, hogy egy-‐egy betegét, akiről feltételezte, hogy lelki problémák állnak a testi bajok hátterében, Carolhoz irányította.

Egyébként is egyre többen keresték fel a lányt, néha már a szigeten várták, amikor hazaért. Szájról szájra terjedt a híre, azt beszélték, hogy látja az emlékeket, és be is gyógyítja az általuk ütött sebeket. A felejteni, gyógyulni vágyók ajándékokat hoztak neki, de Carol nem fogadott el semmit. Egyetlenegy alkalmat kivéve: akkor egy víziszonyban szenvedő gyöngyhalász ajándékát fogadta el. A férfi – Carolnak köszönhetően – többé már nem összeszorult gyomorral ereszkedett a mélybe. Szép, fekete gyöngy volt, de Carol azután napokig, hetekig nem látta az emlékeket, fakón szólt a hangja, és maga is tudta, ha segített is a hozzá fordulókon, akkor kizárólag azért, mert az emberek hittek benne, hittek a gyógyulásban. Carol egyre jobban kétségbeesett: tudta, érezte, hogy valami nem úgy működik, mint addig, de fogalma sem volt, hogy mi lehet az oka. Még Vascolónak sem merte elmondani, hogy mi történt. Amikor Tijado és Pascal meglátogatta, a doktor is látta, hogy valami nincs rendben, de Carol neki sem öntötte ki a szívét. Pascal a lábuknál ült, és egy kagylóhéjjal rajzolgatott a homokba. Carolnak ekkor valami homályos érzése támadt, és felvillant előtte egy kép a gyöngyhalászról, amint épp megtalálja a kagylóban a gyöngyöt, majd átadja neki, és mintha még motoszkált volna valami a fejében, de nem tudta megfogalmazni, hogy mi… – A gyöngyöt… vissza kell adnod – nézett rá a gyerek hirtelen.

– Tessék?

– A gyöngyöt. Vissza kell adnod a halásznak, vagy el kell ajándékoznod valakinek. Ha megtartod, nem fogod látni a képeket.

A gyerek komoly arccal nézett rá.

– Ezt te honnan tudod? Honnan veszed? – Carol egyszerre megrémült és meg is könnyebbült. Hogy lehetett ennyire ostoba, hogy nem jött rá, miért hagyta cserben a „látnoki” képessége! Nem kellett volna hagynia, hogy a gyöngyhalász rátukmálja azt a gyöngyöt.

– Nem tudom – válaszolta a fiú, és Carol gyanakodva nézett rá.

– Hallottál valamit? Beszélik az emberek, hogy elfogadtam valamit a gyöngyhalásztól?

– Nem. Nem. Csak kitaláltam.

Az nem lehet, hogy Pascal kitalálta, gondolta magában. Az nem lehet. Ilyeneket nem talál ki egy kisgyerek. Talán a gyöngyhalász elhíresztelte, hogy Carol fizetséget fogadott el. Ki tudja, hogy volt… A gyerek mindenesetre fején találta a szöget. – Ti együtt fogtok aludni? – kérdezte végül Pascal, amikor egy ideje már senki sem szólalt meg. Tijado zavartan elmosolyodott, Carol némán ült, mint aki megkukult, aztán az orvos gyorsan felszedelőzködött, mondván, haza kell vinnie a fiút. Carol Santos másnap visszavitte a gyöngyöt a halásznak, és amikor az nem akarta elfogadni, könyörgött neki, hogy adja oda valaki másnak, mert őt az ajándék megfosztja a gyógyítás képességétől. A gyöngyhalász végül megértette, és visszavette az ajándékát.

Carol képességei visszatértek, újra látta az emlékeket, és a hangjával meg is tudta gyógyítani az emlékek ütötte sebeket.

És azután együtt aludt Tijadóval. Sejtette, hogy ezzel nagyobb bűnt követ el, mint az igazgyöngy elfogadásával, de nem volt képes elfojtani magában a vágyat és a szerelmet.

– Meddig jutottál?

– Semeddig.

– Ezt hogy érted?

– Úgy, ahogy mondom. Beszélnek ezt-‐azt, mindenféle mendemondák keringenek a szigetről, de senki sem tudja, hol van, és mi történik ott pontosan.

– Már ott vagy egy ideje. Én itthon tartom a frontot. Felvettünk egy csomó hitelt. Megtaláltuk az embereket, akiknek ez fontos lenne…

– Ne sorold. Tudok mindent, de attól még nem jutottam előrébb. – Kitaláltuk, megcsináltuk. Kapcsolatba léptünk azokkal, akik vevők lennének a dologra. Akiknek ez az utolsó reményük.

– Igyekszem, hidd el.

– Fogytán az időnk. Még nekünk is össze kellene állítanunk a pontos menetrendet, nem tudom, hogy leszünk meg vele.

– Erre van egy tervem. Ha tényleg van valóságalapja a dolognak, akkor csak megpuhítható, aki csinálja…

– Ezt csak elhivatott ember csinálhatja, nem hinném, hogy megvásárolható. – Mindenki megvásárolható. Most majd összeszámoljuk, mennyi pénz folyik be. – Ha nem nyújtunk valamit ezért a rengeteg pénzért, akkor börtönben végezzük. Ha úgy érzik, hogy átvágtuk őket, feljelentenek minket, vagy másképp intézik el… Úgyhogy inkább azon legyél, hogy megtaláld.

– Könnyen beszélsz. Miért nem jöttél te ide? Hiába vagyok itt már egy csomó ideje, hiába mentem el pár szigetre, hiába hallottam mindenfélét, még mindig nem tudom, hogy nem legenda-‐e az egész.

– Nemrég még biztos voltál benne, hogy ez egy működő módszer. – Ne beszélj róla ilyen lekicsinylőn.

– Hogy a fenébe beszéljek róla? Ez is egy módszer, nem? Csak hisznek benne. – Nem tudom. Mondom, nem elég megtalálni a szigetet, még az embert is meg kell szereznünk.

– Pont te mondod ezt, aki sosem hittél a misztikumban, az ezotériában, a földöntúli képességekben? Váltig állítottad, hogy minden csak a módszereken múlik? Még az is, hogyan lehet átverni embereket?

– Ne mondd ezt. Ez nem lehet átverés. Nézd, nagyon sokat kutattam a témát. Nem fogunk boldogulni a nélkül az ember nélkül, és azért is jelentkeznek nálunk a boldogsághiányosok…

A másik elnevette magát. Tetszett neki ez a kifejezés: boldogsághiányosok. – A te ötleted volt az egész.

– Igen. Pénz kellett, és mindig is voltak ötleteim. Carol Santos legendája már foglalkoztat egy ideje, és látom, hogy másokat is. Ebből írtam a diplomamunkámat. Elég a pénzes boldogságkeresőket megtalálni, ebben meglehetősen ügyesek voltunk. A pénz egyébként sem boldogít – nevette el magát. – A világ minden táján tudunk kutatni még most is… De elismerem, hogy elakadtam. Talán másképp kellett volna ütemezni a dolgokat. Mondjuk úgy, hogy eljövök, keresek, találok, és csak utána hirdetjük meg ezt az egészet. Nem úgy, hogy már jó ideje itt kutakodom, és nem jutok előre, mert vagy hamisnak bizonyul egy-‐egy nyom, vagy váratlanul bezárul előttem minden ajtó. Lehet, hogy ki kéne szállnom innen, és főállásban kutakodnom.

– Nem hagyhatod ott a munkádat, mert az vezet el minket a szigethez és a házhoz. Már százszor végigvettük.

– Nem tudom, hogy lesz mindenre elég három hónap.

– Egy kicsit több. Ha nyomra akadsz, akkor két nap is elég.

– A módszerre…?

– Már ezerszer kitárgyaltuk, hogy ezek az emberek már azért is odaadnák a fél életüket, ha eljuthatnának a szigetre. Már ez is módosítaná a tudatállapotukat, és ott bármit kezdhetnénk velük. Még valami gyógyszert is beadhatnánk nekik, hogy jobban ráhangolódjanak, vagy mit tudom én…

– Az már csalás lenne.

– Az egész spirituális biznisz csalás.

– Állj már le. Hinned kell benne.

– Jól van, csak figyelmeztetni akartalak. Rengeteg a tartozásunk, és nemsokára kezdenek bejönni a pénzek. Akkor többé nem léphetünk vissza… igazság szerint már most sem. Minden rajtad múlik. Jobban be kéne dobnod magad, nem a háttérbe húzódnod. Meg kellene találnod az embereidet.

– Igyekszem.

– Igyekezz is.

– …

– Ügyes vagy. Megcsinálod – nyugtatta a hívó. Ő tényleg megnyugodott egy kicsit, bár csak egészen rövid időre.

– Ez nem olyan nagy kívánság, Péter.

A nő magas volt és karcsú, térd fölé érő, vékony pántos fekete ruhát viselt. Mosolyogva nézett fel a férfira – akinek a nyakában egy másfél év körüli szöszke kislány ült –, de komoly hangja rácáfolt a mosolyára. A fedélzeten, a medence szélénél álltak, amikor a hajó elindult. Rendeltek valamit a bárból, és Juli tisztán hallotta a beszélgetésüket.

– Tudod, hogy ez az életem. Egy rohadt verkli. Minden egyes reggel a kórházban kezdődik, és estig ott vagyok. Van egy osztályom, orvosaim, betegeim – magyarázta meglepő higgadtsággal a férfi, miközben letette a kislányt.

– Van egy másik életed is, tudod. Otthon.

– Ez…

– Tudom. Judit is azt kifogásolta, hogy alig vagy otthon, és hogy nem törődsz a családoddal. Csakhogy te nemcsak azért voltál olyan keveset otthon, és azért töltötted az egész életedet a kórházban, a betegekkel, azért vállaltál annyi előadást meg műtétet, mert a hivatásod az életed, hanem mert nem szerettél otthon lenni, ha jól vettem ki a szavaidból. Mert nem volt miről beszélnetek Judittal.

Juli most már leplezetlenül hallgatózott. Egy magyar házaspár, akiknek ugyanúgy vannak problémáik, mint nekik, pedig a férfi orvos, méghozzá valószínűleg sikeres orvos. Alaposan szemügyre vette mindhármukat, aztán rájött, hogy őket látta San Juanban, a templom előtt. A csinos, határozott nőt és a magas, sportos férfit a szőke kislánnyal. – Én nem… nem szállodás vagyok, tudod. Nem én osztom be az időmet. Állami kórházban dolgozom, a helyreállításban várólista van, a magánrendelő pedig az egzisztenciámat adja – magyarázta a férfi.

– Nem szállodás vagy – mintha némi sértettség csendült volna a nő hangjában. – De mit szólnál fél év pihenőhöz? Egy év pihenőhöz? Mit szólnál, ha elmennénk egy évre, fél évre, önkéntes munkát végezni valami egzotikus helyen?

– Azt hittem, szeretsz Budapesten élni – a férfi meghökkenve nézett a nőre. – Szeretek veled élni. Ez nem ugyanaz. Szeretem Budapestet is, de szeretek utazni. Imádom a meleget. Évtizedeken keresztül külföldön éltem, vándoroltam. És leginkább úgy szeretek veled élni, bárhol legyünk is a világon, hogy nemcsak időnként figyelsz rám, hanem mindig. Nem azt várom tőled, hogy én legyek az egyetlen gondolatod, de rosszulesik, hogy néha teljesen elfeledkezel arról, hogy egy család vagyunk, hogy egymásra találtunk annyi év várakozás után.

– Úgy érzed, hogy röghöz kötlek – komorodott el a férfi arca. A nő lebiggyesztette az ajkát.

– Nem. Csak hát… alig vagy otthon. Amikor újra egymásra találtunk, megfogadtuk, hogy többé nem veszítjük el egymást. Hogy mindent megteszünk azért, hogy a kapcsolatunk ne laposodjon el.

– Én már akkor is egy osztályt vezettem.

– Igen. Tudom.

– Most is eljöttünk erre az útra, azok után, hogy mi történt Indonéziában azon a hajón… Dórival, és persze veled.

– Nem félek a tengertől – rántotta meg a vállát a nő, és elmosolyodott. – Ez már háború, Péter?

A másik hallgatott, aztán megrázta a fejét, és magához ölelte a nőt. – Nem az. Megoldjuk. Mindent megoldunk… Gyere, Zsófi, bemegyünk a vízbe – mondta a férfi. A nő akkor lábujjhegyre állt, és súgott valamit a fülébe. A férfi meglepetten bámult rá, aztán mondott is valamit, majd átfogta a nőt és magához szorította. Juli hátradőlt a napozóágyon, és elfogadta Ákos feléje nyújtott kezét. Egy kapcsolatban mindig vannak hullámvölgyek, gondolta, és ezeken túl kell lendülniük nekik is, nem csak annak a dokinak és a feleségének. Élvezni fogják a nászutat, minden egyes pillanatát.

– Már azt hittem, hozzám sem fogsz érni – simogatta meg Ákos gyöngéden a kezét, aztán rendelt két rumos koktélt. A mixer, amikor megtudta, hogy magyarok, büszkén mutatta nekik, hogy olyan Virgin Gorda-‐i rumot tartanak, amelynek a reklámarca egy Londonban élő magyar modell.

– A nászutunkra – koccintott Ákos.

– A nászutunkra… és a legfontosabbra.

– Mi az?

– A boldogságra.

– Hmmmm… Nagyon úgy érzem, hogy megint valami szemrehányás következik… – Nem. Nem. Tényleg nem. Csak… – révedt el Juli – szeretném tudni, hogy hiszel-‐ e annak a szigetnek a létezésében, amiről meséltem? Meg annak a csodatévőnek a létezésében?

– Szeretnéd, ha hinnék benne?

– Itt most nem rólam van szó – merengett Juli. – Hanem arról, hogy te hiszel-‐e benne.

– Uhhh. Mondjuk, talán. Miért kérdezed?

– Csak azért, mert érdekel.

– Egyébként jól vagy? – simogatta meg az arcát Ákos.

– Egyébként igen. Nem bolondultam meg. Csak szeretném, ha tudnád, hogy mindez nem fantazmagória. Az a hely tényleg létezik.

– A sziget, ahol a telefonos játékod játszódik – nyugtázta derűsen Ákos. – Csak gúnyolódj. Még azt sem tudom, jöhetsz-‐e velem. De biztosan jöhetsz. Vagyis remélem.

– Ha nem mehetek, majd megvárlak valahol.

– Ajánlom is.

– Jó, de miért, leugrasz a hajóról, vagy valami effélét tervezel…? – Nem, csak… menjünk, nézzük meg az üzleteket, tudod, hogy abban a játékban üzletvezető vagyok a hajónkon. Most megnézem, rendben van-‐e minden… – Oké, de ezt nem tudnád egyedül…? Marhára nem izgatnak a plüssmacik. – Nem plüssmacikat árulnak, nem csak plüssmacikat. Egyébként pedig… – nézett a férjére – megvan a kód.

– Milyen kód?

– Amivel… amivel eljuthatunk a szigetre.

– Aha.

– Ne nézz így rám!

– Miért, hogy nézek?

– Úgy, mintha őrült lennék.

– Nem mondtam ilyet.

– Nem, de gondoltad.

– Hadd tudjam én jobban, hogy mit gondolok.

– Jó, de hidd el, hogy én jobban tudom.

– Igen? Akkor megadom magam… – tárta szét a kezét Ákos.

– És lehet, hogy őrültnek tartasz, de nem. Minden stimmel velem… Na, ne nézz már így! Most majd az jön, hogy a zárt osztályon is mindenki ezt mondja… de… értsd meg, megvan a kód. Legalább örülj neki egy kicsit!

– Nagyon örülök. Annak még jobban örülök, hogy elindultunk, és két hét igazi boldogság vár ránk itt, a Karib-‐tengeren, mindenféle kód nélkül is. De persze a kódnak is nagyon örülök, és mindennek, aminek te örülsz. Iszunk még egy koktélt? – Nem figyelsz rám – duzzogott Juli.

– De figyelek. Van egy kód. Komolyan veszem.

– Csak elismétled, amit utoljára hallottál, de nem figyelsz rám.

– De nagyon figyelek. Megvan a kód, és van egy boldogságkutató egy szigeten, aki mindent tud a témáról, és ez az egész valahogy kapcsolódik Carol akárkihez, de arról momentán lövésem sincs, hogy hogyan. Valamint elindultunk, meg akarod nézni az üzletet, amit virtuálisan már amúgy is te vezetsz, és nem kérsz még egy koktélt, viszont alig várod, hogy szexeljünk egy nagyot.

Juli a monológ végén elnevette magát, és hirtelen elképzelni sem tudta, milyen lenne az élete Ákos nélkül. Biztosan rossz lenne. Aztán a kódra gondolt, amit megszerzett. Lehet, hogy hülyeség, de legalább annyira örült neki, mint ennek a karibi utazásnak.

– Ramirez, sosem gondolkoztál azon, hogy már összespóroltál annyit, hogy visszavonulhass és pihenhess? – George, a főpincér a borbárban ténfergett, mert a csapata már készen állt az első vacsoraültetéshez, de még volt idő a kezdésig. Amikor meglátta Ramirezt, a mixert, aki talán még Samuelnél is idősebb volt, óhatatlanul kikívánkozott belőle a kérdés.

– De igen – felelte az öreg. – És néha pihenek is. Évente bő három-‐négy hónapot, az nem elég?

– Nemtom. Nekem elég, néha sok is, de ha lenne családom… hát nem is tudom. Úgy értem, gyerekeim.

– Hát az csak rajtad múlik.

– Ja. Hát igen. De nem gondoltál még arra, hogy fölöslegesen hajtod magad? – Nem. Tudod, nálunk, a családban az a helyzet, hogy aki már nem dolgozik, az meghal. Fogalmam sincs, mi a fenétől van, de nincs kivétel. Mindenkinek ez a végzete. – Ezt csak beképzeled magadnak. Ilyen nincs.

– Nem, George, nem képzelődöm. Így volt az apámmal, meg a nagyapámmal, de még a nagybátyámmal is. Letették a lantot, aztán egy éven belül elmentek. Mi nem pihenhetünk meg végleg.

– Úgy érted, átok ül a családodon?

– Nem nevezném átoknak, de muszáj tevékenynek maradnunk. Pihenni lehet, de nem úgy, mint ezeknek az amcsi utasoknak, akik elérik a nyugdíjas kort, és attól kezdve csak utazgatnak meg szórakoznak. Nekünk vérünkben van a szüntelen tevékenykedés. Hiába, jamaicai vér folyik az ereinkben.

– Az enyéimben is, Ramirez – szólt közbe George halkan.

– Ja. Igen. Hát nem tudom, a mi családunkban ez a helyzet, aztán én inkább még élnék egy ideig, és szeretem is a hajót meg a bárt, szeretem, hogy mindig újíthatok valamit, úgyhogy nem is bánom, hogy van rendes munkám. De hamarosan elmegyek szabadságra. Lejár a szerződésem. Remélem, hogy ugyanerre a hajóra jövök vissza, már egy ideje ezen dolgozom – magyarázta az öreg. – Szerintem meg is fog unni a család, ha négy hónapig egyfolytában a nyakukon leszek. Jamaica… Hát igen. Hazamegyek, maradok egy kicsit, körülnézek. Aztán visszajövök, mert ez tart fiatalon, a munka. Már minden koktél receptje az ujjaimban, a kezemben van, tudtad? És van néhány saját kreálmányom.

– Miért a borbárban dolgozol?

– Ma ide osztottak be. Itt is kérnek koktélt. Egyszer készítek neked egyet. Olyan lesz, mint te vagy. Van egy gyümölcs, Izraelben honos, a sabre, kívül szúrós, csupa tüske, de ha meghámozod, akkor finom és édes. Azt kapnád alapnak.

– Nőknek való – legyintett a főpincér, de kíváncsian hallgatta az öreget. – Lehet. De az az érzésem, hogy te is ilyen vagy. Kívülről nézve egy szemétláda, pedig valójában hatalmas szíved van.

George hallgatott. Senkitől nem tűrte volna el, hogy szemétládának nevezze, de tisztelte Ramirez korát, meg aztán a földije is volt, és nem álltak egymással függőségi viszonyban, egyikük sem akart semmit a másiktól, tehát el kellett fogadnia az öreg mixer véleményét. Gondolkodóba esett. Hogy lehet, hogy szemétládának tartják a többiek? Hogy ennyire félreismerik. De hát ki nem szarja le.

– Hát pedig… én megfordultam azon a szigeten. És oda elvileg szemétláda nem juthat el.

Ramirez nem válaszolt, csak nézett rá. George abban sem volt biztos, hogy a mixer felfogta, amit mondott neki. Vagy talán azért nem felelt, mert nagyon is felfogta.

Maga előtt látta, ahogy bemegy abba a házba. A legapróbb részletre is emlékezett, bármikor fel tudta idézni, a házhoz vezető ösvényt is felismerte volna, hiába volt sötét. Bokáig süppedt a homokba, ahogy követte a vezetőjét, a homok hűvös volt, és látta a hold fényében az ösvény két oldalán magasodó pálmák sziluettjét, aztán néhány szúnyogriasztó fáklya fényénél a ház teraszát, és nem tudta, mi fog történni vele, de sejtette, hogy valami misztikus és varázslatos dolog, és az sem érdekelte, hogy veszélyes is lehet, akár bele is halhat a kalandba. Mintegy bódulatban lépdelt a homokos ösvényen, és bár eredetileg nem is akart részt venni ebben az egészben, nem tudta kivonni magát a hely és a pillanat varázsa alól, úgy érezte, hogy élete egyik nagy lehetősége előtt áll. Azt suttogták a hajón, hogy a szigeten valami megváltozik az emberben és az életében, lehet, hogy ő még jobban, sokkal jobban fogja érezni magát, bár igazság szerint addig sem érezte rosszul magát a bőrében, sőt.

Beléptek a házba, és aztán az öregember, aki nemcsak a testét, hanem a fejét is elfedő lebernyeget viselt, csodát tett. Igen, csodát, amitől George összes régi szép emléke visszatért, megelevenedett, megjelent…

A múlt képei. Amikor az apja tanítgatta suhanni a deszkán, és ő meglátta azt a lányt. Nem volt több tizennégynél, a lány talán tizenhat lehetett, de valahogyan találkozott a tekintetük, és George abban a pillanatban kihúzta magát, és érezte, hogy valami történt a testében. Sosem idézte még fel ezt a pillanatot, mert tovaszállt, elillant, de most újra megízlelhette. Azt a pillanatot, amikor férfi lett. Boldog pillanat volt. Aztán jött a többi. A verseny, ahol ő lett a legjobb mancsaft, és újra átélte, milyen felemelő érzés a hullámokon átsuhanni a célvonalon, elsőként. Aztán amikor először ölelt magához egy lányt. Amikor ült a többiekkel a parton, a csajokról dumáltak, és várták a naplementét. Amikor María először megcsókolta és hagyta, hogy megfogja a mellét. A lány még nagyon fiatal volt, mennyire fiatal… Amikor éjszakáig ült a srácokkal a parton, Lévi lepattant bárjában, és a jövőjüket tervezgették. Amikor először állt sorfalat egy nagy hajón a vendégek fogadásakor. Amikor segédpincérből pincérré léptették elő. Amikor főpincér lett. Amikor felszállt a tenger fölé azzal a helikopterrel, és látta a magasból az otthonát. Amikor csak ült a régi nyarakon a homokban, rövidgatyában, és érezte, tudta, hogy még minden előtte áll. Az egész élet. Amikor szereztek az étteremből pár maradék homárt, és titokban azt ették meg a személyzeti kaja helyett, aztán pedig éjszakáig buliztak és táncoltak a jamaicaiak meg a Puerto Ricó-‐iak, a szabadnaposok, végkimerülésig.

Sorra peregtek le élete boldog pillanatai – nagy részükre már nem is emlékezett. De hisz ő nem is érezte magát boldogtalannak sosem. Akkor mégis egész testét valami jóleső melegség járta át, és arra gondolt, hogy ezeket az emlékeket most már bármikor elő tudja majd hívni. Fogalma sem volt, hogy ezt honnan vette – egyszerűen biztos volt benne.

És amikor azt hitte, hogy vége, megjelent az a nő.

…és még előtte volt majdnem az egész éjszaka.

…és másnapra minden felfordult az életében.

– Igen. Van, aki rábeszéli a pácienseket a műtétre. Van olyan plasztikai sebész – a férfi sajnos rohadtul szimpatikus volt, a feleségéről nem is szólva. Nagyon korrektül beszélt a plasztikai sebészetről és az orvostársairól, de a kóklerekről leszedte a keresztvizet. Niki leesett állal hallgatta, miket mond a magyar zugplasztikáról, meg az olyan orvosokról, akiknek nincs is szakvizsgájuk, de simán praktizálnak szépségsebészként. Beszélt az orvosi műhibákról, esztétikai célból, mellnagyobbításkor levágott mellbimbókról, amelyekbe visszahelyezésük után sosem tért vissza az „érzés”, mert a a műtét során elvágták az idegeket.

– Hát ez nagyon durva – szörnyülködött Niki. – Szóval van egy csomó kókler a szakmában… akik nem adnak leletet, dokumentációt, meg ilyesmik…

– Minden szakmában vannak kóklerek. És akad nem egy olyan páciens is, aki már azelőtt eldönti, hogy be fogja perelni az orvost, mielőtt megoperálná. Ezért kell mindent alaposan dokumentálni. Ahogy mélyül a hazai gazdasági és morális válság, úgy egyre több páciens „szakosodik” arra, hogy beperelje az orvosát, és lehetőleg még az első tárgyalás előtt peren kívüli megegyezésre, a műtéti díj visszafizetésére és fájdalomdíj kifizetésére bírja rá. Ez nemcsak a plasztikai sebészetben van így, hanem a fogászatban is, meg mindenféle fizetős egészségügyi ellátásban – magyarázta a férfi, és közben krumplipürével etette a kislányát. Endrődi doktor, a leghíresebb magyar plasztikai sebész. A felesége utalt rá, hogy élhetnének külföldön, ahol nagy klinikákon professzori állást kínáltak a férjének, de ő inkább otthon, a spártai állami kórházi körülmények között dolgozik, a magyar betegeken végez helyreállító műtéteket. És hát magánrendel, szépségműtéteket végez egy magánklinikán, azzal keresi a pénzt. Endrődi doktor akarata ellenére tippet adott neki két új riportsorozathoz: kókler szépségsebészek, akiknek nincs is meg a kellő végzettségük, és pénzhajhász páciensek, akik operáltatnak, és aztán sorra indítják a pereket.

– Az egyik legjobb barátnőm is újságíró – jegyezte meg a szőke feleség, és rámosolygott Nikire. Valójában mindkettőjüket rokonszenvesnek találta, de ez a nagy idill valahogy gyanús volt neki. Endrődi tekintete ellágyult, valahányszor a feleségére pillantott. Ez nagyon durva. Baromi jó pasi, és közben teljesen el van ájulva a nőjétől, gondolta Niki. Kezdte kicsit utálni őket, mert belehasított valami ismeretlen, fájdalmas érzés, hogy ő nagyon, de nagyon elszúrt valamit, mert ha nem szúrta volna el, akkor most nem egyedül hajókázna. Persze harminc-‐egynéhány évesen még nincs veszve semmi – csakhogy Niki már nagyon-‐nagyon régen tudta, hogy az ő életéből bizonyos dolgok ki fognak maradni. Tizenhét éves kora óta tudta, hogy egyedül fogja leélni az életét, és eddig ez nem is fájt annyira, mint most, amikor látta ezt a két embert a vacsoraasztalnál. – Olaszországban él, de nemrég Magyarországon is megjelent egy könyve, az első regénye – folytatta Endrődi felesége.

Niki megvonta a vállát, egyáltalán nem érdekelte egy Olaszországban élő újságírónő könyve. Azon tanakodott, meddig őrizhető meg egy kapcsolatban a szerelem, az, hogy a két ember így nézzen egymásra, mint ez a nő és a férje. Pedig biztosan együtt vannak már egy ideje, mert ott a gyerek… Kicsit el is komorult: ő meg tök egyedül van, még ahhoz sem volt kedve, hogy felvegye a telefont Andrásnak, és az üzenetére sem válaszolt, pedig ha rendben lennének a dolgok kettőjük közt, elhozhatta volna magával, itt lehetnének ketten, és kézen fogva andalognának a Karib-‐tenger homokos partján… annyira szép és annyira hihetetlen a kép – de András elszúrta az egészet, és Niki tudta, hogy fölösleges próbálkozni, mert újra ugyanide fognak jutni. A szerelem nem neki van kitalálva, vagy éppenséggel így vezekel a nagy szerelem miatt, a bűnök miatt, a fiú miatt…

Körülnézett, és kényszeredetten visszamosolygott a másik szomszédjára – barnára sült amerikai nő volt, mellette a férje ült; le nem hervadt a mosoly az arcukról – szörnyű idegesítő volt. Ült még egy fiatal spanyol pár az asztaluknál, illetve egy svéd házaspár két tizenéves, unott arcú, a rágógumit a damasztszalvétába kiköpő lánnyal. Nem volt túl érdekes társaság, maradtak a magyarok, de ők meg így együtt a saját félresiklott életére emlékeztették, ami fájdalmas és felkavaró volt, annyira, hogy az előétel és a főétel között muszáj volt rendelnie egy Jack Daniels’t. Ritkán ivott, de most úgy érezte, itt a pillanat, hogy leigya magát, kerül, amibe kerül, és ha kihányja, hát akkor kihányja.

Egy whisky és egy komplett négyfogásos vacsora után elbúcsúzott a magyaroktól, azzal a feltett szándékkal, hogy keres a hajón egy bárt, ahol a kilencvenes évek diszkóslágerei szólnak, és az emberek olyan hülyén rángatóznak a zenére, mint az ő tinikorában, és ott marad hajnalig, a sárga földig leissza magát, aztán legfeljebb másnap kiájul a parton a homokba, és a hajó indulásáig ott fog feküdni, a fene tudja, mi van Tortolán, lehet, hogy az a sorsa, hogy sose lássa meg.

A diszkó, amit talált, tényleg nagyon ciki volt, és nem a kilencvenes, hanem a hetvenes-‐nyolcvanas éveket hozta vissza, Boney M.-‐mel, Cindy Lauperrel, zölden villogó reflektorokkal, acélszínű minimálberendezéssel. Főleg ötvenes párok nosztalgiáztak ott, harsány amerikaiak, sörözgető németek, úgyhogy gyorsan elmenekült, és végül a borbárban kötött ki, ahol egy dzsesszzenekar játszott. A hajó már beljebb érhetett a védett vizekről, mert kicsit imbolygott – hozzá lehetett szokni, főleg úgy, hogy az ember minden lépésnél belesüllyed a padlószőnyegbe, de azért szokatlan érzés volt. A bárban egy idős mixer rögtön a kegyeibe fogadta, és felajánlotta, hogy kever neki egy jó koktélt. – Ahogy elnézem magát, már ne haragudjon, jót tenne egy Jamaicai tűz. Tengeribetegség ellen is hatásos.

– Mi az a Jamaicai tűz? – bámult a kis öregúrra, aki ábrándos tekintettel sorolta el a koktél összetevőit.

– Oké. Legyen egy Jamaicai tűz – hagyta jóvá a rendelést. A bárban csak hangulatvilágítás volt, az énekesnő rekedtesen énekelt, nem volt kellemetlen a hangja, de valami mégis zavarta benne Nikit, idővel kezdte úgy érezni, hogy megőrül, ha még egy számot meg kell hallgatnia, úgyhogy gyorsan felhajtotta a koktélt, tényleg célirányosan, hogy mielőbb hasson, és ne kelljen Andrásra, Rolandra meg Verbovszkyra gondolnia, búcsút intett az öregnek, és elindult a hajó felfedezésére.

Az egyik szintet nagyképűen valamilyen bulvárnak nevezték, tele volt üzletekkel, bárokkal, kávézókkal. Mintha nem is egy hajón, hanem a szárazföldön lennének… Estélyi ruhás nők, és szmokingban, de legalábbis öltönyben feszengő férfiak között sietett végig, néha elvesztette az egyensúlyát, amikor a hajó is erősebben imbolygott. Aztán egy szinttel feljebb ment a vörös szőnyeggel borított lépcsőn. Egy magas támlájú bőrfotelekkel berendezett sarokra figyelt fel, illetve dehogy a sarokra… hanem a karcsú, magas nőre, abban a hátul dekoltált, elöl zárt, szűk, földig érő, egyszerű vonalú ruhában, amiben mindenki megbámulta – Endrődi felesége ült az egyik nyilvános számítógépnél, éppen akkor állt fel, amikor Niki felért az emeletre. Dórának hívják, ugrott be neki a nő neve. Dóra hátra sem nézve elsietett, Niki pedig odalépett a géphez. Nyilvános számítógépek természetesen voltak a hajón, a hajó magazinjában olvasott is erről: a megvásárolt internetes kóddal lehetett szörfözni a neten. Kicsit hunyorogva közelebb hajolt a géphez, amit az imént Dóra használt. Igen, jól látta, a nő nem jelentkezett ki az alkalmazásból, csak lerakta az ablakot a képernyő aljára – nyilván, ahogy a saját gépén megszokta –, majd felállt és elment. És otthagyta nyitva a Yahoo-‐levelezését. Niki óvatosan leült a gép elé, és ráklikkelt az elküldött üzenetek mappájára. Dóra levelet írt aznap egy bizonyos Hámori Linának. Niki körülnézett, majd amikor látta, hogy senki sincs a közelében, megnyitotta az elküldött levelet. Maga sem értette, miért teszi, még sosem sértett levéltitkot (leszámítva egy régi esetet Fanni anyjáékkal…). Olvasni kezdett.

Drága Lina,

megérkeztünk a hajóra, tudod, milyen nehezen vettem rá Pétert, hogy mozduljunk ki, hogy vegye ki idén is a szabadságát, de már nagyon vágytam rá, hogy együtt lehessünk mi hárman, és úgy tűnik, megértette, hogy megvárják a betegei, hogy az osztálya sem fog összeomlani, amíg ő távol lesz… és talán úgy is érezte, hogy nem utasíthatja el a kérésemet, mert azzal ártana a kapcsolatunknak. Nagyon vártam már ezt az utazást, a karácsonyt hármasban, tudom, hogy a húga és a szülei megsértődtek, mert „elraboltam” őt, de Dóriék nem sértődtek meg, hiszen már Dóri is sejthette, szükségünk van rá, hogy kicsit kiszakadjunk az otthoni környezetből és a hétköznapokból. Remélem, hogy két csodás hét vár ránk, és azt is, hogy útban haza tényleg találkozhatunk New Yorkban, mert annyi mindent meg kellene beszélnünk…

Viszont van valami, amit most kell elmondanom. Nem tudom, lesz-‐e lehetőségem erről beszélni veled New Yorkban az alatt a két nap alatt, hiszen Péter is ott lesz, és az ő jelenlétében ezt nem akarom taglalni. Szóval… az történt, hogy még otthon, utazás előtt két héttel rosszullétek törtek rám, nem tudtam, mi van, igen, most nyilván azt gondolod, hogy hülye vagyok, hogyhogy nem sejtettem, mi a helyzet, de Zsófival semmi ilyet nem éreztem. Végül az indulásunk előtti napon, egy végighányt délelőttöt követően elrohantam a patikába, és vettem egy tesztet. Aztán még kettőt. Hát jól sejted, mindegyik pozitív lett. Tudom, hogy ez örömhír. Én magam is így érzem. Viszont: nagyon nehezen találtunk egymásra újból Péterrel, és alig „éltünk”, legalábbis kettesben. Alighogy elkezdtük a közös életünket, jött Zsófi, örülünk neki, imádjuk, így lettünk nagy család – Péter korábbi kapcsolatából született gyerekeit is ideszámítom, hiszen Dórival nagyon jó a viszonyom, már-‐már barátnők vagyunk, és Balázs is gyakran van nálunk. De… nem tudom, érted-‐e (mert Péter nem nagyon), hogy nem akarok az ünnepekből hétköznapokat, nekünk még annyi bepótolnivalónk van, mindeközben ő az osztályáért harcol, meg egy új klinikáért is – ahol a mellamputáción átesett nők ingyenes helyreállító műtétét végeznék, sokkal többet, mint amire most lehetőség van. Péter ezt egyfajta missziónak tekinti, amit támogatok, és örülök neki, hogy így gondolkozik – csakhogy a nagyra törő szakmai tervek miatt nagyon kevés idő jut kettőnkre, hármunkra, arra, hogy háborítatlanul együtt lehessünk. Szeretném elérni, hogy kicsit kiszakadjon ebből a mókuskerékből, hogy rácsodálkozzon egy naplementére, hogy Zsófival együtt töltsön egy délutánt, hogy beüljünk valahová hetente legalább egy este csak mi ketten…

Nem tudom, megérted-‐e, de lelkiismeret-‐furdalásom van.

Bűnösnek érzem magam amiatt, hogy most, így nem akarok még egy gyereket. Én Zsófit akarom, Pétert akarom, és sokkal többet Péterből, kettesben. Ma délután, már a hajón elmondtam neki, hogy pozitív lett a teszt. Nagyon boldog volt, felcsillant a szeme, úgy nézett rám, mint tinédzser koromban, amikor először egymásra találtunk – fel sem merült benne, hogy én nem akarom. Vagy hogy nem így akarom.

Hát miféle nő vagyok, hogy nem akarom most ezt a második gyereket attól a férfitól, akire egész életemben vártam? Aki tizenéves koromtól kezdve mindennap ott volt a gondolataimban… És akiről azt hittem, hogy örökre elvesztettem…? Ráadásul ebben a korban elvetetni egy gyereket…? Szörnyen érzem magam, mert tudom, hogy zsigerből mire vágyom. Arra, hogy elmenjünk fél évre hármasban valahová, vagy akár csak négy hónapra, elhajózzunk egy vitorláson vagy mit tudom én, és bepótoljuk azt az elveszített tizenhét évet, amit – sejtem – sosem lehet már mindenestül bepótolni. Nem mondtam neki, hogy nem akarom. Azt mondtam, szeretném, ha változtatna az életén, és mondjuk este nyolckor vagy kilenckor általában otthon lenne, és a hétvégéket is többnyire együtt töltenénk. Azt mondta, így lesz, megpróbálja, ezen van… Tudom, hogy szeret, és ő sem akar elveszíteni. Viszont addig, amíg nem változtat az életformáján, amíg nem látom, hogy valóban tesz valamit ezért, addig gondolni sem bírok rá, hogy bezárom magam két kisgyerekkel, és megint minden a szoptatásról, az éjszakai felkelésekről, a kialvatlanságról szól, és arról, hogy újra nem tudok dolgozni, hanem őt várom esténként, mikor jön már haza… Holott, ha szeretnénk még egy gyereket, igyekeznünk kellene, mert talán nem lesz több esélyem arra, hogy újra anya legyek.

Nem tudom, mit tegyek. Ez életem egyik legszebb két hete lehetne, én meg itt dilemmázom. Ha ezt egy regényben olvasnám, hát azt mondanám, hogy megbolondult a hősnő. De ez az életem.

Ezért lenne jó, ha segítenél a tanácsaiddal, hiszen tudom, milyen józanul gondolkodsz. Természetesen nem akarom rád hárítani a döntést, mindenképpen Péterrel fogunk dönteni. Persze szeretnék még egy gyereket – attól a férfitól, akit annyira jó viszontlátni Zsófiban is –, de a szívem egy darabja és az eszem azt súgja, hogy most nem lenne a legjobb döntés.

Ne haragudj, hogy ilyen hosszan traktáltalak a problémámmal.

Remélem, jól vagytok, és hogy már Martin is túlvan azon a kis ügyön.

Sok puszi, jó lesz újra találkozni!

Dóra

Niki becsukta a levelet, és kijelentkezett Dóra fiókjából, ha már a nő ezt elővigyázatlanul nem tette meg. Arra gondolt, hogy látszólag boldog embereknek is van egy csomó problémájuk. Vajon mások őt is boldognak látják? Ki tudja. Még az is lehet. Most nem utálta Dórát. Nem gondolta: minek ennyit problémázni egy ilyen hülyeségen, örüljön, hogy van egy jó fej, sikeres férje, aki szereti őt, hát szüljön neki még egy gyereket. Megértette. Nem mártír. Nem áldozat. Egyszerűen örömből anya és feleség, és ragaszkodik ahhoz, hogy kettejükre is maradjon idő. Mondjuk nagy hülye ez az Endrődi, ha mindezt nem fogja fel. Ez a nő akár le is léphet tőle, ha nem képes határokat kijelölni az életében. Most már semmi kedve nem volt ahhoz, hogy bebuktassa a férfit. Ha nem vigyáz, bebuktatja ő saját magát – a magánéletében. Szakmailag – szóban – elég meggyőzőnek tűnt.

Még mindig ott, az internetsarokban, bekucorodott a nagy bőrfotelbe, és a telefonján megnézte az e-‐mailjeit. Nem volt túl sok kedve Verbovszkytól kapott leveleket olvasgatni, de muszáj volt látnia, írt-‐e neki valaki, aki fontos, vagy aki nem fontos, de veszélyes, mint Verbovszky.

Verbovszky. A férfi, akit hetekig kerestek.

A férfit, akihez az ő megszállott magánnyomozása, a cikkei (hiszen minden cikk mellett közzétette a férfiról rajzoltatott fantomképeket) vezették el a rendőröket, az előtt sikerült lekapcsolni, mielőtt egy lepukkant minibusszal akarta elvinni Grétit másik két lánnyal együtt a bérelt lakásból, az általa működtetett kuplerájból Ausztriába, ahol állítólag túladott volna rajtuk. A reménybeli „vevőt” sosem találták meg, pedig az osztrák rendőrség is bekapcsolódott az ügybe. Valaki feldobta: bejelentést tettek a rendőrségen, hogy a Niki cikkei mellett napról napra leközölt fantomképhez hasonlító fickó találkozgat más férfiakkal (mint kiderült: a kliensekkel) egy társasház zárt parkolójában. A rendőrök behatoltak a lakásba, Grétit és két másik lányt találtak ott, Verbovszky szökni akart, de két utcával odébb elfogták. Gréti hónapokig nem mert a saját szobájában aludni, miután hazavitték a szülői házba. Végül alighogy betöltötte a tizennyolcadik évét, férjhez ment az első és egyetlen diákkori szerelméhez, és elköltözött vele messze a faluból, messze az emlékeitől. Verbovszkyt tehát elkapták. És le is csukták volna… de végül másképp alakult.

Verbovszky az ítélethirdetés előtti szünetben kisétált a tárgyalóteremből, megtehette, hiszen még nem volt ítélet ellene – lelépett az igazságszolgáltatás elől, és hiába adtak ki ellene elfogatóparancsot, azóta sem találták meg.

És most van pofája hírt adni magáról, annak ellenére, hogy körözik, és le kellene ülnie a jogos büntetését.

Úgy látszik, még mindig ugyanabban a bizniszben utazik, most is lányokat futtat. És újra rátalált Nikire.

Már megint fel kell vennie vele a harcot. Már megint cikket kell írnia róla. Pedig semmi kedve nem volt az egészhez, de annak a szemétnek börtönben a helye.

Amikor megnézte az e-‐mail fiókját, megkönnyebbülten fellélegzett: szerencsére most nem várta újabb levél Verbovszkytól. Jött viszont egy csatolt fájllal ellátott levél Fannitól. A levél csupán néhány sorból állt:

„Helló, Niki, hasonlítsd már össze a kedvemért a két fotót, és döntsd el, hogy tényleg meghülyültem-‐e, vagy mi van. Gyanítom, hogy egy nagyon nagy átverés áldozata vagyok. Remélem, hogy te nem vagy benne, mert marhára dühös leszek! Kár, hogy nem vittél magaddal. Jól meglennénk ott együtt, és anyáméknak is volna miért izgulniuk.”

Volt még írás legalul, de Niki inkább ráklikkelt a csatolmányra.

Amikor meglátta a két képet, akaratlanul is összeszorította a fogát, ráharapva a nyelvére. Felszisszent, és közben felnagyította a két fotóból álló montázst. Az egyiken a fiatal Roland állt a taksonyi Duna-‐ágnál egy sátor előtt nevetve. Jóképű volt, túlságosan is az. Niki emlékezett arra a táborozásra, amikor ott volt ő is Rolanddal és a fiú barátaival. Ő kapta lencsevégre a srácot. Emlékezett Roland érintésére. Emlékezett rá, hogyan húztak magukra egyre több réteg ruhát az éjszaka közeledtével, hogy bújtak össze a sátorban, a kétszemélyes hálózsákban, és hogyan kezdtek reggel – miután feljött a nap – sorra megválni a cuccaiktól, mígnem délelőtt kilencre már meztelenül feküdtek. Egymás karjában.

Az egyetemről beszéltek, ahová felvették Rolandot, közös lakásról beszéltek, Roland vágyva vágyott külföldi ösztöndíjáról, amikor majd Rotterdamban tanul fél évig, és Niki kiköltözik hozzá, és rozzant bicajjal járnak majd mindenhová. És beszéltek még nyaralásról, közös életről, és arról is, hogy hová járnak majd kirándulni, ha lesz egy gyerekük és egy kutyájuk.

Ez volt a legjobb fotók egyike, amit Niki készített Rolandról. Arról a Rolandról, aki a szívében élt ma is, és akitől valószínűleg sosem fog tudni elszakadni.

A régi kép mellett ott volt egy újabb, pár éve készülhetett. Roland az otthonbeli szobájában ül, és látszólag a fotósra figyel. Azonban Niki látta, hogy üres a tekintete. Az első képen Roland egy férfiasodó kamasz, lázadó tekintettel, csibész mosollyal, a másodikon egy jóképű harmincas, élettelen tekintettel. Ám aki nem ismerte őt, és aki nem tudta, mi van vele, akár teljesen normális, egészséges férfinak is nézhette a második képen. És hát ugyanaz az arcforma, ugyanaz az orr, ugyanaz a száj, ugyanaz a szem… Egyértelmű. Nyilván Fanni számára is az volt, már első ránézésre. Visszament a levélhez, és elolvasta Fanni utóiratát.

„Ezek szerint a testvérem – él? Mégsem halt meg? Nem temette maga alá egy lavina az Alpokban? Semmit sem értek. Muszáj megmagyaráznod, mielőtt világgá megyek és soha többé nem hallotok rólam.”

Niki nem tudta, mitévő legyen. Eddig is nyilvánvaló volt, hogy nem maradhat örökre titok a titok, és hogy Roland szüleinek a hazugsága egyszer még visszaüt. Miért nem mondták meg Fanninak, hogy Roland él, csak sajnos nem „normális” életet? Miért kellett mindent eltitkolni a lány elől? Fanni megszállottan kutatta Roland nyomait, talán azért is, mert az anyjáéktól nem kapott túlságosan sok információt róla. Annyit mondtak neki, hogy egy síbalesetben vesztették el a fiút, lavina sodorta el. Vett egy nagy levegőt, és ráklikkelt a „válasz” ikonra, majd pötyögni kezdett. „Ne csinálj semmit, ne menj világgá! Ha a szüleid nem teszik, majd én mindent elmagyarázok otthon. Ne menj világgá. Ez parancs.”

Nézegette a levelet, majd a végére még hozzáírt egy sort, mielőtt elküldte volna az e-‐mailt.

Ott villogtak a betűk az iPhone-‐ján, ott villogott az a mondat, amit már régóta tudnia kellene a lánynak, és amit nem neki kellett volna leírnia. De már elege volt Fanni szüleinek hazugságaiból, amelyekkel simán tönkretehetik a lányt, elege volt a bűntudatból, amit Fanni szülei is tápláltak benne, elege volt abból, hogy a világ szemében ő, csakis ő a hibás azért, ami Rolanddal történt. Ott villogott az imént leírt mondata a telefon képernyőjén, és tudta, hogy pillanatokon belül Fanni is elolvassa majd, és a kártyavár összeomlik.

„Ő nem a testvéred.”

Leonora a sarokban a számlák fölött könyökölt – utált piszmogni velük, de azért általában átnézte és időrendbe rakta őket, mielőtt leadta volna a könyvelőjének –, és a szeme rá-‐rátévedt Javierre. A férfi átöltözött, mert összevérezte a ruháját, amikor segített ellátni azt a szerencsétlen fickót, aki elgázolt egy motorost a bár előtt (állítólag, bármilyen furcsa is, így történt, pont fordítva, mint lenni szokott). Most egy fehér alapon vékony kék csíkos, vagányul felhajtott gallérú, lezser inget viselt. Az ingujja a könyökéig fel volt gyűrve, látszott, hogy milyen szép izmos a karja. Néha, amikor kivitt egy-‐egy rendelést, cinkosan rámosolygott Leonorára. Ő pedig visszamosolygott. Minden porcikája akarta a férfit. Jó fej, intelligens, vonzó, táncolni is tud, érzi a bombát, érzi Leonorát… lehet, hogy áruló, és csak Carol Santos titkait akarja kifürkészni. Lehetséges, hogy nem érez semmit Leonora iránt. Lehetséges, hogy Leonora élete legnagyobb hibáját követi el, amikor bedől a charme-‐jának. Lehet, hogy az élete is veszélyben forog. Ki tudja… ki tudja, mi történhet, ha Javier beépített ember, és a könyvre vadászik, a szigetet keresi – őket keresi.

Végül délután engedett a kísértésnek, és felhívta az öreget, pont amikor azt a sérültet elszállították a kórházba. Az öreg rögtön felvette a mobilját.

– Még éppen időben hívsz – közölte. – Fél óra múlva már nem tudnám felvenni a telefont.

– Nem bírok magammal – mondta neki minden bevezetés nélkül. – Az nem baj – hallotta az öreg hangján, hogy mosolyog. – Majd akkor levezeted ezt a sok energiát, amikor itt lesz az ideje.

– De… olyan érzésem támadt, mintha… mintha valaki vagy valakik kémkednének utánunk. Mintha meg akarnának tudni… mindent.

– Leonora, rengetegen keresik Carol nyomait. Rengetegen. Ezt te tudod a legjobban…

– Igen, de… mi van, ha valaki meg is találja?

– Már ezerszer megbeszéltük, hogy csak az találja meg, akinek ott a helye. Nem kell félned.

– Carolt egyszer elrabolták – emlékeztette csendesen az öreget, és sóhajtott. – Ugye, nem akarod azt mondani, hogy csupa jó szándékú ember kutat Carol után, és a… a sziget után? Pénzéhesek, és ki tudja… Carol már nincs itt. Én…

– Nem kell aggódnod. Nem értelek. Az örökös aggódás elveszi a belső erődet. Mindig zarándokok jártak a nyomában. Nem kell semmitől sem tartanod. Inkább befelé figyelj, gyűjtsd az erőt.

– És… – kezdte, de aztán visszanyelte a kérdést. Pedig úgy folytatta volna, hogy ugye, Carol is megbűnhődött a szerelméért… de tartott tőle, hogy az öreg magyarázatot vár tőle, és végül utasítani fogja, hogy szakítson Javival. Nem volt hozzá bátorsága, nem állt készen arra, hogy befejezzen valamit, ami annyira jól kezdődött. Hiszen az is lehet, hogy Javier nem kémkedik utána. Az is lehet, hogy Carol nem a szerelméért bűnhődött. Bárcsak ismerné a történet folytatását, a végét… Mit nem adott volna azért, hogy az a könyv ne ott érjen véget, ahol véget ér. És mit nem adott volna azért, hogy fellelje az állítólagos folytatást. De azt a legelszántabbak is hiába keresték. Lehet, hogy nincs is folytatás, nincs semmiféle happy end. Azért Leonora valahol, a szíve mélyén hinni akart a boldog befejezésben.

– És…?

– Á, semmi. Igyekszem nem aggódni.

– Rendben van. Képes vagy rá, hogy ne aggódj. Ne engedd, hogy a félelem eluralkodjon rajtad. Ha nem engeded, akkor hihetsz a megérzéseidben. Ha engeded, akkor meg fognak csalni a megérzéseid, és nem lesz meg benned az a belső erő és tűz, amire két hét múlva szükséged lesz. És most lediktálok néhány nevet és felhasználónevet. Te döntöd el, kivel mi legyen. Van tollad?

– Hát persze – ragadott tollat és papírt. Izgalmas rész következik. Hallgatott és jegyzetelt.

– Vigyázz magadra – búcsúzott az öreg, miután minden szükséges információt megadott neki, és válaszolt Leonora kérdéseire is, amelyek rendre így kezdődtek: „Ő miért…? Indokold meg…”

– Te is vigyázz magadra. Hamarosan találkozunk – bontotta a hívást Leonora.

Vascolo áldását adta rájuk, vagy legalábbis szemet hunyt Tijado egyre gyakoribb látogatásai felett.

– Nem fogom elveszteni a képességemet? – kérdezte aggódva időről időre Vascolót a lány.

– Már miért vesztenéd el?

– Azért, mert… boldog vagyok – felelte némi töprengés után Carol. Azt már csak magában tette hozzá, hogy ez bizonyára csak átmeneti állapot. Hiszen nem tarthat örökké, és fájni fog, ha vége lesz.

– Bár mindenki boldog lenne! Az tévhit, hogy a boldogtalanság fokozza az érzékenységet. Neked boldognak kell lenned. Úgy segítesz legjobban másokon, ha boldog vagy.

Vascolónak sikerült valamennyire eloszlatnia Carol félelmeit. A férfinak már annyi mindenben igaza volt. Mégis nyugtalan szívvel fogadta esténként Tijadót, aki rendelés után immár hozzá járt haza. Hetente kétszer-‐háromszor magával hozta Pascalt is, aki hétvégén ott is éjszakázhatott a szigeten – anyja örült, hogy vigyáznak a fiára, ő pedig élheti az életét. Hétvégenként együtt bolondoztak a parton, a férfiak több-‐kevesebb sikerrel halásztak: naplementekor Tijado a parton felállította a Vascolo által fabrikált sütőalkalmatosságot, és szabad tűzön halat sütött vacsorára. Szelesebb időben felmentek a házhoz, és a tengerre néző, szélvédett kis sátorban készítették és fogyasztották el a vacsorát. Vascolo gyakran zenélt is nekik, és ha olyan kedve volt, Carol énekelt. Ilyenkor mindannyian úgy érezték, mintha egy puha buborékban lebegnének a tenger felett, és szívük szerint örökké így maradtak volna.

– Sokkal jobban tudok gyógyítani – mondta egyszer a doktor –, mióta együtt vagyok veled. Nincsenek fájdalmas emlékeim. Illetve… tudom, hogy vannak, de már nem fájnak. Pedig nem hittem, hogy valaha is képes leszek igazán örülni annak, hogy élek, annak, hogy hullámzik a tenger, hogy fűszeres illata van a sült halnak, nem hittem, hogy valaha… hogy valaha újra szeretni fogok valakit. Hogy lesz valaki, aki boldoggá tesz. – Te teszed magad boldoggá – válaszolt Carol elgondolkodva. – Nem én, nem más, hanem te magad.

– A betegeim erőt merítenek belőlem. Szerintem rajtam keresztül hatsz rájuk is. Carol elgondolkodott. Egy időben folyamatosan fejlesztette magát Vascolóval (eleinte inkább Vascolo biztatta, és magyarázta neki, hogy több is van benne, nem torpanhat meg: „Meg kell ismerned a képességeidet, ki kell tapasztalnod a határaidat, mert csak így tudod maximálisan kiaknázni őket”), de aztán Vascolo azt mondta, tovább nem tud segíteni neki, mert ehhez ő már kevés. Carol idővel egyre kíváncsibbá vált, mi lakozhat még benne azon kívül, hogy látja az emberek fájó emlékeit, és a hangjával enyhíteni tudja az emlékek okozta fájdalmat. Vajon képes-‐e még másra is? Nem tudta a választ. Vascolo azt mondta, várjon türelemmel. Ne kapkodjon, ne akarjon többet megtudni magáról, mint amennyit a szíve látni enged. Carol szíve persze főleg Tijado iránti szerelemmel volt tele. És a népek ott, a túlparton, a „szárazföldön” elfogadták, hogy Carol Santos, a furcsa lány vadházasságban él a jóképű Tijado doktorral, aki sokféle testi és lelki kínra ismeri a gyógyírt.

Egyik szombaton Pascal születésnapját ünnepelték a parton, a fiú egy igazi focilabdát kapott tőlük, meg egy képeskönyvet. A parton Tijado kis védencük kedvenc ételét készítette: egyben grillezett tintahalat – ropogósra sütve a hosszú kis csápokat, lágyan omlósra a testét, és hozzá hagymás-‐paradicsomos mártást, meg sült ananászt és sült banánt. Vacsora után Tijado kergette egy kicsit a labdát a fiúval, Vascolo elindult, hogy áthajózzon a szárazföldre, a bárba, Carol pedig összeszedte és elmosta az edényeket, majd a ház elől, a függőágyból nézte Pascalt és Tijadót. A játék végeztével csupa homok volt mindkettő. Beszaladtak a tengerbe fürödni, aztán Pascal megtörülközött és átöltözött, Tijado pedig bement a házba. Pascal Carol előtt ült a földön, és megbűvölten nézte a lányt.

– Mit nézel? – kérdezte Carol egy idő után.

– Te… nektek lesz ám egy gyereketek. Nemcsak én, hanem egy másik is. – Ne mondj ilyeneket! – hördült fel Carol. Még csak az hiányozna, hogy szülessen egy gyerekük, egy fattyú, egy vadházasságból… milyen gyerekkora lenne szegénynek? Olyan, mint neki volt? Ki tudja, mit örökölne tőle? És ki tudja, mennyit gúnyolnák a társai azért, hogy ő az anyja?

– De én tudom – erősködött Pascal. Aztán rámutatott egy kókuszpálmára a kertben. – Látod azt a kókuszt?

– Ühüm… és? Rengeteg gyümölcs van azon a pálmán.

– Igen, de látod alatta azt a leesett kókuszdiót?

– Látom. Már elszáradt. Ha kérsz, szólj Tijadónak, hogy verjen le neked egyet. – Hát nem érted?! – kiáltotta a fiú, és elrohant, hogy a lepottyant és már barnára száradt kókuszdióval a kezében térjen vissza. Újra lehuppant Carol előtt a homokba, és lerakta maga mellé a diót. – Nézd – mondta.

Carol a kókuszdióra szegezte a tekintetét, és abban a pillanatban valami nagyon furcsa dolog történt. Valahogy úgy, ahogy mások emlékeit szokta látni, most is egy kép kezdett kibontakozni előtte. Látta magát, ahogy egy kisgyereket tart a karjában, aki Tijadóra hasonlít, de a szemét tőle, Caroltól örökölte, az már biztos. Riadtan nézte a képet, de közben valami őrületes boldogság töltötte el. Nézte volna még tovább, várta, hogy Tijado is feltűnjön, de a kép egyszer csak szertefoszlott. Már csupán a kókuszdiót látta, de azt is egyre homályosabban, mert már kezdett sötétedni.

– Ez mi volt? – kérdezte csöndben Pascalt. A kisfiú vállat vont.

– Nem tudom.

– De… szoktál látni máskor is… képeket?

– …

– Szoktál, ugye?

– Lehet. Nem tudom. Mindig látok valamit.

– Azt is láttad a múltkor, hogy ha visszaadom a gyöngyöt a gyöngyhalásznak, akkor visszanyerem a képességeimet, nem igaz?

Pascal bólintott.

– Azt hiszem. Nem tudom. Látok ilyen képeket.

– Képeket… a jövőből?

– Nem tudom. Ami lesz, azt néha látom.

– Magadról is?

– Nem. Nem tudom.

– És miért nem volt mellettem Tijado?

– …

– Nem tudod, honnan is tudnád…

– Talán azért… mert nem volt boldog…?

– Hogy érted?

– Csak azokat szoktam látni, akik jókedvűek.

– Te csak a boldogságot látod – mondta lassan Carol, de még nem tudta, hogy mindez mit jelenthet. Tudta, hogy jelent valamit, csak azt nem tudta, hogy mit. – Nem tudom. Azt hiszem, igen.

Carol elszomorodott. Ha Tijado nem lenne boldog egy közös gyerekkel, akkor meg kell másítania a jövőbeli képet. Nem fog gyereket szülni tőle.

– Lenne kedved ezt gyakorolni? – kérdezte hirtelen Pascaltól.

– Micsodát? A képek látását?

– A képet, amit láttál, én is láttam. Lenne kedved gyakorolni?

– Ühüm… de csak ha focizhatok is Tijadóval.

– Persze. Focizhatsz. És nagyon kérlek, senkinek se szólj arról, hogy… képeket szoktál látni.

– Még Tijadónak se?

– Még neki se.

Carol aznap éjjel félve ölelte Tijadót. Úgy érezte, mintha az orvos elárulta volna őt, ami persze nem volt igaz, de igazzá válhat, hiszen azon a képen, amit Pascal megmutatott neki, Tijado nem tűnt fel, és ezt csak egyvalamivel lehetett magyarázni, nevezetesen, hogy Tijado boldogtalan volt, hiszen Pascal az elmondása szerint sosem látta a boldogtalanságot, csak az örömöt.

Carol Santos szívesen szült volna gyereket Tijadótól. Ugyanakkor azt is tudta, hogy nem fog erre sor kerülni. Igaz, nem volt benne biztos, hogy meg lehet-‐e másítani a jövőt, amit Pascal látott, de majdcsak kitalál valamit. És annak is örült, hogy megtalálta azt, akivel továbbfejlődhet, akivel továbbfejleszthetik egymást. Pascal lesz a társa. Már csak azt nem tudta, mi legyen Tijadóval. Most egész másképp gondolt mindent, mint akkor, amikor még nem látta a Pascal által előhívott képet – a képet a jövőből.

Leonora biztos volt benne, hogy ez az egyik kulcsjelenet. Már számtalanszor elolvasta, és igyekezett megfejteni, mert tudta, hogy valahol ezek közt a sorok közt rejtőzik az a tudás, amire szüksége lenne, ami közelebb vinné őt Carol Santoshoz, és ami teljesen helyre tenné az életét. Most újra elolvasta ezt a részt, kissé szorongva, hogy Javier rajtakapja őt a könyvvel a kezében. Érdekes módon a feszültségét immár egyfajta készenléti állapot váltotta fel: most nem szikrázott, mintha robbanás előtt lenne, hanem töltekezett, tudott enni, tudott zenét hallgatni, lassú dalokat énekelni, és tökéletesen nyitottá, befogadóvá vált. Valószínűleg ezért is aggódott amiatt, hogy Javier netán csak kémkedik utána. Ő befogadta Javiert, főleg a testét, de készen állt, hogy a lelkét is befogadja, most alakultak a lelkében a dolgok, várakozott, és tudta, hogy hamarosan eljön az ő ideje. Olyan idő lesz, amikor szíve és lelke legjavát kell nyújtania. A homlokához szorította a könyvet, aztán visszadugta a helyére, gondosan elrendezve előtte az „álcaköteteket”. Arra gondolt, amit Javier mondott neki: milyen sok a könyv a lakásban. Hát így körülnézve nem is olyan sok. Az apja biztos nem lenne olyan nagyon büszke rá. Az apja valószínűleg arra számított, hogy majd ő örökli a könyvtárát, azt a több ezer kötetes, nagyrészt klasszikus művekből és verseskötetekből álló, hatalmas gyűjteményt. Az apja a kortárs irodalmat is szerette, és értette is, nem csupán sznobságból tette a polcára azoknak a szerzőknek a műveit, akikre Leonora nem pocsékolta az időt, mert nem volt kíváncsi az írás technikai nagyszerűségére – ha a történet nem repíti el őt egy különleges világba. Már tinédzserként erről vitatkozott az apjával, akivel szemben persze nem tudott igazán nyomósan érvelni. Hiszen az apja irodalomtanár volt, és elképesztő dolgokat tanított neki és a tanítványainak is. Az apja olyasmit tudott egy-‐egy verssor mögé magyarázni, amire ő soha, de soha nem gondolt volna. De arról nem lehetett meggyőzni Leonorát, hogy az egész történetet neki kell a stilárisan jól felépített mű mögé képzelnie, már ha szüksége van rá. Ő új világokba vágyott az olvasmányaiban is, az apja jól elvolt a sajátjában, és lenyűgözte, ha valaki meghökkentően ábrázolta a világot – meghökkentően, vagy éppen groteszkül. Az apja szerette a groteszket, Leonora nem. Az apja nem vágyódott az olvasmányélményei helyszíneire, Leonora igen. Ott ült a kis dundi lány az apja dolgozószobájában, olvasta a regényeket, és elvágyódott. Capri szigetére, a San Michele-‐villába, ahová Axel Munthe kalauzolta, Verne regényeinek a helyszíneire, és azokra a helyekre is, amelyek a szülővárosában voltak, de ő még egyszer sem fordult meg ott. Néha végigjárt egy-‐egy helyet, ha délután ráért, és rácsodálkozott az utcákra, a házakra. Már sokszor elment mellettük, de csak akkor látta meg őket, amikor fejében már ott volt a történet, amit olvasott róluk. Akkor egyszeriben életre keltek.

Vajon mi lehet most az apjával? Ott zakatolt az agyában egy telefonszám. Talán él még az a szám. Mikor is hívta utoljára… Úristen, gondolta, de régen.

Milyen dühös volt akkor az apjára.

És most beléhasított egy érzés, fájdalmasan, élesen.

Az apja hiánya.

Fel kellene hívnia. De felhívhatja-‐e?

Hirtelen mindent maga előtt látott: az elszántságot az apja szemében, és aztán az ellágyulást is, de azt ő már nem akarta látni. Őt már nem lehetett letéríteni az útjáról. Azt sem bánta, ha az otthoniak nem tudják, merre jár. Fájdalmat akart okozni az apjának, és közben neki fájt, nagyon, nagyon, iszonyatosan. Csak most érezte, hogy mennyire fáj még most is. De az apja tehetett róla, ő volt a hibás. Nem szabad hazudni, és nem lehet valakit annyi év után korlátozni, pont akkor, amikor bontogatni kezdi a szárnyait.

Érdekes, ezt az emléket már annyiszor szerette volna kezelni magában, elmulasztani a fájdalmat, amit okozott, de Carol Santos már csak legenda volt, és Leonora nem volt képes önmaga fájdalmas emlékeit enyhíteni.

Kíváncsi volt, vajon Carol, ha találkozhatott volna vele, képes lett volna-‐e megbékíteni őt ezzel az emlékkel, képes lett volna-‐e megváltoztatni. De persze Carolnak is megvolt a maga keresztje. A saját emlékein nem tudott változtatni, bármily fájók voltak is.

– Átjössz? – Javier az átjárón jött és lépett be halkan a szobába, és hangjára Leonora összerezzent. – Ne haragudj, nem akartalak megijeszteni. Tényleg nem kellene használnom az átjárót.

– Nem tudom. Vannak vendégek?

– Most érkezett néhány amerikai. Ma szálltak le valamelyik hajóról, és, gondolom, a szigeten töltenek még pár napot. De nincs gond, itt a zenekar, Martina énekel. Csak gondoltam, átjöhetnél egy kicsit kikapcsolódni. Aztán, ha van kedved, elmehetnénk este táncolni.

Leonora elmosolyodott.

– Most nincs rajtam az a…

– Feszültség…?

– Aha. Most kisimultam.

– Látom. Itt üldögélsz órák óta. Legalább gyere át, egyél valamit – lépett közelebb a férfi, és a kezét végigfuttatta Leonora bordáin. – Egész belefogytál az elmúlt néhány hét alatt ebbe a nagy pörgésbe. Lazíts egy kicsit.

– Mmmm… – Leonora gyanakodva figyelte, mégis jólesett neki, ahogy a férfi keze ott ragadt a derekán. Javier pontosan érzi a hangulatait, állapította meg. Talán egy táblázatot is vezet róla. Hangulatjelentést, amit majd egy számítógépen kielemeznek. Összerándult. Nem lehet. Meg kell keményítenie magát. Nem tudhatja, hogy Javier az-‐e, akinek mondja magát. – Nem tudom. Kitalálhatunk valamit. Holnap megkérhetjük Alonsót, hogy vigye nélkülünk a bárt, és elmehetünk valahová. Vagy csak napozunk, kint a parton, ahol mindenki békén hagy minket.

– Oké – bólintott Javier. Alonso a helyettesük volt, gyakorlatilag bármit rá lehetett bízni, de csak ritkán fordult elő, hogy egész napra magára hagyták volna a bárban. – Mit szólnál hozzá, ha hajókáznánk egyet? Ha elmennénk motorcsónakkal valamelyik környező kis szigetre?

– Motorcsónakkal? – Leonora megmerevedett. – Milyen szigetre? – Mit tudom én. Ahol a boldogság… de hát az mindig velünk van – mosolyodott el.

Leonora lehunyta a szemét, és a férfi vállára hajtotta a fejét. Nem tudta, mit kezdjen ezzel az egésszel. Vonzza őt ez a férfi, ellenállhatatlanul vonzza, talán szerelmes is belé, miközben Javier egyre több jelét adja a türelmetlenségének. Javi a szigetet akarja látni. Javier a szigetet keresi. A rohadt életbe. Most már biztos.

Csakhogy ennek nem lesz jó vége. Most nem arról van szó, hogy őt, Leonorát átveri-‐e, hanem arról, hogy ki akarja szedni belőle az információkat. És ő most már nem tud segítséget kérni az öregtől. Magára maradt, itt maradt egy csodás férfi karjaiban, aki a vesztére tör, aki az egész ügyet veszélyezteti, és Leonorát cseppet sem vigasztalta, hogy Javier ezzel önmagát is komoly veszélybe sodorja. Csak úgy kavarogtak a fejében a gondolatok, és végül döntött. Teljesen mindegy, mikor kerül rá sor – előbb vagy később. Akkor hát essenek túl rajta mielőbb.

– Oké. Menjünk – felelte végül.

– Hogy vagy? Még sosem beszélgettünk – George kábán meredt a lányra, aki csak úgy megszólította. Tudta persze, hogy a hajón dolgozik, de eddig nem figyelt fel rá. Most más izgatta – dacára, hogy Agnes hazament, és ezzel a liezonjuknak is vége, nem foglalkozott a nőkkel, mert úgy érezte, kezd kicsit bekattanni. Mert mi ez, ha nem bekattanás, annak ellenére, hogy szántszándékkal és tudatosan mesélt fűnek-‐fának arról, hogy ő már járt a szigeten. Ezzel persze megszegett egy íratlan szabályt, de muszáj választ kapnia a kérdéseire. Létezik-‐e egyáltalán az a nő, vagy csak az ő fantáziájában él? Lehetséges, hogy annak idején elbódították valamivel, és látomása volt? – Helló – felelte. A hajó kicsit imbolygott, ezt itt, az ablaktalan emeleten, a szolgálati kantinban valamivel jobban lehetett érezni, mint feljebb. George a bárpultnak támaszkodva ült egy doboz sörrel a kezében. Végre befejeződött a vacsora, olyankor sok a munka, sok a kényszermosoly, és örökkévalóságnak tűnik, mire lemegy a két turnus, és a pincérek, segédpincérek bepakolnak a mosogatógépekbe. – Fáradtan. – Akárcsak én. Hogy lehet itt sokáig bírni? Te nagyon régóta hajón dolgozol – George gyanakodva meredt a lányra. Nem vitás, kikezdett vele a csaj, pedig nyilván lerí róla, hogy most cseppet sem vágyik társaságra. Amúgy kellemes lánynak látszott. Nem is értette, mit keres itt, amikor mehetne a vendégek közé a bárba is. Persze itt olcsóbb az ital, meg hát azért mégiscsak a személyzet tagja.

– Nem tudom. Ez… nálam egy kicsit más, mint a többieknél – mondta. – Iszol valamit?

– Itt ez az itóka – kocogtatta meg a koktélos poharat a lány. – Virgin mojito, nekem pont elég.

– Ó. Nem kérsz inkább valami erősebbet…?

– Nem, köszi.

– Kedves akcentusod van – jegyezte meg George. Kis bizsergést érzett a gyomrában, mint mindig, amikor flört vagy kaland volt kilátásban. Kihúzta magát, és nagyobb érdeklődéssel fordult a lány felé, aki zavartan elsöpörte a haját a szeme elől. – Hát… olyan összeurópai. A nyelvtanárnőm évekig élt Szlovákiában, aztán Írországban, Sanghajban, végül Belgiumban. Ő volt a tanárom egészen a nyelvvizsgáig. Mindenféle akcentust magára szedett – magyarázta a lány. – Vége mára nálatok is? – Ja. Kemény volt, legjobban az állandó bólogatást és mosolygást unom. A legdurvábbak az amcsi utasok, muszáj bájologni velük, mert vagy feljelentenek valamiért, vagy lepontoznak, és akkor ugrik a fizunk. De bárkit pontoznak is le a csapatból, ha már „Excellent” helyett „Good”-‐ot ikszelnek be, akár egy pincérnél vagy segédpincérnél, vagy a felszolgálással, a gyorsasággal, az udvariassággal nincsenek megelégedve, akkor arra a cruise-‐ra nem kapunk fizetést, csak a heti negyven dolcsit. Az meg hát…

– Hogy bírod a vendégeket?

– Rutinszövegem van, most ezek kéthetes cruise-‐ok, általában programokat ajánlgatok másnapra, meg dicsérem az amcsi nők frizuráját… az európaiak ezt nem igénylik. De persze az amerikaiakkal is óvatosan kell bánni, hogy ne érezzék bizalmaskodásnak. Megjegyzem a nevüket, vagy azt, hogy honnan jöttek, másnap megkérdezem, mit láttak a szigeten, elmentek-‐e oda, ahová ajánlottam… – Kellemesebb melót is el tudok képzelni.

– Azért van előnye.

– És mi az? Amikor átveszed a borítékot?

– Na pont ezt akartam elmesélni. Hogy az amerikai utasok szépen jönnek minden este vacsorázni, rendelgetnek, utasítanak, reklamálnak, ki-‐ki vérmérséklete szerint, aztán a legutolsó este, amikor az ajánlott borravalót kellene berakniuk a borítékba – ami mellesleg a fizetésünk –, akkor nem itt kajálnak. Elmennek a büféétterembe, vagy esznek indulás előtt a strandon, az is lehet, hogy a kabinjukban majszolnak el valami dugikaját, csak azért, hogy ne kelljen berakniuk azt a párszor tíz dolcsit a borítékba. – És ti így kevesebb fizetést kaptok.

– Hát persze. Arányosan számolják ki, kinek hány asztala van, és hány vendég adott onnan jattot.

– Igazából nem értem – kortyolt egy nagyot a koktélból a lány –, hogy miért kényszerítik rá az utasokat, hogy borravalót adjanak, és miért nem kaptok hivatalosan rendes fizetést. Miért nem lehet ezt az összeget eleve beleszámolni a hajójegy árába? – …

– Nagyon durva. A mi helyzetünk kicsit más, bár nálunk is számít a jatt… De akkor mi jó van ebben a munkában?

– Az például jó érzés, amikor az utasok megesznek mindent, és a fiúk leszedik az asztalt. Amikor nem nagyon marad kaja a tányéron.

– Ahogy láttam, nem valami hatalmas adagokat szervíroznak abban az étteremben, szóval…

– Nem, dolgoztam én már olyan hajón, ahol szar volt a kaja. Látványra szép volt, de íztelen. A séf előtte valami olyan helyen dolgozott, ahol a látvány volt a fontos, és nem az íz.

– Igaz, hogy lopkodják a pincérek egymástól a tányérokat meg az evőeszközöket? – Aha. Egy új hajón kevésbé, ott még mindenből van elég, de aztán törnek a tányérok meg a poharak, eltünedeznek az evőeszközök, és ezért, hogy meglegyen a készlet, előfordul ilyesmi. Ezért kell azonnal leszedni és elvinni a koszos edényt a mosogatóhoz. Aztán a fiúknak meg kell várniuk, amíg tisztán elrakhatják a szervizt, mert különben másvalaki esetleg… arra jár, és elcsór ezt-‐azt, ami nála hiányzik a készletből. – Uhh. Durva. De mégis bírod ezt az életformát – a lány mélyen a szemébe nézett, aztán lejjebb, a mellkasára, majd még lejjebb, mintha a sliccére is vetett volna egy pillantást. George érezte, hogy ez a csaj most ugyan csak dumálni akar, de talán még ma, vagy ha nem ma, akkor egy-‐két napon belül kapható lesz…

– Mindenki így van vele. Vagyis a legtöbben. Az első egy-‐két cruise még necces. Ha azután kiszállsz, akkor az azt jelenti, hogy erős vagy, nem váltál függővé, vagy nagyon szarul érezted magad az otthoniak nélkül. De ha maradsz pár évig… akkor utána mindig úgy fogsz hazamenni, hogy oké, most már összejött egy kis pénz, lehet venni egy kis lakást, egy kocsit, ezt-‐azt, és már nem kell visszajönni soha többé. De amikor már majdnem lejárt a szabid, remegni kezd a gyomrod, és csak azt érzed, hogy majd megőrülsz. Még nem tisztáztad magadban, hogy mitől van ez, de már érzed… hogy vissza kell menned. És amikor jön a telefonhívás… hát akkor mész, mit mész, szinte rohansz vissza.

– Azért, mert otthon nem keresel olyan jól? – kérdezte a lány nagy, ártatlan szemekkel, de George sejtette, hogy csak megjátssza a naivat.

– Persze, ez is közrejátszik, bár hozzáteszem, hogy itt azért rohadt kemény a munka. Otthon nem hajtasz így, ha, teszem azt, egy étteremben vagy pincér, esetleg főpincér, vagy recepciós egy hotelben, kozmetikus egy szalonban, mit tudom én. De a leginkább… leginkább mégis az életforma húz vissza. Az, hogy ugyan halálra dolgozod magad, mégis szabadon élsz. Nem osztja be a párod az életedet. A hajó osztja be, és amikor nem dolgozol, a magad ura vagy. Mindig hozhat a nap valami újat, ismeretségben, barátságban, de akár szerelemben is… Minden nap más, mindig máshol ébredsz, és gyakran megteheted, hogy pár órát, fél napot heverj a hófehér karibi homokban egy pálma alatt, nézd a türkizkék tengert, és arra gondolj, milyen piszkosul szerencsés vagy, hogy eljutottál ide.

– De hát nálatok is van homok, van tenger… Ha én mondanám mindezt, akkor még érthető lenne…

– Igen, de az más. Nem tudom, hogyan magyarázzam el. Itt minden szigeten egy kicsit úgy érzem magam, mintha vendég lennék. Egy utazó. Idegen, aki mégsem annyira idegen, mert kezd kicsit beavatottá válni – magyarázta. A lány bólogatott, majd úgy látszott, mintha kérdezni akarna valamit. Aztán inkább tett egy javaslatot: – Tudod, mit, igyunk egy pohár karibi rumot. Mégis jólesne…

George csodálkozva felhúzta a szemöldökét, aztán bólintott. Végül is jó volt dumálni ezzel a csajjal, és előbb-‐utóbb minden bizonnyal mást is csinálni fog vele.

Két-‐három pohár ital és egy jó órányi beszélgetés után a lány közelebb húzódott George-‐hoz. Nem sokkal odébb ott ült az idős pincér, Samuel, és odakacsintott a főpincérnek. Elfáradt ő is, állapította meg George, és arra gondolt, hogy az ő hajójukon dolgozik a karibi luxushajók személyzetének két legöregebb tagja: Samuel és Ramirez, a mixer – és bírják az iramot. Rendelt egy italt Samuelnek, de mielőtt még szóba elegyedtek volna, a lány egészen közel húzódott hozzá, a karján érezte teste melegét, és csak millimétereken múlt, hogy nem súrolta a mellével.

– Mondd… – kezdte halkan. – Igaz, hogy te jártál azon a szigeten? George máskor gyanút fogott volna, de most, hogy az volt az új terve, hogy beszélni fog a szigetről és a házról, szinte kapóra jött neki a kérdés.

– Igen – felelte büszkén, és rávillantotta vakító fehér fogait a lányra. A lány pedig tudta, hogy kincset talált, méghozzá egy hiú majom személyében, aki ahelyett, hogy hallgatna arról, amiről más hallgatni szokott, pojácaként henceg vele. Persze nem lehetett biztos benne, hogy a főpincér igazat mond. Kinézte belőle, hogy hazudik, hogy csak kitalálta az egészet, hogy érdekessé váljon a nők szemében, és egy árva szó sem igaz a meséjéből. Mindegy, talán majd az is kiderül, ha nem mond igazat, talán lebuktatja magát. Egyébként pedig a lánynak most nemigen volt más lehetősége, mint hogy George-‐ból megpróbáljon minél többet kihúzni. Sürgette az idő, egyre nagyobb volt a kockázat, és csak most döbbent rá, hogy felelőtlenség volt mindent feltenni egy lapra, mert rengeteget bukhat az egészen.

Drágám!

Tudom, hogy aggódsz, hallottam a hangodon, ezért is írom neked ezt az e-‐mailt. Nincs mitől félned.

Tudjuk, hogy sokan akarják megfejteni Carol titkát. Sokan akarnak kideríteni róla mindent. De ez csak azoknak sikerülhet, akiknek tényleg el kell jutniuk hozzá. Én is látom-‐hallom, hogy hány embert érdekel a környezetemben Carol története, és sokszor nem tudom eldönteni, hogy valaki puszta kíváncsiságból, kalandvágyból nyomozgat-‐e, vagy mert mindenáron el akar jutni a szigetre, netán haszonlesésből, mert valaki fizetne neki az információkért.

Nézd, neked nem lesz ebből bajod. Én csak egyvalami miatt aggódom: nem tudom, mit fogsz kezdeni majd egyedül ezzel az egésszel. Amikor (nem egészen két hét múlva) találkozunk, szeretnék megosztani veled egy-‐két dolgot. Nem biztos, hogy mindennek örülni fogsz, de ha valóban ilyen elszánt vagy, készülnöd kell a jövőre. És még valami. Az ismert okok miatt eléggé rád vagyok hangolódva, és érzem, hogy sok minden nyomaszt. Ma este világossá vált számomra, hogy van valami, amit szeretnél elengedni, de sehogyan sem sikerül… még a caroli segítséggel sem. Nem érted az okát, legalábbis azt hiszem.

Leonora, drágám. Ha valamit nem tudsz elengedni, nem tudsz magadban megváltoztatni vagy elfeledni, annak megvan az oka. Méghozzá nagyon konkrét oka. Mielőtt azt gondolnád, hogy ez annyira bonyolult, kérlek, gondolkozz rajta egy kicsit. Biztos vagyok benne, hogy megtalálod magadban a válaszokat.

Most a szívedre kell figyelned, nem az eszedre. Akkor töltődsz legjobban, ha nem rágódsz folyton a problémákon.

Töltődnöd kell, úgy növekszik az érzékenységed.

Nemsokára találkozunk.

BOLDOGSÁGTRÉNING CAROL SANTOS NYOMÁBAN

Exkluzív meghívó csatolva

Bankszámlaszám csatolva (befizetés két részletben: 2 × 50 ezer USD, az első részlet beérkezési határideje 2011. december 23., a másodiké 2011. december 31.) Időpont: 2012. március 26–28.

Helyszín: majd meglátod

Repülőjegy: az árban

További információk:

– csak a kiválasztott személyek vehetnek részt rajta

– csak azután ismerheted meg a részleteket, hogy átutaltad a fenti összeget (amelyben az utazás is benne foglaltatik), és aláírtad a titoktartási szerződést – az esemény hivatalos nyelve az angol

– lemondás esetén pénzt visszatéríteni nem tudunk, és egyelőre pótlólagos alkalmat sem tudunk biztosítani

– a módszer kizárólagos és különleges, Carol Santos híres módszerén alapszik

Örülünk, hogy elfogadtad a meghívást. Már most készülhetsz rá, hogy felejthetetlen élményben lesz részed, amelynek hatására bizonyosan megváltozol te magad, és az életed is. Kérünk továbbá, hogy tartsd titokban, mire készülsz, min veszel részt, mert a módszer csakis így működik.

Hamarosan még több információval jelentkezünk.

Árokszállási Frigyes utálta a lábán a sínt, utálta a mankót is, amit a kórházban kapott, de legjobban saját magát utálta a másnaposságáért, a kurvázós éjszakáért, a balesetéért és persze azért, hogy lemaradt a hajójáról. Ébredés után kimankózott a fürdőszobába, de aztán egyszerűbbnek találta, ha óvatosan mégis rálép a sínnel rögzített lábára. Nem érzett fájdalmat, csak állt a vécé fölött, nézte, ahogy vizel, és arra gondolt, hogy ennél lejjebb már úgysem csúszhat.

A reggelit a hotelban ette meg. Nagy volt az ijedelem a pincérek között, ahogy a mankóval végigbotladozott az éttermen, felajánlották neki, ha gondolja, felár nélkül felviszik a reggelit a szobájába, de csak legyintett. Még csak meg sem borotválkozott, borostásan, az előző nap viselt cuccában ült a reggelizőteraszon – hiszen minden ruhája a hajón maradt –, és nézte a tengert. Valahogy ettől a hajós kalandtól várta a megváltást, ebben bízott már mióta, aztán tessék, itt áll munka nélkül, pénz nélkül (összesen kétszáz dollár volt nála), tök egyedül, sérülten, depressziósan. Gyönyörű sztori, szerencsére Petra ezt már nem látja, így nincs min kárörvendenie. Nézte a tengert, fehér tarajos hullámok közeledtek a part felé, alattuk sötétkéknek, beljebb zöldesnek látszott a víz, hívogatóan szép volt, úgyhogy Frigyes el is határozta, mankó ide vagy oda, lesántikál a partra. Miután befejezte a reggelit (nagyjából öt falatot evett, már elmúlt az éjszakai éhségrohama), még legalább egy órát ült a teraszon, addigra a pincérek már rég leszedték az asztalokat, diszkréten kerülgetve őt. A pincérek már sehol sem voltak, amikor Frigyes végre felállt, lebicegett a szálloda előtti nyilvános strandra, és elindult a sétányon. A város már rég felébredt és zsizsegett, amin nem csodálkozott, hiszen csak neki esett olyan nehezére a felkelés, mióta újra letaglózta a depresszió. Érezte, hogy valamiért itt kell lennie most a parton – hogy azért-‐ e, hogy begázoljon sínestül a tengerbe, és az örökre elnyelje, vagy azért, hogy kiszorítson az agyából minden gondolatot, nem tudta, de elszántan bicegett a mankójával, gyalogolt a homokos sétányon, és határozottan érezte, hogy neki itt valami dolga van, és ennek az egész hülyeségnek azért kellett megtörténnie, hogy ő most itt legyen.

– Hová menjünk? – Javier már betolta a sekély vízbe a motorcsónakot, és a kezét nyújtotta Leonora felé. A nő farmersortban és csípő alá érő, fehér vászoningben állt a vízben, strandpapucsát egyik kezében tartotta, vászontáskáját a másikkal a magasba emelte. Sötét haját copfba fogta, arca nagy részét napszemüveg takarta. Most áttette a táskás kezébe a papucsot is, hogy szabad legyen az egyik keze. Nem mintha be kellett volna segíteni őt a csónakba, de nagyon-‐nagyon jólesett neki, hogy Javier ilyen figyelmes és udvarias.

Hogy azután mi lesz, mi fog történni, azt nem tudta, de nem is akarta sürgetni az időt. Minden pillanatot élvezett Javi mellett, és nem akart arra gondolni, hogy a férfi csak a titkát szeretné kifürkészni. Pedig alighanem ez az igazság, és hamarosan talán nem tudja majd tovább takargatni, hogy mi a valódi szándéka.

A férfin kockás rövidnadrág volt és sárga, szűk póló, amely kiemelte lebarnult bőrét és széles vállát. A napszemüvegét csak beakasztotta a pólónyakba, és miután Leonora belépett a csónakba, kicsit beljebb tolta a hajót a vízben, majd beugrott, még lökött a rúddal néhányat, hogy elhagyják a sekély vizet, végül berántotta a motort. Az köhögve bár, de beindult. Leonorának csak most esett le, hogy nem válaszolt Javier kérdésére.

– Nem tudom. Te vagy a kapitány – mosolygott rá. Gyönyörűen sütött a nap, minden szempontból eszményi idő volt egy kiránduláshoz, Leonora mégis tudta, hogy ez most nem az az idilli kirándulás lesz. Ezen fog lelepleződni a férfi. – Vagy akarod, hogy segítsek?

– Az jó lenne – nyugtázta Javier. – De most még be kell lőnöm az irányt. – Elképesztő, hogy a Puerto Ricó-‐i férfiak mind úgy érzik, hogy a vérükben van a hajózás.

– Hát mert így is van.

– És a barátod simán kölcsönadta a motorcsónakját.

– Ismered Augustínt. Még a cipőjét is kölcsönadná a barátainak. – Hát igen – hajtotta hátra a fejét Leonora, és eszébe jutottak a régi idők, amikor a saját szemével látta, hogy Velencében is mindenki ért a hajózáshoz, és akinek futja rá, tart csónakot, jóformán csak azért, hogy szabadnapokon és hétvégén elvihesse szigetpiknikre a barátnőjét. Amikor ott élt, nem gondolta volna, hogy egyszer majd ő is szigetpiknikezni fog… vagy mégsem? – Meg kell mondjam, nincs nálam kaja. Pedig mire bárhol is kikötünk, lassan ebédidő lesz.

– Tudom, hogy nincs nálad kaja, együtt jöttünk, nem emlékszel? De én felkészültem – felelte Javier, a nyílt tenger felé kormányozva a csónakot. A világos homok a pálmafákkal és San Juan a tengerparti apartmanhoteleivel egyre távolodott. Leonora fejében nagyjából ott volt a térkép, de egyelőre nem akarta aktiválni. Inkább rábízza magát a férfira… eleinte. Aztán majd meglátja, mi történik. – Bedobtam a táskába ezt-‐azt… – tolta közelebb a sporttáskát Leonorához, és egy gyors mozdulattal széthúzta a cipzárját. – Van itt ciabatta, igaz, tegnapi, de még ropogós, az üzletből hoztam, többet rendeltem Maroniéktól. Hoztam olajbogyót, egy nagy zacskóval – mutatta a hatalmas zöld és fekete olívákat. – Meg egy doboz sajtot, mandulát és egy üveg bort.

– Szent ég – csúszott ki Leonora száján. Nem tudta, mit mondjon. Az effajta gondoskodást nőies dolognak tartotta, annak ellenére, hogy neki természetesen eszébe sem jutott ennivalót csomagolni, meg sem fordult a fejében, hogy egy pár órás kiránduláson enni, vagy ahogy elnézte a kajakészletüket: zabálni kéne… Ő nem evett sokat azóta, hogy sikerült lefogynia, és eldöntötte, hogy többé nem lesz az a kövér lány, aki rosszul érzi magát a testében. Bár az utóbbi időben, amióta igazán magára talált, annyi kalóriát elégetett, hogy ehetett volna bármennyit, valószínűleg akkor is vékony marad. Elmosolyodott. Javier többi tulajdonsága kifejezetten férfias, és hát őszintén: ki ne örülne az effajta gondoskodásnak? – Ugye nem gondolod, hogy napközben borozni fogunk…?

– Miért ne? – vonta meg a vállát a férfi, és Leonorában csak megerősödött a gyanú: úgy akarja majd kiszedni belőle a titkot, hogy előtte leitatja.

A part már csak egy vékony csíknak látszott, gyönyörűen sütött a nap, tökéletesek voltak a körülmények egy hajós kiránduláshoz.

Ez az, amire nyilván mindig vágyott, gondolta fanyarul Frigyes. Egy Puerto Ricó-‐i vízitaxisra, aki motorcsónakkal szállítja a vállalkozó szellemű utasokat. Hogy sok-‐e ötven dollár ezért, vagy kevés, az nyilván nézőpont és anyagi helyzet kérdése. Frigyes pénztárcája lapos volt, viszont mostanra ott tartott, hogy nem érdekelte, mennyi pénze van még. A hotel ki lesz fizetve, még akkor is, ha a biztosítója csak az egészségügyi ellátását állja, mert a kártyájáról lehúzták fedezetnek öt éjszaka árát, utána pedig majd meglátja, mihez kezd. Most ahhoz volt kedve, hogy egy csónakkal hasítsa a hullámokat, és nem foglalkoztatta, mit szól a taxis a bicegéséhez és a mankókhoz. Az ő segítségével sikerült bekecmeregnie a csónakba, aztán elindultak, bár a barnára sült, cingár férfi kérdő tekintettel meredt rá, éppen csak nem tette fel a kérdést, hogy Frigyes komolyan gondolta-‐e ezt a hajókirándulást.

– Lehet, hogy vihar közeledik – mutatott fel az égre Leonora. Javier megvonta a vállát. Még csak nemrég kötöttek ki egy szigeten, ahol már mások is piknikeztek (pont úgy, mint ahogyan Punta Sabbioni után apálykor a kiemelkedő szigeteknél, gondolta Leonora, aztán átfutott a fején, hogy vajon miért ugrik be neki ma egész nap Velence és az ottani csónakosok, hiszen már itt él, itt szokott hajózni, és egyáltalán… Európa térben és időben is olyan messze van tőle).

– Nem lesz itt igazi vihar. Kibontom a bort.

– Még csak most reggeliztünk. Otthon… emlékszel?

– Hát hogyne emlékeznék, összekented a pólómat a dzsemmel, és közölted, hogy a mosogatás az én dolgom.

Leonora elnevette magát. Egyszeriben felszabadult, hogy Javier nem arra a bizonyos szigetre vitte, nem őt kérte meg, hogy navigáljon, hanem megkérdezte, mit szólna hozzá, ha az első útjukba akadó és kellemesnek ígérkező helyen megállnának. Hát most ott ringatózott a sekély vízben a motorcsónakjuk, és ők egy-‐egy hatalmas fürdőtörülközőn ültek a világos homokon. Mögöttük bokrok, pálmák adták az árnyékot, a part pedig tele volt a víz által kisodort, elkorhadt kókuszdiókkal. Apró rákok maguk fúrta kis lyukak között cikázva élték az életüket a homokban. Az évszakhoz képest nagyon meleg volt, de a tenger felől érkező szél elviselhetővé tette a forróságot. Leonora a sötét felhőket nézte, ám azok távol voltak, ebben az évszakban egyébként is ritkán esett. Aztán átfutott rajta egy sötét gondolat: Javier azért nem vitte őt arra a szigetre, mert nem tudja, hol van, és tőle várja, hogy elkalauzolja oda. Úgy érezte, valami történni fog.

Koccintottak, utána fürödtek, aztán mandulát és olajbogyót ettek, igazi sós, nagy szemű olívát – Leonorának fogalma sem volt arról, hogy a szakkönyvek és az ínyencek ajánlják-‐e hozzá a bort, de „nem hivatalosan” csodás volt az ízharmónia. Azt tervezte, hogy egyszer be fogja mutatni Javiernek a szakácstudományát. Az elmúlt időszakban, a pörgős hetekben egyszerűen nem érdekelte sem az evés, sem a főzés, de most, hogy eljött a töltekezés ideje, egyre szívesebben gondolt ételre. Kolbászra. Jó fűszeresre. Tojásra. Egy nagy adag tartalmas tojássalátára. Roppanós virslire, mustárral és kisüveges kólával. Atyaúristen, nyilallt belé, nem kívánhatja ennyire a kaját, mert nem szerezhet megint örömet magának evéssel, mint tiniként. Annak idején úgy sikerült lefogynia, hogy rengeteget sportolt, és megváltoztatta az étkezési szokásait, pont azokat az ételeket száműzve az étrendjéből, amelyekre most gusztusa támadt, és persze a hiány is kellett neki a fogyáshoz, az az őrületes hiány, ami talán ma is soványan tartja… pontosan érezte, hogy őbenne ma is ott lakozik egy kövér, félszeg kislány. Egy kövér kislány, akinek az apja a mindene, akinek a könyv jelenti a világot, aki sosem remélte, hogy ilyen férfival piknikezgethet majd, mint amilyen Javier. Hirtelen ellágyult. Javier tényleg úgy viselkedett, mint aki szereti, vagy legalábbis kedveli. Persze sosem tudhatja, hogy mi az igazság.

Elfogyott a bor, elég gyorsan elfogyott, és ők bent dagonyáztak a tengerben, mellig ért a víz, lábfejük a homokba fúródott, és amint mozdulatlanná merevedtek, leláttak egészen a tenger aljáig, látták a bokájuknál úszkáló apró, áttetsző halakat. Javier átölelte, simogatta, megcsókolta, és csak tartotta őt. Majd váratlanul lenyomta Leonora fejét a víz alá, és ő fuldokolva kapkodott levegő után, de persze levegő helyett vízzel telt meg az orra és a szája.

Aztán a férfi elengedte, vigyorgott, és nyomott egy puszit a krehácsoló Leonora arcára.

– Azért ez nagy szemétség volt – mondta később a parton, amikor hajlandó volt újra szóba állni Javierrel.

– Nem tudom, miért szemétség, sportos csaj vagy, én meg már nem bírtam nézni, mennyire vigyázol, hogy száraz maradjon a hajad.

– Mert órákig tart, amíg megszárad – szedte ki a hajából a gumit, és kicsavargatta, majd megrázta a hosszú fürtjeit. – Ráadásul hullámos lesz. – Szeretem a hullámokat. A hajadban főleg.

– Oké. Azért most szólok, többet ne nyomj le a víz alá, mert fogom magam, és kilépek az életedből. – Meglehetősen elszántan hangzott a szájából ez a mondat, még ha csendes bejelentésnek szánta is.

– Uhhhh… Ez kicsit erős volt.

– Nem erős – vonta meg a vállát. Egy pillanatra hallgatott, majd folytatta. – Kiléptem én az apáméból is.

– Hogy érted? Él az apád?

– Miért ne élne? Remélem, hogy él. Biztosan persze nem tudom, de feltételezem, hogy él.

– Nem tudom, miért, de mindig az volt az érzésem, hogy nem élnek a szüleid. – Bonyolult lenne ezt most elmagyarázni.

– Azért megpróbálkozhatnál vele. Úgy vettem észre, hogy egész jól boldogulsz az összetett mondatokkal is.

– …

– Nézd, tudom, hogy titokzatos vagy, meg ilyesmi, de tudnod kell, hogy mindenkinek vannak szülei. Vagy voltak. Érted…

– …

– Mit kell tudnunk a tieidről? Vagy akarod, hogy meséljek én az enyéimről? …hát jó… Már itt születtek, de az apám fentről jött, Amerikából. Aztán találkozott az én gyönyörű, egzotikus anyámmal, egymásba szerettek, gyorsan gyereket csináltak, egy elég jól sikerült gyereket – ez vagyok én, ha nem jöttél volna rá –, és azóta is imádják egymást. Bár… na jó, ne nézz így, az apám néha felhúzza magát, amikor az anyám mást akar nézni a tévében, mint ő, vagy amikor órákig téblábol egy szupermarketben, ő meg kint várja a kocsiban a tűző napon. Továbbmegyek, néha ki szokott borulni, amikor nem nézheti meg a hálóban sem a meccset, amire kíváncsi, mert az anyám megy utána, és szépen, szisztematikusan szóval tartja, míg a végén még át is kapcsol egy másik adóra… Na jól van már, mit meséljek még?

– Az anyám…

– Csak motyogsz…

– Az anyámnak nem kellett gyerek. Úgyhogy szépen otthagyott az apámnál. – …

– Kétéves voltam, amikor végleg elment. Táncosnő volt, tudod… Csodásan táncolt, állítólag. Nem tudom, nem is emlékszem rá. Apám nevelt, de az első két évben az anyám azért meg-‐meglátogatott, néha elvitt hétvégére, de olyankor már szombaton visszavitt, mert ordítottam, sírtam, aput akartam. Persze nem csoda, mert anyámat alig ismertem.

– Kétéves korod óta nem láttad?

– Nem, nem láttam azóta. Elszerződött valahová táncosnőnek, később talán külföldre ment… nem tudom. Semmit sem tudok róla.

– Apád sem?

– …

– Nem azt mondtad, hogy te léptél le apádtól?

– De. Igen. Én léptem le tőle. Amint felnőttem. Még a diplomamunkámat sem fejeztem be… azóta sem.

– Miért? Mit csinált?

Leonora szórakozottan ábrákat rajzolgatott a homokba, másik kezével egy apró rákot terelgetett vissza a víz felé, és közben a homlokát ráncolta.

– Nem mondott igazat. Hazudott – mondta halkan, majd hozzátette, hangosabban és kicsit indulatosan: – Az egyetlen fontos megállapodásunk az volt, még gyerekkoromban, hogy mindig igazat mondunk egymásnak.

– És te leléptél tőle azért, mert egyszer nem mondott igazat?

– Egyvalamiben konzekvensen hazudott, de nem szeretnék erről beszélni. Egyébként is változtatásra akart rábírni, de akkor már felnőtt voltam.

– Úgy érted, eljöttél otthonról, és soha többé nem kerested őt, és ő sem keresett téged?

– Nem volt mobilom. Neki sem volt. Tizenvalahány évvel ezelőtt még csak keveseknek volt. De akkor sem lett volna másképp, ha van mobilunk. Legfeljebb számot változtattam volna.

– Öhhhmmm… Szóval vállalva annak lehetőségét, hogy engem is mindjárt kiraksz emiatt az életedből…

– Mondd.

– …nem kéne végre felnőnöd? Egy hazugság nem a világ. Emiatt még nem kéne örökre megszakítanod a kapcsolatodat az apáddal.

– Gondolod…? Sokat töprengek a dolgon. Nehéz megbocsátani, mert számomra nagyon fontos volt az ügy, és ezt ő is tudta.

– Biztos valami fiú volt a dologban.

– Ne találgass… nem egy fiú miatt történt.

– Fogtad magad, és eljöttél.

– El én. És átköltöztem Puerto Ricóba.

– Te… te amerikai vagy? Nem is gondoltam, hogy nem… hogy nem itt születtél. Nem vettem észre, hogy észak-‐amerikai akcentusod lenne…

– Európai vagyok. Átrepültem az óceánt.

– Elindultál Angliából, átrepülted az óceánt, hogy megbüntesd az apádat. – …

– És mikor jár le a büntetése?

– Csak nem ő küldött?

– De igen. Mediátor vagyok – nevette el magát Javier. – Ezért dolgozom veled már jó ideje, hogy végre előrukkolhassak ezzel a témával. Ezzel is… mert persze van másik.

– Gondoltam, hogy van – felelte szomorkásan Leonora.

Aztán Javier elütötte a dolgot egy csókkal, és természetesen nem tért rá a másik témára.

Vajon mi jó van abban, ha az ember félig eláztatja a gipszét, kifizet egy csomó pénzt a vízitaxisnak, motorcsónakázik a tengeren, közben meg felfordul a gyomra? Míg az óceánjárón alig lehetett érezni a hullámzást, addig természetesen a motorcsónak a kisebb hullámoktól is kellemetlenül himbálódzott, és neki fogalma sem volt róla, hogy egyáltalán miért is kelt fel aznap, miért nem maradt ágyban.

Végül a taxis kitette őt az egyik szigeten, ahol már többen napoztak, és megbeszélték, hogy naplemente előtt visszajön érte. Ugyanannyiért. Árokszállási Frigyes fején ugyan átfutott, hogy vajon megér-‐e neki ez a kaland összesen száz dollárt, amikor a hajóról leszállva szabad délelőttjein ingyen is strandolhatna a karibi szigeteken, és ma is strandolhatott volna a hotel előtt, de már nem volt választása, hiszen valahogyan vissza is kell jutnia.

Persze valójában semmihez sem volt kedve. Kész önsorsrontás, amit művel, egyre lehetetlenebb helyzetbe hozza magát, de hát késő bánat ebgondolat. Fél lábon kiugrált – a taxis segítségével – a partra, majd besántikált a bozótba, leült egy fa gyökerére, és nézte, ahogy távolodik a vízitaxi a szigettől.

– Sötét az ég. Menjünk.

– Mindig rémeket látsz. Most, hogy tudom, nem is itt születtél, kötelességemnek érzem, hogy tájékoztassalak, hogy én viszont a tengeren nőttem fel.

– Elhiszem. Egy időben nekem is volt csónakom. De ami a lényeg, itt élek már egy ideje, és tudom, mit beszélek. Nem jó ilyenkor kinn lenni a vízen, mielőbb ki kellene kötni biztos helyen.

– Jól van, mit szólnál ahhoz, ha kivárnánk itt, amíg elvonul a zivatar? – Már majdnem mindenki elment. Ez valamit jelent. Ráadásul egy-‐két óra múlva lemegy a nap. Nem maradhatunk itt naplemente után, mert sötétben nem szállhatunk vízre. Az már tényleg nem biztonságos.

– Félsz.

– Félek.

– Akkor menjünk.

Nem attól félek, hogy elsodor a vihar, gondolta magában, hanem hogy mit kezdesz velem akkor, ha kettesben maradunk itt a világ végén, vajon akkor még mélyebbre nyomod a fejem a víz alá?! De aztán ránézett Javierre, és hirtelen egészen biztos volt benne, hogy a férfi sosem tenne ilyet. Hullámokban tört rá a vágy, először a teste kívánta a férfit, aztán az agya, és arra gondolt, hogy talán élete legrosszabb döntése volt, amikor elment bombát táncolni Javierrel, ugyanakkor valami nagyon fontosat, valami igazán jót mégiscsak kihagyott volna az életéből, ha nem táncol vele, ha nem fekszik le vele, és most már történjen, aminek történnie kell, végül is nem bánja. Azt is megállapította magában, hogy akármit mond is a férfi, egyre sötétebb felhők gyülekeznek az égen, és egyre jobban meghajolnak az erősödő szélben a pálmák ágai.

Carol már az első pillanatban tudta, hogy gyereket vár. Rögtön megérezte, hogy megfogant a gyermekük, amikor együtt volt valamelyik este Tijadóval.

Biztos volt benne, hogy nem válhat valóra a Pascal által látott kép, nem maradhat egyedül a kicsivel – még ha ők boldogok lennének is ketten, a gyerek meg ő, hogyha Pascal ezt látta maga előtt –, ugyanakkor tudta, Tijadót szükségképp elveszítené. És ha gyereke lesz, valószínűleg a képességeit is el fogja veszíteni. Muszáj valahogy kivédenie a gyermekáldást, ez járt a fejében folyton.

Bármennyire kegyetlenül hangzott is, másnap reggel elküldte Tijadót. Elküldte, és kérte, könyörgött, hogy ne jöjjön vissza, mert csak fájdalmat fognak okozni egymásnak. Az orvos nem értette a dolgot, de aztán betudta Carol rossz hangulatának. Néhány napig elkerülte a szigetet, többet foglalkozott a betegeivel, rendet rakott a házában (nagyon is ráfért), és egyre inkább tisztába jött azzal, amit a lelke mélyén már úgyis tudott: szerelmes a lányba.

Amikor aztán visszament hozzá, Carol – tőle szokatlanul – kitörő örömmel fogadta. Tijado ekkor már egészen biztosra vette, hogy mindez csak múló szeszély volt a lánynál.

Carol tudta, hogy elvesztette a babát. De ha elvesztette – márpedig utolsó együttlétükkor megfogant a gyermekük, ezt érezte –, akkor nem válik valóra a Pascal által látott kép sem, és így nyugodtan visszafogadhatta Tijadót, hiszen az orvos nem fogja elhagyni őt. És azt is megérezte, hogy hatalmas erő lakozik a fejében, mert nem akarta a gyereket, félt tőle, hogy megváltoztatja az egész életét, hogy elveszíti a képességeit, ráadásul elveszíti a szerelmét is – és az agya parancsot adott a testének, hogy vetéljen el. És bár sajnálta, ami történt, tudta, hogy ez az ő útja, ráadásul nem kell egész életében Tijado elvesztése miatt bánkódnia. Hiszen Carol rossz emlékeit nem lenne képes senki sem megszépíteni.

Csapdostak a hullámok a csónak körül. Húzták-‐halasztották az indulást, most aztán megnézhetik magukat. Leonora nem félt, olyan érzése támadt, hogy most más, idegen erők kezében vannak, és bárhogyan végződik is ez a kaland, nem rajtuk fog múlni. A GPS vagy bemondta az unalmast, vagy csak nem akart felállni a rendszer. Minden besötétedett körülöttük, alighogy vízre szálltak. Már kiértek a nyílt vízre, amikor kitört a vihar, nem váratlanul, de őrült erővel. A hullámok átcsaptak a motorcsónak felett, Javier nem győzte szembefordítani velük a hajót, hogy ne boruljanak fel. Leonora fél kézzel a csónak oldalába kapaszkodott, de így is le kellett ülnie a csónak aljára, mert olyan érzése támadt, hogy elég egy rossz mozdulat, és kizuhan, majd nyomban elnyeli a tenger. Ahogy lehuppant, valami keményet érzett maga alatt, és ezzel egy időben hallotta a recsegést is – Javier szexis napszemüvege tört ripityára. Leonora bűnbánóan nézett a férfira, aki csak legyintett, és próbálta megtartani a hajót. A lány biztos volt benne, hogy a szótlan Javier sem tudja, merre menjenek, legfeljebb nagyjából ismerte az irányt – világos nappal. Most viszont szinte éjszakai sötétség vette körül őket. Leonora világosban már eléggé jól tájékozódott a tengeren, pontosabban azon a viszonylag kis területen, ahol hajózni szokott, de most őt is cserbenhagyta a tájékozódási képessége. A vízbe csapott be az első villám, nem messze tőlük, majd óriási robaj követte a villámlást.

És az a rohadt GPS még mindig nem mutatott semmit.

Frigyes a fák alól figyelte, ahogy beborul az ég, és a piknikezők, strandolók sorra beszállnak a csónakjaikba, és gyorsan elhagyják a szigetet. Nem tudta, mikor jön majd érte a taxisa, de gyanította, hogy most már csak a vihar után fog elindulni, ami valószínűsíthetően azt jelenti, hogy sötétben… Amikor már nagyon a levegőben lógott az eső lába, egy bokorhoz botladozott, és megpróbált az ágaiból sátrat vonni maga fölé, hogy ne ázzon majd el tetőtől talpig, amikor kitör a zuhé. Onnan, a bokor védelméből nézte a viharos tengert és a villámokat, meg az egyetlen ott maradt gazdátlan csónakot. A parton már senkit sem látott. Furcsállta is a dolgot.

Ez már nem volt valami vidám csónakázás. Leonora előremászott a hajó orráig, ami azért sem volt egyszerű, mert minden egyes hullám felkapta a csónak elejét, aztán rögtön oda is csapta a vízhez, azt a fenyegető képzetet keltve, hogy vagy a hajótest fog kettéroppanni (szerencsére erős felépítésű hajó volt), vagy átcsap rajtuk egy hatalmas hullám, és megtelik vízzel a csónak, esetleg el is süllyednek. Leonora nem akart behúzódni a minikabinba, ahová amúgy is csak négykézláb lehetett bejutni, mert ott még kegyetlenebb lett volna átvészelni a vihart, hiszen még csak nem is látta volna, mi történik. Odakúszott Javier mellé, fél kezével erősen szorította oldalt a hajó kapaszkodóját, másikkal a GPS-‐t; azzal már nem is próbálkozott, hogy letörölje az arcáról a vizet. Már nem tudta, hogy az esőtől vagy a becsapó hullámoktól lett-‐e csuromvizes. Hunyorogva nézett előre, de csak sötétséget látott, Javier közben fellőtt egy jelzőrakétát, nyilván teljesen hiába. Nem is hallották egymás szavát, pedig Leonora azt hajtogatta, hogy nem kellett volna elindulniuk.

Fogalmuk sem volt, merre tartanak, fekete volt az ég, fekete volt a tenger, a reflektoruk nem tudta áttörni a sötétséget.

– Mit mondasz? – kérdezett vissza üvöltve már vagy harmadszor, mert nem értette, mit mond Javier.

– Va-‐jon-‐med-‐dig-‐e-‐lég-‐az-‐ü-‐zem-‐a-‐nyag? – kiabálta tagoltan a férfi. – Ó, bassza meg – ezt csak motyogta, de Javier akkor sem értette volna meg, ha ordít, hiszen a férfi számára idegen nyelven csúszott ki Leonora száján a káromkodás. Bele sem mert gondolni, mi történhet, ha a háborgó tengeren leáll a motorjuk, és a hajót nem tudják a hullámokkal szemben megtartani. Vagy ha teljesen besodródnak a nyílt vízre. Nem értette, hogy valaki, aki itt született Puerto Ricón, hogyhogy nem számolt ezekkel a veszélyekkel.

Egy pillanatra kivilágosodott az égbolt, majd miután belecsapott a villám a vízbe, minden újra elsötétült, és a tenger hangos robaját is elnyomta az ijesztő és rettenetesen közelről hallatszó mennydörgés.

Egy idő után Fricinek eszébe jutott, hogy előbb-‐utóbb a fejére fog esni egy kókuszdió valamelyik pálmáról (a viharos szél miatt ez könnyen megeshetett), úgyhogy elhatározta, hogy megnézi azt a partra húzott csónakot. Az ágakat maga előtt félrehajtva igyekezett le a partra, kínkeservesen botladozva-‐sántikálva. Szidta magát, amiért egyáltalán csónakba szállt és idehozatta magát. Már abban sem lehetett biztos, hogy a taxis visszajön érte.

A part már közel sem volt olyan barátságos, mint érkezésekor, amikor az árnyékból figyelte a vidám strandolókat és a gyönyörű, színét váltogató tengert. Most a napszak ellenére fekete volt minden, a tenger és az égbolt egyaránt, és csak a villámok fényében váltak láthatóvá a szélben hajladozó pálmák.

És akkor a közvetlen közelében világosodott ki az ég, amit óriási robajlás követett.

A következő pillanatban pedig már lángokban állt az egyik fa, talán ha másfél méterre attól a helytől, ahol utoljára meghúzta magát a bokor alatt.

Az eső még nem ért oda, de a fa már lángolt, és úgy látszott, hogy a tűz átterjed a szomszédos pálmára is.

Frigyesnek döntenie kellett, ami nem volt könnyű, de most egyszeriben mindennél fontosabb lett a korábban annyira lényegtelen tyúkszaros kis élete, ahogyan magában emlegetni szokta.

Javier Leonora kezébe adta a kormányt, hogy tartsa és figyeljen, nem lát-‐e hajót valahol (bár még mindig teljesen sötét volt a vízen), és megpróbált bekúszni az orr alatti kis kabinba, hogy megnézze, van-‐e a tartalék kannában üzemanyag. Elméletileg persze lennie kellett, de nem ellenőrizte indulás előtt. Leonora szorította a kormányt, úgy, hogy közben fogta a GPS-‐t is, hogy el ne hagyja véletlenül. A szerkezet kijelzője egyszeriben felvillant, jelezve, hogy műholdat talált. Mire az elkámpicsorodott Javier visszaóvakodott a hullámokon hánykolódó csónakban, Leonora már tudta, hogy merre van a szárazföld. A GPS csak egyetlenegy irányt jelölt ki számukra, és ha Leonora a világosban be is tudta volna lőni, hogy onnan merre található San Juan partja, a viharban képtelenség lett volna visszatalálnia ennek alapján. A GPS egyetlenegy helyet mutatott, ahol kiköthettek. Furcsa, nagyon furcsa.

A fenébe is. Most nem ezzel kell foglalkoznia. Most az életükről van szó. – Tartsd ezt az irányt, kicsit balra! – üvöltötte túl az esőt, a zúgó-‐morajló tengert, és újra átfutott a fején: most már nem az ő kezükben van az irányítás. A vihar az úr, a GPS-‐en, a csónakon múlik minden. Vagy valami „felsőbb hatalom” játékszerei. Fogalma sem volt, ki vagy mi fogja irányítani az eseményeket a partra érés után. Ha egyáltalán partot érnek.

– Merre?

– Balra! Szárazföld, másfél kilométerre. Addig még eljutunk?

– Remélem!

Javier erőlködve meresztette a szemét a vaksötétbe.

Bár Javier a GPS és Leonora útmutatása alapján az utolsó száz méteren igyekezett lassítani, kicsit elszámolta magát, és óriási zökkenés tudatta velük, hogy partot értek. Javiernek nem jutott ideje arra, hogy a motort felhúzza, és csak reménykedett benne, hogy nem sérült meg annyira, hogy ne lehessen majd életet lehelni belé. Mostanra a vihar is enyhült egy kicsit, de már késő volt, úgyhogy nem lett sokkal világosabb az ég.

– Uramisten – szállt ki Leonora a csónakból, amit a férfi már nagy lendületet véve igyekezett kitolni a parti homokba. – Ez kemény volt.

– És most mihez kezdünk itt? Ez egy a környék kis szigetei közül. Csak remélni tudom, hogy nem teljesen lakatlan.

– Igen. Puerto Ricóban vagyunk, nyugodj meg, nem kell útlevél. San Juan sincs messze.

– Csakhogy nincs üzemanyagunk. Fel kell derítenünk, lakik-‐e itt valaki, mert a mobilom, ahogy elnézem, beázott – húzta elő grimaszolva a telefonját a rövidnadrágja zsebéből.

– Nyugalom. Megoldjuk – sóhajtott Leonora, és elindult. Javier követte, bár utána szólt:

– Most csak úgy elindulunk bele a vakvilágba?

– Úgy valahogy – felelte Leonora hátra sem pillantva.

Vagy Javier ennyire rafinált, hogy a végén idehozatta magát, vagy pedig minden a férfi kezére játszott. Most ülhetnének az esőben a parton, de minek, ez nem oldja meg a problémájukat. Nem bírta tovább a feszültséget – ha robbannia kell, robbanjon. Határozottan és elszántan gyalogolt felfelé a tengertől, a nyomában Javierrel. Amikor feljebb értek, Leonora visszafordult a tenger felé. Javier ugyanígy tett. A sötétben is látták, mi kárt tett az orkán: letört ágak, meghajlott pálmák jelezték az átvonulását. Hirtelen óriási csend borult a szigetre. Elvonult a vihar, és egy hosszú pillanatig még a partra kifutó hullámok moraját sem hallották. Csend volt, néma csend.

Elképzelhető, gondolta Frigyes, hogy nem a legokosabb dolog vízre szállni a vihar kezdetén egy olyan csónakkal, amit nemhogy vezetni nem tud, hanem arról sincs fogalma, hogy merre van San Juan, illetve a legközelebbi szárazföld, ahonnan már egyszerűen eljuthat San Juanba. Csak azt tudta, hogyan kell berántani egy motort, hát az meg is történt, és mielőtt még végiggondolta volna tette következményeit, már távolodott a lángoló pálmáktól és a néhány órával korábban még idilli képet mutató parttól. A csónak nem valami modern jacht volt, hanem egy közönséges kis bárka, motorral a végében. Még csak kabin sem volt rajta, csupán valami tárolóféle az orrában. Leginkább halászcsónaknak látszott. Érzett is némi lelkiismeret-‐furdalást, amiért eltulajdonította, miközben a jogos tulajdonos esetleg ott ragadt a parton, az égő pálmák partján, és ha oda nem érkezett még meg az eső, ki tudja, mi lesz vele. Ő meg itt más csónakján menekül. Ki tudja, honnan, és ki tudja, hová. Csak az a gondolat vigasztalta, hogy a taxisa a vihar után nyilván visszatér, és elviszi azt, akinek a csónakját ellopta. Emlékezetből próbált navigálni, de hamar rájött, hogy itt az emlékezet nem sokat segít. Pár perccel a vízreszállás után ugyanis már az égő pálmákat és a partot sem látta. Ráadásul elkapta az eső is. A csónakot veszettül dobálták a hullámok, alig bírt megmaradni benne, tiszta erőből támasztott a sérült lábával is, most nem érezte, hogy fájna, hunyorgott, mert az eső és a sós víz a szemébe, arcába csapott, már teljesen átázott a ruhája, az égen cikáztak a villámok, lent robajlott a viharos tenger, mindehhez sötét volt, nem tudta, merre van a part, és életében először vezetett motorcsónakot. Visszafordulni sem tudott, de legalábbis nem mert, hiszen rettegett, hogy alákap egy hullám, és felborítja a csónakot.

„Ugye most már abbahagyod? Vagy tennem kell valamit, hogy abbahagyd? Szállj le mindkét témáról, és ne említsd többé a nevem egyetlen cikkben sem.” Az üzenet Viberen érkezett. A Viber telefonos alkalmazás az okostelefonokra, internetes hozzáférésnél ingyen lehet Viberről Viberre telefonálni, szöveges üzenetet küldeni, de Niki azon lepődött meg, hogy Verbovszky honnan a fenéből tudja a mobilszámát – hiszen, bár nem írták alá az üzenetet, csakis ő küldhette. És miért nem normál sms-‐t küld? Rájött, hogy okostelefonja van, és ezt jelezni akarta? Nem valószínű, hogy spórolásból választotta az ingyenes üzenetküldő szolgáltatást.

Arra gondolt, hogy a férfi most már gyakorlatilag mindent tud róla: a lakcímét, az e-‐mail címét és a mobilszámát is. Ő pedig, mint a múltkor, ismét retteghet, hogy Verbovszky felbukkan a közelében. Akkor nem hagyta magát megfélemlíteni, nem csupán az újságírói kíváncsiság és megszállottság hajtotta, hanem személyes ügynek tekintette az egészet, és bosszút akart állni. Nem lesz vesztes többé.

Ezért is írta meg azt a régi esetet összefoglaló cikket, miután kifutott a hajó San Juanból. Kiemelte, hogy Verbovszkyt azóta is körözik. Belinkelte az annak idején közölt cikkeit is, amelyekben megírta, hogy Verbovszky a lányokat először elcsábította, majd elrabolta, végül megerőszakoltatta egy barátjával. A bíróságon a férfi és a barátja azt állították, hogy a lányok önként bújtak ágyba velük – Nikit hányinger fogta el a vallomás hallatán, és szíve szerint életfogytiglanra ítélte volna mindkét férfit. Az online szerkesztőségben végül is örültek, hogy újabb kattintásokat kaphat a korábbi sorozata, ezért rögtön feltették a netre az írást, Verbovszky bírósági tárgyalásán készült fotókkal illusztrálva. És hozta is a klikkeléseket – Nikinek muszáj volt Tortolán is belenéznie a belső adatokba, mert furdalta a kíváncsiság, hogy mit gondolnak az olvasók, hányan olvasták el az írást, milyen visszajelzéseket kap a nagyközönségtől, még ha sejtette is, hogy sokan most is – mint a nők megerőszakolásával, prostitúcióra kényszerítésével kapcsolatos ügyek többségében – minden empátia és együttérzés nélkül, vagy a súlyos témát elviccelve fognak véleményt nyilvánítani. Elképesztőnek tartotta, hogy Magyarországon az emberek – és sokszor a nők is – ilyen ügyekben nem az áldozat pártját fogják, hanem azzal az álságos kijelentéssel hárítják a témát, hogy az illető „magának kereste a bajt”. Nikinek egyre inkább meggyőződésévé vált, hogy Magyarországon sok családban még mindig elfogadott és megtűrt az erőszak. Egyszerűen nem értette, hogy sokan miért a megerőszakolt áldozatot tartják bűnösnek, és miért elnézőbbek az ösztönvezérelt, agresszív szemétládákkal, az ilyen Verbovszky-‐ félékkel szemben. És hogy Gréti és a nemi erőszak áldozatai maguknak keresték volna a bajt? Ezzel Niki általában sem értett egyet, de ennél az esetnél aztán egyáltalán nem: az ég szerelmére, ezek fiatalkorú kislányok voltak, akiket könnyű volt megvezetni, és Niki már a megvezetésüket is erőszaknak tekintette. Ráadásul Verbovszky „hamvas vadmacskákként” hirdetve áruba bocsátotta őket.

Most pedig Verbovszky sms-‐t írt, ami azt jelenti, hogy abszolút nyeregben érzi magát, és eszébe sem jut, hogy lebukhat. Különben nem merné ilyen nyíltan megfenyegetni őt. Persze tisztában van vele, hogy Niki hiába is menne a rendőrségre, biztosan eldobható a telefonkártyája, és nyilván el is dobta már.

Niki a hajón várta, hogy kiszállhasson Tortolán, ekkor találta meg az üzenetet a telefonján. Azon tűnődött, hogy vajon mi mozgatja a férfit, miért kattant rá megint, miért bukkant fel – hiszen maga Niki sem gyanakodott rá, hogy köze volna a spermával a befolyásos klienseket zsarolók üzelmeihez. Aztán átsuhant az agyán, hogy esetleg nem is a prostituáltak között keresendő az értelmi szerző, hanem talán Verbovszky az. Ezen töprengett a liftnél várakozva. Szemben vele egy nagy asztalon a Pearl makettje állt, amin felfedezhette a saját kabinját, a saját teraszát, és azt a helyet is, ahol éppen állt. Aztán megérkezett az üveglift, és levitte őt a kiszállási szintre. Egy gyors útlevélvizsgálat és a hajókártya ellenőrzése, és máris a kikötőben találta magát. Párás és fülledt volt az idő, sötét, szürke felhők takarták a napot. Alighogy kiért a dokkból, cseperegni kezdett az eső. Egy sátorban keresett menedéket, ahol egyenruhás személyzet különböző helyi lehetőségeket és programokat ajánlgatott a kiszálló utasoknak. Amíg a sorára várt, megnézte újra az sms-‐t. Volt a szöveg mellett egy kis buborék, csak most vette észre. Egészen picike volt, de emlékeztette valamire… igen, már derengett… attól tartva, hogy nem lesz egyszerű megtalálnia a motorosparkolóban hagyott robogóját, egyszer már igénybe vett ilyen szolgáltatást a telefonján. Akkor a térképek funkcióba kellett belemennie, és egy ikon megérintésével „letűznie egy gombostűt”, hogy később annak alapján a telefonos térkép visszavezesse őt a motorjához. A kis buborék a Viberen érkezett sms mellett ilyen virtuális gombostűfejre emlékeztette. Ráklikkelt és várt. Hirtelen egy térkép jelent meg a kijelzőn, és előtűnt maga a lila fejű gombostű is. Lebegett egy picit a térkép felett, azután beszúródott egy pontba. Nikinek így fentről is nagyon ismerős volt a térkép, de azért belenagyított az ujjával.

A lélegzetét is visszafojtotta: igen, nem tévedett, amikor ismerős volt neki az a kanyargós út.

Verbovszky pontosan annak a rehabilitációs otthonnak az épületéből küldte neki az sms-‐t, ahol Rolandot ápolták.

Niki négy órával később ért vissza a hajóra, és bár részt vett egy városnéző körön, és járt egyet a központban is, sőt jött egy zuhé, és bugyijáig elázott – mégis, csupán mozaikszerűen maradt meg benne néhány emlékkép az aznap látottakból. Már a fedélzeten ülve, a kikötőben (hiszen jóval indulás előtt visszaért a hajóra) is azon pörgött az agya, hogy mitévő legyen. Szórakozottan játszott a telefonja hajós alkalmazásával, segített a felszolgálásban, gondoskodott róla, hogy minél gyorsabb legyen a csapata, hogy időben meglegyen minden étel, hogy ne essen el valamelyik segédpincér egy megrakott tálcával (néha elesett egy-‐egy játékos, akkor elég drágán lehetett csak újabb adag ételt szerezni, csapatának pontlevonás járt), amikor valaki odaült mellé és tiszta angolsággal megkérdezte:

– Kíváncsi vagy élőben arra a szigetre, ahová ez a játék elvihet?

Döbbenten nézett fel.

Egyelőre kisebb gondja is nagyobb volt annál, hogy megint azokkal a hülyékkel foglalkozzon, akik egy sosem volt szigetet keresnek megszállottan. A játék most csak abban segítette, hogy kikapcsoljon az agya, és ebben a félig-‐meddig relaxált állapotban beugorjon neki valami megoldás.

A legfontosabb most az lenne, hogy kiderítse: mit tud Verbovszky róluk, kettejükről, Rolandról, mit keresett azon a környéken, és veszélyt jelenthet-‐e a fiú számára.

Aztán felnézett a kérdezőre, és bár meg akarta rázni a fejét, hogy gyorsan megszabaduljon az illetőtől, csak bámult a szemébe, és végül önmaga számára is váratlanul így felelt:

– Igen. Szeretnék elmenni oda.

Amikor meglátta Gyurit a tévében, tudta, hogy nagy gáz van, és jól döntött, amikor elhatározta, hogy visszamegy dolgozni a hajóra. Ennél rosszabb már nem történhet, még ha leépítés lesz a cégnél, még ha állás nélkül marad, akkor sem – remélte, hogy Botiról mindig képes lesz gondoskodni. Persze tartott a leépítéstől, de a legfőbb indíték az volt, hogy az egész cirkuszt ki akarta hagyni, amíg Gyuri abban a valóságshow-‐ban bohóckodik. Nem akarta látni, ahogy Gyuri hülyét csinál magából egy borzalmas szappanoperában, nem akarta, hogy a gyereke megtudja, vagy ne adj’ isten lássa, mit művel az apja, és legfőképpen nem akarta hallani, hogy Gyuri róla, a volt feleségéről mit beszél. Arra a gondolatra pedig, hogy esetleg őt is megtalálják az újságírók… vagy Botondot, szabályos rosszullét fogta el.

A hajón mégsem bírta megállni, hogy a szabadidejében ne olvasson volt férje tündökléses szerepléseiről. Cyber Gyuri, a magányos laptopimádó, Úr az Űrből, Komputermegszállott Jurij kikezdett Verával, Gyurit csak a net és a farka érdekli, avagy egyedül is lehet jó, efféle bulvárcímeket talált, és rögvest el is borzadt. Sokkal jobb, hogy itt van, mert otthon a végén még nézné azt az idiótát, és szétrobbanna a dühtől. Hogy jut eszébe egy negyvenéves férfinak, hogy jelentkezzen egy valóságshow-‐ba? Megkockáztatva, hogy kirúgják az állásából, még akkor is, ha webes szakemberként talán könnyebben talál másikat – ámbár a múltkori, több hónapos munkanélkülisége nem erről árulkodott.

Igen, Gyuri celebbé válása volt az utolsó csepp a pohárban. Most, amikor meglátta az utolsó bulváros címet, és arra gondolt, hogy a gyereke apja talán nyilvánosan maszturbált egy kamera előtt, a sírás környékezte. Gyuri, amikor megismerte, normálisnak tűnt, persze önzőnek már akkor is elég önző volt, és imádott a középpontban lenni. Nagy baráti köre és rengeteg weboldal-‐megrendelése volt, na meg lenyűgözően magabiztos fellépése, ami lassan, de biztosan elviselhetetlen arroganciáig fajult, mígnem végül elhitte magáról, hogy megkerülhetetlen a számítógépes piacon, hogy minden ismert embernek vele kell megcsináltatnia a honlapját, hogy nélküle megáll az élet.

Adél nem örült ennek, viszont keveset látott akkoriban a férje igazi énjéből, mert ő nem szívesen járt azokba a társaságokba, ahová Gyuri – egyszer-‐kétszer elkísérte, de nem szórakozott túl jól ezeken az estéken, és amikor a férje sziporkázni kezdett, akkor ő valamiért szégyellni kezdte magát.

Aztán egy este Gyuri kitágult pupillával, agresszívan közeledett hozzá. Nem bántotta, de fenyegető volt vele az együttlét, nem akart előjátékot, gyors volt, határozott és bántóan figyelmetlen. És utána még néhányszor megismétlődött a dolog. Amikor kiderült, hogy drogozik, Adél nem maradhatott ott a pici gyerekkel. Akkoriban Gyuri egy-‐két ismert lumpen „celebbel” partizott, és büszke volt a „baráti körére”. Egyik este hazahozta az egyik exszépségkirálynőt és annak műsorvezető pasiját, „csak úgy”, és a fürdőszobában szívták fel a fehér port, üvöltött a zene, amikor Adél kinézett a hálószoba ajtaján. Amint felmérte a helyzetet, bement a gyerekszobába, és magukra zárta az ajtót. Másnap pedig elköltözött.

Gyuri persze könyörgött, esküdözött, ígért fűt-‐fát, és ő még kétszer költözött vissza hozzá Botonddal négy hónap alatt, mígnem rájött, hogy vége, és hogy nem teheti tönkre a fia életét. Hiszen Gyuri hiába fogadkozik, nem fog vagy nem tud megváltozni. Őt a „fényes” világ vonzotta, és szenvedett, ha egy-‐egy hétvégén otthon kellett maradnia. Adélnak összeszorult a gyomra, valahányszor a közös jövőjükre gondolt. Végül vett egy nagy levegőt, és utoljára eljött tőle a gyerekkel.

Gyuri addig drogozott, amíg volt rá pénze. Aztán, amikor már alig-‐alig kapott megrendelést, és el kellett mennie egy céghez állásba, webdizájnernek, már nem keresett olyan jól, vége szakadt a fényes buliknak, a kokainmámoros partiknak, de addigra már Adél egyáltalán nem akart vele semmiféle közös életet.

Azután jött a valóságshow, ahol biztosan számított Gyuri drogos múltja, mert azzal is tündökölhetett a bulvárlapok címlapjain, hogy lám, lám, neki sikerült leszoknia és megjavulnia.

Adélnak szó szerint hányingere támadt már a címektől is. Inkább lecsukta a laptopját. Hamarosan be kell állnia a recepcióba, ma induláskor csatlakozik a többiekhez. Most délelőtt is dolgozott, nem tudott kiszállni Tortolán, de nem bánta, úgyis lógott az eső lába.

Átvette a frissen vasalt blúzt és az egyenruhát, elrakta a laptopját, összehajtotta a szabadidejében viselt farmert és pólót, és berakta a szűk szekrényrészébe (bármikor kaphattak egy ellenőrzést, és semmi sem lehetett „elöl” a kabinban, se ruha, sem étel, sem ital – étel egyáltalán nem lehetett náluk), írt egy cetlit a spanyol szobatársnőjének, hogy csak este későn jön meg, belebújt a még elviselhetően magas sarkú cipőbe, és becsukta maga mögött a kabin ajtaját. A személyzeti szinten nem volt padlószőnyeg, sem dekoráció a falon – a folyosót könnyen tisztán tartható, egyszínű burkolat fedte, és közönséges vaslépcső vezetett fel a hajó utasszintjére. Elhaladt a személyzeti bár előtt, és egy kicsit jobb kedvre derülve látta, hogy a legidősebb pincérek mind ott ülnek, és limonádét isznak. Az viszont elkedvetlenítette, hogy a két korelnök, a jamaicai mixer és a Puerto Ricó-‐i pincér még mindig nem tudott kiszállni ebből a bizniszből – de legalább most az egyszer pihenni látta őket. Azok, akik először dolgoznak hajón, még nem értik ezt az egészet. Aki sokadszorra jön vissza, de még fiatal és előtte áll az élet, az idős pincéreket látva általában önvizsgálatot tart. Mindenki tudja, hogy egy idő után ki kell szállni. Nem egy történet jár szájról szájra olyanokról, akik nemcsak hogy egy hajón élték le az egész életüket, de ott is fejezték be. Mást sem csináltak egész életükben, mint hogy tálcán vitték a miniadagos homárokat, szarvasbélszínt és egyéb ínyencségeket az utasoknak, fájó ízületekkel, a fenébe kívánva az egészet – mégsem tudtak kiszállni. Pedig már az unokáikra kerestek… Nem sokan, de voltak ilyen öregek. És a fiatalok nem akartak ugyanide jutni.

Ő csak ezt a cruise-‐t fogja végigcsinálni. Lakótársnőjével naponta egy órát gyakorolta a spanyolt, és örült, ha spanyol utasokkal is beszélhetett a recepción. Mire letelik ez a hat hónap, nem fog szégyent vallani a spanyoltudásával. És hazamehet, hogy új munkát vállaljon, új életet kezdjen.

– Hová megyünk? – hallotta a háta mögül Javier kérdését. Sűrű, vizes aljnövényzeten gázoltak keresztül; valóban nem lehetett látni, hová tartanak, de Leonora úgy érezte, a hosszú bizonytalanság és a szörnyű vihar után nem bírja tovább a feszültséget. Ha ide hozta őket a GPS, az nem véletlen. Ha nem mutatott a műszer más szárazföldet a közelben, akkor valamiért itt kellett kikötniük – a szó szoros és átvitt értelmében is. Talán azért, mert Carol most majd benyújtja a számlát. Ámbár ki tudja, miért pont ezen a szigeten kötöttek ki, de az biztos, hogy nem ok nélkül keveredtek ide. Leonorának nem volt kedve harcolni az ismeretlen erő ellen, amely így intézte a dolgokat, ezért inkább maga hozta fel Javiert a parttól. Talán ezt hívják fatalizmusnak, gondolta. Valahol a közelükben lecsapott a villám, és a fénye megvilágította előttük a házat. Válaszolnia sem kellett a férfi kérdésére.

Az ajtónál megtorpant, majd a fejéhez kapott, és a sötétben végigtapogatta a házfalat. A tartalék kulcsot pillanatok alatt kikutatta ujjaival, és előhúzta a párkány alatti mélyedésből, aztán hátra sem fordulva – hogy ne lássa Javier döbbent, netán elégedetten felcsillanó tekintetét – újra az ajtóhoz lépett.

Még nincs semmi veszve, gondolta. Két okból sem. Egyrészt ezzel, hogy önszántából el-‐ és bevezeti a házba Javiert, óriási lélektani előnyre tesz szert. És hát van még egy ok, de arról sem Javiernek, sem másnak nem szabad tudomást szereznie. Elfordította a kulcsot a zárban és benyitott, még mindig nem törődve azzal, hogy milyen arcot vág a háta mögött álldogáló férfi. Belépett a házba, egy pillanatra megtartva az ajtót, hogy Javier is bemehessen.

Odabent sötét volt, és párás meleg.

Volt egy-‐egy pillanat, amikor Frigyes úgy érezte, hogy elhagyta minden ereje, feladja. Nem tud tovább szembeszegülni a természet erejével, ha az van megírva neki, hogy elnyelje a tenger, akkor legyen. Már nem is idegeskedett amiatt, hogy minek vágott bele ebbe az egészbe. Már nem volt dühös magára. Görcsösen markolta a motoros kormányát, és igyekezett legalább úgy tartani, hogy ne boruljon a vízbe, de ennél tovább nem terjedt a viharban a tudománya.

Még mindig nem akart világosodni az ég és alábbhagyni a vihar, és ő teljes sebességgel száguldott valahová egy irányíthatatlan csónakkal. Ő, aki életében nem vezetett még motorcsónakot, és akinek halvány sejtelme sem volt róla, merre van a szárazföld!

– Milyen párás minden.

Javier hangja tompa volt. Leonora azt gondolta, hogy nem ez a legadekvátabb mondat akkor, amikor az ember majdnem ottmarad a viharos tengeren, aztán egy ismeretlen szigeten kikötve az útitársa a legnagyobb természetességgel elvezeti egy házhoz, és betessékeli.

– Igen.

Javier hirtelen magához húzta, és belecsókolt a nyakába, Leonora érezte a bőrig ázott férfi kellemes illatát, és bár nagyon-‐nagyon veszélyes helyzetet teremtett az, hogy éppen itt, ezen a szigeten, ebben a házban ölelkeznek, nem mozdult, hogy kiszabaduljon Javier öleléséből. Csak lepergette magában, hogy eleinte attól félt: a szerelem miatt mindennek vége. A legenda szertefoszlik, kilöki őt magából, hiszen Carol is megbűnhődött a szerelme miatt. Mostanra viszont a tét megduplázódott, ha Javi a titok miatt férkőzött be az életébe. Most őrajta múlik, mennyit tudhat meg a férfi. Miközben Javier szenvedélyesen ölelte, Leonora arra gondolt, hogy csak azért teszi, hogy információkat csaljon ki belőle, és amint megszerzi őket, kisétál majd az életéből. Borzalmas elképzelés volt, pedig el kellett volna ezt is fogadnia. És megkeményítenie magát. Ehelyett viszonozta a csókokat, és kisvártatva a mindössze két nádszékkel berendezett szoba padlóján, egy vastag, puha törülközőn szeretkeztek.

Később, amikor már elállt az eső – és bár kinyitották a spalettát, odakint teljes volt a sötétség, hiszen közben leszállt az éjszaka –, még mindig ott feküdtek a szobában. Nem néztek szét a házban – Leonora azért nem, mert mindent ismert, Javier pedig… egyelőre talán kivárt. Leonora nem tudta eldönteni, miért nem néz körül a férfi. – Mit keresünk itt?

– Ide hozott a GPS.

– És neked minden egyes szigeten van ismeretséged, van kulcsod egy üres házhoz…?

– …

– Vagy ez…

– Mit akarsz tudni?

– Hogyhogy mit akarok tudni…? Klassz, hogy eljutottunk ide, és nem a viharos tengeren hánykolódunk üzemanyag nélkül, arra várva, hogy kimentsen minket valaki. De azért, valljuk be, kissé… hm… furcsa, hogy pont egy szigeten sikerül kikötnünk, ahol te bejáratos vagy egy üres, de szemmel láthatóan nem teljesen lakatlan házba. Hát erre lennék kíváncsi. Hogy hogyan is kerültünk ide. De ha nem akarsz, nem adsz magyarázatot – vonta meg a vállát.

– Valld be, hogy tudni akarod – lépett közelebb Leonora. Már lezuhanyozott a hátsó teraszon álló tető nélküli, nyitott zuhanyzóban. Kimosta a sót a hajából, és egy nagy fürdőlepedőbe burkolódzott. Fényes, sötét, vastag haja nedvesen, hullámosan hullt a vállára. Sápadt volt, amikor Javierre nézett.

– Igen, erről beszélek. Érdekelne – mondta a férfi, és megszorította Leonora csuklóját. Annyira megszorította, hogy a nő felszisszent. Aztán Javier egy mozdulattal közelebb rántotta magához, játékosan máskor is tett ilyet, de Leonora most inkább fenyegetést érzett a mozdulatban. Mindenesetre a férfi ölében kötött ki. – Sápadt vagy

– tette hozzá Javier.

– Igen, tudom, hogy érdekelne. És azt is tudom, hogy mi érdekelne leginkább, drágám.

Leonora hűvösen beszélt, igyekezett tudomást sem venni arról, hogy jólesik neki Javier érintése.

– Igen? – mintha a csodálkozás mellett mást is kihallott volna a férfi hangjából. – Valójában nem is én érdekellek.

– Nem? Nahát. Ez tényleg kezd érdekessé válni – felelte Javier, és megcirógatta Leonora karját. – Halljunk egy elképesztő véleményt minden idők legszuperebb nőjének szájából.

– Téged – fűzte össze a kezét Javier nyakán Leonora –… téged… nem én érdekellek. Nem szeretsz valójában. Nem én érdekellek… – tette hozzá lassan. – Hanem? Ki a fene érdekelne?

Javier ártatlan szemekkel nézett rá, és Leonora el is bizonytalanodott a tágra nyílt, ártatlan barna szempár láttán. Levette a kezét a férfi nyakáról, és mélyet lélegzett, mintha csak arra készülne, hogy beugorjon a mély vízbe. Nem bírta tovább a feszültséget. Lehet, hogy még hetekig együtt lehetne ezzel a férfival, és élete legcsodásabb éjszakáit és nappalait tölthetné vele, de valamiért úgyis vége szakad majd. Ha nem azért, mert az öreg megtiltja, vagy ő nem tud majd úgy teljesíteni, ahogyan kellene, akkor azért, mert Javier megtud mindent, amire kíváncsi, és elhagyja… lelép… vagy előtte még talán megpróbálja tönkretenni, megsemmisíteni mindazt, amit ők megteremtettek, vagy legalábbis őrizni próbáltak.

– Carol Santos – mondta ki végül. Kicsit remegett a hangja, de megköszörülte a torkát, és némileg határozottabban megismételte. – Te Carol Santos után nyomozol. Téged Santos érdekel, és nem én.

A férfi egy pillanatra elcsodálkozott. Aztán elmosolyodott, szép volt a mosolya, férfias, de volt benne valami kisfiús csibészség is. Valami olyasmi, hogy „nem tudtam, hogy ezt nem szabad”, vagy az, hogy „bocsi, nem én voltam”. Aztán Javier megszólalt. Tisztán, és egyáltalán nem bizonytalanul.

– Igen. Persze hogy Carol Santos után nyomozok.

Leonora rámeredt. Nézte a férfit, akihez az idők során egyre szorosabb érzések fűzték. És most ilyen lazán bevallja… El kellett fordulnia, hogy a férfi ne vegye észre, ha netán könnybe lábad a tekintete. A csöndet Javier törte meg.

– De attól még beléd vagyok szerelmes.

Frigyes már nem hitt benne, hogy ép bőrrel megúszhatja a kalandot. A vihar ugyan enyhült, de már alkonyodott, így egyre kisebb esélyt látott arra, hogy még időben kijusson a szárazföldre. Persze így is büszke volt magára azért, hogy egyáltalán megmaradt a csónakban, az nem borult fel és nem süllyesztette el a vihar, de ezzel a problémája még nem oldódott meg. A motor köhögött-‐zörgött, mintha le akarna fulladni, és Frigyes attól tartott, hogy elfogyóban az üzemanyag. Elképzelése sem volt róla, mihez kezd majd, ha tényleg leáll a motor.

Hirtelen egy hullám megdobta a csónakot, ő elveszítette az egyensúlyát, és ugyan próbált megkapaszkodni, de csak az járt a fejében, hogy ki ne essen a hajóból, az nem, hogy a csónakban is baj érheti. Arra tért magához, hogy a csónak irányítás nélkül száguld az ismeretlenbe: nyilván beverte a fejét, és egy pillanatra elveszítette az eszméletét. Most nem arra gondolt, hogy mindent megérdemel, ami történik vele, és várható volt, hogy aki egyre lejjebb és lejjebb csúszik, az végül a gödör legalján köt ki, ahonnan nincs visszaút, hanem arra, hogy ha ezt túléli, akkor meg fog változni, és már annak is örülni fog, hogy egyáltalán él.

Aztán hirtelen vége szakadt a száguldásnak, és hatalmasat zökkent a csónak. Még mindig teljes sötétség vette körül, de a hajó nem mozdult többé: nyilván fennakadt valami zátonyon, vagy talán kisodródott a szárazföldre.

Meregette a szemét, míg végül a hold fényében meglátta néhány pálma körvonalát, amiből kikövetkeztette, hogy szárazföldet ért. Talán visszajutott ugyanoda, ahonnan elindult, talán máshová, ha mellészegődött a szerencse, akkor még az sem lehetetlen, hogy San Juan partját érte el – bárhogyan történt is, a legfontosabb, hogy kiszálljon a csónakból, hogy ne sodródhasson be újra a tengerbe.

Azt sem bánta, hogy a rögzítősín vizes lesz, hogy a súlya ránehezedik a sérült lábára – óvatosan beleereszkedett a vízbe, és örömmel állapította meg, hogy a tenger már csak a csípőjéig ér. Amennyire tudta, kirángatta a csónakot a partra, és kimerülten lerogyott mellé a nedves homokba. Letépte a már amúgy is megsérült sín tépőzárát, leszedte a rögzítést a lábáról, és nem győzött hálát adni a csillagoknak, az őrangyalának, a tengernek, a csónaknak, amiért megmenekült. Hirtelen arra figyelt fel, hogy elhallgatott a természet, és mintha a tenger is elnémult volna. Őrületes csönd volt kívül s belül.

Carol abban a biztos hitben élt, hogy a feje parancsol a testének, és hogy nem eshet újra teherbe, hiszen a képen, amit Pascal vetített elé, Tijado nem volt mellette, csak a gyermek. Tehát Carol parancsot adott a fejének, utasítsa a testét arra, hogy ne termékenyüljön meg.

Így aztán nem vette észre a terhesség jeleit. Kezelte az embereket, akik azért keltek át a tengeren, hogy eljussanak hozzá, beszélgetett Vascolóval, aki egyre többször töltötte otthon az estét, mert már fáradt volt ahhoz, hogy átjárjon a bárba zenélni, esténként összebújva andalgott Tijadóval, amikor az orvos megérkezett a szigetre a rendeléséről, és hétvégenként együtt játszottak a kamaszodó Pascallal, aki előtt akkoriban nemigen jelentek meg „jövőbeli” képek. Pascalt a fiús játékok érdekelték, imádott Tijadónak kapura lőni, gallyakból és nagyobb faágakból sátrat, tutajt építeni. Amikor Carol Santos rádöbbent, hogy gyermeket vár, már domborodott a hasa – talán azért eszmélt ilyen későn, hogy ne tudjon már semmit tenni ellene… talán Tijado ezért nem szólt neki, hiszen orvos lévén fel kellett ismernie a női test változásait. Amikor Carol ráébredt, hogy éppen az válik valóra, amit mindenáron el akart kerülni, attól félve, hogy elveszíti Tijadót, magába roskadt. Nem volt képes Tijadót elküldeni, holott tudta, Pascal látomása megmutatta neki, hogy a férfi el fog menni, és ő egyedül marad majd a gyerekkel.

Nem volt ereje ahhoz, hogy elküldje a férfit.

Szerette volna mindezt megbeszélni Vascolóval, de már nem jutott ideje rá. Nem sokkal azután, hogy Carol felfedezte a terhességét, Vascolo szép csendesen örökre elaludt a szobájában. Mindenét Carolra hagyta, a házat, a szigetet, és még néhány meglepő dolgot, de Carol már meglepődni sem tudott. Minden ereje elhagyta, és ha nem lett volna mellette Tijado, akkor belepusztult volna a bánatba.

Ráadásul újra azt érezte, amit annak idején, amikor elfogadta azt a gyöngyöt: hogy mostanában inkább a híre miatt „hat” az emberekre, és nem a hangjával. Nemigen támadtak fel előtte az emlékek, és ha mégis, meglehetősen homályosan, és néha pontatlanul. Különösen egy férfi esetében, aki segítségért könyörgött, mert már aludni sem tudott a gyötrelmes emlékeitől. Hiába erőlködött, nem látta tisztán a férfi emlékeit, így enyhíteni sem igen tudott a szenvedésén. Rettenetesen zavarta, hogy mélypontra került, és egyedül Tijado adott neki kapaszkodót.

Tudta, hogy vége szakad majd a szerelmüknek, de legalább addig is minden jót meg akart adni az orvosnak, és maga is töltekezni akart hosszú időre.

Carol Santos héthónapos terhes volt, amikor a férfi, akinek nem látta tisztán az emlékeit, megkötözte és erőszakkal elhurcolta a szárazföldre. Egy házban egy csapat ember várta őket, hogy próbának vessék alá Carolt. Borzalmas emlékképek merültek fel előtte, mintha filmet látott volna, de nem jött ki hang a torkán, nem tudott enyhíteni semmit, fogva tartói pedig árgus szemekkel figyelték, még akkor is, amikor fájdalmas zokogás tört rá, és már nem látott semmiféle képet, csak a börtönét, azt a szörnyű, sötét szobát.

A rendőrök két nappal később Pascal és Tijado útmutatása alapján találtak rá. Mint kiderült, Pascal, megtudván, hogy Carol eltűnt, maga elé képzelte a lányt. Tijado egész éjjel ott ült vele, mire Pascalnak sikerült megpillantania egy képet: azt látta, hogy Carol szabadon elsétál egy házból San Juanban. Tijado kérdezgette, és a kisfiú leírta a házat, ahonnan Carolt látta kijönni, még a ház körül nyíló virágok színét is lefestette, elmondta, merre van onnan a vár, milyen irányban kell elindulni a tengerhez… és Tijado mindezt feljegyezve ment el a rendőrségre.

Kiderült, hogy a férfi egy bűnbanda tagja, és csak hazudta, hogy a szörnyű emlékek nem hagyják nyugodni. Azért rabolták el a lányt, hogy megfejtsék a titkát, vagy ha a titkot nem sikerül kiszedniük belőle, akkor a saját szolgálatukba állítsák, és pénzt keressenek Carol képességeivel – azt tervezték, hogy Carollal pénzért gyógyíttatják majd azokat, akik tudnak erre áldozni.

Carol két napig volt fogságban, nem bántak vele rosszul, de az énekhangját nem nyerte vissza. Tudta, ha valaki, akkor csakis Pascal és Tijado szabadíthatja ki. Amikor megérkeztek a rendőrök, megkönnyebbült sóhaj szakadt ki belőle, de valahogy az volt az érzése, hogy többé már semmi sem lesz olyan, mint amilyen korábban volt. Hazament Tijadóval, magához ölelte a férfit, holott tudta, biztosan tudta, hogy hamarosan vége lesz… Attól kezdve nem fogadott senkit, mert többé nem tudott énekelni. Tudta, hogy ő maga tehet róla.

Ő maga és a szerelem.

És arra is rájött, hogy nem bír gyógyítás nélkül élni.

Mérleget vont: Tijadót mindenképpen el fogja veszíteni, hiszen Pascal ezt vetítette elé. Viszont Tijado nélkül vissza fog térni a gyógyítóképessége. Nyolc hónapra született meg a kisfia.

Alighogy a gyerek kéthetes lett, Carol azt mondta Tijadónak, hogy már nem szereti, és többé nem akar együtt élni vele.

Majd beleszakadt a szíve. Sokáig tartott, mire az orvos elhitte, hogy Carol valóban kiszeretett belőle, és bár időről időre átjött a szigetre, Carol nem is akart találkozni vele. Csak odaadta a gyereket Pascalnak (aki mindig Tijadóval tartott), hogy ő vigye oda az apjához.

Viszont visszatértek a képességei, újra látta a fájdalmas emlékeket, és visszanyerte a hangját is: énekével ismét gyógyítani tudta a lélek sebeit. Amikor Pascal hétvégére nála maradt, néha gyakorolt vele, mert tudta, hogy a fiúnak még mindig megvannak a különleges képességei. Egyszer, egyetlenegyszer látott önmagáról egy képet, amit Pascal vetített elé – együtt volt Tijadóval és a kisfiukkal. Rohantak mindhárman a tenger felé, és nevettek.

Aztán rájött, hogy valószínűleg csak azért láthatta ezt a képet, mert Pascal tudat alatt is boldognak akarta látni őt. A kisfiú feje és szíve erre is képes volt: egy hamis képet vetített elé, csak azért, hogy boldognak lássa. Az is megfordult a fejében, hogy talán nem is Pascal mutatta neki ezt a képet, hanem a saját, sebzett lelke vetítette elé vigasztalásul. Erősnek kellett lennie, mert már mindketten érintettek voltak az ügyben: egyedül Pascal látta, mennyire boldogtalan, és a kisfiú az okát is sejtette. Egyedül ő tudta, hogy Carol a legfontosabbat taszította el magától.

Carol azt is megértette, hogy honnan meríthet erőt: a saját szép emlékeiből kell töltekeznie. Ezekhez fordult, amikor sorra jöttek hozzá a csalódott, életunt, elkeseredett emberek.

Ezekből merített erőt, és a kisfiából.

Carol Santos sokak szenvedésén enyhített, de a saját sebeit nem tudta begyógyítani. Tijado minden éjjel megjelent álmában, és ő minden reggel sírva ébredt, de tudta, hogy neki ez a sors rendeltetett. Másoknak nagyobb szükségük van rá, mint Tijadónak. Ő magányra ítéltetett.

– Miért? Mit keresel? A titkát? – Leonora hangja még mindig remegett. Javier szerette volna, ha ott marad az ölében, de ő átült a másik nádfotelba. Egyetlen mécses pislákolt közöttük a földön, halvány fénye sejtelmessé tette Javier arcát. – Nem. Nem a titkát keresem.

– Hanem mit keresel? Hogy találtál rám? És mit akarsz tőlem?

– Nem hiszem, hogy Carol Santos titkát meg lehetne fejteni – a férfi hangja fátyolos volt, de határozott. – Teljesen hiábavalóan kutatták ezt a titkot már Carol életében is, és utána is. Ezt a titok nem tárul fel csak úgy.

– …

– Carol titka… bármennyire furcsán hangzik is, amit mondok… a szívében rejtőzött. Nem ő volt az egyedüli. Csak neki segítettek, hogy felismerje és kibontakoztassa a képességeit. Voltak útitársai – Leonora arra eszmélt, hogy Javier nem magyarázkodik, hanem inkább mesél neki. – Tijado volt az első és utolsó útitársa… ő terelte erre az útra, még ha az elején nem is volt tisztában ezzel. És ott volt Vascolo. Vascolót az tartotta életben, hogy Carol mellé szegődhetett. Tudod, hány éves volt Vascolo, amikor találkozott Carollal?

– Nem – felelt Leonora elhaló hangon. – Gondolom, elég idős lehetett már. – Majdnem kilencven volt már. Vascolo életének… nem is tudom, hogy fogalmazzak, hogy ne nevess ki… talán az volt az értelme, hogy találkozzon Carollal és segítsen neki kibontakoztatni a képességeit. És ott volt a kisfiú, Pascal. Amint Vascolo gyengülni kezdett, Pascal megjelent Carol életében. Vascolo sokáig volt Carol mellett, és akkor ment el, már valóban az emberi kor legvégső határán – persze ezt kevesen tudták róla –, amikor látta, hogy Carol mellett ott állnak a társai. Az útitársai. Tijado és Pascal. Vascolónak lejárt a küldetése.

– Ez az egész… – suttogta Leonora, de nem folytatta. Azt akarta mondani, hogy olyan érzése támadt, mintha ott lenne apja könyvtárszobájában, valamelyik régi regényben, és a sorok megelevenedtek volna.

– Nem én találtam ki. De hajlamos vagyok hinni benne. Carol élettörténetét ismerve…

– Tehát ismered Carol titkát… már amennyire ismerni lehet – lehelte Leonora. – Majd még szeretném, ha beszélnénk erről, de most főleg arra lennék kíváncsi, hogyan akadtál rám, és mit akarsz tőlem.

– Megláttalak Grenadán, a vízesésnél. Rögtön nagyon megtetszettél. Hatalmas erőt éreztem a törékenységed, a finomságod mögött, még úgy is, hogy bőrig áztál és nyilván nem randevúra voltál öltözve – nevette el magát Javier. – Aztán beszélgettünk. Elmondtad, hogy hol a bárod. És hát… ismertem a címet. Tudod, hogy ismertem. Ezt mindenki ismeri, akit valamennyire is érdekel Carol Santos története.

– …

– Mindig racionális embernek tartottam magam, de azért egy két-‐dolog szöget ütött a fejembe. Furcsa mendemondák keringenek mostanában Carol Santosról a térségben. Ha felmész a netre, és beírsz néhány kulcsszót, előbb-‐utóbb mindenféle híresztelésekkel találkozol. Olyasmikkel, amik arra utalnak, hogy újraéledt Carol Santos mítosza. Vagy valaki igyekszik újra feléleszteni.

– …

– És amikor elmondtad, hogy az a bár a tiéd – egyébként nem gondoltam, hogy összefüggés van a modern kori mítosz és Carol gyerekkori háza között, és hogy nekem ott bármi keresnivalóm lenne –, akkor… bármilyen hülyén hangzik is ez egy férfi szájából… úgy éreztem, hogy ez égi jel. Itt van egy nyilvánvalóan nagyon intelligens, szuperérzékeny, szép nő, akiben a dé… a déli nők ereje lakik, ráadásul ott él, ahol Carol Santos és a legendája megszületett. Úgy éreztem… úgy éreztem, hogy mellette a helyem. A neten Carol utódjáról vagy inkarnációjáról irkálnak mindenfélét, és egy titokzatos öregúrról, akivel együtt gyógyítanak… és úgy éreztem, közelebb kellene kerülnöm ehhez az egészhez.

– Nem értem.

– Én sem. De sejtettem, hogy nem véletlenül alakult úgy az életem, ahogy alakult, és nem véletlen, hogy összetalálkoztam veled. Veled, akinek a bárja Carol Santos szülőházában üzemel, te pedig, mint kiderült, a ház másik felében laksz. Nem tudom, mit vártam ettől az egésztől, de gondoltam, beszállok, megnézem közelebbről a dolgot, hogy megy, mit csinálsz, mit tudnék én csinálni… így kezdődött.

– Csakhogy… csakhogy te évekig szinte semmi jelét nem adtad annak, hogy tetszem neked. Te nem a nő, vagyis miattam vállaltad a bár vezetését… – Tetszettél. De egyrészt barátnőm volt. Másrészt megijesztettél. Amennyire vonzottál, éppen annyira el is riasztottál magadtól.

– …

– Nem érted. Erős nő vagy. Nem arról van szó, hogy féltem. Illetve… igen, mert amikor elkezdtünk együtt dolgozni, azt éreztem, hogy nekem ez nagyon jó. Megnyugtató. Hogy megtaláltam a helyem, és jól érzem magam ott, ahol vagyok. Jól érzem magam akkor is, ha éppen nem vagy a közelben, de ha ott vagy, akkor még jobb. Ezt… ha mondhatom így… nem akartam elszúrni. Sokáig nem éreztem, hogy érdeklődnél irántam. Úgy láttam, hogy falakat építettél magad köré. Egy ideig még arra is gyanakodtam, hogy esetleg leszbikus vagy.

– Az általában vonzza a férfiakat.

– Nem tudom, honnan veszed ezt a hülyeséget. Az igazság, hogy nem akartam megkavarni azt, ami már működni kezdett. Persze hogy nagyon tetszettél… de vártam, hátha adódik majd olyan alkalom…

– Oké. Rendben. Tegyük fel, hogy elfogadom a magyarázatodat. De azt mondod, a modern kori legenda érdekel. Mire céloztál ezzel?

– Arra, hogy kíváncsi voltam. Kíváncsi voltam, ki az, akiben megvan Carol képessége, és ki is tudja azt bontakoztatni.

– …

– Sokakban megvan ez a fajta képesség, tudod. Csak az útitársak hiányoznak. Vagy a kifejezési mód túl… általános. Például azt hiszem, hogy megvan ez a képesség a kedvenc énekesnőidben is, de ők másfelé indultak. Annie Lennox, Diana Krall, Mary J. Blige, Adele… ők is tudnak gyógyítani a hangjukkal. Hallgatod őket, és nem fáj annyira, ami fájt… De ők valószínűleg nem látják a képeket, a fájdalmas emlékképeket. Azért nem látják, mert nem volt senki, aki végigkísérte volna őket azon az úton, amin Carol járt, és amin az utódjának is járnia kell. A képességük megvan, de másfelé indultak, mint Carol. Ők máshogyan segítenek, de segítenek. Viszont én azt szerettem volna megtudni, hogy ki az, aki képes volt Carol nyomdokaiba lépni, ugyanitt. Ki az, aki képes feltámasztani egy már-‐már feledésbe merült legendát.

– …

– Ki az, aki ugyanolyan érzékeny, és akinek ugyanannyi kirekesztésben volt része, mint Carolnak…

– …

– …és mégis van benne annyi erő, hogy újjáélessze, pont itt, Carol mítoszát. Nem mondom, a hely energiái biztosan sokat segítenek ebben… de úgy éreztem, egyszerűen tudnom kell, hogy ki az.

– Miért volt olyan fontos megtudnod, hogy ki tartja életben a legendát? – Mert Carol Santos a dédnagyanyám volt.

Valószínűleg letaglózta a fáradtság meg az átélt sokk. Nem tudta, mennyi idő telt el, mire magához tért. Még mindig vizes volt a ruhája és alatta a homok. Mégsem fázott, mert meleg és párás volt a levegő. Ahogy megmozdult, sérült bokájába belenyilallt a fájdalom. Körbetapogatózott maga körül; keze beleakadt a rögzítősínbe, amit több-‐ kevesebb sikerrel megpróbált újra szorosan visszatépőzárazni magára. Feltápászkodott – a mankóit már rég elhagyta valahol –, és botorkálva elindult a sziget belseje felé. Nem tudta, hogy káprázik-‐e a szeme, vagy ezúttal valóban mellé szegődött a szerencse, ugyanis alig ötven méter után egy ház körvonalai rajzolódtak ki a szeme előtt. Egészen közel ment a házhoz, és felfedezte, hogy nyitva a spaletta, bár fény nem szűrődött ki odabentről. Az ablakhoz óvakodott, és már nyújtotta a kezét, hogy bekopogjon, de akkor a szobában égő mécses derengésében meglátta a nőt, akiről éppen puhán lecsúszott a törülköző, miközben egy férfi mellé ült egy nádszék karfájára. A férfi megérintette a nő vállát, ebben az érintésben benne volt minden, ami egy normális kapcsolatban benne van. Szeretet, vágy, bizalom.

Frigyes elhűlten bámult befelé néhány másodpercig, majd visszahúzta a kezét, és elfordult az ablaktól. A ház oldalában látott egy teraszfélét, arra gondolt, talán ott meghúzhatja magát éjszakára, aztán másnap majd felderíti, hol van, és hogy juthat vissza a szállodájába. Még szerencse, hogy a ház körül nem volt kerítés, és simán be tudott jutni a teraszra.

– Most te jössz.

– Nem. Még nem… Mivel tudod bizonyítani, hogy Carol Santos valóban a dédnagyanyád volt? Senki nem tud semmit a gyerekéről. Még a könyve is befejeződik ott, hogy elveszítette Tijadót.

– Te olvastad a könyvet? – Javier szeme összeszűkült. Leonora ott ült mellette a fotelban, és hevesebben kezdett verni a szíve. Lehet, hogy a férfi csak kitalálta azt a mesét, hogy Carol dédunokája, és valójában a ritka kincset, a könyvet akarja megszerezni?

– Még… apám mesélte el a történetet. Odahaza – felelte hirtelen. – Tudod, apám irodalom szakos tanár… Valahol olvasta ezt a legendát, és mesélt nekem róla. Ő indított el ezen az úton, amely végül ide vezetett. Mindig a mesék világában éltem. Hosszú történet, most nem untatlak vele… talán majd egyszer. De apámtól tudom, hogy létezik egy ilyen könyv.

– Hmmm – Javier tekintetét mintha csalódás fátyolozta volna el. Leonora óvatosan elhúzódott tőle, csak annyira, hogy ne érjen a bőre a férfi bőréhez. – Apám elbeszélésében a történet azzal ért véget, hogy Carol elküldte Tijadót. Elveszítette a szerelmét, és cserében visszanyerte a hangját és a gyógyítóképességét. De hogy mi történt a gyerekével… azt nem tudom. Hallottam, beszélik, hogy van talán még egy fejezet a könyvből. De én sajnos… egyiket sem láttam, sem a könyvet, sem az állítólagos fejezetet.

– Azt akarod mondani, hogy elindultál Angliából a Karib-‐térségbe, amikor csalódtál apádban…? Elindultál, hogy megkeresd a helyet, ahol Carol Santos élt? – Elindultam. Igen. De nem Angliából.

– Hanem…?

– Magyarországról.

– …

– Igen, onnan. Lehet, hogy sosem hallottál még erről az országról, de én ott éltem, a fővárosában, ahol a Dunának tavasszal, nyáron és ősszel más a szaga… Tudod, mi az a Duna? Jó, persze. Igen. A folyónk. És a város szélén nyaranta édeskésen illatozott a lekaszált és kiszáradt fű. Nálunk van tejföl, fogadjunk, nem is tudod, mi az… – Ha válaszolsz egy kérdésemre, bemutatlak anyámnak. Nem mondom, hogy könnyen kitárulkozik majd, mindig bizalmasan kezelte a család, hogy Carol Santos a felmenőnk volt. Ezt már nagyapám is így kérte. De anyám majd mutat neked bizonyítékokat. Fényképeket, leveleket. Rendben lesz így?

– Igen – vágta rá. El sem akarta hinni, hogy ilyen közel juthat ahhoz a Carol Santoshoz, akire oly régóta valamiféle példaképeként tekint. – Mi a kérdés? – Hogy… miként tudod itt… életben tartani a dédnagyanyám legendáját? Elhiszem, hogy benned is megvan az a fajta tehetség, ami Carolban megvolt. De útitárs nélkül… azt hiszem, nem megy. Társ kell hozzá. A neten is az kering, hogy van egy öregúr, egy társ, útitárs, mint Carolnak Vascolo volt az első időben. Aztán lett Tijado… Pascal…

– Nem biztos. Tijado nem volt igazi társa Carolnak. Ha az lett volna, nem hagyja el.

– Ebbe a kérdésbe most ne menjünk bele, mert nekem más a véleményem, de az biztos, Carol nem tudott volna így gyógyítani, ha nincsenek útitársai. Egy európai lány idejön, és feléleszti és tíz éve életben tartja Carol Santos emlékét. Hogyan…? Ez egyedül nem sikerülhet. Elhiszem, hogy nem közönséges életút áll mögötted, de útitárs nélkül nem megy. Anélkül ma, tegyük fel, világhírű énekesnő lennél. Vagy énekelnél egy magyar bárban, és valamiért folyton visszajárnának hozzád a vendégek, maguk sem értenék, hogy miért. De te itt vagy, és felélesztetted a régi mesét… vagy igaz történetet. Tudom, hogy így van. Beszélik, hogy működik a sziget, és nem tudtam, ki működteti. Egyszer felmerült bennem, hogy talán te lehetsz az. Amikor belebúgsz a mikrofonba, mindig olyan érzésem támad, mintha egy sima, forró kővel végigsimítanának a hátamon. Beleborzongok a hangodba. De ez kevés, ahhoz kevés, hogy egy egész missziót vállalj, és vidd az egészet…

– Igaz, nem vagyok egyedül – mondta Leonora. – Nem vagyok egyedül, mert a képességeim messze elmaradnak Carol képességei mögött. Én csak… ebben találtam meg az életemet… De nem vagyok Carol Santos. Bár neki is szüksége volt Pascalra, szerintem szüksége volt rá. Nem olvashattam azt a bizonyos utolsó fejezetet, ha létezik egyáltalán, de úgy képzelem, hogy idővel Pascal segítette hozzá az embereket a végső gyógyuláshoz. Azzal, hogy mutatott nekik egy képet a jövőből.

– Nem mindig kell ilyen képet mutatni. Néha elég begyógyítani a fájdalmas emlékek okozta sebeket.

– Carol a saját fájdalmas emlékeivel nem tudott mit kezdeni. A Tijado hiánya ütötte seb mindig eleven maradt benne.

– Te valamit nem tudsz…

– …

– Te nem tudod, hogy az az emlék ütötte seb nem gyógyul be – az ilyet még Carol sem tudta begyógyítani –, ami olyasmit idéz, amin…

– Amin…?

– Amin még lehet változtatni.

Sokáig hallgattak. Leonorának az apja körül jártak a gondolatai.

A terasz hatalmas volt, egy tűzrakóhely állt mellette, a homokban, melléje szépen odakészítve egy halom hasábfa, pár öngyújtó, újságok, a terasz oldalában néhány konzerv sorakozott, de még egy kondért is talált. A földön két műanyag bevonatú matrac hevert. Frigyes eltöprengett rajta, vajon rakhat-‐e tüzet, vagy azzal felhívja magára a házban lévők figyelmét, aztán rájött, hogy az ablakból nem látni rá a teraszra. Nem volt túl sok vesztenivalója, éhes is volt, úgyhogy tüzet rakott, és amikor már vígan ropogott, a kondérba vizet töltött, és egy állványon a tűz fölé akasztotta. Korgott a gyomra, és még előtte állt az egész éjszaka. Tudta, hogy tilosban jár, de nem érdekelte, mi lesz. Főz magának egy kis kaját, aztán jó éjszakát.

Amikor felmelegedett a víz, belepottyantott a kondérba egy konzervet, hogy egy kicsit átmelegedjen a kaja. Addig meg ledől egy kicsit a matracra, gondolta.

– Nem vagyok Carol Santos. Hétköznapi nő vagyok, akit lenyűgözött egy különleges képességekkel megáldott énekesnő története, mindent meg akart tudni róla, és kutatásai közben ráébredt bizonyos dolgokra. Egészen váratlanul.

– És nem vagy egyedül… van társad…

– Van.

Hallgattak. Leonora a világért sem árult volna el többet.

– Elárulnád, hogy ha ennyire gyanakszol, miért hoztál el a szigetre? Mert ez az a sziget, nem igaz?

– Te nem tudod, hol a sziget? – ámult el Leonora. És a gyanakvása újult erővel támadt fel.

– Nem. Senki sem tudja – rázta meg a fejét Javier. – Én sem. Anyám sem. – De a nagyapád…

– Nagyapám már nem él. Igen, ő bizonyára tudta, hiszen ott töltötte a gyerekkorát. Carol Santos fia tudta, persze. De a titkot nem osztotta meg velünk. Senkit sem avatott be. Azt mondta, ne legyen ebből üzlet sosem.

– Édesanyád a földhivatalban a nyomára bukkanhatott volna. Vagy legkésőbb akkor, amikor meghalt a nagypapád, hiszen gondolom, hogy ő örökölte. – Carol még életében eladta a szigetet, illetve a szigeteket. Vascolo ráhagyott néhány ingatlant, szigeteket, mert, tudod, Vascolo valójában vagyonos ember volt, csakhogy a zenélésben találta meg a legfőbb örömöt. Carol a szigeteket eladta, elajándékozta… Soha senki nem tudta kideríteni, hogy melyik lehetett az a sziget, ahol Carol lakott. Csak errefelé, Puerto Rico partjainál számtalan apró sziget van a tengerben, némelyiket több tulajdonos között osztották fel, mások százszor gazdát cseréltek… Carol persze egész életében a szigeten maradt, ami akkor már nem volt az övé. Ő sem akarta, hogy üzlet legyen abból, ami az élete értelmét jelentette.

– Honnan veszed, hogy ez az a sziget?

– Nem tudom, de amikor kikötöttünk, biztosan éreztem, hogy ez az. És amikor megérkeztünk… ez a hangulat… igen, azt hiszem, ez az a sziget. Hiszen kulcsod is van a házhoz… Csak azt nem tudom, miért hoztál ide, ha valójában nem akartál beszélgetni velem erről az egész történetről.

– Nem én hoztalak ide, hanem a GPS. Semmi mást nem tüntetett fel közel s távol, csak ezt a szigetet. Lehet, hogy valaki bűbájt bocsátott a GPS-‐re.

– És te… miért csinálod?

– Azt sem tudod, mit csinálok.

– De tudom. Írják mindenféle honlapokon, levelekben, beszélik az emberek. – …

– Azt beszélik, hogy Carol Santos feltámadt, és gyógyulást és boldogságot hoz a boldogtalanoknak. De csak a kiválasztottaknak.

– Az emberek mindenfélét beszélnek. Mindenféle ostobaságot.

– Nekem is boldogságot hoztál az életembe.

– Te sosem voltál boldogtalan.

– Nem is.

– Na ugye.

– …

– Azt a legkönnyebb boldoggá tenni, aki képes a boldogságra.

– Te mégis azokat próbálod boldoggá tenni, akik elveszítették minden hitüket. – Hosszú történet ez, Javier. Adj időt, hogy újra bízhassam benned. – Rendben. Elviszlek az anyámhoz, hamarosan.

Leonora Javier vállára hajtotta a fejét. Fáradt volt, elcsigázták az aznapi kalandok. Nem elég, hogy annyi minden történt, hogy annyi megrázkódtatás érte, de azzal is szembesülnie kellett, hogy mennyi megoldatlan dolog van az életében. Mennyi minden, amit nem sikerült sehogyan begyógyítania… Legalább most már tudta, hogy miért. Mert az az emlék, ami fáj, és ami nem múlik el Carol módszerével sem, az még nem zárult le. Az még élő, és lehet rajta változtatni.

Lehunyta a szemét, és Javier vállán pillanatok alatt elaludt.

Nem sokkal később óriási robajra riadtak, majd Javier azt mondta, szerinte ég valami.

Törülközőbe burkolózva kirohantak a házból, és látták, hogy lángol a terasz egyik gerendája. A teraszon valami csavargóféle állt, és döbbenten bámult felfelé. – Fogd a locsolócsövet, ott van a ház tövében! – utasította Leonora Javiert. – Én kinyitom a vizet.

– Leég a dédnagyanyám háza… – mondta csendesen Javier, de már indult is a locsolócsőért.

– Ez nem a dédnagyanyád háza.

– Ez nem a dédnagyanyád háza.

Ez a mondat visszhangzott a fülében, ahogy a terasz tetőgerendájára irányította a vízsugarat, és közben hallotta, hogy a csavargó angolul elnézést kér immár vagy ötödször, amiért elaludt és felrobbant valami konzerv valami kondérban, és egy szikrától tüzet fogott a tető. Locsolta a tüzet, és nem értette, hogy akkor mégis hol vannak, ha nem Carol Santos egykori házában.

VI

Szia, Niki!

Niki, én nagyon dühös vagyok rád.

Mert azt hiszed, hogy be tudsz csapni, amikor azt írod, hogy az a férfi a képen nem a testvérem. Alaposan megnéztem, és csak a testvérem lehet, ha az első fotón ő van, akkor a másodikon is őt látni, csak már idősebben. És ha idősebb, az azt jelenti, hogy nem halt meg tizenöt éve, nem igaz? Szóval ne nézzél már te is hülyének! Én bíztam benned, és te vagy a legjobb barátnőm a Réka után. De a Réka általában csak utánad szokott következni a sorban, most viszont megelőzött, mert te is megpróbálsz félrevezetni, amikor pontosan tudom, hogy felismered őt, ha együtt jártatok annak idején, márpedig együtt jártatok, nem??? Elég nagy vagyok már ahhoz, hogy elmondd az igazat. Nem is értem, miért kell titkolni, hogy él. De mindegy, rád dühös vagyok, és nehogy már azt higgyed, hogy én olyan hülye vagyok, mint amilyennek gondolsz, megértek én mindent. De tetőled, aki nekem a legjobb barátnőm vagy a Réka után, azért elvárnám, hogy mondd meg az igazat. Szóval kérlek, hogy ne hazudj nekem, semmit se hazudj, de olyat aztán pláne ne, hogy nem a testvérem van a képen. Ha majd már nem haragszom rád ennyire, akkor fogok kérdezni a hajóról is, mert az érdekel, hogy tényleg van-‐e egy csomó dzsakuzzis medencéje, vagy hogy írják, és az is, hogy milyen hosszú a csúszda. És hogy tényleg lehet korizni is a hajón? Puszillak, de haragszom! Azért hiányzol!!!!

Fanni

Niki a kabinjához tartozó teraszon ült egy karosszékben. Viharos, szeles volt az idő, a tengeren ez nem volt túl kellemes. Még nem távolodtak el annyira a parttól, hogy ingadozzon vagy megszűnjön a mobilján a térerő, és megfordult a fejében, hogy felhívja Fannit. Aztán persze rájött, hogy Magyarországon már késő éjszaka van, ezért úgy döntött, hogy inkább ő is e-‐mailt küld.

Drága Fanni,

nem akarok hazudni neked. Most megpróbálom leírni, hogy mi történt Rolanddal, de meg kell ígérned, hogy egyelőre nem szólsz a szüleidnek az egészről, és nem csinálsz semmit. Megígéred? Aztán hazajövök, és megbeszéljük, hogy mitévők legyünk.

Roland volt az első és legnagyobb szerelmem. A gimiben tetszettünk meg egymásnak, ő egy évvel fölöttem járt, de ezeket már régóta tudod. Csak azt nem tudod, hogy mi történt valójában. Roland nem lett síbaleset áldozata.

Egy buliban voltunk. Csepelre hívta meg Rolandot az egyik osztálytársa, a szüleinek volt arrafelé egy téliesített nyaralója, és a srác ott akarta megünnepelni a haverjaival a születésnapját. Későig ott maradtunk, de az utolsó HÉV-‐et még el akartuk csípni, aztán éjszakai busszal hazamenni hozzátok. El is értük az utolsó szerelvényt. Nem voltunk berúgva vagy ilyesmi, Roland egy-‐két sört ivott, én valami koktélt. A végállomás előtt felszállt öt vagy hat szöges bakancsos fiú, hőzöngtek, rendesen be voltak állítva, ott dülöngéltek az üres szerelvényben. Úgy tettünk, mint akik nem is látjuk őket, nem vettünk róluk tudomást. Aztán végre leszállhattunk a Közvágóhídnál, persze ők is leszálltak, és egyikük utánam kiabált, hogy jó a lábam. Nem is néztem vissza, de tovább ordítozott, úgyhogy a végén hátrafordultam és tényleg csak annyit mondtam, hogy „szállj már le rólam!”. Akkor még nem voltam tisztában vele, hogy egy ilyen bandának nem szabad visszaszólni, mert az olyan, mintha egy csapat támadást fontolgató kutya közé odadobnál egy követ – biztos, hogy lesz olyan falkavezér típus, aki erre rögtön támad, csak hogy megmutassa a többieknek, hogy milyen fasza gyerek is ő. Úgyhogy akkor már a nyakunkon voltak, és trágárságokat üvöltöztek a fülünkbe. A kihalt környéken csak néhány ember dülöngélt, de ők is inkább messzire elkerültek minket. Végül Roland hátrafordult és elküldte őket a francba.

Ekkor mintegy vezényszóra lerohanták, ütni, verni kezdték, és amikor a földre zuhant, összevissza rugdosták. Én segítségért kiabáltam, miközben Rolandnak a hátát, a fejét, a gyomrát rúgták a szöges bakancsaikkal, láttam, hogy vérzik a feje, és mire meghallottam a szirénát, Roland már nem mozdult. Valaki riasztotta a rendőröket, a támadók elrohantak, de nem sokkal később elfogták őket. Rolandhoz mentőt kellett hívni, mert nem volt eszméleténél.

Roland bordatörést és fejsérülést szenvedett, és bár reménykedtünk benne, hogy nem lesz maradandó a sérülése, sajnos olyan károsodások érték az agyát, hogy nem képes kommunikálni, az orvosok szerint gondolkodni sem, és így persze ellátni sem tudja magát. Magyarán élőhalott, egy olyan, testileg egészséges férfi, akinek az agya nem működik. Hetente látogatom, de nem vagyok biztos benne, hogy megismer. Én hinni akarok benne, hogy tudja, ki vagyok, hogy vannak érzései, abban is szeretnék hinni, hogy visszafordítható az állapota, de be kellett látnom, hogy erre minimális az esély. Vagy annyi sem…

Erre nyilván azt kérdeznéd, hogy akkor most mi van vele. Egy otthonban él, ahol gondoskodnak róla… A szüleid nem akarták, hogy szembesülj ezzel a szörnyű történettel, ezért nem mondták el neked, hogy mi történt Rolanddal valójában. Ha hazamegyek, mindent megbeszélünk, azt is, hogy akarsz-‐e találkozni vele. Igen, van csúszda a hajón, kábé olyan átlagos hosszúságú lehet, kanyargós, persze nem tudom, mi számít hosszúnak ebben a kategóriában – az biztos, hogy én nem fogok lecsúszni rajta. Jégpályát eddig nem láttam, de majd utánanézek. Több medence van, elég kicsik, nem mentem bele egyikbe se, hiszen itt a Karib-‐tenger, ma esett az eső, de holnap talán már napos időnk lesz (Antiguán leszünk), akkor majd fürdöm egy nagyot a tengerben. Azt hiszem, talán három-‐négy jacuzzi is van, amikben folyton a leghájasabb utasok áztatják magukat, szóval egyelőre nem volt kedvem kipróbálni, és kedves túlsúlyos utastársaim nyilván ki is szorítják a vizet a medencéből.

Puszillak, és ne csinálj semmi hülyeséget. Várj meg nyugton, otthon mindent megbeszélünk.

Niki

Elküldte a levelet, aztán arra gondolt, hogy valamit mindenképpen ki kellene találnia Verbovszkyval kapcsolatban is. Nem tudta eldönteni, mit tegyen. Szóljon a rendőrnek, aki annak idején a Gréti utáni nyomozást vezette? És mégis, mit mondjon neki… Azt, hogy Verbovszky, vagy az ő nevében valaki sms-‐ben és e-‐mailen fenyegetéseket küld neki? Mire a rendőrségen valaki megmozdul, biztos, hogy a telefonkártyának híre-‐hamva sem lesz, és Verbovszky nyomát is bottal üthetik. Másik nyomozónak is szólhatna… de ezt a gondolatot gyorsan elhessegette. Esetleg figyelmeztesse az otthon vezetőjét, ahol Rolandot ápolják? És mégis, mit mondjon neki? Hogy kapott onnan egy sms-‐t, amit egy igazságszolgáltatás elől megszökött bűnöző küldött neki? Ezzel csak pánikot okoz, talán felvesznek még egy nyugdíjas portást, amivel persze nem sokra mennek. A kérdés az, hogy mennyit tud Verbovszky a Rolanddal való kapcsolatáról, mennyit tud Rolandról – mert hogy nem véletlenül küldte onnan azt az sms-‐t, és nem véletlenül kapcsolta be a helyzetmegjelölő funkciót, az biztos –, és hogy ezek után mit szándékozik tenni. Vajon csak figyelmeztetni akarta őt, hogy most már szálljon le a témáról, és írjon valami másról, vagy vannak konkrét tervei… amelyek Niki ellen irányulnak? Esetleg mindezt attól teszi majd függővé, hogy Niki folytatja-‐e a sorozatát? Ez utóbbi eléggé valószínű. De hát a sorozatot már nem állíthatja le, előre megírta mind az öt részt, és különben is, esze ágában sincs letiltani. Még olyan megszólalója is akadt, aki – egy régóta egyedülálló, harminckilenc éves nő – végső elkeseredésében vett volna a prostituáltaktól friss spermát tartalmazó óvszert, de Niki lebeszélte róla. Meggyőzte, hogy menjen inkább egy meddőségi klinikára, ahol a spermabankból kaphat spermiumot, ellenőrzött egészséges donortól. A nő attól tartott, hogy megalázó lesz számára az egész procedúra, és Niki sejtette, hogy bárhogy zajlik is majd a dolog, valóban így fogja érezni. Egyedülállóként kell részt vennie egy meddőségi kezelésen, amelyen párok szoktak részt venni… de azért mégis ez a járhatóbb út. A nőt azzal sikerült meggyőznie, hogy gondoljon bele, akarna-‐e egy kurvázó pasitól gyereket szülni, amikor azt sem tudhatja, hogy milyen genetikai betegségeket hordoz az illető, nincs-‐e nemi betegsége, HIV vírusa…

Eléggé megrázó rész ez a sorozatban, ami már túlmutat a konkrét eseten, és megmutatja a magyar társadalom előítéletességét és alacsony toleranciaszintjét is. Hát itt tart az ország, gondolta Niki, hiába élsz szar kapcsolatban, ha gyereket akartok, nem probléma, segítenek nektek, viszont ha nincs senkid, akkor lesajnálnak, és szarul kell érezned magad… Meg tudta érteni, ha egy egyedülálló nő gyerekre vágyik, annak ellenére, hogy ő biztosan tudta: ha nem lesz társa, neki nem kell gyerek. Egyébként sem vágyott az anyaságra, de azt el tudta képzelni, hogy ha lenne egy olyan társa, akivel valóban mindenben társak, akkor vállalna gyereket is. De csakis akkor. Neki egyedül nem kell gyerek, elég neki Fanni, aki ugyan nem az övé, de kicsit mégis úgy érezte, mintha anya–lánya kapcsolat lenne közöttük.

Tehát a sorozat nem állhat le, folytatódni fog. A saját kudarcaként élné meg, ha megijedne és befejezné.

Csakhogy Verbovszky ott járt, ahol Roland lakik, és ez nagyon nem jó. Valamit mégiscsak tennie kell. Nem volt sok ötlete…

Végül úgy döntött, hogy nincs más választása… felhívja Andrást.

George sokáig gondolkodott, amíg rájött, hogy hol kell keresnie a megoldást. Hát a hajón! A hajó a kulcs mindenhez. Nem pont ez a hajó, mert évekkel korábban a Legendsen dolgozott, de az biztos, hogy valamelyik óceánjáró összefüggésbe hozható a szigettel. Erre akkor jött rá, amikor végül összerakta azt a blogot, és kirakta az internetre. Nagyjából elmesélte, hogy mi történt vele, amire rengeteg hitetlenkedő ember kommentelt, többen el is küldték a fenébe, amiért meséket költ, „hiszen azt mindenki tudja, hogy aki valóban ott járt, az nem mesélhet róla”, illetve egyesek már-‐ már azzal vádolták, hogy meghamisítja és kigúnyolja Santost. Egyetlenegy értékelhető hozzászólás érkezett.

L. Eda

Valaki már mesélte nekem, hogy járt azon a szigeten, és megbánta. Nem tudom, mi az igazság, hiszen még azt sem tudja senki, hogy merre van a sziget. Annyit tudok, hogy nekem egyszer, amikor egy hajón dolgoztam a Karib-‐tengeren, lehetőségem nyílt volna arra, hogy elmenjek a szigetre. Kiválasztottak. Április volt, úgy tíz évvel ezelőtt. A kabinban feküdtem, bekapcsoltam a tévét, egyedül voltam, mert a szobatársnőm dolgozott. Én is hallottam a szigetről, akkoriban kezdték suttogni a hajón, hogy létezik egy hely, ahol mindenkit boldoggá tesznek, aki csak megfordul ott. Beszéltek erről mindenfélét, persze titokban, sötét folyosókon, zárt kabinokban, félrészegen egy parti bárban, de a lényeg, hogy terjedt a szóbeszéd. Suttogták, hogy látod az emlékeidet, és azok egy csapásra megszépülnek, a legfájóbbak is, hogy egy hang végigsimít a lelkeden, mint a bársony, és megváltozik benned minden, hogy felfordul körülötted a világ, és ha bajba kerülsz, ha a gödör alján kötsz is ki, lesz elég erőd ahhoz, hogy kimássz belőle. Persze hogy én is beszélgettem erről a többiekkel, és bár nem nagyon hittem a dologban, azért érdekelt. Nem voltam igazán mélyponton, de az életem csak nem akart úgy alakulni, ahogyan régebben elképzeltem. Robotoltam egy hajón, és nem voltam képes belátni, hogy az élet ennél több. Több annál, hogy amikor szabadnapos vagy, kiszállsz pár órára egy idilli szigeten, kifekszel egy koktéllal a kezedben a napra – és azt hiszed, hogy ez a valóság. Közben a valóság az (is), hogy rohadtul egyedül vagy, hogy szorongasz egy szűk, ablaktalan kabinban, hogy a főnökeid úgy gazdálkodnak az energiáddal és az időddel, ahogyan akarnak, hogy nincs és nem is lehet normális párkapcsolatod, csak futó kalandok, és az is hozzátartozik a valósághoz, hogy ebből az egészből nem tudsz kiszállni. Mindig megfogadod, hogy kiszállsz, aztán kezded újra. Függő leszel, és képtelen vagy kitörni ebből a csodálatos, ám mégiscsak ördögi körből. Hát nekem ezért lett volna szükségem a boldogságszigetre.

Egyik este, mint említettem, egyedül voltam a kabinban, és bekapcsoltam a tévét. Nyomogattam a távirányítót, de csak nem akart normális csatornát behozni, mindig maradt a házi csatornánkon. Megjelent a nevem, ami persze nem volt furcsa, hiszen a belső rendszer azonosítja az összes kabint, de rögtön a nevem után egy szöveg tűnt fel a képernyőn. Már nem emlékszem rá pontosan, de nem is akarom idézni, mert szerintem ez nem tartozik ide – a lényeg, hogy ott a hajón, a tévén keresztül kaptam írásos meghívást a szigetre. Vagyis elnyertem a lehetőséget a részvételre. A felirat többé nem jelent meg, és nekem még majdnem egy hetem volt abból a cruise-‐ból. Rémült, ugyanakkor mérhetetlenül boldog voltam.

Arról tájékoztattak a szövegben, hogy kiszállás után egy minibusz fog várni. Ne a hajótársaság buszára szálljak, hanem az ott várakozó, ezüstszínű taxiba üljek be. Ennyi. Persze lehet, hogy csak tréfa volt. Nem hiszem.

Amikor kiszálltam, ott várt a buszunk, és egy ezüstös taxi is. Ahogy a csomagjaimmal leszálltam a Legendsről, és a parkoló felé tartottam, hevesen dobogott a szívem. Tudtam, hogy megadatott a választás lehetősége. A régi életem – vagy egy új. A bizonytalanság, átlagos „boldogság” – vagy a tiszta boldogság.

Mentem a parkoló felé, és nem tudtam eldönteni, melyiket válasszam. És végül, a legeslegutolsó pillanatban, amikor még elfordulhattam volna az ezüstszínű taxi felé, a személyzeti buszhoz vitt a lábam. Benne maradtam a korábbi életemben, nem kértem az újat.

Kérdezitek, megbántam-‐e? Igen, azt hiszem, igen. De akkor, abban a pillanatban valószínűleg az volt a legjobb választás. Ha másképp döntök, talán nem ismerem meg a férjemet – akitől már elváltam –, ami csak azért lett volna baj, mert akkor nem születhetett volna meg a kisfiam. Talán ma már túl vagyok életem egyik fontos, ha nem a legfontosabb döntésén (a gyerekvállaláson), és most már be mernék ülni abba az ezüstszínű taxiba. Persze azt mondják, hogy ott, azon a szigeten gyökeresen megváltozik az életed, és kicsit megváltozol te is. Én féltem a változástól, de ma már talán nem félnék.

Most elgondolkoztam azon, amit írtál. Már valaki mástól is hallottam, hogy az volt élete legrosszabb döntése, hogy elment a szigetre. Őszintén szólva, ha nincs ez a blogbejegyzés, nem is hittem volna az illetőnek, bár talán nálad arról lehet szó, hogy úgy érzed, beleszerettél Carol Santos utódjába, vagy hogy is mondjam… Szerintem nálad ez egyfajta mániás rajongás, az elérhetetlen utáni vágyakozás. Nehezen hihető, hogy egy ilyen találkozás elegendő ahhoz, hogy valóban fellobbanjon a szerelem. Persze nem vagyok pszichológus, és bármi előfordulhat, de azt hiszem, túl sokat foglalkozol azzal a régi találkozással, ahelyett, hogy élnéd az életedet. Nem tudom, mit adhat pontosan az embereknek a sziget, arra gondolok, hogy mindenkinek mást és mást, de neked is kellett hogy adjon valami jót.

Drukkolok, hogy így legyen, és ne törődj a negatív és durva kommentekkel. Üdv: L.

Mindenképpen a hajózással kapcsolatos az egész, morfondírozott George. Nem lehet véletlen, hogy a kommentelő nőnek is akkor lett volna lehetősége eljutni a szigetre, amikor hajón dolgozott. Az ő hajóján is dolgoztak olyanok, akik váratlanul leléptek. Például akkor is… néhányan elmentek, szabira, és tudomása szerint közülük – rajta kívül – senki sem ment vissza a hajóra… akkor ezt nem találta furcsának. A hajó. Ott kell lennie valaminek. Ott kell keresnie a megoldást, valakit, aki elvezetheti a szigetre.

A Legendsen a hajótévét használták, ma már biztosan más a csatornájuk, de valaki belül van, az szinte biztos. Valaki ott volt a Legendsen, és most itt van a Pearlön. Valaki a hajóról mozgatja a szálakat.

Alig várta, hogy megbeszélhesse a dolgot az újdonsült barátnőjével. – Azt hiszem, én lelocsolom. Úgyis itt a locsolócső.

– Nem. Az kegyetlenség lenne.

– Mert az nem kegyetlenség, hogy ránk gyújtja a házat? Ki ez az alak? Hogy került ide?

– Fogalmam sincs. Szerencse, hogy sikerült eloltanod… Kicsit pofozgasd, hogy magához térjen – suttogta Leonora, de Javier az utasítás ellenére a fickó fejére irányította az ugyan már elzárt, de még csöpögő slaugot.

– A rohadt életbe, ezt most miért…? – motyogta a fickó, és Leonora gyomra összeszorult.

– Mit mond? – kérdezte Javier. – Egy szót sem értek belőle.

– Mert magyarul beszél.

A csavargó újra elvesztette az eszméletét, és Javier, magán érezve Leonora rosszalló tekintetét, inkább nem locsolt több vizet rá, hanem letérdeltek mellé, és elkezdték finoman ütögetni az arcát. A férfi lassan kinyitotta a szemét. Először fogalma sem volt róla, hogy hol van, mint ahogy arról sem, kik bámulnak az arcába a bágyadt mécses fényben.

Aztán minden eszébe jutott. Hát persze. Akkor kezdődött az egész, amikor Petra kidobta. Aztán a hajón, amiről azt hitte, megváltás lesz számára, jött a depresszió… utána a baleset San Juanban… majd ott ragadt valami szigeten, ahol a villám belecsapott egy fába… aztán a szörnyű csónakázás… a végén pedig tűz, pont a feje fölött…

Leonorának, ahogy az ismeretlen férfi mellett térdelt, oldalán Javierrel, hirtelen zúgni kezdett a feje. Utána pedig homályosan, mintegy a távolból felmerült előtte egy kép. Látta a férfit, a csavargót, ahogy egy lánynak könyörög, aztán elhalványult a kép. Rögtön utána felvillant egy másik, de nagyon elmosódottan, majd a saját utcájukat látta San Juanban, aztán a háborgó tengert és a viharban feltornyosuló hullámokat, mindezt vakító élességgel, majd vége lett… eltűntek a képek, de maradt a fejzúgás. Meg kellett fognia Javier kezét. Javi erősen megszorította.

Nem tudta, mit tegyen, annyira váratlanul törtek rá a képek, aztán ösztönösen énekelni kezdett, nem törődve azzal, hogy Javier esetleg őrültnek nézi. Egy Annie Lennox-‐dalt énekelt, magától tört fel a torkából, nem is gondolkozott rajta, hogy mit kellene elénekelnie.

Lassan halkult el a dal, nem énekelte el végig, egy refrén közepén hagyta abba. Akkor már remegett a teste, és fájt, feszült, szinte égett a bőre. Javier még mindig fogta a kezét. A férfi nyugodtan feküdt a földön, úgy tűnt, elaludt. Leonora megpróbált felállni, de Javier gyorsabb volt, és felsegítette. Még mindig egész testében reszketett. Javier felrázta a férfit, és Leonora a kis vendégház felé mutatott, ahol az idegen kialhatja magát, és hideg konzervet is talál. Már tudta, hogy a férfi magyar, de nem volt ereje hozzá, hogy a közös anyanyelvükön beszéljen vele.

– Nem vagyok magamnál.

– …

– Képeket láttam.

– Tudom.

– Honnan tudod?

– Láttam az arcodon, hogy valami történt… és aztán elkezdtél énekelni… nem úgy, ahogy a bárban szoktál. Láttam az arcodon, hogy szinte önkívületben vagy, a tudatalattid irányít, vagy a felsőbb éned, vagy nem is tudom, minek nevezzem… – Láttam, hogy elhagyták a férfit.

– Én tudom, hogy ki ő. Felismerted?

– Nem, miért, találkoztam már vele?

– Igen. A bárban. Karambolozott egy motorossal, emlékszel? Elvitte a mentő. – Ó. Akkor azért jelent meg előttem az utcánk…

– Több képet láttál?

– Igen, de némelyiket nagyon homályosan. Azt láttam, hogy elhagyta egy nő, láttam az utcánkat, meg a vihart, a háborgó tengert. De az utóbbi talán nem is az ő emléke volt, nem tudom… Azt sem, hogy valóban az emlékeit láttam-‐e, vagy mi történt pontosan.

– …

– Sosem láttam képeket. Eddig sosem.

– Akkor… hogyan léptél Carol nyomdokaiba?

– Amiről te is beszéltél… hogy a hang gyógyít. Ha képes érzéseket kifejezni és közvetíteni, gyógyít. Mint ahogyan egy jó könyv is. Én csak így kerülhettem ide, Carol történetét apám olvasta, és továbbadta nekem… meg mert nagyon szerettem volna folytatni azt, amit Carol Santos elkezdett. De a képeket… eddig sosem láttam. Képeket más látott. De ő csak jót lát…

– Miről beszélsz?

– Nem mondhatom el – vonta meg a vállát Leonora. – Csak magamról beszélhetek, és nem értem, hogy mi történt, miért van az, hogy életemben először képeket vagy emlékképeket láttam. Carol Santos kiválasztott volt, és más, mint a többiek.

– Te is más vagy.

– Én csak próbáltam valakinek a példáját követni, hogy… boldog legyek. De sosem éreztem, hogy akár csak a közelébe érhetnék Carolnak. Az ő képességei messze meghaladták az enyéimet. Nem tudom, most mi történt, hogy emlékeket láttam. – Társat… útititársat találtál – felelte kis hallgatás után Javier. – Ennyi történt.

Később, amikor Leonora Javier mellén pihentette a fejét, és már félálomban voltak…

– Miért mondtad, hogy ez nem a dédnagyanyám háza? Tényleg nem az övé volt? – Hát… tulajdonképpen igen.

– Akkor…?

– Ez… – kezdte, és még mindig nem tudta, mit árulhat el Javiernek. A férfi mostanra szép lassan kiszedett belőle minden titkot, és még nem bizonyította, hogy az lenne, akinek mondja magát. Más kérdés, hogy Leonora senki mással nem osztotta volna meg szívesebben a ma esti élményt, mint Javierrel, de azért nem bízott benne maradéktalanul. Egyelőre nem. – Ez… Vascolo családjának egyik szigete volt. Aztán Carolé lett. De ő maga sosem élt itt. Talán nem is járt itt soha.

– És… Leonora… megvan Carol, vagyis Vascolo eredeti háza is?

– …

– Áll még az a ház? Tudod, hogy hol van?

– Aludjunk. Jó éjszakát.

– Mondd csak, Ramirez…

– George. Jó reggelt. Mostantól mindennap kitalálsz valamit, hogy szóba elegyedj velem? Nem a reggeliztetést kéne felügyelned?

– Kíváncsi vagyok valamire. Samueltől is megkérdezhetném, de ő szolgálatban van, te meg még itt henyélsz a kabinodban, ezért jöttem hozzád – nézett szét a szűk kis kabinban a főpincér, aztán a hátával nekidőlt az ajtónak, és hagyta, hogy becsukódjon. Ramirez az alsó ágyon pislogott. Éjszakáig dolgozott a bárban, nyilván keveset aludt, de maga George is keveset aludt, szóval nem volt lelkiismeret-‐furdalása, amiért kora reggel így rátör az öregre.

– Mondd.

– Olyan régen dolgozol már hajókon.

– Ezért jöttél? Élménybeszámolót akarsz hallani? Tollba mondjam az élettörténetemet? – dünnyögött az öreg, aztán felült az ágyban. Nyakig begombolt kék-‐ fehér csíkos pizsama volt rajta, és a szemüvegét keresgélte a párna mellett. Amikor megtalálta, felvette. George arra gondolt, hogy Ramirez élete nagy részét ablaktalan, szűk kabinokban töltötte. Ha összeszámolná, hány éve dolgozik hajókon, hány évet volt távol a családjától, őrületes szám jönne ki… Valamit valamiért – de vajon megéri-‐e? – Nem. Azt akarom kérdezni, hogy te itt… mióta hallasz arról, hogy vannak, akik azt a bizonyos boldogságszigetet keresik?

– Jaj. Ezért ébresztettél fel? Carla Santos miatt?

– Carol.

– Mintha a múltkor azt mondtad volna, hogy már jártál azon a szigeten… – …

– Vagy nem arra a szigetre céloztál?

– …

– Na persze… Hencegsz vele, aztán miért is jártál volna ott…

– …

– Hát nézd, George, én már a legeslegelső karibi cruise-‐omon is hallottam, hogy valamelyik szigeten él egy nő, aki csodákat tesz. Már nem tudom, ki mondta. Aztán sokáig csönd volt, de az utóbbi időben újra terjedni kezdett a szóbeszéd a szigetről. – Azt mondod, él? A te fiatalkorodban még élhetett Carol Santos? – Én azt honnan tudjam – kászálódott ki az ágyból az öreg. – Nem tudom. Az én első karibi utam valamikor a hatvanas években volt. Odahaza, Jamaicán nem hallottam erről a Santosról. Ez a szóbeszéd inkább Puerto Ricóban, meg aztán idővel az amerikaiak és az európaiak között terjedt. De hogy ki volt ez a nő, és élt-‐e még, vagy él-‐e még, azt nem tudom. Csak azt, hogy fellendült a boldogságturizmus, ha mondhatom így, innen-‐ onnan hallom, hogy rengetegen szeretnének a szigete nyomára bukkanni. Aztán hogy sikerül-‐e nekik, nem tudom.

– Emlékszel a Legends kétezerhetes áprilisi útjára? Te is sokáig dolgoztál azon a hajón.

– Nem tudom. Nem emlékszem így dátumokra. Arra igen, hogy tizenkét éve, december hatodikán leugrott egy nő a dekkről. És nem tudták a férjére rábizonyítani, hogy ő lökte vízbe – aznap nem működtek azon az oldalon a kamerák, vajon miért? –, pedig ha engem kérdezel, biztos, hogy ő tette. Ahogy a bárban nézett rá… gyűlölet és lenézés volt a szemében. Aztán arra is emlékszem, hogy egy cruise-‐on, kilencvennyolc februárjának közepén, a Bahamákon lemaradtam a hajóról, irtó nagy büntetést kaptam, de végül nem rúgtak ki, tekintettel az előzményekre. A Seashell vitt el, ami tíz perccel később indult ugyanazon az útvonalon, és másnap kitett a következő kikötőben, ahonnan visszaszállhattam a hajómra. Szóval… ilyesmikre emlékszem, de hacsak nem történt valami nagyon fontos dolog, akkor a dátumok nem maradnak meg a fejemben. – Sokan mentünk akkor szabadságra.

– Hát… fogalmam sincs – dörzsölgette a homlokát Ramirez. – Talán… rémlik, volt olyan, amikor többen nem jöttek vissza a hajóra, pedig lefogadtam volna, hogy egy-‐két cruise-‐ra még leszerződnek. Egyik hajón sem bukkantak fel többé. De azt már nem tudnám megmondani, ez mikor lehetett, csak azért maradt meg bennem, mert akkor tényleg furcsálltam a dolgot. Az elmúlt években is előfordult ilyen egyszer-‐kétszer, de már nem foglalkoztam vele. Az a régi eset… az azért volt érdekes, mert először tapasztaltam ilyesmit.

– Te hogyan választanád ki azokat, akiket el akarsz vinni a titkos szigetedre? – kérdezte hirtelen a főpincér. Hiszen vele például nem úgy történt, ahogy a blogjához hozzászóló L. Eda megírta. Nem a tévén kapott üzenetet, nem is tudhatta előre, hogy eljut a szigetre. Ő egyszerűen csak lemaradt a kikötőben a személyzeti buszról, annyit tökölődött. És megállt előtte egy taxi… azzal ment el.

– Hát… George, fiam, azt hittem, te nem bolondulsz meg – közölte Ramirez, és levette a pizsamafelsőjét. – Én nem tökölnék, ha engem kérdezel. Vagy azt vinném el, aki sokat fizet…

– Ez nem olyan hely – vágott közbe a főpincér.

– Akkor azt vinném el, akiben látok fantáziát.

– Mire?

– Nem tudom. Kérdeztél valamit, és én válaszoltam. De most már elmennék lezuhanyozni. Kimosattam a cuccaimat, pofátlanság, hogy ilyen drágán mosnak, és hogy a tartalék ruháért is fizetnünk kell. Ez az egyenruha, ők írják elő, adjanak is belőle egy váltást, nem igaz?

– De, Ramirez, igaz. Nem is értem, hogy a fenébe nem harcoltad ezt ki negyvenakárhány év alatt.

– Válaszoltam az összes kérdésedre?

– Hát… bizonyos szempontból igen.

– Akkor jó. Akkor most megyek zuhanyozni. Te pedig keresd tovább a szigetedet. – Összefoglalva: egy szakítás után új életet szerettél volna kezdeni – bólintott Leonora. Már felkelt a nap, ettek a tartalék konzervből és a kekszből, Javier már megnézte, mekkora kárt okozott a tűz, és hogyan lehetne helyreállítani a terasz tetőzetét, és most a motort babrálta, ő pedig a magyar fickót hallgatta jó ideje. Nem véletlen, hogy egy magyar férfi, és éppen ez a férfi került velük a szigetre. Ennek a férfinak biztosan nincsenek hátsó szándékai, nem Carol Santos nyomában jár, még ha hallott is róla. Ez a férfi szerencsétlennek érzi magát, gondolta Leonora. – Alárohantál egy motornak, megsérültél, elment a hajód. Aztán csónakkirándulásra indultál, kitört a vihar, megrémültél, elmenekültél egy gazdátlan csónakkal, és itt kötöttél ki. Tüzet raktál, és elaludtál, nem vetted észre, hogy felszította a szél. Ennyi?

– Nagyjából igen – bólintott a férfi.

– És mit fogsz kezdeni az életeddel?

– Nem tudom. Talán sikerül elérnem a hajót, és visszaszállnom rá… aztán kitöltöm az időmet, ha még szükség lesz rám. Utána… nem tudom. Még az is lehet, hogy más emberként térek majd haza… lehetséges, hogy összegyűjtök itt egy csomó jó dolgot magamban… de egyelőre azon dolgozom, hogy ne érezzem szarul magam. – Azon, aki szarul érzi magát, az segít, ha ő maga segíthet másokon – csúszott ki Leonora száján.

– Hát… – Frigyes elgondolkodott – nekem erre mostanában nemigen volt alkalmam. Nem is jutott eszembe, mert eléggé utáltam magam azért, hogy semmi sem sikerült igazán… Nem tudom, ki a fenén segíthetnék, és hogyan. Még csak pénzem sincs, hogy adományt ajánljak fel bárkinek, aki rászorul…

– Nem. Nem pénzzel kell segíteni – rázta meg a fejét Leonora. – Sokszor elég, ha ott vagy, és meghallgatsz másokat. Bőven elég. Ott vagy a hajón, és amikor nem dolgozol, találkozol olyanokkal a hajón, akiknek elég egy kis figyelem. Ez a segítség… szerintem. És akkor legalább nem a saját bajodon morfondírozol. Saját tapasztalatból mondom. Valahányszor mélyponton voltam, mindig akadt valaki, aki nálam is mélyebbre zuhant… Tudom, hogy hülyeségnek tűnik első hallásra… de talán majd kipróbálod. – Te hogy kerültél ide?

– Hosszú történet. Elmenekültem egy nehéz helyzetből. Aztán itt kötöttem ki… – Ez a te házad?

– Nem, egy barátom háza. Én San Juanban lakom.

– De miért pont San Juan? Hogy jut eszébe valakinek, hogy eljöjjön Magyarországról… San Juanba? – kíváncsiskodott Frigyes, aztán a homlokára csapott. – Tudom. Sejtem. Te is a boldogságszigetet kerested!

– Boldogságszigetet? – Leonora a távolba révedt. – Itt minden sziget az, ha képes vagy jól érezni magad.

– Nem, itt rengetegen keresnek valami boldogságszigetet. Egy karibi legenda kapcsolódik hozzá. Biztos, hogy hallottál már róla – erősködött a férfi.

– Mese – ingatta a fejét Leonora. – Mese egy lányról, aki énekével begyógyította a sebeket az emberek lelkében. Az ő nyomát kutatják az emberek, mert mindenki hordoz sebeket… de hogy mi az igazság az egészből… ki tudja?

– Lehet, hogy nem is létezik boldogságsziget…?

– Lehet. Bármi lehet.

– Az is, hogy létezik…

– Az is – bólintott.

– Támadt egy ötletem – csillant fel Frigyes szeme. – Megtéríteném az okozott kárt. Ledolgoznám. Szívesen zongoráznék néhány napig a bárotokban.

– Lehet szó róla – mosolyodott el Leonora. – De csak turistaként ugorhatsz be játszani, mert engem elmeszelnek, ha munkavállalási engedély nélkül foglalkoztatlak. – Persze. Csak hobbiból, amíg visszajön a hajóm.

– Rendben.

Frigyes hunyorogva figyelte a nőt, aki ott ült előtte a homokban, az árnyékban, és halkan, megnyugtatóan beszélt. Magyarul! Sötétbarna, majdnem fekete volt a haja, olajbarna a bőre, zöldes-‐sárgás-‐barna a szeme, és ő úgy érezte magát, mintha valami mesefilmbe csöppent volna, karibi díszletek közé. Nem értette, hogy mi változott meg benne az előző este óta – aztán hirtelen rájött, hogy reggel, amikor felébredt a sziget vendégházában, egyáltalán nem érezte azt, amit már napok óta érzett. A reménytelenséget, a tehetetlenséget, azt, hogy felesleges. Mintha elfújták volna a depresszióját. Erre csak most eszmélt rá, de egyelőre nem merte elhinni.

– Mehetünk – kiabálta Javier a partról. – Kész, talán kibírja az utat, és itt a tartalék üzemanyag a kamrából.

– Bezárom a házat, és jövünk!

Nem sokkal később úton voltak San Juan felé az egyik motorcsónakkal, a másikat, ahogy Javier ígérte, valamelyik nap Leonorával feltankolják, és visszaviszik arra a partra, ahol Frigyes találta.

Sokkal simább volt a víz, mint bármikor az elmúlt huszonnégy órában. Alig-‐alig hullámzott, és kisütött a nap is. Jó negyven perc után kikötöttek San Juanban. Juli és Ákos Antiguából annyit látott, amennyit egy eresz alól és egy sűrű esőfüggönyön keresztül látni lehet. Felmerészkedtek ugyan a templomig, az ereszek fedezékében kaptattak fölfelé a kicsit kopottas, színes házak között, de az eső egyre jobban rákezdett, és a kikötőbe már futólépésben tértek vissza. Ilyenkor nem szokott esni, ezt hallották mindenhonnan, hát az lehet, gondolta Juli, de amióta úton voltak, csak San Juanban volt tomboló nyár. Antiguáról annyit tudtak, hogy a Szélcsendes szigetekhez tartozik, és nagyon kevesen lakják, a népességszám még a százezret sem éri el, és indiánok voltak az őslakosok.

– Én azért így is élvezem – vonta meg a vállát Juli, amikor visszaértek az antiguai kikötőbe, pontosabban a piacosok bódéinak eresze alá. Ezerféle karib-‐tengeri emléktárgyat árusítottak itt, a hűtőmágnestől kezdve a szőtteseken át az Antigua feliratú pólókig és kagylóból fűzött láncokig. Leültek a lépcsőre, ahol védve voltak az esőtől, onnan nézték az utcán esernyő nélkül siető turistákat, és a hömpölygő vízben tapicskoló helyi kisgyerekeket.

– Én is, bár szívesen kipróbálnám az igazi karibi nyarat is – felelte Ákos. Azóta, hogy San Juanban majdnem összekülönböztek, valami megváltozott köztük: igyekeztek jobban a másik kedvében járni. Juli próbált néha idegenként nézni a férjére, de mindig arra jutott, hogy az életük együtt sokkal jobb, mint egymás nélkül. Fogalma sem volt, hogyan juthatnának egyetértésre a gyerekvállalás dolgában, de minduntalan az volt a válasza az önmagában feltett kérdésre, hogy időt kell adniuk maguknak. Hiszen ezt az egyet leszámítva nagyjából minden lényeges kérdésben egyezik a véleményük, de ami még ennél is fontosabb: ahányszor csak ránézett Ákosra, mindig azt érezte, hogy összetartoznak. Most, az eltelt két nap alatt annyi mindenről beszéltek, olyan témákról is, amelyek azelőtt csak ritkán kerültek szóba közöttük: Ákos egzisztenciális félelmeiről, Juli munkanapjairól, amelyek vevők hiányában végtelenül hosszúra nyúlnak, de még arról is, hogy Ákos megérti, ha Juli beleéli magát abba a karibi legendába a mobiltelefonos játékban, de azért meg kéne ígérniük egymásnak, hogy ezentúl kevesebb időt fognak ilyen haszontalan dolgokkal tölteni. Egyelőre tartották magukat az ígéretükhöz, ez persze nem volt nehéz, mert a hajón, ami olyan volt, mint egy úszó város, elég felfedeznivaló akadt: az edzőterem, a wellnessrészleg, a különféle medencék, a színház, az ilyen-‐olyan éttermek és üzletek… és persze ott voltak a szigetek, előző nap Tortolát fedezték fel, most pedig, ha nem jött volna közbe a kiadós zuhé, akkor Antiguát. De hát még vár rájuk egy csomó sziget, aztán a karácsony, a szilveszter… és utána egy kis találgatás.

– Nem is mondtam, mi volt a kód, tudod, az a…

– Aha – nézett rá Ákos. – Megint itt tartunk, ugye?

– Nem, csak… vagyis igen. De tudod, hogy a telefonos játék nyelve az angol, igaz? – Igen. A legtöbb alkalmazás angol nyelvű. A farmom is.

– Na mindegy, kezdem az elejéről, hogy értsd. Tehát eléggé meglepődtem, amikor a kód megfejtésekor már nemcsak pluszmunkáért adott ki betűket, hanem kérdésekre is kellett felelnem. Ezek általában rám vonatkoztak…

– Te megőrültél?! – kapta fel a fejét Ákos. – Kiadtál magadról személyes adatokat egy telefonos alkalmazásnak? Ilyet még az életemben nem hallottam. Ez valami adathalászat.

– Nem, nem személyes adatok. Inkább a véleményemet kérték. – A játékot kellett értékelned? – Nem. Választanom kellett választanék: egy kalap készpénzt, vagy inkább egy utazást valami ismeretlen helyre. Vagy hogy ha lenne ezer dollárom, akkor beraknám-‐e a bankba, vagy inkább valamilyen régi álmomat váltanám valóra ebből a pénzből… persze nem mindig a pénz volt a téma, csak most ezek a kérdések ugrottak be. Viszont nem is ez a lényeg, hanem a kód, ami összeállt a betűkből.

– …

– Az a kódom, hogy szerencse.

– Luck?

– Nem. Szerencse. Magyarul.

– Hmmmm… Ezzel mit akarsz mondani? Hogy magyar a fejlesztője? – Nem tudom.

– Meg lehet nézni a játék leírásánál.

– Ott valami külföldi céget írnak.

– Lehet, hogy csak a név hangzása idegen.

– Nem tudom… Csak azt nem értem, ha magyar a cég, akkor miért enged bebocsátást egy karib-‐tengeri boldogságszigetre?

– Miért, bebocsátást nyertél? – nevetett fel hangosan Ákos. – Ezt komolyan elhiszed? Juli, ez egy játék! Gondolod, ha keresek a farmomon egymilliót, akkor azt megkapom? Vagy ha veszek egy narancsfát, akkor azt a kezembe adják…? Micsoda naivitás! De nagyon édes vagy ilyenkor.

– Megvan a kód. Majd figyeld meg, mi fog történni. Bármelyik pillanatban eljuthatunk arra a szigetre, és szükségünk lesz a kódra.

– Drágaságom, te bediliztél – mondta még mindig mosolyogva Ákos. – Értem, hogy kevés a vevőtök, és hogy nem bírod a tétlenséget, de akkor talán másik állás után kéne nézned. Vagy keresned magadnak még valami elfoglaltságot, ami leköt. Persze hogy eljutunk a szigetre, egy csomó szigetre eljutunk, de nehogy már készpénznek vedd, amit egy telefonos alkalmazás nyereményként ígér. Ez csak játék.

– A sziget létezik. Hát miért ne higgyem el?

– Mert már kinőttél a mesékből, azért.

– Oké. De én mégis szeretnék hinni a mesékben, meg ebben az egészben. – Jó. Rendben. Csak akkor mostantól ne említsd nekem se a játékot, se a szigetet, se a kódot, ha kérhetem. Nem szeretnék azon tépelődni naphosszat, hogy megőrült-‐e a feleségem.

– …

– Cserében inkább kitörlöm a farmomat.

– …

– Szerintem töröljük ki rituálisan mindketten ezeket az alkalmazásainkat. Te a hajósat, én a farmot. Mit gondolsz?

– Nem tudom.

– …

– Én… szerintem ez a játék más, mint a tiéd.

különböző lehetőségek között. Például mit – Oké. Elhiszem. Attól még kitörölhetjük.

– Úgy értem, ez a hajós alkalmazás olyan… életszagú.

– Rendben. Képes vagy lemondani róla?

– Huhh. Oké. Legyen – adta meg magát Juli, és arra gondolt, hogy már úgyis eljutott oda, ahová csak kevesen, és ahonnan eddig mindenki kiszállt, vagy legalábbis nem látta Christalt sem azóta a neten. Christal volt az a játékostársa, aki megtalálta a kódot. Hát ő is kitörölheti az alkalmazást, ha már megvan a kód, nem igaz? Attól még hihet abban, hogy a játék nem játék, hanem valóság.

– Szuper. Akkor ezt is megoldottuk. Mutasd a telefonodat.

– Itt van.

– Jó, itt az enyém is.

Egyszerre törölték ki iPhone-‐jaikról a két játékot, Ákos a farmot, Juli a Supercruise-‐t.

– Ennyi volt – mondta végül Juli, és nem is igazán értette, hogy miért, de megkönnyebbült.

Végre, végre, az első hely, ahol tűz a nap, gondolta Niki, amikor kiszállt a Pearlről Guadeloupe szigetén. Isten hozott Franciaországban! – fogadta a felirat, amin nem lepődött meg, mert előző este a magyar recepciós lány már mondta neki, hogy a következő négy napon olcsón telefonálhat, hiszen az Európai Unióba érkeznek, francia tarifával beszélhet, ami sokkal kedvezőbb, mint a többi sziget telefontarifája. Euróval kell majd fizetnie, amin csak azért csodálkozott, mert első nap a Brit Nemzetközösséghez tartozó Tortolán angol fonttal akart fizetni – amit pont ezért hozott magával –, és kinevették, mondván, itt amerikai dollár a fizetőeszköz. Ahogy kiszállt Guadeloupe-‐on (gvadlup, így ejtette a recepciós lány, franciásan), édeskés trópusi virágillat csapta meg az orrát, és a párás, forró levegő szinte égette a bőrét. Megörült, hogy két egész napot itt töltenek: elmehet vulkántúrára, canopyzhat, befizethet egy hajókirándulásra… másnapra meg is beszélte a magyar recepcióssal – a keresztnevére nem emlékezett –, aki napközben nem lesz szolgálatban, hogy átruccannak egy kis szigetre, Marie-‐Galante-‐ ra.

Elsőként egy esőerdei túrára indult a szigetcsoport Basse Terre régiójában – kapóra jött neki, hogy egy kilencfős buszban maradt még egy üres hely, és betársult az amerikai csapat mellé. Kanyargós, szűk utakon autóztak, Niki az ablakból látta a sötét bőrű őslakosokat, akik az egyik útitársuk szerint – az amerikai már többször járt a szigeten – nem kedvelték túlságosan a franciákat, akik az ezerhatszázas években gyarmatosították a szigetet, amely azután csak az ezerkilencszázas években lett a franciák „tengeren túli területe”. Ahogy közeledtek az esőerdőhöz, egyre sötétebb zöldben pompáztak a növények, egyre terebélyesebb lett a fák út fölé boruló lombkoronája, és egyre jobban beborult az ég. Mire leparkoltak, már szemerkélt az eső, de Niki fülét megütötte egy másik csoporttal érkezett idegenvezető mondata: „Attól, hogy itt esik, a sziget többi részén még jó idő van. Az esőerdő ezért esőerdő” – tette hozzá. Ahol megálltak, egy kisebb vízesés volt a legfőbb látványosság, és akinek kedve támadt, meg is mártózhatott a tiszta, átlátszó tóban, ahová lezubogott a sziklákról a víz. Viszont nagyon síkosak voltak a kövek: Niki látta, ahogy az amerikaiak óvatosan ereszkednek le a tóhoz, de hiába, meg-‐megcsúsztak, és végül az egyik férfi ruhástul zuhant bele a vízbe. A többiek nevettek, Niki pedig egy fának támaszkodva várta, hogy a csapat közelről is megszemlélje a vízesést, neki nem volt kedve ahhoz, hogy utána csuromvizesen üljön be a buszba. Aztán továbbindultak az esőerdőben lévő fizetős parkba, egyszerre volt ez esőerdő, állatkert és témapark. Óriási ketrecekben és elkerített kifutókban csodálhatták meg az esőerdő állatait: énekesmadarakat, papagájokat, mosómedvéket, majmokat, hüllőket, és élőhelyükön gyönyörködhettek az esőerdő hatalmas, színes trópusi virágaiban, lehetett canopyzni, vagyis léceken, biztosítókötélhez rögzítve felülről járhatták be az útvonalat. Három különböző magasságban szerelték fel ehhez a léceket: Niki a legmagasabbat választotta, és bár megállapította, hogy különleges látványt nyújt felülről az esőerdő, azért nagyobb élményre számított. Nem is tudta eldönteni, hogy mire… talán egy kis izgalomra.

Közben nem is hallotta, hogy többször is csöngött a telefonja.

– És hogyan indultál el ezen az úton? – Javier anyja szigorú tekintettel nézte Leonorát. Elegáns, finom nő volt, a hatvanas évei végén járhatott, de megőrizte szép arcvonásait. Leonora előredőlt, és halkan, nagyon röviden elmesélte a történetéből azt, amiről úgy gondolta, hogy megemészthető, és amivel nem árul el túl sokat magáról. Javier közben az apjának segített a kertben: az apja azt találta ki, hogy a most épülő, hangulatos kis hátsó terasz betonmellvédjét jókora kagylókkal díszíti. A kertben kosárból válogatta a kagylókat, és Javier ott téblábolt mellette, csak hogy ne legyen útban a házban, amikor az anyja és Leonora beszélget.

Javier anyját nem volt könnyű meggyőzni. Látszott rajta, hogy nem örül, amiért Javier elárulta a titkukat, amit olyan régóta és olyan szigorúan őriztek – még San Juanból is elköltözött az apja, Javier nagyapja, hogy azok se bukkanjanak a nyomukra, akik esetleg régről ismerték őket.

– A fiamnak nem kis erőfeszítésébe került, hogy megpróbáljon meggyőzni – állt fel végül Javier anyja, és a komódról levett egy albumot. Odalépett a fotelhez, amelyben Leonora ült, és az ölébe tette. – Nem fotózhatod le a képeket, csak nézd át őket. Köztük vannak Carol Santos fotói is. Sajnos nekünk csak ez maradt róla, még a könyvből sincsen példányunk…

Leonora elvörösödött, majd fellapozta az albumot. És végre meglátta Carol Santost – a dátum szerint a kép az ezerkilencszáznegyvenes években készült –, fiatalos volt, karcsú és mosolygós. Talán ha tizenkét fotó készült róla, többségük fekete-‐fehér volt, és mindegyik külön oldalt kapott az albumban. Az egyik képen Carol már idősebb volt, egy fiatal nő állt mellette, nyilvánvalóan Javier anyja – és Leonora felismerte a kisgyereket is, akit Carol az ölében tartott. Javier volt az.

A legutolsó, színes fotón, amelyen nem szerepelt dátum, Carolt egy jóképű, ősz hajú férfi társaságában lehetett látni. Egymást nézték, és volt valami bensőséges az összekapcsolódó tekintetükben.

– Ő kicsoda? – kérdezte kíváncsian Leonora, és felnézett Javier anyjára. – Ő… – tétovázott a nő, mintha csak mérlegelné, hogy válaszolhat-‐e az idegen kérdésére – …ő Tijado doktor.

Leonora szíve vad dörömbölésbe kezdett.

– Tijado? – tette fel elhaló hangon a kérdést. A nő csak bólintott, majd kivette Leonora kezéből az albumot, és összecsukva lerakta a komódra. Továbbra is állva maradt, amiből Leonora arra következtetett, hogy Javier kedvéért ugyan fogadták őt ebben a családban, de marasztalni nem akarják. Azt is látta, hogy nem fog magyarázatot kapni a kérdésére, úgyhogy lassan felállt, és megköszönte Javier anyjának, hogy a bizalmába fogadta.

– Senkinek sem fogok róla beszélni. Megígérem – mondta, de látta az asszony szeméből sütő bizalmatlanságot. Szinte kimenekült a házból, és talán soha nem örült még úgy Javiernek, mint akkor.

Kisvártatva már úton voltak Ponce-‐ból San Juan felé Javier ütött-‐kopott, nyitható tetejű kocsijával, ami külsőre egy roncshoz hasonlított, de a motorja tökéletesen szuperált, és a férfit nyilvánvalóan érzelmi szálak fűzték a kocsihoz, mert hallani sem akart cseréről.

– Most már hiszel nekem? – kérdezte Javier. Leonora bólintott.

– Áruld már el, mit keresett Tijado a dédnagyanyád mellett azon az időskori fotón…

Javier megvonta a vállát. Nem tudja? Nem érdekli? Bármi lehetséges. Leonora még mindig nem volt teljesen biztos benne, hogy ők ketten szövetségesek lehetnének, vagy legalábbis egyfelé vinne az útjuk. Hiszen Javier családjának igenis érdeke, hogy a mai „Carol” nyomára bukkanjon, hogy megtalálja a szigetet, és mindenekelőtt a könyvet. Úgyhogy továbbra is résen kell lennie. Ez nem tette túlságosan boldoggá. És olyasmit érzett, amit még sosem: hogy örülne, ha minden gondját és minden örömét megoszthatná valakivel… Javierrel.

– Most húzunk! Mindenki a hajón van, kivéve az utasokat – kiáltotta a mikrofonba a szórakoztató részleg igazgatója, aki ha műsort vezetett, azt mindannyian megtiszteltetésnek vehették. Igazi, hamisítatlan amerikai showman volt, mint ahogy az esti műsorok is hamisítatlan amerikai show-‐k voltak, azzal a különbséggel, hogy költségmegtakarítás céljából nem amerikai, hanem többségükben kelet-‐európai művészek léptek a színpadra. Ukrán akrobaták, román bohócok, lengyel táncosok, orosz és cseh zenészek, egy lengyel és egy kubai emigráns énekes, meg persze a magyar zongorista, gondolta Adél, aki lemaradt a hajóról valami baleset miatt. Most az amerikai showman, Steven Gown beszélt, miközben két cilinderben körbejárt az összes név. A színházterem a negyedik és ötödik szinten volt, vörös, süppedős székek vették körbe a kivilágított, félkörívű színpadot, ahol most Steve magyarázott. A legtöbb alkalmazott ott volt, akik nem, mert dolgoztak vagy szabad volt a délelőttjük, azok állítólag később húznak. – Tudom, hogy a részlegek egymás közt szoktak ajándékozni, de most másképp lesz – folytatta a showman. – Azért találtuk ki, hogy mindenki egy, vagyis két cilinderből húzzon, hogy kicsit közelebb kerüljünk egymáshoz, ne csak az egyes részlegek dolgozói ismerjék meg egymást. Az ajándék, hangsúlyozom, ne kerüljön többe ötven amerikai dollárnál, de azért az sem jó, ha sokkal kevesebbe kerül – mondta, és többen felnevettek. – Szerintem lesz mód ötvendolláros ajándékokat venni. Még van két napunk Guadeloupe-‐on, és kettő Martinique-‐en, aztán jön a huszonötödike, Saint Lucia szigetén… hát valamit majdcsak kitalálunk.

Végül is a szervezők megadták a módját, mert még műsor is volt, csak azért, hogy azok se unatkozzanak, akik már húztak: az énekesek leadták az esti műsort, amit sokan már biztosan láttak a személyzetből, de a legtöbben a műsor idején dolgozni szoktak, úgyhogy még hangulatos is volt az esemény. Adél, ahogy odaért hozzá a lány a cilinderrel, gyorsan, gondolkodás nélkül kivette a kezébe akadó első cédulát. Óvatosan kihajtogatta, és megnézte. Samuel Regrado, pincér. Ennyi állt rajta. Elmosolyodott. Egészen eddig attól tartott, hogy semmit sem fog tudni arról, akinek a nevét kihúzza, de Samuelt már ismerte, úgyhogy legalább megpróbálhat testreszabott ajándékot találni neki.

Samuel, az egyik kis öreg. Mi a fenét vehetne neki? Talán majd megkéri George-‐ ot, hogy segítsen kitalálni. George mégiscsak az étteremben dolgozik, ott, ahol Samuel is, valószínűleg jobban ismeri, mint ő. Vagy még jobb lenne, ha sikerülne Samuelből kihúzni, hogy milyen ajándéknak örülne.

Őrületes boldogság, amikor csak úgy slattyog az ember a púderszerű, egészen világos homokban, és nézi, ahogy a franciák és más külföldiek két pálma törzsére felkötött függőágyukban sziesztáznak. És a tenger – a világ legvarázslatosabb színű tengere, gondolta Niki. Már megjárta az esőerdőt, és bár otthon még amiatt dühöngött, hogy a Karib-‐tengernél vélhetően semmiféle tartalmas és emlékezetes programban nem lesz része, most határozottan élvezte, hogy belegyalogolhat a partnál épp csak bokáig érő, lassan mélyülő, türkizkék langyos vízbe, és elnézheti a strandolókat. Átfutott a fején, hogy talán sokan itt is laknak közülük… Vajon milyen lehet megállítani az időt, és elköltözni Franciaországból egy csodás karibi szigetre, ahol az árak és a telefontarifák „franciásak”, és ahová belföldi repülőjárat visz a párizsi Orly reptérről? Elképesztő, gondolta. És a legelképesztőbb az volt, hogy rájött: akár ő maga is találhatna itt állást, szállást… Persze ez csak játék volt, de nem rossz játék. Kisétált a part menti sekély vízből, ledobta a homokba a hajó logójával ellátott strandtörülközőjét, rá a strandtáskáját, és kibújt a vászonruhájából. Aztán szaladni kezdett, befelé a vízbe, és szabadabbnak érezte magát, mint bármikor az elmúlt években.

Egy bő órát lubickolt, utána pedig kifeküdt a napra, élvezte, hogy a vádlijára ráragad a finom porhomok, és már majdnem elaludt, amikor meghallotta, hogy csöng a telefonja. Amikor meglátta, ki hívja, már nem tudott parancsolni az ujjának – reflexből vette fel a telefont Anitának, Roland anyjának.

– Nem tudjuk, hol lehet Fanni – szólt bele ingerült, kicsit sírós hangon Anita a telefonba, mielőtt még Niki megszólalhatott volna. – Elment egy osztálytársnőjéhez Rékával. Az osztálytársnőjüknek tüdőgyulladása volt, három hetet hiányzott az iskolából, és ezért korrepetálni akarták néhány tantárgyból.

– Hívtad a mobilján?

– Hívtam, de itthon hagyta! Itt csörög a szobájában. És a barátnője ki van kapcsolva. Nem tudom, mit csináljak – sírta el magát.

– Nyugodj meg. Hány óra van otthon? Még csak este nyolc, nem igaz? Hánykor ment el?

– Tízéves! Tíz!

– Tizenegy lesz mindjárt.

– De most még csak tíz.

– Mikor ment el?

– Délután. Réka eljött érte, és úgy mentek Pál Timihez.

– Milyen messze lakik tőletek ez a Pál Timi? – próbált gyakorlatias lenni Niki. – Itt lakik a közelben.

– Ha menet közben esetleg beugrottak valahová, mondjuk egy plázába, és ott ragadtak…

– Fanni nem jár plázázni!

– Oké. Attól még bárhol leragadhatott. Nyugodj meg. Hamarosan haza fog érni. – Szerinted nem esett baja? – hüppögött Anita.

– Szívből remélem. Majd szólj azért, ha előkerült. Tudod… néha mi is elfeledkeztünk az időről…

– Ő nem olyan.

– Jól van. Majd beszélünk.

Kinyomta a hívást, és bár tudta, hogy valójában nincs sok oka rá, mégis nyugtalan lett. Fanni tényleg nem az a kimaradós fajta, bár az utóbbi időben tüntetőn lázad az otthoni szigor ellen.

– Ez mi?

– Egy takaró.

– Igen, azt látom, de…

– A tiéd.

– De milyen takaró ez?

– Kopott.

– …

– A dédnagyanyámé volt. Nem tudom, mire használta, de néhány más dologgal együtt megmaradt ez is. Anyám egy ideje az egykori gyerekszobámban tárolta, én meg bedobtam a kocsiba.

– Elloptad…?

– Dehogy loptam. Elhoztam. A hónom alá vettem és elhoztam. Gondoltam, talán jelent neked valamit… ha már elindultál olyan messziről… és…

– És eljutottam Carol legendájáig.

– Hát… igen.

– Gyerekkoromban hallottam róla először. Tudod, az apám középiskolai irodalomtanár… Magyar–angol szakos. Irodalomszerető emberként igyekezett különleges történeteket, mondákat, meséket, mítoszokat mesélni nekem, nem pedig a legismertebbeket. Próbált megmutatni minden apró kis szeletet az irodalomból… csupa olyasmit, ami fejleszti a fantáziámat, ami elrepít egy másik világba, aminek hatalma van… nem elsősorban fölöttem, fölöttünk, hanem a minket körülvevő, sokszor rideg valóság fölött. Megmutatta nekem, hogy a mesék segítségével igenis föléje kerekedhetünk, hogy a kedvezőtlen körülmények ellenére is elérhetjük a célunkat… mert… nem is tudom, hogyan mondjam… Valamiféle belső erőt mozgósít, ha el tudsz szakadni a földtől, ha ki tudsz lépni a megszokott világból, ha ki akarod tágítani a határaidat… A mítoszok, a mesék, ma már azt hiszem, mind ezt a hitet erősítették benne. Hogy lesz erőm a jóra törekedni.

– Valóban apád mesélte el Carol Santos történetét? Magyarországon hallottál róla először, egy irodalomtanártól? – kérdezte csendesen Javier.

Leonora bólintott.

Már nem emlékezett rá, mennyi idős lehetett, csak arra, hogy ült abban a kényelmes, puha karosszékben az apja dolgozószobájában, a menedékében, ahol semmi baj nem érhette, ahol nemcsak a kis babahája, a zsírpárnácskái védték, hanem maga a „szentély” is védelmet nyújtott neki mindennel és mindenkivel szemben – a gúnyolódókkal, a soványakkal, azokkal szemben, akiknek van anyjuk… Az apja minden este mesélt neki valami érdekeset. Mindig olyat, amin elalvás előtt is tudott gondolkozni, meg másnap is. Néha folytatásos meséket mondott. Ő soha mástól, barátnőitől, osztálytársaitól nem hallotta, hogy nekik is efféle történeteket meséltek volna otthon. És persze ott voltak a könyvek, amelyeket valósággal falt, de a legjobb mégis az volt, amikor az apja belefogott egy különleges történetbe.

A legeslegkülönlegesebb Carol Santos története volt. A lányé, akit nem értettek meg a társai, akit kiközösítettek a többiek – aztán egyszer csak fordult a kocka. Carol, a mellőzött kislány megtalálta azt a szigetet, és azt az embert, Vascolót, ahol és akivel egyszeriben boldoggá válhatott. Nem zavarta, hogy a többiek ferde szemmel néznek rá, vagy hogy kibeszélik a háta mögött – illetve, ha zavarta is, a félelmeit, a csalódottságát és az indulatait a lehető legjobb irányba tudta terelni. Bár ő is képes lett volna mindarra, amire Carol!

Amikor először hallotta a történetet, az apjának rögtön meg kellett mutatnia albumokban és fotókon, hogyan is néz ki egy olyan sziget, amilyenre Carol került. A térképen megkereste, hol van Puerto Rico, hol van San Juan, aztán vettek egy vaskos világatlaszt, részletes térképekkel, és az egyiken feltüntettek egy csomó szigetet is Puerto Rico körül. Leonora attól fogva minden este arról fantáziált, vajon melyik lehet Carol és Vascolo szigete, meg arról is, hogy egyszer majd ő találja meg ezt a szigetet, és talán még Carol is életben lesz, és találkozni fognak egymással. Néha, amikor sokáig lebegett az alvás és az ébrenlét határán, még Carol énekét is hallotta, de másnap, amikor felébredt, már nem tudta visszaidézni.

Carol Santos miatt kezdett énekelni tanulni. Mindig jó hallása volt, de Carol történetén fellelkesedve könyörögte ki az apjától, hogy hetente kétszer eljárhasson egy énektanárhoz, aki új világot tárt ki előtte. Elsajátította a helyes légzéstechnikát, ami később sok nehéz helyzetben mentette meg. Akkoriban tanulta meg, hogyan bírja ki sokáig állva: addig még az iskolai ünnepségeken is majdnem elájult a hosszas álldogálástól, de Laura, a fiatal énektanárnő elmagyarázta neki, hogy énekelni – csak állva lehet. Nem lehet ülve, könyökölve, félig ülve énekelni. Akkor jönnek – majd – ki a legszebb hangok, ha megtámaszt a rekeszizom, ha szabályos a légzés, és ha nem görnyed össze…

– Hol van leírva ez a történet? – kérdezte egyszer az apjától. – Honnan tudsz róla?

– Ez a legenda szájról szájra száll. Egy tanítványom mesélt róla először, akinek az édesanyja amerikai, de Magyarországon élnek.

– Él még Carol Santos?

– Ezt nem tudjuk. Senki sem tudja.

– És igaz… ez az… egész?

– …

– Igaz ez a történet?

– Nem mindegy, kislányom? Akár igaz, akár nem, ha elhiszed, akkor igaz. Ha el tudod képzelni, akkor igaz.

Leonora csak később értette meg, mit is akart mondani az apja.

– Én is szerettem az indiános történeteket, meg a kalandregényeket, mégsem eredtem felnőttként az apacsok nyomába – rázta meg a fejét Javier. Az üres bárban ültek: a délutáni vendégek már elmentek, az estiek még nem érkeztek meg. A bárpult két oldalát támasztották, összeért a kezük, és még mindig mindketten kicsit fel voltak kavarva attól, ami Javieréknél történt. Leonora szorongatta a takarót – el akarta hinni, hogy az Carol Santosé volt, de persze bármilyen régi pokróc lehetett… Közben az e-‐mail járt a fejében, amit az öreg írt neki. Leonora tudta, hogy az öreg meg akarta nyugtatni, hogy ne féljen, a szigetre mindig csakis azok jutottak el, akiknek el kellett jutniuk oda. Hogy Carol emlékén nem esik folt, és azt sem fenyegeti semmi veszély, amit ők tesznek. És ha legközelebb találkoznak, majd elmesél neki néhány dolgot. Kicsit meg is nyugodott a levéltől, persze az öreg azt nem tudhatta, hogy akire Leonora még mindig gyanakszik egy kicsit, az ott lakik vele egy fedél alatt, éjszakánként szeretkeznek, és minden reggel együtt ébrednek. Ha „ellenség”, akkor valóban jól beépült a házába, az üzletébe, az életébe.

– Mindig az ő sorsára gondoltam. Mi lehet vele, él-‐e még, mit tenne a helyemben… Rá gondoltam, amikor elkezdtem fogyózni. Dagi kislány voltam, gondoltad volna?

– Nem.

– Futni kezdtem. Megkértem a papát, hogy vigyen el egy sportegyesületbe. Atletizálni akartam. Furcsán néztek rám, amikor először odamentem. Mondtam, hogy magasugró szeretnék lenni, vagy futó. Valószínűleg azt gondolták, hogy ezzel a súllyal azonnal leverem a lécet, ezért inkább a futást ajánlották – nevette el magát. – Eleinte piszkosul szenvedtem, emlékszem, az első négyszáz métert csak két részletben, egy kis pihenést közbeiktatva tudtam lefutni. Röhögtek is a többiek… Őrületes szenvedés volt, utáltam, izzadtam, de akartam csinálni. Néhány hónap után egyszer azt vettem észre, hogy jólesik… Már nem álltam le, nem mondom, hogy én voltam a leggyorsabb, mert az hazugság lenne, de akkor már bírtam a hosszabb távokat, jól is éreztem magam, amikor hosszú távot futottunk… Bár nem lettem ifiválogatott, amit akkor nagyon sajnáltam, de közben szinte észrevétlenül leolvadtak rólam a kilók, a babaháj, és a futás segített abban is, hogy még jobban elmerüljek a fantáziavilágomban. Bár már nem olyan megszállottan, de azért figyeltem minden, a Karib-‐térséggel kapcsolatos hírt. És amikor összevesztem az apámmal, és életemben először – nem mondom, a koromhoz képest elég későn – „világgá mentem”, akkor tudtam, hogy nem fogok megállni, amíg el nem jutok ide. Voltak akadályok, voltak buktatók, de… a végén eljutottam ide. Hát nagyjából ennyi. – Úgy érted, ideköltöztél?

– Nem. Úgy értem, akkor már itt akartam élni.

– És már megvolt a bár?

– Nem, dehogy.

– És hol dolgoztál eleinte?

– Egy hajón.

– Óceánjárón?

– Azon. Énekeltem. Aztán később megvettem ezt a bárt, és végül a házat is. – Abból, amit a hajón kerestél?

– Nem, nem abból – nevetett fel. – Abból nem futotta volna. Na mindegy, szóval így jutottam ide…

– Nem vagy valami bőbeszédű. Elmondod a tényeket, de közben az az érzésem, hogy kimarad néhány epizód – nézett rá kicsit szemrehányón Javier. Leonora belenézett a férfi szemébe, és újra azt érezte: annyira közel áll hozzá. Bárcsak elmesélhetne neki mindent.

– Helló, Niki!

– Fanni…! De jó, hogy előkerültél. Anyád alaposan rám ijesztett, amikor felhívott, hogy eltűntél.

– Ő mondta, hogy csörögjek rád… és számoljak be arról, mi történt… Szóval elmentünk egy kicsit császkálni Rékával, mielőtt Timihez felmentünk volna, aztán elszaladt az idő, úgyhogy csipkedni kellett magunkat, és a nagy rohanásban eltévedtünk. Szerencsére egy normális fószer elhozott minket kocsival, de Timihez már nem tudtunk felugrani. Most büntetésből szobafogságban akarnak tartani – panaszkodott Fanni. – De hova császkáltatok el?

– Mit tudom én. A Nyugatitól indultunk, bementünk pár üzletbe, s a többi. – De te jól ismered a várost.

– Igen, de elkeveredtünk mindenféle mellékutcákba, meg ilyenek… – Kamuzol?

– Dehogyis – vágta rá a lány, és Niki egy kis rémületet hallott ki a hangjából. – Tudod, hogy mennyire aggódnak érted.

– Tudom, de túlzásba viszik!

– Akkor sem kéne idegenek kocsijába beülnöd.

– Réka is velem volt.

– Akkor sem.

– Már te is kezded ezt a szöveget?

– Nem. Csak tudom, mi történhet. Emlékszel, újságíró vagyok, láttam pár szörnyű esetet.

– Ez egy normális ember volt, van neki is gyereke, tudod.

– Na és ha van? Tudod, hány mentálisan beteg ember él a földön, akinek van gyereke? Rengeteg.

– Jó, ő kedves volt, na. Mesélj a hajóról.

– Mondd meg anyádéknak, hogy leszúrtalak.

– …

– Hallod?

– Megmondom.

– A hajó szuper, ma egy olyan szigeten kötöttünk ki, Guadeloupe-‐on, ahol van vulkán, van esőerdő, és gyönyörű a tenger. Lassan mélyül, türkizkék és áttetsző, világos a homok, és a part tele van kókuszpálmákkal és strandoló emberekkel.

– Az szupi lehet. Megnézem a térképen.

– Oké.

– És majd beszéljünk az e-‐mailről is. Vagy írj valamit.

– Megbeszéljük otthon.

– Hozol nekem ajándékot? Mindjárt karácsony.

– Persze hogy hozok.

– Akkor puszi. Majd hívjál is.

– Oké. Jó szobafogságot.

– Ne szenyózz.

– Nem is. Puszi.

Niki, miután bontották a hívást, megrázta a fejét. Fanni valamiben hazudott neki. A lány úgy tudott tájékozódni, mint csak nagyon kevesen. Amióta ő ismerte, még sosem tévedt el, ráadásul nem a Nyugati környékén! És hogy beüljön egy ismeretlen férfi autójába? Ez az egész annyira furcsa. Még mindig ezen gondolkozott, amikor újra megcsörrent a telefonja. A Rolandot ápoló otthon számát jelezte ki a készülék, ezért gyorsan felkapta.

– Niki? Edina vagyok – mutatkozott be az otthon egyik dolgozója, akivel Niki elég jó viszonyban volt. – Azért hívom, mert… Nem akartam Roland szüleit hívni, de… – Mi történt?

– Ma látogatói voltak Rolandnak. Két kislány. Az egyikük az unokatestvérének mondta magát. Nem engedtem be őket felügyelet nélkül, mert ki tudja… Bekísértem őket Zolikával, aztán láttam, hogy a kislány teljesen kiakad. Ő beszélgetni próbált Rolanddal, de nem sikerült neki… Aztán úgy tíz perc után kikísértem őket. – Értem – felelte Niki, és gyorsan pörgött az agya. Ezek szerint Fanni megtalálta Rolandot, és nem szólt róla az anyjáéknak, de még neki sem. – És… nagyon összetört a kislány?

– Hát… nem tudom. Tartotta magát. Én meg nem is tudom, jól tettem-‐e, hogy beengedtem Rolandhoz. Látogathatta-‐e. Szülők nélkül, felnőttek nélkül… Aztán elment. Gondolom, az apja megvigasztalta, mert már ott várta őket a bejáratnál az autójával. – Az apja?

– Hát nem tudom. Lekísértem őket, és ott várt rájuk egy férfi egy fekete autóval. Ahogy a lányok kimentek, eléjük sietett.

– Hogy nézett ki a férfi?

– Hát… Magas volt, de csak pulóvert viselt, a kabátja biztos a kocsiban volt. Fekete volt a haja, talán egy kicsit göndör, rövidre nyírva. És ha jól láttam, valami furcsa volt a kezén, mintha elszúrtak volna egy tetoválást, vagy megpróbálták volna eltüntetni… de lehet, hogy tévedek, mert csak egy pillanatra láttam.

– …

– Itt van, Niki?

– Igen – köszörülte meg a torkát. – Persze. Edina, megtenné, hogy nem számol be erről a látogatásról Roland szüleinek? Ők mindenen felizgatják magukat… – Hát nem tudom, mennyire izgatnák fel magukat, mert konkrétan le sem… na tudja, mit akarok mondani. Jó, ha kéthavonta megjelennek itt, de akkor is muszájból. Szerintem csak örüljenek, hogy vannak a fiuknak normális látogatói, úgy, mint maga, meg talán mint ez a kislány.

– Azért mégse szóljon nekik róla, jó?

– Persze. Rendben van.

– Én most külföldön vagyok, de hamarosan jövök.

– Ne haragudjon, hogy zavartam. De hát csak magával állunk rendszeres kapcsolatban.

– Semmi baj. Nyugodtan hívjon bármikor. Ha netán történik valami. Vagy ha a kislány újra meglátogatja Rolandot.

– Rendben, hívni fogom.

– Köszönöm, Edina. Boldog karácsonyt.

– Magának is.

Letették, és Nikinek borsódzott a háta. Veszettül kalapált a szíve. Mibe keveredett Fanni? Ráadásul az ő hibájából. Nem lett volna szabad hazudnia neki, nem lett volna szabad Roland szüleinek a hazugságát takargatni, és nem lett volna szabad Verbovszkyt sem felhergelnie.

Tudta, hogy nem halogathatja tovább azt a telefonhívást. Fel kell hívnia Andrást. Verbovszky újra felbukkant, és Fanni őrült veszélybe került. A veszélyt Verbovszky jelenti. Hiszen nincs más célja, mint hogy megfizessen a cikkekért neki, Nikinek.

– Na hát. Samuelnek van felesége, van egy fia, egy lánya, és két unokája. A lányát most – szerencsére – nem múlt időben említette. Adél csodálkozott, hogy ekkora családja van a pincérnek.

– Hallom, hogy a zongorista lemaradt a hajóról – mondta hirtelen az öreg. – Valami baleset érte…?

– Úgy tudom. Én intéztem a biztosítását. Furcsa… – mélázott el. – Egy-‐két órával a balesete előtt találkoztam vele. Elárulta, hogy… – elhallgatott, mert nem tudta, hogy nem követ-‐e el tapintatlanságot. Diszkrétebbnek kellene lennie, gondolta. – Csak nem akart öngyilkos lenni? – csodálkozott rá az öreg.

– Hát, ha azt nem is… de elárulta, hogy depressziós. Téli depresszióban szenved, azt remélte, hogy itt, ahol nyár van, nem fog kitörni rajta.

– De kitört.

– Úgy látszik – bólintott Adél.

– És ezért ugrott egy kocsi elé?

– Úgy tudom, nem kocsi elé ugrott, hanem egy motorkerékpárral ütközött, de ez most lényegtelen. A lába sérült meg, nem olyan súlyos. Szóval túléli, de nem tudom, köze van-‐e a rossz hangulatának a balesethez.

– Beszélik, hogy kitette a szűrét valami nő – legyintett a pincér. – Az énekesnő mondta George-‐nak, és hallottam. Ezért vállalt munkát a hajón.

– Lehetséges. Sok hasonló történetet hallok – felelte Adél. – Majd helyrejön. Mindenféle szempontból.

– A hajón?

– Nézd, Samuel, te biztosan láttál itt egyet s mást, én azt tudom, hogy annak idején életem leggondtalanabb éveit töltöttem a hajón, ugyan sok volt a munka, de sok volt az élmény, a látnivaló és a kaland is… Most már más. Hazahúz a szívem a gyerekhez. – A pénzért… jöttél vissza?

– A pénzért – nézett el a távolba Adél – és… még valamiért. Egy kihagyott lehetőségért. Hátha bepótolhatom. Hátha. De az is lehet, hogy nem – rántotta meg a vállát, és visszanézett az öregre. – Neked mi hiányzik leginkább a hajón? – Nekem… leginkább a hajó hiányzik, ha nem vagyok rajta.

– Valóban? – nézett rá kérdőn Adél, és persze meg is rémült kicsit: hát ennyire függővé válhat valaki? Egy pincér…? Akinek éjjel-‐nappal keményen hajtania kell? Akinek alig van pihenője? Ráadásul már idős is…

– Az emberek – adta meg a magyarázatot végül az öreg. – Azok az emberek hiányoznak, akiket itt látok. Akiknek a többségét egyáltalán nem a kalandvágy hajtja. Azért jönnek, mert úgy érzik, elszúrták az életüket, mert kilátástalan a sorsuk, de legalábbis komoly egzisztenciális nehézségeik vannak… És egyszer csak azt látom, hogy megváltozik a tekintetük. Fény gyúl benne. Mintha feléledne a tekintetük, és ők maguk is, érted? Ezt szeretem látni.

– Sam, ezek az emberek aztán visszajönnek, évről évre itt vannak, és sokan, akik nem tudnak szakítani ezzel az életformával, vagy nem tudnak kevesebb pénzből kijönni, mert lakás kell, a szülőket kell támogatni, aztán a feleséget, a gyereket… szóval ők nem… nem boldogok. Vagy… gondolod, hogy azok?

– Kérdés, hogy mi van nekik itt – mutatott a pincér a szívére, aztán a fejére. – Szerintem itt dőlnek el a dolgok. És ha valaki visszajön, pedig már nem kellene, mert megélne e nélkül is, az otthon nem találja a helyét… nem érzi jól magát a bőrében. Az az ember otthon nem boldog. Te visszajöttél volna, ha boldog vagy otthon? – szegezte Adélnak a kérdést.

– Ha… pénzt kell keresnem…

– Nem találtál volna másik állást, ahol esetleg kevesebb pénzt kapsz, de ott maradsz a gyereked mellett?

– …

– Na ugye. Valami visszahúz. Itt keressük a jó érzést, ha otthon minden felborult. Persze én már… csak nézem ezt. És örülök, ha valaki hazamegy, és nem jön vissza. Az számomra azt jelenti, hogy rend lett itt belül – mutatott újra a szívére. – És ez nekem jó érzés – hallgatott el egy pillanatra, majd hozzátette: – Persze a család is fontos. De én visszajövök, mert nekem itt a helyem.

– Mi lesz, ha nyugdíjas leszel?

– Ha majd nem bírom el a tálcát? – mosolyodott el az öreg, és Adél azon gondolkozott, hogy mennyi erő lehet ebben az inas, sovány emberben, aki tele tálcákkal egyensúlyoz a lépcsőn. – Hát nem tudom. Ramirez, a mixer azt mondja, ő azért nem teheti le a lantot, mert náluk a családban mindenki rögtön meghalt, amint nyugdíjba ment. Én nem hiszek az ilyen átokban. Azt hiszem, akkor majd élem a békés mindennapjaimat. Talán horgászni fogok, és nézem majd a nagy hajókat… Hogy mennyi idő múlva…? Nem tudom. Előbb-‐utóbb elérkezik az ideje. Már a pecabotom is megvan. De a szákot még nem akarom megvenni… Hülyeség, igaz? – meredt rá Adélra, aztán vágott egy grimaszt. – De hát már ezt csinálom… mióta is? Hatvankilencben Miamiból indultunk, „Kék hercegnőnek” becézték azt a hajót… Az volt az első utam ilyen luxushajón. Addig azt sem tudtam, mit kezdjek az életemmel… Fiatal voltam, nem tanultam, angolul viszont jól beszéltem, ami persze Puerto Ricóban nem nagy érdem, de ezek a cégek amerikaiak voltak… Az egyik barátom a Mardi Grasson dolgozott, ami az első útján rögtön balesetet szenvedett, majd óriási veszteséget termelt, majdnem én is elszegődtem oda, de aztán mégsem… dolgoztam egy rövid ideig a norvégokkal is, aztán visszatértem az amerikai társaságokhoz – emlékezett vissza. A személyzeti büfében ültek, Adél csak lopva mert az órájára pillantani, hogy mennyi idő múlva kell szolgálatba állnia. Samuel elgondolkozott, majd folytatta. – Nem akartam sosem több lenni pincérnél. Dehogy akartam főpincér lenni! Jó így nekem. Kisebb a felelősségem, sok a munkám, de ezt szoktam meg. És így mindenki sokkal közvetlenebb velem, mint ha főnök lennék. Tudják, hol a helyem a hajón, kedvelnek, elmondanak sok mindent, és én úgy érzem, hogy itt is van egy csomó családtagom, nem csak otthon.

– Értem – bólogatott Adél.

– És neked… segíthetek valamiben? Mert biztosan nem véletlen, hogy itt beszélgetünk vagy fél órája…

– Csak örültem, amikor megláttalak, még nem is köszöntem meg, hogy a múltkor útitársad lehettem a taxiban. Nincs… nincs miben segítened. Már eldöntöttem: lejár a szerződésem, és hazamegyek. Új életet kezdünk a fiammal. Addig pedig igyekszem élvezni, ami adódik, és nem keseregni holmi elszalasztott lehetőségek miatt. – Helyes. Jó ötlet.

George nagyon megörült, amikor a felső dekken meglátta a lányt. Volt benne valami titokzatos, annak ellenére, hogy nem csinált titkot belőle, hogy ő, George tetszik neki. Igaz, hogy kíváncsi volt, kotnyeles, de szórakoztató is. A lány intett neki, aztán oda is szaladt hozzá. George szolgálatban volt, de megállt egy pillanatra.

– Egy Fülöp-‐szigeteki masszőzt húztam – közölte a lány, és beletúrt a sűrű hajába. – Mit lehet venni neki…? Lávakövet mégsem vehetek. Meg az van is neki. Talán örülne egy digitális képkeretnek? Nézegethetné az otthoniakat, a szerelmét… Csak hát fogalmam sincs, lehet-‐e itt digitális képkeretet kapni.

– Nem tudom. Ráérsz este?

– Hát… – húzta el titokzatosan a száját a lány. George tudta, hogy most csak cukkolja, addig fog évődni vele, amíg végül George ágyában köt ki. Arra gondolt, hogy akár karácsonyi ajándékként is megkaphatná a lányt. Miért is ne? Ugyan a karácsonyi vacsorán eszelős hajtás van, de utána ott az éjjel, romantikázhatnak a hátsó dekken, ahol a személyzet tart nagy bulit, miközben az utasoké a fölső és az első dekk, meg persze a bárok. Cserfes kis csaj. Kelleti magát. George felvillantotta a mosolyát, amivel általában le szokta nyűgözni a csajokat. Sötét bőr, hófehér fogsor, sokat ígérő pillantás… volt idő, amikor a tükör előtt gyakorolta. Hirtelen eszébe jutott, hogy a lány mi iránt érdeklődött azon az alkoholmámoros estén. Hát igen, ő is a szigetet keresi. Bárcsak segíthetne neki valahogyan, akkor talán karácsonyig sem kellene várnia… Bár huszonötödikéig már csak három nap van hátra. Állt a lány mellett, és a szeme sarkából látta, ahogy a fedélzeti bárban sorra viszik ki az utasoknak a koktélokat. A pult mögött Ramirez, a földije tüsténkedett. Ő a legöregebb a hajón – még Samuelnél is idősebb, ő az igazi korelnök. Ramirez épp felnyitott egy kókuszdiót, és George mintegy lassítva látta a mozdulatait. Hirtelen megjelent a szeme előtt egy kámzsás férfi, kókuszdióval a kezében.

Jó ég. Atyaúristen, lehetséges volna? Hiszen minden egybevág. Ramirez már évtizedek óta hajón dolgozik. Jól, akcentus nélkül beszél angolul, ami a jamaicai személyzetnél nem is annyira mindennapos… Itt volt mindvégig, a szeme előtt. Hát ezért választanak mindig a hajóról… Szinte mindig egy hajón szolgált vele. Még a Legendsen is. „Te hogy választanád ki, hogy kit vigyél el a boldogságszigetre?” – kérdezte tőle a múltkor, és Ramirez valami olyasmit válaszolt, hogy azt vinné el, akiben még lát fantáziát. Ez annyira jellemző válasz… Benne van minden. Ez az igaz válasz. Lehetséges… hogy Ramirez volt ott a szigeten? Lehetséges, hogy Ramirez az az ember, aki képeket tud mutatni a múltból? Ramirez, a szorgos bármixer lenne a sziget mindentudó öregje…? Ez megmagyarázná, miért kell az arcát és a testét eltakaró kámzsát viselnie, és miért sötétben történik az egész. És ha Ramirez az… akkor elvezetheti őt a nőhöz, ahhoz a nőhöz, akit már évek óta keres…

Visszafordult a lányhoz, és csak annyit mondott neki:

– Jó lenne, ha este, a második terítés után tudnánk találkozni. Azt hiszem, rájöttem valamire a szigettel kapcsolatban…

George visszament az étterembe, szerencsére most csak a büféétterem működött, az utasok többsége ugyanis kint volt a parton, és az a néhány renyhe amerikai, aki nem szállt ki, mert valójában wellnessezni jött, masszíroztatni, nagyokat enni, a hasát süttetni a dekken, ilyenkor a svédasztalról csemegézhetett. A főpincér inkább csak azt ellenőrizte, hogy a pincérei felveszik és időben kiviszik-‐e az italrendeléseket. George olyan szórakozott tekintettel járkált fel-‐alá a hodályszerűen hatalmas, mégis hangulatos teremben – ahonnan a teraszasztaloktól és az ablakokból rá lehetett látni Guadeloupe partjára –, mint aki ott sincs. Újra maga előtt látta mindazt, ami néhány éve, azon a szigeten történt. Azt, hogy az öreg jelenlétében megbizonyosodott arról, hogy mennyi boldog pillanata volt. Ki így boldog, ki úgy – neki nagyon is kedvére való volt a hajós életforma, boldog volt, hogy Maríával újból egymásra találtak, jól érezte magát a bőrében.

És akkor, ott az éjszakában valaki közeledett, egy nő, és ahogy meglátta a sziluettjét, ahogy meghallotta a hangját, megváltozott az élete. Maga előtt látta, filmszerűen, ahogy összeér a kezük, és ő sokkal boldogabb, mint valaha bármikor. Aztán egy motelban találta magát, két napig csak aludt, és amikor felébredt, az éneklő nőt látta maga előtt, és tudta, hogy meg kell találnia. Csak akkor lesz boldog, ha megtalálja.

Maga elé révedve idézte fel ezeket a pillanatokat, és közben végig ott motoszkált valami a fejében… Próbált összpontosítani… mi lehet az? Talán… talán… igen. Csupán egy felvillanó kósza gondolat volt: azóta talán már találkozott is azzal a nővel.

– Niki vagyok – fáradtan szólt a hangja. András hallgatott a vonal túloldalán. Talán meg volt sértve, talán csak csodálkozott – ki tudja? – Nem a karácsony miatt hívtalak – tette hozzá gyorsan, aztán elnémult. Megdöbbent saját magán. Rögtön támad… védekezésből… pedig most segítséget szeretne kérni. Megköszörülte a torkát, és folytatta. – Mert a karácsony még messze van… Legalábbis van még két nap addig – próbált magyarázkodni. – Egy hajóúton vagyok… a Karib-‐tengeren.

– Vittél naptejet? – szólalt meg végül a férfi, és ő magában elröhögte magát. Ez annyira jellemző Andrásra: örökösen ironizál, tréfával üti el a dolgot.

– Szeretném, ha segítenél.

– …

– Megkaptam a huszonhat fáról szóló üzenetedet… Klassz. Örülök. De most, azt hiszem, baj van.

– Mi az?

– Verbovszky újra felbukkant.

– A Karib-‐térségben?

– Indult egy új online sorozatom, akkor jelentkezett. Arról írok, hogy vannak prostituáltak, akik elrakják a teli óvszert, és zsarolni próbálják vele a klienseiket. – Elég nagy hülyeség – szólt közbe a férfi. – Normális embert ezzel nem lehet zsarolni, számos személyiségi jogot sért, nem beszélve arról, hogy mit kezd a zsaroló egy adag spermával? Postázza a kuncsaft feleségének? Nem a huszonkettedik században élünk. Melyik asszony csináltatna DNS-‐vizsgálatot? És mihez kezdene az eredménnyel? – Nem tudom, nem is ez a lényeg – mondta gyorsan Niki. – A téma kapcsán Verbovszky írt nekem egy e-‐mailt, hogy hagyjam abba, de ez nálam csak olaj volt a tűzre, és felelevenítettem ugyanazon a hírportálon, hogy annak idején miket művelt, és hogyan lépett le ítélethirdetés előtt a bíróságról. A fotóját is többször lehoztuk. Végül küldött Viberen egy sms-‐t… helymeghatározással.

– Mondd a számát.

– Mondom, de nem hiszem, hogy sokra mész vele. Gondolom, más nevén volt a kártya, és azóta nyilván el is dobta már.

– Akkor mondd, hogy honnan küldte.

– Hát ez az… Abból az otthonból, ahol Roland él.

– Roland… a volt… barátod…

– Igen, tudod, hogy kicsoda Roland.

– Át tudod küldeni nekem a szöveget? Mit akar tőled?

– Azt, hogy fejezzem be, álljak le az egésszel.

– És te… nem akarsz leállni, ugye? Jól értem? – Meg kell hagyni, András kiismerte őt, gondolta Niki. – Ez a probléma…?

– Nem egészen – felelt elgondolkodva. – Az a probléma, hogy Fanni bent járt Rolandnál a barátnőjével. Ma történt. Titokban járt ott, mert a szülei azzal a mesével kábították szerencsétlent, hogy Roland meghalt. Egy lavina elsodorta. Ezt mondták neki az anyjáék, de Fanni kíváncsi volt…

– …

– Nem tudom, mit gondolsz, de nem én árultam el neki, hogy Roland él. – Nem gondolok semmit. Csak hallgatlak.

– Egyik nap Fanni elküldött nekem két fotót. Az egyiket még én csináltam Rolandról… régen. A másik pedig egy viszonylag friss fotója. Gondolom, az anyjáék számítógépében, vagy az anyjáéknál találta. És megkérdezte tőlem e-‐mailen, hogy miért hazudtam neki én is… Hát megírtam, hogy… mi is történt annak idején, és hogy Roland gyakorlatilag élőhalottként vegetál egy otthonban. Nem adtam meg neki a címet. Kértem, ne szóljon erről a szüleinek, hiszen megígértem nekik, hogy sosem árulom el a titkukat. Arra is kértem, hogy ne tegyen semmit, amíg haza nem érek. De úgy látszik, tovább nyomozott. És végül eljutott Rolandhoz.

– Hogy függ ez össze Verbovszkyval? Azt ne mondd, hogy…

– Nem rabolta el. Viszont Anita, tudod… Fanni… anyja – magyarázott – kétségbeesetten felhívott, mert Fanni nem ment el az osztálytársnőjéhez, ahogy ígérte, de nem volt otthon sem, eltűnt. Még csak este nyolc lehetett Magyarországon, nyugtatgattam, hogy biztosan csak elkódorgott a barátnőjével. Kicsit később, már otthonról Fanni felhívott. Előadta, hogy eltévedt a Nyugatinál a barátnőjével, és hogy végül valami idegen fickó vitte haza őket kocsival.

– Akár így is történhetett.

– Nem. Utána rám csörgött az otthonból az egyik ápolónő. Elmesélte, hogy délután Fanni ott járt egy barátnőjével Rolandnál. Nem tudott beszélgetni vele, persze hogy nem tudott. De ott volt nála, látta őt… Amikor elmentek, az ápolónő kikísérte őket, és látta, hogy beszálltak egy magas, fekete hajú fickó kocsijába, akinek a kezén furcsa tetoválás volt, vagy inkább már csak a nyoma.

– És hazavitte.

– Haza.

– Neked akart üzenni.

– Tudom.

– Mit akar tőled?

– Nyilvánvalóan azt, hogy álljak le – mondta, és átsuhant a fején, hogy vajon tényleg: miért nem áll le? Miért kell veszélybe sodornia önmagát és másokat is, azokat, akiket szeret? Hát nem jobb lenne, ha nem foglalkozna többé Verbovszkyval, és nyugodtan élhetne? És rögtön tudta a választ is: nem. Nem engedhet a zsarolásnak. Nem engedheti, hogy Verbovszky megússza.

– Meg akar félemlíteni – mondta a férfi.

– Tudom. De ez már nem játék, András. Most már egy csomó mindent tud rólam, Rolandról, Fanniról… bármikor elrabolhatja a kislányt. Talán azt még nem sikerült kiderítenie, hogy a szüleim hol laknak, kicsodák… de valahonnan tudomást szerzett Rolandról, nyilván követett, amikor meglátogattam, esetleg utána is érdeklődött az otthonban… és Fanni létezése sem titok előtte.

– Mit kell még tudnom?

– …

– Úgy érzem, hogy valamit még tudnom kell – mondta halkan, nyugodt hangon a férfi. – Azt hiszem, hogy nem teljes a kép.

– …

– Oké. Nekem ez a hivatásom. Ugyan már az ügyészségi nyomozóknál dolgozom, de megteszek mindent. Tartunk egy razziát a környéken, bár kötve hiszem, hogy ezek után ott ólálkodna. Tudja, hogy okos nő vagy, és számít rá, hogy ezt léped… A kislányra vigyázni kellene. És egy embert megpróbálok az otthonba is delegálni, mert talán Roland sincs biztonságban. Bár nem hiszem, hogy őt bántaná vagy elrabolná, sokra nem menne vele…

– Valamit tudnod kell – mondta végül Niki. – Sosem meséltem el senkinek, mert… úgy gondoltam, hogy nem tartozik másokra… de talán… talán ehhez az ügyhöz mégiscsak köze van.

– …

– Fanni… Fanni nem a testvére Rolandnak. Hanem a lánya.

Rémtörténetbe illett az egész. A fogyatékosok is kijárhattak az otthonból, és Roland akkoriban még kedvére ücsöröghetett és bámulhatta a fákat az otthon parkjában, ha levitték. Ott találkozott egy lánnyal, Arankával, és a fiú, akinek az ösztönei bizonyára ugyanúgy működtek, mint régen, magáévá tette a lányt, aki állítólag már régóta azt mesélte, hogy szerelmes belé egy fiú a szomszédos otthonból. Mindenki azt hitte, hogy képzelődik. A lány szellemi fogyatékos volt, és fel sem merült a gondozóiban, hogy valóban lakik az idősek otthonában egy ilyen fiú. Amikor rajtakapták őket, Roland agresszív lett, végül le kellett fogni, és nyugtató injekciót adni neki. Az ápolók a szüleinek és Nikinek is elmesélték, hogy mi történt.

Aztán – snitt. A következő hír az volt, hogy ugyan szerencsétlen lányok kaptak fogamzásgátlót, sőt kötelezték őket a szedésére (Niki erről is akart riportot írni), de a lány mégis teherbe esett. Állami gondozott fogyatékosként természetesen nem nevelhette fel, de ahhoz már késő volt, hogy elvetessék. Niki sokat gondolkozott akkoriban a születendő baba sorsán, még az is megfordult a fejében, hogy örökbe fogadná… de persze alkalmatlannak érezte magát az anyaságra, és aggódott, hogy a baba milyen sérüléssel jön majd a világra.

Nem tudta, hogy Roland szülei attól kezdve mindenféle vizsgálatokat fizettek, és úgy tűnt, hogy a baba egészséges lesz. Amikor megszületett, azonnal a nevükre vehették, hiszen Roland a fiuk volt, a lány pedig nem akart, és nem is tudott volna gondoskodni a kislányról. Niki nem volt meggyőződve róla, hogy ha Fanni sérülten született volna, vagy időközben derült volna ki valamilyen betegsége, akkor is Anitáék lennének a szülei… de szerencsére Fanni ép és egészséges, és Anitáék valóban jó szülők, még ha túlaggódják is a dolgot.

– Csak akkor látogathatod, ha soha nem mondod el sem neki, sem másnak, hogy mi történt – ezzel fogadta Anita, amikor már otthon volt az újszülött. A karjában tartotta Fannit. Niki szó nélkül bólintott, és már nyúlt is a kislányért. Roland lánya… Kitört belőle a bőgés. Mennyit ábrándoztak erről a pillanatról, hogy egyszer majd… egyszer majd lesz közös gyerekük. Nekik, kettejüknek.

Tartotta a kezében Fannit, és bármit megígért volna, csak azért, hogy láthassa felnőni, boldognak tudhassa. Ha már ő nem lehet az, hát legalább Roland lánya tapasztalja meg ezt az érzést.

Az első pillanatban megszerette Fannit, és tudta, hogy bármit megtesz, csak láthassa. Azt is sejtette, hogy Anita részéről nagy kegy ez: Roland anyja sosem volt képes megbocsátani, de legalábbis elfelejteni neki, hogy a HÉV-‐en eredetileg vele kezdtek ki azok a vadállatok, akik szó szerint hülyére verték Rolandot. Ha ő nincs ott, ha vele nem kezdenek ki, akkor Roland ma normális felnőtt férfi lehetne, és nem egy öregek otthonában vegetálna – ahogy az egészségügyiek mondják – gondolatok és értelem nélkül.

– Nem tudtam… Ne haragudj – András szabadkozott, Niki nem is értette, miért. – Így már értem… az érzékenységedet.

Szerinted az érzékenység, hogy amikor azt láttam, hogy teszed a szépet az egyik kolléganődnek, gondolkodóba estem? – akarta kérdezni Niki, de végül csendben maradt. – Tudod, ültettem négy fát. Most már huszonhat fa van az utcában. Ahogy mondtam – tette hozzá a férfi.

– Nem az volt a baj, hogy másképp számolunk – vetette oda szárazon a lány. Azt azért mégsem mondhatja el, hogy mit látott. Nehogy már azt higgye a férfi, hogy leskelődött utána… De az, ahogy arra a nőre nézett, utána pedig az e-‐mail, amit kapott, akár a nőtől, akár egy „jóakarótól”, hát az kiverte nála a biztosítékot. „Tisztelt Ladányi Nikolett! Láttam önt együtt a »főnyomozó úrral«, hallottam, amikor azt mondta, hogy hónapok óta együtt járnak, és mivel az illetőhöz valamikor nekem is volt némi közöm, felteszem a költői kérdést, vajon pontosan hány hónap ez valójában? Kettő? Négy? Nyolc? Vajon akkor is többen voltunk a kapcsolatban, amikor azt hittem, csak én vagyok? Mindegy is. Legyen boldog vele, nekem ez nem sikerült, sem rövid, sem hosszú távon, mindenben különbözünk, ön és én, a külsőnkben, az érdeklődési körünkben, nagyon örülök, hogy valaki ilyen boldog tud lenni azzal a férfival, akivel én minden voltam, csak nem boldog…” Hát igen, persze, lehet, hogy meg kellett volna mutatnia a levelet Andrásnak, nemcsak azért, hogy a férfi meg tudja válaszolni neki a fel sem tett kérdéseket, hanem azért is, mert talán együtt kideríthették volna, hogy nincs is semmi a háttérben… Vagy egy régi kapcsolat… régi barátnő, aki bosszút akar állni. Niki – aki elég sok névtelen és hamis néven aláírt levelet kapott újságíróként, és mindet jóformán olvasatlanul dobta a szemétbe – ezt a levelet nem tudta lazán venni, azok után, ahogy András nézett arra a nyomozócsajra. A csaj pedig kacéran nevetett rá. Mintha még zavarba is jöttek volna, amikor Niki belépett. Hát nem. Nem a fákról van szó. Az csak vicc volt.

– Akkor mi volt a baj?

– Most ez… a Karib-‐tengerről telefonálok.

– Oké. Mikor jössz haza?

– Tíz nap múlva.

– Rendben. De ígérd meg, hogy akkor találkozunk.

– …

– Hm?

– Oké.

– …

– Megígérem, oké.

– Jól van. Te pedig ne aggódj Fanni miatt, Roland miatt… senki miatt sem. Élvezd az utazást.

– Sajtóút.

– Hát aztán. Élvezd. Mondjuk, nagy kár, hogy karácsonykor nem leszel itthon. – Tavaly karácsonykor valami gyilkossági helyszínen voltál.

– Azóta… tudod jól, hogy az ügyészségen vagyok.

– Igen.

– Az ünnepnapjaim szabadok.

– Hát…

– Ne félj, Niki – mondta a férfi meleg hangon, és a lány közel állt ahhoz, hogy elsírja magát. Féltette Fannit, Rolandot, félt attól az állat Verbovszkytól, rettegett megnézni az e-‐mailjeit, mert nem akart újabb fenyegető levelet kapni tőle… biztatásra, bátorításra, támogatásra lett volna szüksége. Nagyon egyedül volt ezen a rohadt nagy hajón, a több ezer ember között. De mégsem szólt semmit. Nem vallhatta be a gyengeségét annak a férfinak, aki elárulta őt. – Nem kell félned. Biztonságban leszel, és a… szeretteid is.

– Köszönöm – búcsúzott Andrástól, és csak bólogatott, amikor a férfi megígérte, hogy karácsony előtt még hívni fogja.

Megnyugodott, de csak egy kicsit. Sejtette, ha leállna, azzal valószínűleg nyomban megoldódna a dolog… Miért nem telefonál oda a szerkesztőségbe, és miért nem kéri meg őket, hogy állítsák le a sorozatát, legalábbis ideiglenesen? Miért lesz jó, ha megjelenik a következő rész, amivel még jobban felhúzza azt az állatot? Nem, nem lesz jó, gondolta. Mégsem volt képes leállítani. Egyszerűen azt akarta, hogy mindenki lássa, mik történnek az országban, a világban. És azt akarta, nagyon akarta, hogy Verbovszky végre börtönbe kerüljön.

– Megtudtam valamit.

– Hát már nagyon itt volt az ideje. És mi az?

– Azt hiszem… azt hiszem, hogy megtaláltam az öreget.

– Ne suttogj!

– De suttogok. Nem skype-‐olhatok hangosan. Senkire sem tartozik… és úgy tűnik, nem én vagyok az egyedüli, aki keresi a szigetet. Többen is keresik.

– És mit tudsz róla?

– A Pearlön dolgozik.

– Mi lesz a következő lépésed?

– Rátapadok. Követem. Beférkőzöm majd a bizalmába.

– Kell valamilyen segítség?

– Most mondhatnám, hogy jól jönne két FBI-‐ügynök, akik elvégeznék a munka oroszlánrészét, de nem hiszem, hogy ebben tudnál segíteni. Vagy mégis? – …

– Na ugye. Úgyhogy csak várj, én meg próbálkozom.

– Az nem elég.

– Te még annyit sem csinálsz.

– Mást csinálok. Már begyűjtöttem a pénzt.

– Remek. Akkor hát… lelépsz vele, ha nem jön össze az egész? Mert én nem ezért csinálom. Engem érdekel a módszer.

– Nem lépek le, és azért neked is jól jön majd az a pénz, meg persze az is, hogy látod a „módszert” a gyakorlatban. Hívj, ha megtudsz valamit.

– Parázol?

– Igen.

– Jó hallani, hogy te is lerágod a körmöd.

– Kedves vagy. Jelentkezz mielőbb.

VII

– Szuper, hogy két napon is ünnepeljük a karácsonyt. Mindig így szokták… a magyarok? – kérdezte Javier még az este, a bárban.

– Nem szoktuk… nálunk, Magyarországon huszonnegyedikén van szenteste, tudod. Az az igazi, meghitt ünnep. A többi már csak vendégjárás, evés-‐ivás, játékos családi programok, pihenés. Hát most ezért szentestéztünk itt, a bárban, Frigyes is örült, hogy dolga akadt, és nem egyedül kellett kuksolnia a szállásán – magyarázta Leonora. A fene tudja, miért, de először azóta, hogy elhagyta Magyarországot, most igazi karácsonyi hangulata volt. Kicsit persze megmosolyogtatónak találta, hogy mennyire igyekezett… narancs, vanília és fahéj illatozott a lakásban, bejglit sütött egy internetes recept alapján (szét is nyílt a tészta, de az íze és az illata egyaránt remek volt), és horroráron beszerzett egy cserepes fenyőt, amit – a díszektől megszabadítva – karácsony után kirak majd a garázsbejárathoz.

– Nagyon hangulatos este volt.

– Az. Igen. Észrevetted, hogy Frigyesnek már nem kell a mankó? Alig sántít. – Szerintem talán itt az ideje, hogy visszamenjen a hajóra.

– Vissza fog menni.

– Jók voltatok… A vendégek el voltak ájulva. Ma máshogy énekeltél, mint ahogyan a bárban szoktál énekelni… kicsit inkább úgy, mint a… mint a múltkor a szigeten.

– …

– Egészen úgy éreztem magam, mintha bezártál volna mindenkit egy puha hópihébe. Oké, ne szólj közbe, havat csak filmen láttam, de ilyennek képzelem a langyos havat…

– Nincs langyos hó.

– Tudom. De ha lenne, ilyen lenne. Finom, puha, befogadó. Egy ilyen burkot varázsoltál körénk. Alig akartak elmenni a vendégek. Pedig már éppen ideje volt – lépett közel a nőhöz, és az ujjával rajzolgatni kezdett Leonora szűk fekete ruháján, éppen a dekoltázs körül. Élvezettel nézte, ahogy a nő megkeményedő mellbimbóján megfeszül az anyag. – Hoztam neked ajándékot. Mivel mondtad, hogy nálatok huszonnegyedikén van ajándékozás, én is egy nappal előrébb hoztam… De nem bonthatod ki – mondta végül. Levette a komódról a reklámszatyrot, majd ebből egy szépen becsomagolt dobozt emelt ki. Leonora azonnal sejtette, hogy cipő van benne… Javier imádta, ha tűsarkút visel, és egyszer rá is kérdezett, hogy hányas a lába. Sőt egyik este Leonora meglepve látta, hogy a Jimmy Chootól hírlevele érkezett e-‐mailen, meg is mutatta Javiernek, és együtt nézegették a csatolt képeken a magas sarkú, vékony pántos, különleges szandálokat. Elmosolyodott. Szóval a férfi megrendelte neki azt a narancssárga szandált. Hogy miért nem bonthatja ki, azt ugyan nem tudta, de ő is készült meglepetéssel… – Hogyhogy nem bonthatom ki?

– Majd… ha bízni fogsz bennem. Ha majd teljesen megbízol bennem – mondta, és Leonora fejében megszólalt a vészcsengő. Javier még valamit ki akar húzni belőle. – Azt remélem, hogy hamarosan így lesz… de mindegy. Akkor bontod ki, amikor akarod. Én csak kérem, hogy akkor bontsd ki, amikor már bízol bennem. Ha ez ma megtörténik, akkor nyisd ki ma…

Leonora nem értette, hogy egy narancssárga szandálnak mi köze lehet a teljes bizalomhoz, de belement a játékba. Átadta a saját ajándékát; egy újfajta, pilótafazonú napszemüveget, a viharban tönkrement helyett, és egy ajánlatot.

– Menjünk táncolni – mosolygott. Tudta, hogy a férfi mennyire szeretne újra bombát táncolni vele. Leonora már nem pörgött, mint akkor, az első alkalommal, de ha arra a hajnalig tartó táncra gondolt, most is szenvedélyes vágy kerítette hatalmába. – Köszönöm. Drága vagy. Mikor menjünk? Most?

– Most… vagy egy fél óra múlva…

– És mikor… – csókolt bele a nyakába Javier – …mikor mész arra a… szigetre? Carol Santos szigetére… Úgy sejtem, hogy hamarosan…

Leonora egy pillanatra megmerevedett. Beléhasított, hogy vajon honnan veszi ezt a férfi… kezdi kiismerni… csak az alkalomra vár… arra, hogy ő elinduljon a szigetre, ezért van együtt vele… Az eszére kellene hallgatnia, csakis az eszére – de mire ezt végiggondolta, már el is lazult, és átadta magát Javiernek. Már megint a szenvedély győzött. És a szíve.

Frigyesnek ez volt az első karácsonya a családja, az ikertestvére és a szülei nélkül. Meglehetősen furcsa karácsonynak indult egy olyan helyen, ahol december huszonnegyedikén, mint minden más napon, az emberek rövidgatyában, papucsban és pólóban lófrálnak az utcán, és számolatlanul és pofátlanul olcsón vásárolják a nagy márkák outletjeiben a divatosnál divatosabb cuccokat, cipőket, táskákat, aztán a tengerparton koktélozgatva ünnepelnek. Aznap már beszélt Friderikával, a testvérével is, a héten már másodszor, és a lány eléggé leszúrta, amiért nem örül, hogy ott lehet, ahol van.

– Ha én… baszkikám, ha én most a helyedben lennék, ha ép bőrrel átéltem volna egy olyan vihart, mint amilyenről meséltél, ha még a betegszabim idején is lenne egy kis mellékesem, és pálmák alatt, ragyogó napsütésben ünnepelhetném a karácsonyt… hát tökéletesen elégedett lennék – próbálta észhez téríteni Friderika, miután Frigyes elmondta neki, hogy véleménye szerint elég magányos lesz a karácsonya. – Ráadásul a depressziód is elmúlt, te magad mondtad, hogy elmúlt, mintha elfújták volna… – Igen.

– Hát akkor mi a fene bajod van? Még mindig Petrát sírod vissza? – Nem, már… nem. Vagyis… egy kicsit.

– Megőrülök. Hol vannak – hogy Tony Soprano szavait idézzem –, hol vannak a mai világban a Gary Cooperek?!

– …

– Utálom, ha egy férfi nem tudja férfiasan viselni a szakítást. Előtte lett volna lehetőséged… de akkor, utána… már késő volt.

– Hogy jön ide Gary Cooper?

– Nekem a férfias férfiak jönnek be. Akik nem roppannak össze egy szakítás miatt, nem nyavalyognak. Fáj nekik, de nem sírják tele a világot a fájdalmukkal. A testvérem vagy, együtt nőttünk fel, végignéztem, ahogy csajoztál, ahogy ejtettél jó pár nőt… most meg szenvedsz, már hónapok óta, egy csaj miatt. Észre sem vetted, amikor te ugyanezt tetted a barátnőiddel, és szépen továbbálltál.

– Az nem ugyanaz volt.

– Hát persze. Nem ugyanaz. Nekik ugyanaz volt, én tartottam a lelket például Hajniban hónapokig, miután közölted vele, hogy nem fogtok összeköltözni… Emlékszel még Hajnira?

– Hmmmm… Persze. Nem kellett volna neked kiállnod helyettem. – Nem azért mesélem el. Hanem azért, mert nemhogy jól, hanem egyenesen szuperül kellene érezned magad ott kint! Itthon már ismered a menetrendet. Huszonnegyedike anyunál, másnap átjössz hozzánk, építesz egy legóvárat a gyereknek, megisztok egy-‐két üveg pezsgőt Dáviddal, duma a politikáról Dáviddal, velem a régi ismerősökről, este karácsonyozol az aktuális barátnőddel… Hát most más lesz. Egészen más. Engedd már bele magad ebbe a karácsonyi lazulásba, és élvezd!

– Itt nincs karácsonyfa. Csak műfenyők.

– Hát aztán. Itt meg nincs tenger, nincs verőfény, nincsenek pálmák, nincsenek jó testű karibi énekesek vagy énekesnők, és még sorolhatnám. Nehogy már elmenjek én is a hajóra dolgozni. Mondjuk Dávid megölne, meg hát a gyerek is elanyátlanodna egy kicsit… De neked élvezned kell most ezt az egészet.

– Igenis. Értettem.

– Játssz karácsonyi dalokat, az majd megteremti a hangulatot.

– Nincs is más választásom – felelte. És szenteste valóban karácsonyi dalokat játszott a Geccosban. Antonio korán elment, és aznap Leonora énekelt. Leonora, mint kiderült, csak heti egy-‐két alkalommal lép fel a saját bárjában, a többi este két másik énekesnő váltja egymást.

A bárban is karácsonyi volt a hangulat. Minden asztalon mécsesek égtek, meghitt félhomály volt, a bárpulton egy feldíszített műfenyő állt, és jó amerikai szokás szerint még Santa Claus, vagyis a Mikulás is képviseltette magát egy bábu képében. A gyömbéres-‐lime-‐os-‐fahéjas karácsonyi koktél volt a menő aznap, Javier újítása. És Frigyes csupa-‐csupa romantikus, főleg karácsonyi zenét játszott, és már nem is utálta magát ezért, mert a hangulat őt is magával ragadta. Leonora csak a második számnál szállt be, addig a zongorával kellett beérniük a vendégeknek. Merthogy Frici nem énekel, az tuti. Ezt előre eldöntötte magában. Nem tartozott azok közé, akik elhitték, hogy azért, mert jó a hallásuk és zenélnek, még hangjuk is van. Neki nem volt, és ezt pontosan tudta.

Aztán megjelent Leonora egy egyszerű fekete ruhában, sejtelmes mosollyal az arcán, megfogta a mikrofont, és énekelni kezdett. Halk, fátyolos hangon. És egyszeriben minden más lett. A műfenyő többé nem szánalmas giccsnek látszott, hanem élő fának, szinte érezni lehetett a fenyő illatát. A talmi díszek varázslatos, mesés világba repítették a jelenlévőket, a Mikulás látványa visszaidézte a legszebb gyerekkori, várakozós decembereket, Leonora hangja pedig elhozta a szerelem és az „élni szép” érzését. Három és fél órát játszott, és Leonora szinte megállás nélkül énekelt, közben a szomszéd étteremből hozatták át a tapast azoknak, akik megéheztek, és Javier koktéljai már ránézésre is az igazi karácsonyt idézték: világos színükkel, vanília-‐ és fahéjdíszítésükkel, édeskés illatukkal. Frigyes most vette észre igazán a különbséget – Leonora és Janula között. Míg Leonora lágy, érzéki hangja illatokat, színeket, hangulatokat idézett, addig Janula mintha egy tehetségkutatóba jelentkező hobbiénekes lett volna, akit sikerült beszavaznia a döntőbe a családjának. Pedig nem volt rossz hangja, de nem tudott bánni vele igazán, annak ellenére, hogy dzsessztanszakra járt. Leonora szikrákat gyújtott, ahogy énekelt, aztán finoman eloltotta a szívekben fellobbantott tüzet. Vélhetően elérte, hogy minden ott lévőnek a legszebb karácsonya jusson eszébe, de ne fájdalmas nosztalgiával gondoljon rá.

Frigyes zongorázott, és azt kívánta, hogy soha ne érjen véget ez az este, ráadásul egyre inkább azt érezte, hogy valamiért ez az eddigi legszebb karácsonya. És akkor hirtelen eszébe jutott, hogy valószínűleg itt van a boldogságsziget, a San Juan-‐i óvárosban, a Calle Jon de la Capilla vörösre festett házában. Még ha mások másutt keresik, és netán másutt találják is meg, az a hely pontosan itt van.

Már javában tartott az igazi karácsonyi parti. A Pearl nemcsak a hajókürttel adta a Saint Lucia szigetén maradók tudtára, hogy ünneplés lesz a fedélzeten, hanem a zenekar a dekken karibi hangszereléssel játszotta a karácsonyi dalokat. Aki leszállt Saint Lucián, az most a partról integetett – majd a következő körben visszaszállnak, de persze nem sokan voltak, akik két hetet akartak egyetlen pici szigeten eltölteni. Niki is a fedélzetről nézte, ahogyan elhagyják a kikötőt, visszaintegetett a parton maradóknak, és arra gondolt, hogy most el kell eresztenie minden problémát. Most megtapasztalhatja, milyen egy nemzetközi, partizós-‐bulizós karácsony. Persze azért nyomasztotta, hogyan fogja Fanninak elmondani Rolandról az igazságot, elmondhatja-‐e neki ő, és hogyan reagál majd a lány… illetve Anitáék ezek után megtiltják-‐e majd neki, hogy találkozzon Fannival? Megtilthatják-‐e? Eltilthatják-‐e tőle Fannit? Ezen tűnődött napok óta. Már megjárták Martinique szigetét, ahol a parton pirosra festett halászcsónakok sorakoznak, és színesre vakolt házak közt sétálhatnak a látogatók. A sziget több mint fele természetvédelmi terület, telis-‐tele túraútvonalakkal, túrázó külföldiekkel, és – Niki döbbenetére – még arra is jutott idő, hogy meglátogasson egy működő vulkánt a szigeten. Sőt még a Ti-‐puncsot, a martinique-‐i rumból készült koktélt is megkóstolhatta egy part menti, nádtetős koktélbárban, és mielőtt felszállt volna a hajóra, még elmajszolhatott egy forró, foszlós croissant-‐t egy helyi francia pékségben. Aztán jött a szenteste…

Előző nap, december huszonnegyedikén ugyanis ők, magyarok már karácsonyoztak. A magyar recepciós lány, Adél szervezte meg a közös ünneplést. Amikor Niki belépett a „külön rendezvényre”, magyar számok szóltak, és a magyar pár éppen boldog karácsonyt kívánt egymásnak, friss házasok voltak, összebújva hallgatták a magyar karácsonyi dalokat. Igen, magyar nyelvűeket: Niki is elcsodálkozott rajta, de Adél, a recepciós felkészült a „magyar szentestére”, még egy kis különtermet is lefoglalt nekik, magyaroknak; a karácsonyi díszítés is az ő műve volt. Ezt a napot más nem ünnepelte a hajón, csak ők: Niki, Adél, és két magyar házaspár: a nászutasok, és a plasztikai sebész meg a felesége, és amíg el nem aludt, a kislányuk is ott nyüzsgött. Niki mindenkivel nagyon kedves volt, meg is lepődött saját magán, és egész este figyelte Endrődiéket, hogy elkapja a hangulatukat, de úgy látta, vagy jól leplezik, hogy gondjaik lennének, vagy kibékültek… ki tudja. Adél igazán kitett magáért. Niki egyébként is nagyon megkedvelte őt akkor, amikor együtt átmentek Marie-‐Galante szigetére. Embermagasságú hullámokon hánykolódott a katamarán, az utasok közül néhányan a hányingerrel küszködtek, volt, aki hányt is, aztán egy bő órányi hajózás után kisimult a víz, és felbukkant a parányi sziget is, Marie-‐Galante. Partközelben csónakba szálltak át, azzal vitték ki őket a szárazföldre. Kutyák hűsöltek a tengerparti homokban egy árnyas fa alatt, a szemközti kocsmából élő zene szólt, egy magas, vékony, sötét bőrű fickó kongaszerű dobon játszott a kocsma előtt, néhány idős ember székeken ücsörögve hallgatta. Nikiék elé rögtön odapattant egy tetőtől talpig vörösbe öltözött, nagyon fekete bőrű, tüzelő szemű nő, önkéntes idegenvezetőnek jelentkezve, és elpanaszolta, hogy a fiatalok sorra mennek el a parányi szigetről, mert a nagyobbakon több a továbbtanulási és munkavállalási lehetőség. Azt is hozzátette, hogy a francia állam azoknak a nyugdíjas közalkalmazottaknak, akik áttelepülnek a szigetre, emelt nyugdíjat ad… Legalább tíz percig tartott az alkalmi szigetbemutató, ami aztán rumkóstolással, egy kis „kocsmázással” folytatódott. A vörösbe öltözött nő kocsit is szerzett nekik, amivel bejárták az apró szigetet, lenéztek a mélybe az egyik szédítően magas tengerparti szikláról, majd a kocsi levitte őket egy idilli, csendes öbölbe, ahol még strandoltak kicsit a visszaút előtt, és az imént vásárolt rumot szopogatták. (Meg kellett inniuk mind, italt tilos felvinni a hajóra – ez szabály. Persze csak egy laposüveggel vettek, de ez is elég volt ahhoz, hogy a fejükbe szálljon.)

Nem sokat beszélgettek, főleg nem lényeges dolgokról, de Niki megállapította magában, hogy Adél helyes, normális nő, Adél pedig azt, hogy nem is igaz, hogy minden újságíró el van szállva magától, ráadásul tetszett neki, hogy Niki nem értett egyet a hajón folyó pazarlással, például azzal, hogy mennyi étel és ital kerül a szemétbe. Aztán egyszer csak Niki, a homokban fekve, szinte ábrándos hangon megszólalt. – Te hiszel annak a boldogságszigetnek a létezésében, amiről annyi mindent rebesgetnek, és ami állítólag itt van valahol a környéken?

– Igen. Hiszek benne, hogy van ilyen sziget – felelte Adél. Már neki is fejébe szállt a rum, meg aztán szimpatikusnak találta Nikit, ráadásul úgy gondolta, hogy vele nyugodtan beszélhet a szigetről, mert egy magyar lánnyal beszélni róla… az nem szentségtörés. Még csak lebukni sem tud – tabu vagy sem, rajtuk és azon a néhány utason kívül senki sem beszélt magyarul a hajón.

– Igen?! – könyökölt fel Niki, és megrázta a fejét, ahogy Adélra nézett. – Igen, van. Tudjuk, hogy létezik.

– Tudjuk?

– Van ilyen sziget, hallottam róla.

– És mit gondolsz, hogy lehet eljutni oda? – kérdezte Niki, de azt nem árulta el, hogy meghívást kapott a szigetre. Talán csak vicc az egész… egykori PR-‐osként, aztán pedig újságíróként amúgy is megtanulta, hogy inkább ő kérdezzen, és csak akkor adjon ki információkat, ha muszáj. Persze nem tudta, mit is gondoljon a szigetről. Valami szekta? Pénzlehúzás? De hát ki említett pénzt? Senki. Eddig senki sem. Akkor mi ez az egész? – Nem tudom. Fogalmam sincs.

Karácsonyi dalok, Wayne Sunny White Hűtlenje és szintén tőle a Ne hidd, hogy ez szerelmes dal, Whitackertől az Újra, együtt, romantikus rock, vagy hogy a fenében is mondják, gondolta Niki egy napozóágyon heverve. A zenekar már játszott fenn a hajón, és a személyzet egy része játékos programokat szervezett azoknak, akik a huszonötödikét ismerkedéssel vagy bolondozással akarják tölteni. Jó sokan voltak ilyenek. Niki nézte a kivilágított dekk forgatagát, aztán hagyta, hogy a medence melletti „tánctérre” rángassa az egyik táncos, és pár percet ugrabugráljanak. Arra gondolt, hogy furcsa a család nélkül karácsonyozni, de nem feltétlenül rosszabb.

Már előző nap boldog karácsonyt kívánt a szüleinek – még soha nem fordult elő, hogy ne náluk töltötte volna a szentestét; mire odaért, már általában a nagyanyja is ott volt, és egyfolytában arról panaszkodott, hogy milyen alacsonyan szállnak a repülők, és pont olyan hangosak, mint a háborúban voltak. Nikit mindig ki akarta küldeni a kertbe, a hóba, hogy ugyan, olvassa már le a felettük éppen elhúzó gép számát. Ugyanis naplót vezetett róluk, és időről időre benyújtotta különböző hatóságokhoz azzal a kéréssel, hogy szüntessék már meg a légi forgalmat felettük. Legszívesebben a repülőteret is bezáratta volna, évek óta azért lobbizott, hogy tegyék át egy másik városba, ez tartotta a küldetésének, de a család már hozzászokott a nagyi hóbortjaihoz.

A karácsonyt még unokatestvéréék is szokták ünnepelni, és az elmúlt években Niki Dorinával, az unokahúgával minden alkalommal beszerzett maguknak egy üveg nagyon ütős italt, hogy túléljék a szentestét a Mennyből az angyallal, a diós bejglivel, az alacsonyan szálló repülőkkel és a nagyi háborús történeteivel. Utána a keresztanyja vitte haza kocsival őt is, Dorinát is, a nagymami pedig csak hazasétált a szomszéd házba, ahol lakott.

Miután véget ért a tánc, odasétált a hajókorláthoz, és elnézte a sötét vizet, élvezte, ahogy fújja a meleg szél az arcát, beszívta a tenger sós, friss szagát, és közben Andráson járt az esze. Tudta, hogy nem lett volna szabad komolyan vennie egy névtelen levelet, de sok volt neki ez az egész, azok után, hogy látta, amit látott… ráadásul az a levél… inkább kiszállt, még mielőtt leszoktathatta volna Andrást arról, hogy bevásárláskor külön nejlonszatyrot kérjen a szupermarketekben, mielőtt rászoktatta volna, hogy a szelektív gyűjtőkbe hordja a szemetet, hogy füvesítés helyett fákat ültessen, és legfőképpen mielőtt rászoktathatta volna magukat, hogy este együtt vonuljanak be a hálószobába, és reggel együtt ébredjenek… Kiszállt az egészből, András miatt, a csalódás miatt, mielőtt hozzászoktatta volna saját magát ahhoz a megnyugtató gondolathoz, hogy már nincs egyedül.

Leonorának mindig ilyenkor, illetve húsvétkor, meg persze a születésnapokon volt a legnehezebb. Imádta a karácsonyt odahaza: az apjával, az apai nagyszüleivel, a keresztszüleivel, az unokatestvéreivel, nagynénikkel és nagybácsikkal – egyszerűen csodálatos volt. Az volt náluk a szokás, hogy huszonötödike és szilveszter között végigjárták a rokonokat, mindenütt lehetett új könyveket felfedezni a könyvespolcokon, rengeteg finom édességet enni, rég nem látott unokatesókkal lakatlan szigetesdit játszani, kutyákat simogatni, tengeri vitorlásutakat tervezgetni, hazaérkezésükkor pedig kettesben mindent kibeszélni az apjával. Középiskolás és egyetemista korában is élvezte a közös karácsonyokat, hiába voltak fiúk körülötte, mindig várta ezeket a családi ünnepeket. Nem mintha ne tartotta volna kicsit dilisnek egyik-‐másik rokonát, de velük is együtt tudott nevetni, szerette hallgatni a régi családi történeteket, mert maga elé képzelte a szereplőket, a helyszíneket, mintha ott járna maga is, és ilyenkor úgy érezte, hogy sehol máshol nem érezné olyan jól magát, mint ezekkel az emberekkel, a rokonaival.

Aztán minden megváltozott, ő elhagyta az apját, a családját, az országot, dühből, dacosan, de eltökélten, hogy akkor most jött el annak az ideje, hogy valóra váltsa a gyerekkori álmait. Lelépett, otthagyott mindent és mindenkit, ami és aki addig fontos volt számára.

Az apja, az imádott apja miatt. A nyíltszívű, nagy tudású, művelt, felvilágosult és toleráns apja, aki akkor már sokadszorra nem fogadta el a felkínált gimnáziumigazgatói állást, mert ahhoz, hogy olyan iskolát vezethessen, amit szíve szerint vezetett volna, ki kellett volna rúgnia a tanári kar nagy részét, és össze kellett volna vesznie az önkormányzattal, az apja – hazudott. Annak hazudott, akit a legjobban szeretett: Leonorának.

Rita, a keresztanyja tárta fel előtte az igazságot. Együtt mentek Rita lányának születésnapjára ajándékot venni a Duna Plázába, és amikor végeztek, beültek egy kávézóba.

– Nem fogod megkeresni anyádat? – kérdezte Rita, miközben a kávéját kavargatta. Leonora – akkor még Nóra – megvonta a vállát.

– Nem érdeklem anyámat. Minek keresném meg? Ha ő kétéves korom óta nem kíváncsi rám…

– De kíváncsi. És keresett is. Nem is egyszer – nézett a szemébe Rita. – Azt hittem… azt hittem, hogy tudod.

– Nem értem.

– Ne bolygassuk a dolgot. Ne haragudj, hogy előhoztam.

– Most már mondd végig! Kérlek! – Leonora azt érezte, hogy elgyengülnek a végtagjai, hogy zsibbad a keze, és valahogy elhalkult körülötte a zaj. Aztán hirtelen csend lett a fejében, hatalmas csend, amelyben csak a keresztanyja hangja hallatszott. – Azt hittem… azt hittem, hogy beszéltetek erről apáddal. Azt hittem, hogy te döntöttél… így – Rita, az apja húga szinte dadogott, és egészen sápadt volt az arca. – Hogy…? Hogy döntöttem? Én ott tartok, hogy kétéves voltam, amikor fogta magát és külföldön vállalt munkát, azóta sem tudunk róla semmit.

– Ó, drágám.

– Mit ódrágámozol, mondd már el, amit tudsz!

– Én úgy tudom… hogy anyád valóban kiment táncolni, de hosszú évekig legalább évente egyszer meglátogatott téged. Lehet, hogy nem emlékszel rá, mert még kicsi voltál, és mert apád nem engedte, hogy magával vigyen. Legfeljebb együtt, hármasban mehettetek le a játszótérre… Aztán anyád kapott egy visszautasíthatatlan ajánlatot, felvették egy elit tánckarba, és valóban sokáig nem jött haza. Ti addigra már rég elköltöztetek, és engem talált meg… nem mertem megadni a címeteket, de odaadtam neki apád benti telefonszámát.

– És…?

– Azt hittem, hogy találkoztatok.

– Hány éves voltam?

– Ó, már középiskolába jártál.

– Akkor emlékeznem kellene rá, ha találkoztunk volna, nem igaz? Az ember csak emlékszik rá, ha sok év után viszontlátja az anyját, vagy nem?

– Ne támadj, kérlek. Nem hiszem, hogy bármiben is hibáztam volna. – Tudom. Nem támadlak. Mondd tovább, mi történt? Megkeresett? Vagy nem? Csak próbálkozott? Csak áltatta magát, hogy talán egyszer, ha lesz ideje, majd összefut néhány percre Nórával, aki… aki végül is a lánya…?!

– Nem tudom. Később beszéltem apáddal, kérdeztem, hogy mi történt. Azt felelte, hogy beszélt veled, próbált hatni rád, hogy találkozz anyáddal, de te kerek perec elutasítottad. Azt mondtad – csak őt idézem –, valami olyasmit mondtál, hogy nem tekinted anyádnak azt a nőt, aki évekre eltűnt az életedből, és nem akarsz találkozni vele sem most, sem máskor.

– Nem – Leonora csak ennyit tudott mondani.

– Apád azt is kérte, hogy ne beszéljek veled erről, mert nagyon kiborultál anyád jelentkezése miatt, nem akarta, hogy emiatt romoljon a tanulmányi átlagod, és még pszichológushoz is kelljen járnod.

– Jézusmária.

– Ne haragudj.

– Apám egyetlen szóval sem említette, hogy anyám előkerült volna. Egyetlen árva szóval sem. Sem akkor, sem később. Én úgy tudtam, hogy kétéves koromban láttuk egymást utoljára.

Csak később sírt, mit sírt, zokogott, amikor az apjával beszélt. Nem, egyáltalán nem volt meggyőző számára, amivel az apja védekezett.

– Nem akartam, hogy felkavarjon, hogy összezavarja a lelkedet, éppen a legnehezebb kamaszkorban voltál, láttam én már sok olyan diákot, aki családi problémák miatt vesztette el a lába alól a talajt, inni, bulizni, kábítószerezni kezdett – magyarázta az apja. – Téged féltettelek…

– Engem féltettél? Magadat féltetted! Komolyan azt gondoltad, hogy elhagynálak az anyám miatt, aki idegen volt nekem?! Önző voltál! Sosem ismertelek igazán! Ő az anyám, akármit tett is! Miért hazudtál? Mindig arra tanítottál, hogy akármekkora is a baj, sose hazudjunk! Akkor pont te hazudtál nekem?

– Nem hazudtam – felelte az apja. – Csak nem mondtam el, hogy az anyád érdeklődött utánad.

– Az is hazugság! Te mondtad…! Mindig azt mondtad, hogy az elhallgatás is hazugság! És hazudtál is, amikor azt mondtad, hogy kétéves korom óta nem látott… – zokogta.

Másnap kivette a bankból az összes pénzt, amit a zsebpénzéből és az angoltanításért kapott óradíjakból összegyűjtött, és keresett egy kiadó szobát. Az egyik évfolyamtársnőjéhez költözött, de az apja utánament, haza akarta hívni, és amikor Leonora kerek perec nemet mondott, felvette azt a tanár uras stílust, amit vele szemben sosem használt. Azt mondta neki, márpedig haza kell mennie, otthon a helye, egészen addig, amíg le nem diplomázik és állást nem talál, hiszen támaszra van szüksége, és ezt tőle, az apjától kaphatja meg. Egyszer még megérti, hogy az apja miért tette azt, amit tett.

Leonora még azon a hétvégén becsomagolta néhány cuccát egy olcsó bőröndbe, és felült az első külföldre induló vonatra. Velencéig meg sem állt, de tudta, hogy még messzebb kell mennie, olyan messzire, ahol nem találhatja meg az apja. Fel sem merült benne, csak sokkal-‐sokkal később, Javier oldalán, hogy pontosan úgy viselkedett, mint az anyja. Nem vívta meg a harcokat, amiket meg kellett volna vívnia – hanem fogta magát és elmenekült, ahelyett, hogy szembenézett volna egy nehéz helyzettel, és kiállt volna a vélt vagy valós igaza mellett.

Az tartotta életben, az adott neki erőt, hogy volt egy gyerekkori álma, amelyet mindenáron valóra akart váltani.

– Nehéz lehet egyedül…

– Nem vagyok egyedül. Itt vagytok ti, mindannyian, és hát végeredményben mindig egyedül vagyunk, akkor is, ha nagy a család.

– És nagy a család?

– Elég nagy… És a tiéd?

– Az enyém nem. Én gyakran akkor is magányosnak érzem magam, ha emberek vesznek körül.

– Ez kár. Nagy kár.

– Taníts meg élni.

– Tessék…?

– Taníts meg élni! Mutasd meg a titkot.

– Hát… nem tudom, mit mondjak erre. Kérj meg inkább olyanokat, akik ismerik ennek a titkát.

– Nem bízom bennük.

– Nem tudom, mit mondhatnék – felelte az öreg, aki döbbenten konstatálta, hogy a másik egész este a nyomában van, és szinte csak vele foglalkozik. Vajon mivel érdemelte ezt ki?

Sejtette, hogy nincs más esélye, csak az, ha az öreg nyomában marad, és először megpróbál a bizalmába férkőzni – aztán, ha nem sikerül, akkor esetleg másféle módszerhez folyamodik. Többé nem tágít mellőle. Ha muszáj, akkor akár erőszakkal is, de elviteti magát arra a szigetre, és kideríti, miben áll a boldogság titka. Nemcsak önmaga, hanem a vállalkozás miatt is.

A lány lába alatt csikorgott a hó. Szerette a fenyőillatot, ami belengte a környéket, jó volt látni a behavazott fákat, pont most, karácsony előtt. Tudta, hogy karácsony van. Kaptak ajándékot is, befalta az egész zacskó szaloncukrot, aztán lement a földszinti vécébe, mert az emeletiben sorba kellett állni. Ott találkozott a férfival, akit még sosem látott. A férfi kedvesen mosolygott rá, és a keresztnevén szólította. Azt mondta, van nála karácsonyi ajándék. Kinn, a kocsijában.

A lány tompán bámult rá, de az ajándék szóra felélénkült. Kicsit ugyan émelygett a gyomra, de eszébe sem jutott, hogy ez a sok szaloncukortól lehet. Nemcsak a beígért ajándéknak örült, hanem annak is, hogy kimehet. Szerette a havat, szeretett a téli parkban sétálni, és akkor volt a legboldogabb, amikor néha-‐néha kilóghatott egyedül. A férfi nyitotta az ajtót, és feladott rá egy dzsekit.

Kilépett az ajtón, és érezte a szabadság illatát. Élvezte, ahogy ropog a hó a lába alatt. Tiszta volt az ég, ragyogtak a csillagok, és puha csönd vette körül. A faluból felhallatszott a kutyaugatás, de csak tompán.

A lány szinte tudomást sem vett a mellette lépkedő férfiról, csak ment, nagyokat szippantott a friss, hideg levegőből, és boldog volt.

Mintha a Dirty Dancing elevenedett volna meg a Pearl személyzetének karácsonyi partiján: ajándékozás után a diszkó csak nekik szólt, a dél-‐amerikaiak táncolni vitték a többieket, fergeteges buli volt, karibi hanghatásokkal feldobott karácsonyi dalok szóltak, olyanok is szóba elegyedtek egymással, akik addig még sosem. Adél az egyik amerikai dobostól kapott ajándékot, egy színes ruhába öltöztetett, óriási napszemüveges mackót és egy szájfényt, amit biztosan egy lány választott a dobos helyett, de Adél nagyon örült neki, és máris arra gondolt, hogy mindaddig a macival alszik majd, amíg át nem adja „jogos tulajdonosának”, a kisfiának. Samuel, az idős pincér meghatódott, amikor kibontotta az Adéltól ajándékba kapott inget, és nem győzte ismételgetni, hogy Adél mennyire figyelmes.

– Kreáltam nektek egy koktélt – lépett hozzájuk Ramirez, kezében két levágott tetejű kókuszdióval, amelyekből színes szívószál állt ki. A kókusz levébe rumot és még valamilyen alkoholt kevert – Adélnak rögtön a fejébe szállt. Leültek a szélvédett dekken két székre, kortyolták az italt, és nézték a táncolókat.

– Nem mész táncolni? – kérdezte végül Samuel. – Például George csak ott téblábol, szerintem szívesen bulizna – mutatott a főpincér felé.

– Most nem – felelte Adél, mert kicsit szédült az alkoholtól. Hullámzott a tenger, picit imbolygott a hajó, de ezt már mindannyian megszokták, inkább az volt szokatlan, ha a szárazföldre léptek.

– Ramirez érti a dolgát – dicsérte az öreg az italt. – Nem szoktam alkoholt inni, csak karácsonykor egy pohárral. Szilveszterkor általában dolgozom, vagy ha otthon vagyok, legfeljebb egy pohár pezsgőt hajtok fel…

– Igen. Elég erős. De finom – nézett Adél a fénybe, a táncolókra, és biztosan nagyon a fejébe szállt az ital, mert hirtelen alkoholmámorában egyszeriben ráébredt, hogy örül, hogy itt lehet. Akármilyen nehéz is olykor, akárhány csalódás érte is, akármennyire magányosnak érzi is magát a kisfia nélkül. Hirtelen maga előtt látta tizenévvel korábbi önmagát: akkor is jól érezte magát itt. Lehet, hogy visszalépés, hogy újra el kellett vállalnia ezt a munkát. Látta magát Gyuri oldalán, újdonsült feleségként, amikor még minden előttük állt, és boldogan várta, hogy mi fog történni. Látta azt a kislányt, aki először utazott külföldre, az Adriára a szüleivel, és először mártózott meg a tengerben. Maga előtt látta a kisfiát, és tudta, hogy jól döntött, amikor visszajött, mert ezzel megteremti az egzisztenciájukat. Meg fog tanulni rendesen spanyolul, és talál majd állást. Mindennek megvan az értelme.

Mire idáig ért gondolatban, George lépett hozzájuk, és se szó, se beszéd megfogta a kezét, és elvitte táncolni. Adél pocsék táncos volt, de George pazar tánctudása mindezt kiegyenlítette. A koktél segített Adélnak leküzdeni a gátlásait, nem foglalkozott azzal, hogy két ballába van – és egész jól ellazult. Persze sejtette, hogy bénázik – de nem érdekelte. George magabiztossága segített, hogy túllendüljön a félelmein – na és persze Ramirez bűvös itala.

– Eltűnt egy lány.

– Micsoda?

– Eltűnt egy fiatal nő a fogyatékosok bentlakásos foglalkoztatójából – András hangja tárgyilagos volt, de Niki kihallotta belőle a nyugtalanságot.

– Miért mondod ezt nekem? – kérdezte, de a torkában dobogott a szíve. – Karácsonyeste tűnt el, kilenc körül vették észre, hogy nincs sehol, és rögtön keresni kezdték – folytatta a férfi. – Ünnepség volt fent, az emeleten, a nagyteremben, és a portások is felmentek egy jó negyedórára. A lány kiment a mosdóba, és amikor jó ideje nem tért vissza, elkezdték keresni. Szellemi fogyatékos, nem képes gondoskodni magáról. Amikor sehol sem találták, hívták a rendőrséget, és így rögtön átfogó kutatást indítottak. Sajnos a hó már le volt taposva, de másnap reggel kutyás keresést is elrendeltek, és a főútig vezettek a nyomok. Valószínűleg kocsiba ült.

– Miért meséled ezt nekem?

– A lányt Nagy Arankának hívják – mondta csendesen a férfi, és Niki összerázkódott.

– …

– Ő az… ugye?

– Igen – felelte szárazon.

– Ő Fanni… szülőanyja…?

– Igen. Verbovszky…? De honnan… tudhatta?

– Sajnos bizonyos titkok nem maradnak titokban. Elég volt összeraknia, amit hallott. Azt mondod, Fanni is megtalálta Rolandot… ez a férfi sajnos… elbűvölően is tud viselkedni.

– Tehát biztosan ő volt?

– Nem tudom. De gyanítom, hogy igen.

– Verbovszky… – alig jött ki hang a száján.

– Nem tudjuk, de berakattuk a lány és a gyanúsított, Verbovszky fotóját is a bűnügyi híradóba.

– Nem szeretném… nem lenne jó, ha Fanni… ha a Rolanddal való dolog… kiderülne.

– Nem fog eljutni a sajtóhoz… a titok.

– Uramisten. Most mi lesz? És hol keresitek?

– A telefonszámhoz tartozó kártyát egy hajléktalan vette meg. Már senki sem használja.

– Mi a célja ezzel az egésszel? Mit akar tőlem?

– Meg akar leckéztetni. Rád akar ijeszteni.

– De akkor miért másokra száll rá? Miért nem engem zaklat?

– Niki. Én örülök, hogy nem téged zaklat – mondta András. – Amíg ott vagy, addig biztonságban vagy. Remélem, mire hazajössz, véget ér ez a rémálom. Meg fogjuk találni a lányt, és Verbovszkyt is.

– Ezt a lányt is prostitúcióra fogja kényszeríteni. Ezt a magáról gondoskodni képtelen, szerencsétlen teremtést… rajta keresztül áll bosszút.

– Ne gondolj erre. És kérlek… ne hergeld.

– Ezzel mit akarsz mondani?

– Nincs több vele kapcsolatos cikk. Állj le a sorozatoddal. Legalább addig, amíg megtaláljuk.

– Verbovszkyról írnom kellene, mert akkor könnyebben megtalálják. – Nem. Szállj ki ebből. Kérlek.

– Ha… ha folytatom…

– Nem tudom – vágott a szavába András. – Nem tudom, mit tesz. Nem valószínű, hogy elmebeteg, nagyon is tudatosan cselekszik. Ne hergeld tovább.

– De… ez…

– Igen. De most másokra kell gondolnod.

– Éppen hogy másokra gondolok! Arra, hogy ne fordulhasson elő másokkal az, ami Grétivel előfordult…

– Kérlek.

– Te vezeted a nyomozást?

– Nem. Én már… tudod, hogy más ügyekkel foglalkozom. De a régi… embereim mindenről beszámolnak nekem. Niki… ígérd meg.

– Oké. Megígérem – sóhajtott, aztán hozzátette: – Örülnék, ha nem politikusok és rendőrök után nyomoznál, hanem megmaradtál volna ott… és most te vezetnéd a nyomozást.

– Adtál nekem munkát a cikksorozatoddal is.

– …

– Majd erről is kell beszélnünk, ha hazaérsz.

– Atyaúristen. A kurvázó politikusok.

– Nem telefontéma. Élvezd a tengert. Nem a te dolgod elkapni.

– …

– Pihenj. És ne aggódj. Fanni… védelmet fog kapni, úgy, hogy nem is tud majd róla sem ő, sem pedig a… szülei.

– Akkor már mindenki tudja.

– Nem tudja mindenki. Csak egy szűk csoport tudja. A legmegbízhatóbb kollégáim. Tiszták és megbízhatóak.

– Azt mondod, hogy nem tudnak róla a szülők, sem Fanni, hogy védelmet kap. – Igen.

– Ezek szerint ő a csali?!

– Dehogyis csali.

– Tudom, hogy így szokták…

– Az amerikai krimikben.

– Szóval nem eshet bántódása. Nem azért figyelitek, mert Verbovszkyt így akarjátok elkapni.

– Fanni épsége és biztonsága az első. Ha Verbovszky felbukkanna körülötte, akkor a kislány biztonsága az első. Nyugodj meg.

– Oké. Megpróbálom.

– Hiányzol.

Niki tétovázott, majdnem kicsúszott a száján, hogy „te is hiányzol nekem”, de aztán csak azzal búcsúzott, hogy „boldog karácsonyt”.

– Hívd fel az apádat.

– Tessék?

A kanapén ültek, a tévében valami teniszmérkőzés ismétlését adták. Leonora úgy drukkolt a félig magyar származású Juan Hamvasnak – aki egy argentin teniszezővel játszott valami nagy torna döntőjében –, mintha élőben menne a mérkőzés. Javier nevetett is rajta, és mindenáron el akarta árulni a végeredményt, Leonora nem győzte befogni a száját a tenyerével. Laza nap volt ez a mai, délutánig jóformán egy vendég sem akadt, és este tizenegykor már be is zártak, mert addigra kiürült nemcsak a bár, hanem az utca is. Most Leonora értetlenül meredt a férfira.

– Fel kellene hívnod.

– Nemrég meséltem el, mi történt.

– Na és. Akkor is az apád.

– Nem érted? Kiléptem az életéből.

– Meg kéne bocsátanod – nézett rá szelíden a férfi. Leonora szemét elfutották a könnyek. Tudta, hogy Javier jót akar neki. És azt is tudta, hogy Javier nem értette meg őt. Nem értette meg a fájdalmát.

– Nem tudok.

– Azt hiszem, nem érted. Pedig már próbáltam célozni rá.

– Nem értem, tényleg.

– Amikor mondtad, hogy ez a fájó emlék még ma is ugyanolyan eleven… – …

– Azért mondtam, mert tudom, hogy miért nem múlik a fájdalom. – Mert túlságosan nagy csalódás ért.

– Nem, Leonora. Benned megvan Carol képessége. Tudnod kell azt is, hogy miért nem halványul el ez a gyötrő emlék. Azért, mert… mert még változtathatsz azon, ami történt.

– Ezt te mondod. Ennek semmi köze Carolhoz!

– De igen. Van. Carol rájött, hogy azt a fájó emléket nem lehet megszépíteni, eltörölni, amit még helyre lehet hozni. Amihez nem kell Carol képessége, amihez nem kell útitárs, hanem empátia kell és a megbocsátás képessége. Az a nagyvonalúság, ami megvan benned.

– …

– Nem apád miatt mondom. Hanem miattad. Neked lenne jobb. Leonora hirtelen rájött, mire megy ki ez az egész. Javier el akarja távolítani őt Carol Santostól, a szigettől, mindattól, amit felépített… amit felépítettek. Azzal, hogy ki akarja békíteni az apjával, valójában Carol Santos örökségétől szeretné távol tartani – hogy miért, arra most csak tippelni tudott. Nyilván magának, a családjának akarja a boldogságszigetet. Csalódott pillantást vetett a férfira, és nem tudott mit felelni. Javier – meglepetésére – meleg tekintettel nézett rá vissza. Hogy hazudhat valaki ennyire meggyőzően? – tette fel magában a kérdést.

– Miért fontos ez neked?

– Mert szeretnélek boldognak látni. Szeretném, ha nem lennének sötét foltok a múltadban, olyanok, amik miatt úgy érzed, hogy folyton bizonyítanod kell, amik miatt folyton harcolni akarsz… velem… és legfőképpen magaddal.

– Ez az én dolgom, csak rám tartozik. Mindenki csalódott már életében. – Meg akartam várni, hogy bízz bennem. Azt hittem, hogy eljutunk ide előbb-‐ utóbb – állt fel Javier. Leonora megrémült. Nem akarta, hogy a férfi elmenjen. Vívódott, felemás érzések dúltak benne, de most rájött, hogy mi az, amit biztosan nem akar: nem akarja Javiert elveszíteni. Ettől hirtelen jobban kezdett félni, mint attól, hogy a férfi netán bábként rángatja őt. A rémület szinte megbénította. Javier azonban nem ment el, csak a fenyőfához lépett, és felemelte az ajándékát, amit Leonora azóta sem bontott ki. Hiszen az volt a feltétel, hogy bíznia kell Javierben, száz százalékig. – Nyisd ki. Kérlek. – Mi köze van ehhez a dologhoz egy pár szandálnak? – tört ki a kérdés Leonorából. Javier elnevette magát.

– Vicces, hogy ráhibáztál. Bontsd ki. Kérlek.

Leonora sóhajtott, majd feltépte a csomagolást. Gyönyörű Jimmy Choo-‐doboz tűnt elő, ahogy sejtette is. Óvatosan levette a dobozfedelet, és ott volt a szépséges, narancssárga tűsarkú szandál. Elmosolyodott, végigsimított a bőrön, de közben csak nem értette, mi köze az ajándéknak a bizalomhoz, és főként mi köze az előző témához. – Gyönyörű.

– Vedd ki.

Leonora felcsatolta a szandált, és elsétált a hálószobatükörig. Elképesztően jól állt a barnára sült lábán a cipő. Tökéletes volt.

– Köszönöm. Nagyon kedves tőled.

– Nézd meg a dobozt.

– …

– Van még benne valami.

Leonora visszaült a kanapéra, és a doboz aljáról előhúzott egy borítékot. – Ez micsoda?

– Tudod, hogy Carolról született egy könyv.

– Igen.

– Az a könyv csak néhány példányban jelent meg. Nekünk sincs belőle. – …

– De az anyámnak megvan az a fejezet, ami nincs már benne a könyvben. Az utolsó fejezet.

– Jézusom…

– Ebből valószínűleg csak ez az egy példány létezik. Lemásoltattam neked. – Javier – suttogta, és csak nézte a lezárt borítékot.

– Azt hittem, magadtól megbízol majd bennem, és nem ezzel kell kiérdemelnem a bizalmad…

– Uramisten. Az utolsó fejezet. Meglesz az egész…

– Tessék?

– El kell mesélnem valamit.

– Előbb bontsd ki. Olvasd el.

– Nem. Nem. Még nincs itt az ideje.

– Nem értem.

– Még nem… erre fel kell készülnöm. Inkább mesélek neked valamit – mondta, és a boríték felbontása nélkül is tudta, hogy az utolsó fejezetet tartja a kezében. Javier igazi meglepetést okozott neki. Bármilyen gyanakvóvá vált is, bármekkorát csalódott is az apjában, most boldoggá tette a tudat, hogy végre megbízhat valakiben. Egy férfiban. És eszébe jutott, amit Javier még a vihar után mondott neki. Azért látta a képeket, amikor Frigyesnek énekelt, mert útitársa akadt. Javier az.

Felállt, és a könyvespolchoz lépett. Lepakolta az első sorból a köteteket, és elővette a nagy becsben tartott régi könyvet, aztán leült Javier mellé a kanapéra, és a kezébe adta.

Messziről indult. Budapest tizenharmadik kerületéből, onnan, ahol a park fáinak lombkoronája ráborul a parkoló autókra, ahol az áthallásos panellakásokat is méregdrágán adták-‐vették még az ő gyerekkorában is. Innen – egy Béke téri albérletes kitérő után – jutott el Velencébe. A Rialtónál egy bőrkesztyűárusnak segített be feketén, és egy haknizenekarnál felvételizett, akik éppen énekesnőt kerestek. Egy nyáron át tartott a nagy haknikorszak: péntektől vasárnapig félplaybackre nyomta a zenekarral, Jesolótól Riminiig, a tengerparti nyaralóhelyeken. Carlo dobolt az alapra, a barátnője, Sofia imitálta a billentyűzést, Franco gitárja élőben szólt. Persze megvolt a zenei alap, de Leonora is élőben énekelt. Éttermekben, teraszokon játszottak, dolce vita volt, elég jól kerestek. Leonora esténként énekelt, nappal meg úgy élt, mint az olaszok, olcsó éttermekben lett törzsvendég, nyelvórákat vett egy olasz egyetemista lánytól, lejárt fürdeni a tengerre, biciklivel közlekedett, olasz napilapokat olvasott: a kávéházakban ücsörgő öregurak segítették ki, ha nem értett meg egy-‐egy mondatot. Olasz cuccokat vett stock outletekben, minőségi darabokat, féláron, vagy még olcsóbban. A fájdalma nem enyhült, de nem bánta meg, hogy eljött otthonról.

Olasz csaj lett belőle, barátnőkkel, Sofia lett az egyik, Roberta a másik. Maga mögött hagyott mindent, és amikor az apja, a családja, az otthoni barátai eszébe jutottak, egy régi történettel vigasztalta magát, ezzel ringatta magát álomba esténként. Carol Santos történetével.

Hetente kétszer könyvtárba járt, Carol Santosról gyűjtött anyagot, minden érdekelte, ami kapcsolatos volt vele, Puerto Ricóról olvasott. Velencéből jelentkezett egy hajótársasághoz, amelynek csak néhány hajója volt, és ezek ősztől tavasz végéig a Karib-‐térség szigetei között szállították az utasokat. Pincérnőnek jelentkezett, csak azért, hogy ott lehessen a környéken, ahol Carol Santos élt. A felvételin elbeszélgettek vele, és amikor megtudták, hogy zenei tanulmányokat is folytatott, végül másfajta állást ajánlottak neki.

A Myths nevű hajóra került énekesnőnek. Hivatalosan, szabályosan jutott ki, végre nem kellett tartania attól, hogy haza kell mennie, mert lebukik, hogy feketén dolgozik. El sem hitte, hogy előbb-‐utóbb San Juant is meglátja, a helyet, ahol Carol Santos felnőtt.

A hajón nem nagyon ismerkedett – naplót írt a történetéről, az utazásairól, angolul: maga sem tudta, miért írja, talán csak amolyan fájdalomcsillapítóként. Néhány hónap után találkozott valakivel, aki régóta figyelte őt. Ő is a hajón dolgozott. Látta és tudta, hogy Leonora más, mint a többiek. Hogy nem a családjának spórol, mégis spórol, hogy nem koktélozik a kantinban, és nem enged magához igazán közel senkit. Férfiakat sem. Olaszországban volt egy fiú, aztán a hajón is… de egyik sem volt igazi szerelem. Tudta, hogy a szerelem veszélyes, és ideje sem volt erre. A hajón is többnyire az öregekkel beszélgetett, akik még találkozhattak Carol Santosszal, gyűjtögette a történetmorzsákat, hátha hall valamit, ami bizonyítja neki, hogy ez az egész nem csupán mese… A Mythsen találkozott valakivel, aki egyetlen szezont töltött csak ott, Leonora mégis úgy érezte, hogy ő az, akivel megoszthatja a történetét. Azzal az emberrel jól érezte magát, nem gyötörte semmiféle hiány-‐ és ürességérzet, és végül, amikor már nem tudta kikerülni, hogy meséljen magáról, odaadta neki a naplójegyzeteit. Azokból majd megismeri, mondta neki.

Ő lett a legjobb barátja, apja helyett apja, mentora. És az az ember egyszer csak megajándékozta valamivel. Valamivel, amit sosem tudott volna viszonozni neki. A Carol Santosról szóló könyvvel.

Valahányszor Leonora megkérdezte, hogyan jutott hozzá a könyvhöz, csak hímezett-‐hámozott, kitért a válasz elől. Aztán a férfi, miután sokszor hallotta Leonorát énekelni a bárban, azt mondta, mutat neki valamit. Mutatott is. Először megmutatta Leonorának mindazt, ami szép volt az életében. A legszebb emlékeit hívta elő a múltjából. És aztán megígérte, hogy mutat neki még valami mást is.

Hát ennek az embernek a segítségével jutott el Leonora a szigetre, és ő mutatta meg neki azt a lerobbant házat is San Juan óvárosában, ahol Carol felnőtt. Ez a férfi volt a legtisztább ember, akivel Leonora valaha is találkozott. Az ő segítségével vásárolta meg később a házat, és nyitotta meg a bárt, és ugyan már rég visszafizette a kölcsönt, mégis máig az adósa volt – neki köszönhette, hogy más ember lett. Végre azt érezte, hogy nem hiába él, hogy megtalálta önmagát. Egyre ritkábban gondolt az apjára, és mindenre, amit odahagyott. Lett célja, feladata, küldetése, ami boldoggá tette. Ugyanakkor még csak a húszas évei végén járt, de már tudta, hogy nem kell neki szerelem. A kaland és a szex még csak belefér az életébe, de a szerelem nem. Bár nem hasonlíthatta össze magukat, de Carol Santos számára is majdnem végzetessé vált a szerelem. Carol boldog lehetett volna szerelem nélkül is, és Leonora eltökélte, hogy ő maga valóban ezt az utat fogja választani.

– Hát így jutott hozzám ez a könyv – fejezte be a történetet, és várakozón nézett Javierre.

– Értem. Azért megjegyezném, hogy Carol Santost boldoggá tette a szerelem. – Most ezen nem akarok gondolkozni. Ki fog derülni, hogy… mi lesz. – Lazíts. Nem lesz semmi baj.

– …

– Örülök, hogy elmesélted. Most már bízol bennem. Nem akarod elolvasni a történet végét? Én pedig a történet elejét…

– Majd… dehogynem – simított végig Leonora a borítékon.

– Tudod… valamit meg kell kérdeznem – fogta meg a kezét Javier. – Ki ez a… férfi? Ki ez az ember, akitől megkaptad a könyvet, aki megmutatta neked Carol Santos szigetét? Ki az, aki tudhatta, hol van ez a sziget, ha mi, a leszármazottai sem tudjuk? – Ki lehet az?

– Sejtettem, hogy meg fogod kérdezni.

– Persze.

– Nem szeretnék erre válaszolni. Az ő érdekében nem.

– Sosem?

– Most nem. Olvasd el a könyvet. Hátha rájössz.

– Elmehetek veletek a szigetre?

– Honnan veszed, hogy…?

– Ha nem vetted volna észre, az elmúlt években úgy működtél, mint egy sorozatgyilkos.

– Ööööö… Tessék?

– Menetrendszerűen jöttek a… rohamok. A pörgés, az ellazulás, a kisimulás, majd az eltűnés. Utána a kiegyensúlyozott visszatérés.

– …

– A tekinteteden is látszott. Mindig. Amikor bepörögsz, lángol a tekinteted. Amikor ellazulsz, és várakozó állapotba kerülsz, lágy és ábrándos a pillantásod. Amikor visszatérsz, tökéletes harmóniát árasztasz. A vendégeken is érződik… Amikor pörögsz, ideges a légkör a bárban. Olyankor törnek össze a poharak, sülnek ki a lámpák, vibrál a feszültségtől a levegő. Amikor várakozol, mindig szerelmespárok ülnek a bárban, észrevetted? Itt békülnek ki, itt simulnak el az ellentétek. Amikor eltűnsz, minden olyan… hétköznapi. Aztán visszatérsz, és egy csapásra megoldódnak a dolgok, olyan a hangulat, mint egy békés, meghitt vasárnapi családi ebéden. Minden a helyére kerül. – …

– Nem hiszed…?

– Nem tudom, mit mondjak. Nem vagyok sorozatgyilkos.

– Ó. Köszönöm. Akkor már nem félek. Viszont most… várakozó állapotban vagy, egyre inkább. Hamarosan következik… az eltűnés.

– Árubeszerzés.

– Az. Az bizony. Néha ugyan elfelejtesz árut beszerezni…

– Jó, ne cseszegess.

– Nem szoktalak. Eleinte fogalmam sem volt arról, hogy mi történik veled. Csodálkozva néztem, milyen változásokon mész keresztül, és mindig máshogy voltál szép. Aztán lassan felismertem a… periodicitást. De a gyanú, hogy közöd lehet Carol Santoshoz, akkor merült fel bennem először, amikor egy hajós nemrég Carolról és az énekesnőnkről érdeklődött a bárban. Akkor már egy ideje beszélték, hogy Carol „visszatért”, de álmomban sem gondoltam volna rá, hogy veled kapcsolatos ez az egész. Nem hittem volna azt sem, hogy mindez… igaz. Arra gondoltam, hogy az emberek mindenféle ostobaságot fecsegnek, mert soha senkivel sem találkoztam, aki járt volna ott… Üres szóbeszéd az egész… hogy pár évvel ezelőtt úgymond újraéledt Carol Santos legendája.

– Tíz évvel ezelőtt.

– És aztán nemrég bejött az a hajós, főpincér a Pearlön, megjegyeztem, és először Carolról kérdezett, hogy tényleg itt nőtt-‐e fel, és hogy nem maradt-‐e valami utána… aztán pedig arról, hogy ki énekel a bárban. Hát az volt az első alkalom, amikor összekötöttelek Carollal. Emlékszem, igyekeztem nem túl nagy jelentőséget tulajdonítani a felfedezésemnek, mert hirtelen félteni kezdtelek. Téged is, és Carolt… az ő örökségét is. Aztán amikor a viharban kikötöttünk azon a szigeten, és felmentünk a házba… ott már tudtam, hogy valami nagyon furcsa dolog történik. Akkor rákérdeztél, hogy Carol nyomában járok-‐e… és akkor már tudtam. Tudtam, hogy itt voltál előttem mindvégig, és mégsem ismertelek fel…

– Hogy alakult ki benned a képesség?

– Nincs semmilyen képességem.

– Most már van. Láttam. Látod az emlékeket. Láttad a magyar zongorista fájdalmas emlékeit, és az éneked visszaadta az életkedvét. De mi volt… előtte? – Csak énekeltem. De ez elég volt. A… társam… ő… igazi képességekkel van megáldva. Így találtuk ki, hogy mindkettőnknek jó lesz, ha segíteni tudunk másoknak, olyanoknak, akik rászorulnak. Akik igazán rászorulnak. Akikben még van lehetőség. – Igen. És neked is van hozzá képességed.

– Talán – mosolyodott el Leonora.

– Akkor elmehetek… legközelebb?

– Meg kell kérdeznem az öreget. Az ő szava dönt.

– Hogyan választjátok ki, hogy ki juthat el a szigetre?

– Többféle módszerünk volt… A legújabb egy telefonos alkalmazás, egy játék. Figyeljük a versenybe szálló résztvevőket. Főleg a… társam. Nézzük a chatjeiket, és aki rájön, hogy mi van a hajós játék hátterében, és útnak indul, az általában… eljut a szigetre. De a hajóról is választunk. A Pearl nem egy közönséges hajó. Előtte a Legends volt a „főhadiszállás”. Én azon már nem dolgoztam, de onnan választottuk ki az elsőket. – Mindenkin tudtok segíteni? Fájdalmat enyhíteni, boldoggá tenni…? – Csak azon, aki hagyja, és hisz benne. Vagy legalábbis hinni akar benne.

– Miért nem olvasunk, Leonora? Szerinted miért nem? Hiszen mind a ketten kíváncsiak vagyunk.

– Szerintem – tűnődött el Leonora, miközben a melléhez szorította a borítékot, és befészkelte magát Javier mellé – azért nem… talán azért, mert még nem állunk készen rá.

– A családi legendáriumból ismerem Carol életének fontosabb állomásait, és persze az utolsó fejezetet is olvastam… de a könyvből nyilván új dolgokat is megtudhatnék róla. Egyelőre mégsem akarom elolvasni.

– Én viszont semmit sem tudok a történet végéről. De én sem érzem úgy, hogy eljött az idő. Majd, egy olyan pillanatban…

– Hogyan halt meg Carol Santos? Mikor?

– Nem tudjuk.

– Nem tudjátok?

– Nem. Olvasd el, amit adtam.

– Te sokszor találkoztál vele?

– Kétszer. De már alig emlékszem. Rá szinte egyáltalán nem, csak arra, hogy nem engedte, hogy megfogjam a lepkéket. Azt mondta, akkor szépek, ha repülnek. Ne fogjam meg őket. Ezt mondta, és… nem is tudom. Elszálllt az életemből. Én pedig többé nem gyűjtöttem a lepkéket. Kidobtam a lepkés dobozomat is. Már csak por volt benne. – Értem.

– Honnan volt meg a társadnak ez a könyv?

– Szerintem… kapta.

– És odaajándékozta neked?

– Én is furcsálltam.

– Tudod, mit…

– Mit? Ne nézz ilyen hülyén. Mit akarsz mondani?

– Mi történt a naplóddal, amit odaadtál a… társadnak?

– Egy idő után visszakaptam. Miért?

– Nem hiszem, hogy bárki is a… társad, szóval nem csodálkoznék, ha nem az övé lett volna – mondta lassan, elgondolkodva Javier, a Carolról szóló könyvre mutatva. – Mire célzol ezzel?

– Arra, hogy… szerintem apád tudja, hogy hol vagy.

– …

– Szerintem eljutott hozzá a naplód, és hírt kapott rólad. Cserében pedig megszerezte és elküldte neked a könyvet.

– Ó – Leonora csak ennyit tudott mondani, és közben lázasan járt az agya. – Honnan veszed ezt?

– Onnan, hogy ha a… társadé lett volna ez a könyv, akkor nem adta volna neked. Lehet, hogy lemásoltatta volna, de… mivel tudom tőled, hogy neki is különleges képességei vannak, és neki is fontos volt Carol Santos… erősen kétlem, hogy neked ajándékozta volna, cserében egy naplóért és néhány álomért.

– …

– Ilyet legfeljebb egy szerelmes tenne.

– Ő sosem volt belém szerelmes, és viszont – kuncogott a feltételezésen Leonora.

– Akkor szerintem az apád küldte neked ezt a könyvet.

– Le kell állítanom a sorozatot – dünnyögte Niki a telefonba. Előző nap már írt egy e-‐mailt a netes oldal főszerkesztőjének, de a férfi nem válaszolt rá.

– Láttam a leveledet, de még nem olvastam. Miért állnánk le?

– Azért… azért kérem ezt, mert… úgy tűnik, hogy a cikkek összefüggésben vannak Verbovszky felbukkanásával.

– Verbovszky felbukkant? – a főszerkesztő hangja hallhatóan megélénkült. – Igen – sóhajtott Niki, és közben azon tanakodott, hogy mennyit mondhat el a munkaadójának. Ha Anna lett volna az oldalnál a főnöke, akkor vele teljesen őszinte lehetett volna, mert a Mademoiselle főszerkesztőjében abszolút megbízott. Azonban Tamás számára a kattintás volt a legfontosabb. Ő a számok bűvöletében élt, a verseny motiválta, és mindig azt mondogatta, hogy a fizetését és az állását is csak úgy tudja megtartani, ha az oldala továbbra is az egyik legolvasottabb netes híroldal marad. Sejtette, hogy Tamás lecsapna az „exkluzív sztorira”, szemernyit sem törődve azzal, hogy nem egy embernek mekkora fájdalmat okoznának, ha például Rolandról, Arankáról és Fanniról kiderülne az igazság. – Verbovszky megfenyegetett. Többször is. – De hát te külföldön vagy, nem igaz? Ha jól tudom, valahol a Bahamákon lógatod a lábadat.

– A Karib-‐tengeren.

– Még jobb.

– Igen, most igen. De hamarosan hazamegyek, és az volt a nyomozók kérése, hogy álljak le a sorozattal. Verbovszky valamiféleképpen érintve van az ügyben, talán ő zsarolja a prostituáltak klienseit, nem tudom…

– Hozzám semmiféle hivatalos kérés nem érkezett, hogy álljunk le a sorozatoddal. Az viszont tény, hogy az elmúlt napokban a te írásaidra kattintottak rá a legtöbben. Ez óriási szó. Kiemelt honort kapsz.

– Szünetet kell tartanunk. Értsd meg, megfenyegetett, lehet, hogy az elrablásomat tervezi.

– Niki, lehet, hogy úgy járna, tudod, most hirtelen nem jut eszembe, kitől olvastam azt a novellát, ami arról szólt, hogy egy emberrabló elrabolt egy lányt, pénzt követelt érte a családjától, aztán a végén már ő fizetett volna, hogy megszabaduljon tőle

– röhögött a főszerkesztő.

– Megkértek, hogy állítsam le a sorozatot – Nikinek csepp kedve sem volt nevetni. Nem róla van szó, hanem Fanniról… Rolandról… és az egész ügyről, ami nem pattanhat ki, mert akkor őt… eltiltják Fannitól. Ettől fél annyira. Érdekes, futott át az agyán, hogy az ettől való félelem ennyire felülír benne mindent. Nem kerülhet nyilvánosságra az, ami Roland és Aranka között történt, mert Roland szülei sosem bocsátják meg neki.

– Megduplázom a honorodat.

– …

– Minden cikked mellé odarakom a portrédat.

– Tamás – mosolyodott el. – Nem zsarolni akartalak, és nem is akarok több pénzt kihúzni belőled. Egyszerűen azt szeretném, ha megtennéd, amire kérlek. Addig, amíg nem sikerül Verbovszkyt elfogni, álljunk le a sorozattal.

– És ha megírnád őszintén, amin éppen keresztülmész? Hogy zsarol egy emberrabló strici, hogy le akarja tiltatni a sorozatodat, ő, aki lelépett az igazságszolgáltatás elől? Sokszor az őszinteség a legjobb fegyver.

– Tudom – sóhajtott Niki, tudván, hogy ha Roland és rajta keresztül Fanni nem keveredett volna bele ebbe az egészbe, akkor pontosan ezt tenné. Megírná egy cikkben, hogy Verbovszky fenyegető e-‐maileket küldözget neki, és arra akarja rábírni, hogy ne feszegesse tovább a kuncsaftjaikat zsaroló prostituáltak ügyét. – De nem tehetem. Megkértek a rendőrök.

– De hát ott van a barátod… az ügyészségieknél, nem?

– Már többször mondtam, hogy őt nem vagyok hajlandó belekeverni semmiféle ügybe – csattant fel Niki. A főszerkesztő korábban néhányszor célozgatott rá, hogy jó lenne, ha Andrástól szerezne exkluzív információkat, amelyeknek aztán utána lehetne menni, kvázi „neve elhallgatását kérő informátorként” számított volna rá. Niki kerek perec nemet mondott, és a férfi az utóbbi időben már nem is hozakodott elő ezzel a javaslattal. – Ez sem az ő dolga. Nem rá tartozik.

– Együtt vagytok még? – kérdezte gyanakodva a főszerkesztő. Niki úgy gondolta, most jól jár vele, ha bevallja az igazságot.

– Nem.

– …

– És nem is szeretném bevonni az ügybe.

– Mindig a címoldalon lennél. Sőt azt hiszem, ki tudnánk találni neked egy állandó rovatot.

– Majd szólok, ha folytathatjuk a sorozatot. Nem zsarolni akarlak, hanem le kell állnom vele.

– Mit szólnál egy saját rovathoz? Mehetnél vidékre riportokra. Úgyis a riportot szereted. Kapnál egy önálló riportrovatot.

– Majd hívlak, de addig, amíg nem jelentkezem, ne kerüljön ki új anyagom, figyelj erre, kérlek. Az én érdekemben.

– Jó, de ígérd meg, hogy ha elkapják, nekünk írod meg, milyen volt menekülni előle…

– Hívlak – emelte égnek a szemét Niki, és bontotta a vonalat.

Welcome to Grenada. Tűzött a nap, és amikor befutottak a kikötőbe, Juli már a teraszról bámulta a szigetet. Színes házak rengetegét látta, olyan volt, mint egy tarkabarka mozaik. Az elsők között szálltak le a hajóról, mostanra Ákos is karibi hangulatba került, és minden délután, induláskor hajlandó volt a stranddekken hülyéskedni, táncolni Julival – ugyanis ilyenkor mindig a hajó karibi zenekara játszott a dekken, színes cuccokba öltözve, jókedvűen, és persze fogyott is a sok rumos koktél. Grenadát be akarták járni, remélve, hogy azért még a strandolás is belefér majd az idejükbe, úgyhogy rögtön kikötés után leszálltak a hajóról.

Ez volt az első karácsonyuk, amit az otthonuktól távol, ráadásul egészen más éghajlaton töltöttek, és élvezték a dolgot. Elsimultak köztük a viták, talán csak azért, mert egyikük sem hozta fel többé a gyerekkérdést. Nem nyomkodták többé a mobiltelefonjaikat – Julinak nem volt könnyű az első napokban, mert folyton meg akarta nézni, hogy miről beszélgetnek, hol tartanak a supercruise-‐os társai, de mindig meg is könnyebbült egy kicsit, valahányszor eszébe jutott, hogy már nem kell kinyitnia a virtuális boltot minden délután, és már nem kell eladnia az árut, és ezzel pontokat, virtuális pénzt termelnie. Ákos pedig azt mondta: kifejezetten megnyugtató, hogy nem jár naponta minden szomszédja farmjára locsolni, és hogy nem kell folyton a rengeteg kis kockát „learatni, kapálni, új növényt ültetni”. Egy csomó szabad idejük és energiájuk maradt így egymásra, meg a városnézésre, egy új világ felfedezésére, esténként sportoltak egy kicsit a hajó világos és tágas edzőtermében, vacsora előtt és után beültek egyik-‐másik bárba, igyekezve lerázni a hajó hivatásos fotósait – akik kötelességüknek tartották, hogy minden étkezésnél lefényképezzék az összes vendéget, mintha csak valami gasztronómiai különkiadásba készítettek volna illusztrációkat –, éjjel pedig nagyokat szeretkeztek, és nagyokat aludtak. Juli most kezdte úgy érezni, hogy igazi nászúton van. Most fogta fel igazán, hogy férjnél van. Persze akadtak pillanatok, amikor kételkedni kezdett benne, hogy mindez valóban megtörtént, hogy néhány hét leforgása alatt férjhez ment, és eljutott álmai helyszínére, a Karib-‐tengerhez, ráadásul kódot, vagyis belépési engedélyt szerzett a boldogságszigetre. Bár arról halvány fogalma sem volt, milyen úton-‐módon fognak eljutni oda, és mihez segítheti hozzá a kód, de úgy érezte, hogy sínen van, sínen vannak.

Grenada. Hosszú betonmóló vezetett a kikötőig, ahol ébenfekete bőrű zenekar játszott a mólón, aztán a kikötőépületet elhagyva egyszerre csak az egymásra licitáló taxisok között találták magukat. Nem messze tőlük egy izmos, atlétatermetű helyi srác egy olajoshordón dobolt, és a keze alatt születő hangok valahogy a harmóniát sugallták. Juli megszorította Ákos kezét, aki már nagyban alkudozott az egyik taxissal, és igyekezett nem gondolni arra, hogy hamarosan véget ér az utazásuk.

Adél a karácsonyi parti óta más szemmel nézett George-‐ra. Nem tudta volna pontosan megmondani, hogy mi történt, de a főpincér teljesen normálisan, sőt megnyerően viselkedett, nem volt nagyképű, nem volt rámenős. Jól elbeszélgettek, és Adél megnyugtatónak érezte a jelenlétét. Tudta, hogy nem szerethet bele, mert George nagy szoknyavadász, és ő amúgy is nemsokára hazamegy, és nincs szüksége kalandokra, de persze ezt az esze súgta neki, miközben az első cruise óta tisztában volt vele, hogy tetszik neki a férfi. Karácsonykor George nagyon emberi volt, érdeklődő, nyitott és kíváncsi, ráadásul elképesztően jól táncolt, úgyhogy megmozgatta Adél fantáziáját, de szerencsére a főpincér nem akarta mindenáron az ágyban befejezni az estét. Adél sem, de hazudott volna, ha azt mondja, hogy nem fantáziált erről. Ám a vonzalomnak csak nagyon finom, apró jeleit adták, még csak egymáshoz sem értek tánc közben, annak ellenére sem, hogy Ramirez meglepte őket egy-‐egy újabb koktéllal.

Grenadára érve mindketten szabadnaposak voltak, és George azt javasolta, hogy menjenek el egy nemzeti parkba, aztán ússzanak egyet a tengerben. Adél nem tiltakozott.

Niki az Andrással való beszélgetés óta úgy érezte, hogy az ő kezében van a rejtély kulcsa. Szüntelenül az motoszkált a fejében, hogy neki tudnia kell, hol lehet elkapni Verbovszkyt, illetve hogy hogyan lehet megtalálni a lányt. Folyton ezen járt az esze, meg persze Fannin. Vajon mennyit mondtak el a kislánynak Anitáék? A fejét merte volna tenni rá, hogy semennyit sem. Hiszen azt sem tudják, hogy talán veszélyben van. És Fanni vajon mikor fogja elárulni nekik, hogy bent járt Rolandnál? Valószínűleg az első vita hevében az arcukba vágja. Niki kíváncsi volt, hogy bevallják-‐e neki az igazat, ha Fanni előáll azzal, hogy tudja: hazudtak neki Roland állítólagos haláláról. Niki nem tudta, hogy mit tegyen, ha Anitáék továbbra is titkolni akarják Fanni elől az igazságot. Vajon neki joga van elmondani a kislánynak?

Mindig arra jutott, hogy egyetlen emberrel tudná ezt megbeszélni: Andrással. Az ő tanácsára – talán – hallgatna.

Folyton Verbovszky körül jártak a gondolatai: Barbadoson, Saint Vincenten és Grenadán egyaránt. Mindegyik szigeten kényszerítette magát, az agyát arra, hogy felfedezze, miben más ez a sziget, mint a többi – újságíró énje dolgozott, mert egyébként valószínűleg fel sem tűntek volna neki a sajátosságok. Éjjel-‐nappal zakatolt az agya.

Grenadán kicsit barangolt a színes házak között, fotózgatta az épületeket, az embereket, aztán arra gondolt, hogy a kikötő előtt fog egy taxit, és körbeviteti magát a szigeten. Odaérve látta, hogy a magyar plasztikai sebész felesége kagylóláncokat válogat a kislánnyal, a férfi pedig egy taxissal alkudozik az árról és az útvonalról. – Betársulhatok? – kérdezte, és valahogy jó érzése támadt, hogy magyarokkal fedez fel egy szigetet. Talán elterelik a figyelmét az agyában zakatoló gondolatokról. – Nem láttunk a vacsoránál, már napok óta hiányolunk – mondta már a kocsiban Dóra. – Gondoltam, hogy talán gyomorrontást kaptál, megbetegedtél… – Nem, csak nem volt kedvem órákig üldögélni a vacsoraasztalnál – vont vállat Niki. – Inkább bekaptam a büfében két szelet pizzát. Nem beszélve arról, hogy nem hoztam elegáns ruhákat, a vacsoránál meg mindenki elegáns cuccokban feszít. – Nem mindenki.

– Oké. Ma felmegyek.

Kicsit később Dóra valamit magyarázott a férjének a lakásáról, ha Niki jól értette, akkor a nőnek van egy saját lakása, de nem ott laknak, és valamelyik gyerekkori barátnője, aki külföldön él, pár hétre odaköltözik. Legalább nem lesz üres a lakás, mondta Dóra a férjének, de Niki már nem figyelt a válaszra.

Legalább nem lesz üres a lakás.

Ez a mondat visszhangzott a fejében, és tudta, hogy azonnal telefonálnia kell. Alig várta, hogy megálljanak az első úti céljuknál, valami vízesésnél és fűszerpiacnál, és ő kereshessen egy csendes helyet, ahonnan felhívhatja Andrást.

Ha sikerült Verbovszky logikáját kiismernie, legalább egy kicsit, és ha a férfi valóban őt tekinti első számú ellenségének, akkor nyilvánvaló, hogy hol bujkál a lánnyal. Niki lakásában.

– Megtaláltam az emberünket. Most már biztos, hogy ő az, aki elvezet a szigetre. Néhány nap, és többet fogok tudni.

– Az jó lesz, mert már mindenki megkapta a meghívót. Csupa komoly és befolyásos ember, akik el akarnak jutni oda. Már a Yahoo keresőprogramja is kidobja az első tíz találat között Carol Santos nevét, egész biztosan sokan keresik… és a mi embereink is tudnak róla egyet s mást.

– Még fogalmam sincs, hogyan jutok el oda. Azt tudom, hogy két napot töltünk San Juanban… kitartóan próbálom megpuhítani az emberünket, és a félmondataiból azt veszem ki, hogy biztosan ő az. Szerintem nem sejti, hogy mit akarok.

– Csak az a fontos, hogy elvezessen a szigetre, és lásd, hogy mi történik ott. Szerezd meg a módszert.

– Értem. Nem vagyok hülye. Emlékeztetlek, hogy az egész az én ötletem volt. – Jól van, csak én itthon egyre idegesebb vagyok, hogy mi lesz… megtalálod… vagy pucolhatunk. Jobban örülnék az első esetnek.

– Én is. De most már ne nyaggas. Azon vagyok, hogy mindent kiderítsek.

Egész nap a tengeren – december harmincegyedikén… Bezárva egy hajóra, persze, így is fel lehet fogni a dolgot, gondolta George, de tudta, hogy az utasok igazán élvezni fogják ezt a napot. Nonstop buli lesz, zene, rengeteg program, ingyenkoktél, svédasztal a tenger gyümölcseivel, este pedig szilveszteri gálavacsora, különleges menüsorral – és számukra huszonnégy órás kemény hajszával. Ők majd másnap szilvesztereznek, kikötés után, amikor egy teljes napot tölt majd San Juan kikötőjében a hajó. Ha nem lesznek hullafáradtak, akkor megtelik a személyzettel és a matrózokkal San Juan belvárosa. Ő is bulizni fog – csak remélte, hogy Adéllal. Fogalma sem volt róla, hogy mi történt, de Adél megnyugtatóan hatott rá, és mégis izgatóan. A lány rendszeresen megemlítette a kisfiát, mesélt róla, talán azért, hogy jelezze George-‐nak: ne számítson rá, hogy lehet köztük valami, de a férfi valamiért mégis nyugodtabb volt mellette, mint az elmúlt években bármikor. Pedig semmi sem történt köztük, és lehet, hogy nem is fog. De George-‐ot most ez sem zavarta. Mintha csak kikapcsoltak volna az agyában valamit, persze még gondolt a titokzatos nőre, akit évek óta keresett, de már nem volt benne az a türelmetlenség, az a félelem, hogy vége az életének, ha nem találkozik vele… Pont előző nap mondta Samuelnek, amikor összefutott a szolgálati szinten az idős pincérrel, hogy valami megváltozott benne.

– Hát pedig azt hallottam, hogy az egész hajót végighakniztad azzal a sztorival, hogy téged az úgynevezett boldogságsziget tett boldogtalanná – vetette oda Samuel. – Nem hakniztam a történettel, csak az igazat mondtam – vont vállat George, és amikor a kantinjukhoz ért, kihúzott két széket az asztalnál.

– George, fiam, Ramirez megosztotta velem, hogy milyennek tart téged. Olyannak, mint amilyen az az izraeli gyümölcs.

– Tudom, kívül szúr, belül ízletes.

– …

– Meg voltam őrülve, tudod…

– Ó. Múlt időben.

– Nem tudom, most is azt érzem, hogy vissza kellene jutnom oda… mert velem ott nem végeztek. Azon a szigeten.

– Nem olyannak nézel ki, mint aki felül efféle meséknek. Szerintem ki kéne hagynod egy kis időt. Amikor legközelebb hazamész, maradj otthon legalább fél évet. Pihenj, szórakoztasd a barátnődet, vagy vedd el… Lehet, hogy új életformát kellene találnod magadnak – tanácsolta az öreg. – Be lehet itt kattanni, láttam egy-‐két embert, aki bekattant, miután évekig hajózott…

– Na jól van. Akkor elmondok valamit. Azon a szigeten megértettem, mennyire boldog vagyok. Felfedeztem, hogy mennyi boldog pillanat volt a múltamban. Aztán… jött egy nő, Carol Santos, vagy a szelleme, vagy nem tudom… és valami történt velem, mert azóta is őt keresem. Helyesebben mostanában mintha… nem érdekelne annyira, de persze sosem tudhatom, hogy rám tör-‐e még ez a… ahogy te mondod, őrület. Bekattanok-‐e még. De az a nő megőrjített, megbabonázott…

– George, te nem a szigetet keresed, hanem egy nőt? – mintha csalódott lett volna az öreg, aztán legyintett. – Hát tényleg nem fogsz megállapodni.

– Nem hiszel a legendában.

– Nem én. Abban hiszek, hogy magad alakítod az életed. Ha egy álomnőt kergetsz, akkor sosem leszel boldog.

– Már nem kergetem.

– Ó. És miért nem?

– Mit tudom én – húzta fel a szemöldökét George. – Fogalmam sincs. Arra gondoltam, hogy az a magyar lány…

– A recepciós?

– Igen.

– Haza fog menni, Európába, a gyerekéhez. Te pedig itt maradsz a Karib-‐ tengeren. Vagy Jamaicában.

– Nem tudom. Nem baj. Végül is… én is odautazhatok.

– Ja. Persze – dünnyögte az öreg. – Egyik álomvilágból beleugrasz a másikba. Van neked saját világod.

– Nagyon negatív vagy. Miért nem tudod elképzelni, hogy máshol kezdjek új életet?

– Én el tudom képzelni. De vajon te el tudod-‐e…?

George eltűnődött. Kezdett elege lenni a saját ámokfutásából. Lehet, hogy ismét az elérhetetlenről álmodozik? Hirtelen megkérdezte:

– Nem hiszed el, hogy jártam azon a szigeten?

– George. Rengeteg szigeten jártál. Rengeteg énekesnőt hallottál énekelni. És még mást is csináltál egyikkel-‐másikkal… Biztosan jártál ott. Bármelyik sziget lehet boldogságsziget, rajtad múlik.

– Szerinted visszajuthatok oda?

– Olyasmit kérdezel tőlem, amire nem tudom a választ.

– Lehet, hogy nem lenne jó visszajutnom.

– George, pihenned kéne. Be fogsz kattanni.

– Mit gondolsz Ramirezről, Samuel?

– Hogy érted? Ezer éve dolgozom nagyrészt azokon a hajókon, amelyeken ő. – De szerinted… nem lehet, hogy Ramireznek… spirituális képességei vannak? – Ne nevettess, George. Ramirez egy remek bármixer, és ha egy koktél kitalálásához spirituális képességek kellenek, akkor rendelkezik velük. De ha azt kérdezed, hogy jósol-‐e szivarfüstből, vagy ilyesmi… hát nem hinném.

– Nem… de kókuszdióból…?

– Jól érzed magad, George? De komolyan.

– Én meg komolyan kérdezem, mit gondolsz Ramirezről.

– Azt, hogy nem kéne félnie a nyugdíjtól, mert nem fog meghalni, ha visszavonul. Ha pihenni akar, pihenjen. Amúgy jobban teszi, ha marad, mert miatta van akkora forgalom a bárban.

– De szerinted… segít másokon?

– Fiam, nem tudom. Pihenned kellene. Az agyadra ment ez a szigetes sztori. Nem okos dolog, hogy boldog-‐boldogtalant ezzel traktálsz. A végén még elküldenek a hajóról. – Nem kéne szólnom Ramireznek, hogy azért esetleg… segítsen eljutnom oda? – Nem tudom, miről beszélsz, de azt gondolom, ha már egy állítólagos látogatás azon a szigeten ennyire felforgatta az életedet, akkor másodjára nem kellene megpróbálnod.

– Az a baj veled, Samuel, hogy rohadtul földhözragadt vagy. Sokkal könnyebb lenne az életed, ha hinnél valamiben.

– Köszönöm a tanácsot – mosolygott az öreg. – Talán majd megfogadom.

„Drága Lina,

azt hiszem, nagyon jól alakulnak a dolgok Péterrel, de nem akarom elkiabálni… egészen ellazult ez alatt a két hét alatt, és már többször beszéltünk arról, hogyan is lehetne még jobban…”

Niki megrázta a fejét, úgy érezte, így is többet látott a kelleténél, és gyorsan becsukta a levelezőablakot. Elképesztőnek találta, hogy Dóra már megint nyitva hagyta, hát nem gondol arra, hogy bárki küldözgethet zsaroló leveleket a nevében egy nyilvános számítógépről, ha ilyen felelőtlen? Aztán elmosolyodott: nyilván csak ő gondol azonnal zsaroló levelekre, Dórának ez eszébe sem jut. Azért lehetne elővigyázatosabb. Végignézett magán: a Trinidad szigetén vásárolt (valójában egy ötdolláros magazinhoz hozzácsomagolt) fekete, hosszú, szűk ruháját viselte, s hozzá a Tobagón beszerzett kagylós strandpapucsot. Tökéletes öltözék egy hajón töltendő szilveszterhez, és jól is állt neki. Az üveglifttel lement egy emeletet, és kisétált a dekkre. Fújt a meleg, karibi szél, az utasok kiöltözve, koktéllal a kezükben nevetgéltek, társalogtak, ismeretlenek köszöntek és mosolyogtak rá, és már egészen megszokta, hogy ő is mosolyog a vadidegenekre. Kisimult volt, végre élvezte a hajózást. Nekidőlt a korlátnak, és nézte, ahogy a sötét hullámok világos tarajukkal csapódnak a hajó oldalának. Már besötétedett, és mindenki várta az óriási bulit a hajó fedélzetén.

Arra gondolt, ami néhány nappal korábban történt.

A francba. Mikor érkezik haza Ladányi? Látta annál a debil fickónál a kinyomtatott, színes fotót a hajóról. Az a szerencsétlen szinte észre sem vette, amikor ő belépett a szobájába, és végignézte az asztalát. Szerencsére sikerült bejutnia az épületbe néhány látogatóval együtt, senki sem kérdezte, kihez jött. És azt sem volt nehéz kiderítenie, hogy melyik szobában lakik a fickó… Furcsa volt, hogy csupa vénember és vénasszony között él, de amikor a szemébe nézett, hát látta, hogy a nyomorultnak gőze sincs róla, hol van, mi történik vele. Bedugták egy elfekvőbe, aztán jó napot. Lehet, hogy humánusabb megoldás lett volna, ha nem hozzák vissza az életbe… El is mosolyodott, hogy mit gondolnának mások, mit gondolna Ladányi Nikolett, ha tudná, hogy mik járnak a fejében. Megnézte a képet, egy gyors érdeklődés annál a szemét internetes újságnál, és máris kiderült, hogy Ladányi külföldön karácsonyozik. Nem választott rossz helyet. Viszont… így legalább közelebb kerülhet hozzá, és búvóhelynek sem rossz a békásmegyeri lakás. Kicsit unalmas az egész, már átkutatta a hálót, a nappalit, az íróasztalt, sajnos laptopot nem talált, azt biztos magával viszi egy újságíró, a fene tudja, pedig elnézegette volna az írásait és a fényképeit. De így is talált egy-‐két dolgot, amivel leköthette magát. Mert sajnos a lány, aki a szomszéd szobában, vagyis a nappaliban tévézett naphosszat, semmilyen érzelmet nem váltott ki belőle. Sem érdeklődést, sem izgalmat, semmit… Szíve szerint visszaengedte volna. A lány rákattant a tévére, evett, ha elé rakott valamit, néha hadovált valami sorozathősről, Verbovszky eleinte azt hitte, hogy élő emberről beszél… De már nagyon várta, hogy Ladányi megérkezzen. Számtalanszor elképzelte, ahogy beállít a bőröndjével, napbarnítottan, jókedvűen, gyanútlanul… Maga előtt látta az arcát, a rémületet a szemében, azt, hogy sikítani akar, de ő nem hagyja… Különösen jó volt Ladányi cuccai között kotorászni, beszívni a ruhái illatát, beleszagolni a fürdőszobában a krémekbe, a tusfürdőjébe, a mosdón hagyott kölnibe… Egy fogkefe is volt a pohárban, használt fogkefe, Verbovszky minden este azzal mosott fogat, és ilyenkor úgy érezte, mintha magáévá tenné a lányt, mintha egyesülne vele, és érezné a gondolatait is. Pedig az a kis kurva szemét módon rászállt. Ha a lány nem faggatta volna ki Gréta öccsét, akkor ő sosem keveredett volna akkora bajba. Mára elfelejthette volna Grétát és az egész történetet, és normális életet élhetne. De Ladányi rászállt, kiszedte a fiúból, hogy kivel látta utoljára a testvérét, aztán fantomképet rajzoltatott róla, amire persze lecsaptak a rendőrök is… így jutottak a nyomába. Egy fiatal gyerek és egy firkász buktatta le.

Verbovszky unatkozott. Unta ezt a gyogyós lányt a nappaliban, unta, hogy itt kell dekkolnia, elege volt belőle, hogy nem nagyon mutatkozhat az utcán, hogy ez a rohadék Ladányi így megkeserítette az életét, és hogy nem tudja, mi legyen a következő lépése. Megvárja Ladányit, az odáig rendben van. A gyogyós lányt elengedi, majdcsak visszajut valahogy az otthonba. Megfogalmazódott benne már egy-‐két ötlet, de nem tudta, melyiket válassza. Először meg kell várnia, amíg Ladányi hazaér. Van egy kis elintéznivalójuk. Aztán majd… továbbáll. Ismert valakit, akitől hamis papírokat vehet. Aztán…

A hálószobában feküdt, Ladányi ágyán. Ez jó érzés volt. Furcsának találta, hogy annyi krimi van a polcokon, de legalább nem lányregények. Egyik-‐másikba bele is olvasott már unalmában, aztán az egyiket az elejétől elkezdte. Egy orvosnőről és egy rendőrről szólt, akik egy gyilkost üldöznek, közben egymással hadakoznak otthon, mert a rendőr félrelépett, vagy ilyesmi. Most is ezt a könyvet lapozgatta, és hallotta, ahogy a lány a nappaliban üvölteti a tévét. Az agyára ment már. Ha biztos lehetett volna benne, hogy nem talál ide vissza, hogy nem vezeti a rendőröket a nyomára, akkor kirakja valahol az utcán, menjen isten hírével. Mindent olyan hangosan csinált. Hangosan vizelt, teljes hangerővel hallgatta az idióta sorozatokat, és egyszer fülsértően hamisan énekelt a fürdőkádban. Verbovszky akkor komolyan fontolgatta, hogy beront hozzá és lenyomja a fejét a víz alá, hogy örökre elhallgasson. De persze nem akart fölöslegesen még több problémát gyártani magának.

Rettenetesen idegesítette, hogy most is valami régi tévésorozat üvöltött, ajtókat csapkodtak benne, ökölbe szorult a keze, és eldöntötte, hogy ad még pár percet a lánynak, aztán kimegy a nappaliba, kihúzza a tévét, és ráüvölt, hogy most már kuss van és aludjon.

Most is. A lány még fel is kiált. Hát mi a jó ég, ilyen izgalmas a Dallas vagy a fene tudja, milyen sorozat? Gyogyósokkal sose kezdjen az ember. Felült az ágyban, és eldöntötte, hogy most már ráijeszt.

– Rendőrség! Maradjon ott, ahol van, ne mozduljon!

Mi a szent szar? Döbbenten nézett az ajtó felé. Kommandósok álltak ott, fekete cuccban, rá szegezett fegyverrel. A kurva életbe. Valamit elcseszett. Vége. Mindennek vége. Mi történhetett?

Még akkor is ezen gondolkozott, amikor megbilincselték. Nem adhatta fel a gyogyós lány, a telefont Verbovszky kihúzta, és a készüléket lehajította a szemétledobón. A lánynak nem volt telefonja, az övé pedig ott volt az éjjeliszekrényen. Kíméletlenül felrángatták az ágyról. Így fogják elvinni, alsógatyában és pólóban. A lift előtt esett le neki a tantusz. A picsába. Alábecsülte Ladányit. Csakis Ladányi jöhetett rá, hogy őt, Verbovszkyt a lakásában kell keresni.

Niki elmondta Andrásnak, hogy szerinte Verbovszky az ő lakásában bújtatja az elrabolt lányt, és András nem találta abszurdnak a feltételezést. A nyomozók másnap hajnalban rajtaütöttek a lakáson, és ott találták a lányt a nappalijában, ugyan be volt zárva, de egyébként nem esett bántódása: félálomban nézte a sorozatok ismétlését – Niki hálószobájában pedig megtalálták Verbovszkyt. Mire feleszmélt, már kattant a csuklóján a bilincs.

Niki fellélegzett, amikor megtudta, hogy Verbovszky és a lány között nem került sor nemi aktusra – a férfi bosszúból vitte el a lányt, de az első vallomása szerint még nem döntötte el, hogy mit is csináljon vele. Talán az volt a lány, Aranka szerencséje, hogy nem állt ellen. Belenyugodott, hogy bezárták, és csak tévén nézheti a havas tájat, és nem próbált szökni. Verbovszkyt elsősorban az ellenállás hozta izgalomba, és a lány egyáltalán nem ellenkezett vele. Niki sajnálta őt, de azt gondolta, a lehető legjobb, amit Aranka abban a helyzetben tett – még ha fogalma sem volt róla, hogy mi mást is tehetett volna.

– Meg akartam várni Ladányi Nikolettet – ezt mondta Verbovszky a kihallgatáson. András is ott volt, és felidézte ezt a mondatot Nikinek. Azt azonban – állítólag – nem mondta meg a férfi, hogy mit tervezett arra az esetre, ha Niki hazaállít. – Vennem kell egy új ágyat… új bútorokat… új…

– Új ágyad lesz, mire hazaérsz – biztosította András.

– Nem. Én akarom megvenni. Inkább csak vitesd el a régit… meg a kanapét is. Nem bírnám elviselni, ha arra ülnék, ahol ez az állat is ülhetett…

– Oké. Hová vitessem?

– Oda, ahol hasznukat veszik.

– Könnyű feladat.

– Az, tényleg. Tudod, mennyien örülnének neki?

– Megoldom.

– Tudom – felelte, és hallgattak. Niki egy pillanatig mindennél jobban vágyott arra, hogy mellette legyen a férfi, hogy megfogja a kezét, hogy boldog újévet kívánhassanak egymásnak, pontban éjfélkor, és… És és és. Megrázta a fejét. Vissza kell térnie a valóságba. Maga elé kell idéznie András pillantását, ahogy arra a kolléganőjére nézett. Többé nem hihet az ígéreteknek, nem áltathatja magát azzal, hogy minden jó lesz, mert eddig rohadtul nem volt jó, amikor csalódott. Nehéz a bizalmat újra felépíteni, fáradságos dolog, és egyáltalán nem biztos, hogy sikerül. És ha sikerül, akkor sem biztos, hogy a másik rászolgál. Úgyhogy nem szabad álmodoznia.

– Boldog újévet – mondta végül Niki.

– Neked is. Itthon találkozunk.

Bontotta a hívást, amúgy is utált hosszan búcsúzkodni. Elvett az egyik pincér tálcájáról egy teli poharat, és elhatározta, hogy most már tényleg jól bepezsgőzik, és egyébként le van szarva az egész, úgy, ahogy van. Verbovszky végre börtönbe került, Fanni biztonságban van, Aranka is, Roland is. Fanninak majd el kell mondani az igazságot, de nem volt benne biztos, hogy ez az ő kötelessége és feladata. BÚÉK, hát legyen túlélhető a 2012-‐es év, neki is, a szeretteinek is, ennél többet úgysem kívánhat.

Frigyes két órát zenélt, utána ott maradt a bárban egy Isabel nevű lánnyal és annak barátnőjével. Egészen jól érezte magát, már a bokájába is csak ritkán hasított bele fájdalom. Nem bánta, hogy hamarosan visszatérhet a hajóra, annak ellenére, hogy a bár különleges hangulata őt is rabul ejtette. Szerette, amikor Leonora énekelt, de a lány aznap csak éjfél előtt pár perccel lépett színpadra, egyetlen számmal. Happy New Year, ezt énekelte az ABBA után szabadon, soulos felfogásban, zenei kíséret nélkül. Kivétel nélkül minden jelenlévő – vendég, alkalmazott – egy másik bolygóra került ez alatt a néhány perc alatt, legalábbis Frigyes biztos volt benne. Aztán már együtt számoltak vissza mindannyian, és Frigyes a szeme sarkából látta, hogy az új év első pillanatában Javier szenvedélyesen megcsókolja Leonorát. A pult mögött most Javier helyettese állt, bár Javier is besegített neki, ha sok volt a rendelés. A termet – a karácsonyi bulival ellentétben – nem díszítették fel, csak egy színes szalag hullámzott végig a plafon alatt, de a hangulat ismét rendkívüli volt. Frigyes nem tudta megfogalmazni, mi benne a rendkívüli, de kezdte érteni, miért vannak visszajáró vendégek, akik a zenélés szüneteiben arról beszélnek neki, hogy elsősorban a Geccos bár miatt húzza őket vissza a szívük évente legalább egyszer – New Yorkból, Torontóból, Miamiból, és még lehetne sorolni. Ők maguk sem értették, miért van ez így, de nyilván nem is akarták megfejteni. Frigyes csak azt érezte, hogy mióta Leonora megengedte neki, hogy a bárban játsszon, azóta másképp zenél. Azelőtt inkább értette, most pedig érezte a zenét. És figyelte a közönséget. Figyelte a tekintetüket, a mosolyukat, a grimaszaikat. Átvette a ritmusukat, vagy ők vették át az övét – mindegy is, de valahogy egy-‐egy számra eggyé váltak, és ez felemelő érzés volt. Biztosra vette, hogy ezek után másképp fog zongorázni a hajón is. Hiszen így neki is sokkal jobb.

– Boldog újévet – koccintott Isabellel és a másik lánnyal, és arra gondolt, hogy az idei év sokkal jobb lesz, csak jobb lehet, mint a tavalyi volt. Ráadásul a Karib-‐tengernél kezdi el… hát létezhet ennél kedvezőbb előjel? A pechszéria a múlté, legalábbis ebben bízott, és Isabel derekát megérintve a táncparkettre irányította a lányt.

VIII

Történni fog valami. A lány a zsigereiben érezte, hogy most, San Juanban megváltozik az egész világ. Legalábbis számára. Bár senki sem gyanította, de ő tudta, hogy soha többé nem fog visszatérni a hajóra. Végre megfejti a titkot, hiszen már közel jár hozzá. George, a főpincér sokat segített neki a pletykálásával, és amikor elárulta, hogy mire-‐kire gyanakszik, a lány rájött, hogy igaza lehet. Attól fogva az öreg nyomában járt, és a gyanúból hamarosan bizonyosság lesz.

Az öreg nem nézett ki csalónak, és a lány egész testében érezte a bizsergést, ami jelezte, hogy hamarosan célba ér. Eljut oda, ahová csak kevesen. Eljut a szigetre, és megfejti a boldogság titkát. Megfejti, mert megvan hozzá a képessége, hogy átlásson a „módszereken”. Elég okos ahhoz, hogy ettől kezdve a társával majd ők legyenek a boldogság közvetítői, és hozzásegítsék a tudáshoz azokat, akik erre vágynak – és akik képesek ezt a tudást megfizetni.

Már tudta, hogy mikor száll ki az öreg, hiszen szilveszter éjjelén – óvatlanul, vagy éppen a bizalom jeleként – elárulta neki. Azt is mondta, igaz, viccesen, hogy „küldetése lesz”. A lány pont erre számított. Ő már korábban kiszállt, a legfontosabb cuccai már a hátizsákjában voltak, és a kikötő melletti bárból figyelte, hogy mikor jön az öreg. Amikor meglátta, fizetett és elindult. Ugyanarra a személyzeti buszra szállt fel, csakhogy míg az öreg elöl ült és beszélgetett egy kollégájával, ő a hátsó ajtónál talált helyet, és amikor beértek az óvárosba, megvárta, hogy a férfi leszálljon, majd tisztes távolságból követni kezdte. Biztos volt benne, hogy elvezeti a titokig.

A napfelkelte már a tengeren érte őket. Leonora biztos kézzel navigálta a csónakot, igaz, a GPS segítségével. Javier csodálkozva nézte.

– Nem tudtam, hogy szoktál hajózni.

– Nem szoktam, úgy általában – mosolygott. Végül teljesen természetesnek vette, hogy Javier elkíséri. Megváltozott benne valami – amikor a férfi odaadta neki Carol könyvének utolsó fejezetét, kezdte elhinni, hogy Javier valóban szereti, és nem a szigetért, nem a „titokért”, hanem saját magáért. Illetve, ha netán téved… akkor is jobb volt ezt hinnie, mint örökös gyanakvásban élnie. Megengedheti-‐e magának, hogy bízzon egy férfiban, abban, akit szeret? – ez a kérdés foglalkoztatta egy ideje, de mindig oda lyukadt ki, hogy azért, mert az imádott apjában csalódott, a szerelmében nem kell feltétlenül csalódnia. Már inkább csak azon tépelődött, hogy vajon maradhat-‐e az öreg mellett, folytathatják-‐e együtt azt, amit elkezdtek, úgy, hogy közben ő az energiáit másra is fordítja, úgy, hogy a lelkében már más is van, egy olyan mély érzés, ami magában hordozhatja a csalódás lehetőségét is… Még vár rá egy beszélgetés az öreggel, amitől tartott egy kicsit.

Közeledtek, már látszottak a kis sziget körvonalai, a fehér homok, a parton a pálmasor, amely mögött a ház bújt meg.

– Ez egy másik sziget – állapította meg Javier. – Nem az, ahol a múltkor voltunk… – Persze hogy nem az. Mondtam, hogy… a másik is Carolé volt. De ez az a sziget, ahol Vascolo és Carol élt – mutatott Leonora a part felé. Javier szótlanul bámulta, ahogy a lány óvatosan kinavigálja a csónakot. A szél belekapott a kiengedett hajába, a bőre aranybarna volt, a karja izmos, mintha csak a tengeren töltötte volna az életét, és kis mosoly bujkált a szája szegletében.

– Miért van meg az a másik sziget is? Egyáltalán, kié ez a sok sziget? – kíváncsiskodott Javier, miután partra értek.

– Mondtam, hogy Carol… elajándékozta a szigeteket. Ezt a kettőt, vagyis ezt, ahol most vagyunk, ahol élt… és a másikat, amin múltkor kikötöttünk… ugyanaz a személy kapta. Talán azért, mert Carol tudta, hogy szükség lehet mindkettőre. Talán azért, mert nem akarta, hogy valaha is kiderüljön, hogy melyik volt az ő szigete. Talán azért, hogy az igazi, az eredeti akkor is az „övé” maradhasson, és ne legyen ott búcsújárás, ha valaki a nyomára akad. A másik közelebb van San Juanhoz, és talán Carol előrelátó volt: ha felfedezik, akkor ezt már nem fogják keresni. Vagy… nem tudom az okát, de a lényeg, hogy Carol itt élt – legalábbis én így tudom.

– Gondolod, hogy Carol számított rá, hogy egyszer majd felfedezik a szigeteket, vagy legalábbis az egyiket? Hogy a nyomába erednek, hogy emlékhely lesz a házából? – kérdezte Javier. Már elindultak a partról, fel, a házhoz.

– Nézd. Ez az a sátor, ahol Carol Pascallal beszélgetett – mutatott egy kis nádkunyhóra Leonora. – Ha itt lenézel, csodás kilátásban lesz részed. – Megálltak és visszafordultak. Átláttak a pálmasor tetején, a homokos part egy vékony sávja is eléjük tárult – de a képet a tenger uralta, a kék minden árnyalatával, és amikor elhallgattak, csak a hullámok morajlását hallották. – Ezt szerette Carol. Ezt akarta hallani egész életében – tette hozzá Leonora. – Persze a nádkunyhót már felújítottuk, mert a viharok megtépázták. És hát a házat is – mutatott felfelé –, de alapvetően mindent meghagytunk ugyanolyannak…

– Egyszer majd megtudom, kit takar a többes szám?

– Hamarosan megtudod.

Leonora a hajnali telefonbeszélgetésre gondolt. Indulás előtt hívta az öreget. – Valakit… szeretnék elvinni a szigetre – mondta köszönés helyett. – Jogod van hozzá. Sokakat elhozunk, nem igaz?

– Nem úgy.

– Hogy érted?

– Nem úgy jönne, mint a… többiek.

– Értem – felelte az öreg, és Leonora nem tudta eldönteni, hogy vajon valóban érti-‐e, vagy csak nem akarja telefonon faggatni.

– Nem tudom, jól teszem-‐e. Úgy érzem, igen. De az is lehet, hogy le fogsz szúrni. – Leonora. Felnőtt vagy. Van szíved. A szívedre szoktál hallgatni, és többnyire jó iránytűnek bizonyul.

– …

– Tedd azt. Hozd el. Aztán majd… meglátjuk.

– Köszönöm.

– Most le kell tennem.

Hát így juthatott el a családja szigetére Javier Leonorával, de arról fogalma sem volt a lánynak, hogyan tovább. Javier mindent tudott Carol titkáról, legalábbis elméletben, sőt ott volt, amikor Leonora Frigyesnek énekelt, és látta a változást a zongoristán… Elhozta magával Javiert, mert azt akarta, hogy itt legyen vele, hogy lássa, érezze a sziget hangulatát, érezze, hogy Carol lélekben ott van velük – azt akarta, hogy a férfi, akit szeret, részese legyen annak, ami őt fűtötte évről évre, hónapról hónapra. Ám hogy Javi mit fog gondolni… őróla… az egészről… Mit fog érezni… arról sejtése sem volt. De ha már eljutottak idáig, akkor nincs más választása – mint hogy egészen beengedje az életébe a férfit. Bátorság vagy ostobaság? Nem tudta eldönteni, de már nem is akart ezen töprengeni.

– Menjünk fel az erődbe! Már annyi ideje hajózom a Karib-‐tengeren, és még sosem jártam ott – javasolta George. Épp lekésték a személyzeti buszt, húsz perc múlva indul a következő, azt várták. – Fogjunk egy taxit, és induljunk!

Adél csodálkozva nézett rá. Egy órával korábban búcsúzott el Nikitől, a magyar lánytól, és abban maradtak, hogy talán találkoznak még aznap San Juanban, mindenesetre telefonszámot cseréltek. Adél megkérte Nikit, hogy vigye el a hajó makettjét a kisfiának, Botondnak Budapestre. Hálásan adta át a dobozt Nikinek, de szerencsére nem volt ideje az otthoniakon gondolkodni, mert a kicsekkolásokat intézte. Utána gyorsan átöltözött, és úgy döntött, hogy kiszáll, sétál egyet San Juan utcáin, talán elmegy a sziget túloldalára, Ponce környékére, mindenesetre újra magába szívja Puerto Rico hangulatát, aztán délután talán csatlakozik a kollégáihoz, esetleg Nikivel együtt, hogy egy laza újév-‐kezdéssel ünnepeljék meg, hogy nyertek egy szabadnapot azzal, hogy a hajó csak másnap este kezdi meg az újabb cruise-‐t. De rögtön a kijáratnál összetalálkozott a főpincérrel, aki láthatóan kereste a társaságát. Ez persze neki sem volt ellenére, csak nem látta a jövőt, a hosszú táv lehetőségét, és így mi értelme az egésznek…?

Azért bólintott, mi a franc ez, gondolta, talán a kémia az oka, vagy csak a magány… de George vonzóan férfias volt, és az utóbbi időben egyre szórakoztatóbb is. Volt humora, és vagy Adél kezdte megszokni a nagyképűségét, vagy a férfi vett vissza belőle, de határozottan rokonszenvesebben viselkedett, mint amikor legelőször találkoztak a strandon.

Tűző napon gyalogoltak fel az erődhöz a térről, ahol kitette őket a taxi, kifizették a belépőjegyet, és kisétáltak a mellvédhez, ahonnan látták a hajójukat, a tengert, San Juan színes házait, a főteret és mindent… ami karibi, ami álomba illő, és Adél mégis világosan tudta, hogy ez most az ő valósága, ebben él, és azt is érezte, hogy semmit sem kell bánnia. Azt sem, hogy akkor, tíz évvel ezelőtt nem élt a lehetőséggel. Vajon most élne vele? George-‐ra nézett, aztán vissza a tengerre. Hirtelen elbizonytalanodott: tényleg eljuthatott volna oda, egyáltalán létezik az a sziget? Kit érdekel. Arra jutott, hogy valószínűleg nincs szüksége arra a szigetre, és ezért nem jutott el oda, nem pedig a félelmei miatt.

A válla George karjához ért, nézték a magasból San Juant, és Adél egyszerűen csak jól érezte magát. Ez több volt, mint amire induláskor számított. Egy pillanat, ami majdnem tökéletes. Hát most el is ronthatná, gyorsan gondolhatna a szokásos bűntudattal arra, hogy rossz anya, amiért fél évre magára hagyta Botondot, felidézhetné az anyjával való vitáit, el is mosolyodott – övé a választás. Aztán inkább néhány tökéletes percre szavazott, és nekidőlt a vállával George erős karjának.

Egy pillanatra sem tévesztette szem elől az öreget. És közben jegyzetelt: ki tudja, minek lesz még jelentősége? Bement utána a drogériába, szépen felírta, hogy a mixer bütyöktapaszt vett, meg még valamit, talán dezodort, de nem akart túl közel menni hozzá. Kivárta, amíg egy internetkávézóból hosszasan telefonált, sajnos nem értette, mert nem angolul beszélt. Utána az utcáról figyelte, ahogy beül egy reggelizőhelyre, aztán ő is bement, amikor az öreg már háttal ült a bejáratnak, a férfi mobiltelefonált kétszer, angolul, de jóformán csak igeneket és nemeket mondott.

Ezek után a mixer komótosan végigjárta a dimbes-‐dombos óváros két főutcáját (jó erőben van, gondolta a lány), majd váratlanul felszállt a motoros, városnéző kisvasútra. A lány már csak az utolsó kocsiba tudott beugrani. A kastélynál szálltak ki, óriási füves rét és domb volt előttük, rengeteg piknikezővel. A lány is leszállt, és tisztes távolságból követni kezdte az öreget. Sokáig gyalogoltak, tűzött a nap, meleg volt, a lány csodálkozott, hogy milyen jól bírja az emelkedőt is a férfi. Végül az öreg megállt és szóba elegyedett egy másik férfival, legalább három percet beszélgettek, és a lány azon tanakodott, hogyan férkőzhetne közelebb hozzájuk anélkül, hogy a férfi észrevenné. Mire kicsit közelebb óvakodott, az öreg éppen intett a beszélgetőtársának, és mintha egy kis papírt vagy kártyát nyomott volna a kezébe, de lehet, hogy ezt csak képzelte. Ezután az öreg visszafordult, és elindult abba az irányba, ahonnan jöttek, de nem állt meg a kisvasút megállójában, hanem az óváros felé vette az útját. Girbegurba, szűk utcákon, komótosan ballagott lefelé, egyszer sem nézett vissza – a lány szerencséjére. A séta amúgy igazi városnézés volt: a keskeny sikátorokat színes házak szegélyezték, az ablakpárkányokról lila virágok tömött fürtjei bólogattak, és az eldugott belső kertek kerítése mögül ki-‐kikandikált egy-‐egy pálmalevél.

Naplementére értek vissza a város központjába. A lány szomjas volt, éhes volt, és alig várta, hogy végre történjen valami. Nem merte a szemét levenni az öregről, mert nem szalaszthatta el a lehetőséget. Még csak egy üveg vízért sem mert sehová beszaladni, nehogy azalatt szem elől veszítse a férfit. Most résen kell lennie, hiába volt fáradt, szomjas és éhes – hiszen hamarosan fontos dolog történik.

Annyi minden történt az elmúlt két hét alatt, hogy Nikiben csak most tudatosult, hogy valami még hátravan… valami, ami az újságíró számára fontos lehet. Mióta megtudta, hogy elfogták Verbovszkyt, folytatta a sorozatát, de azt még nem döntötte el, hogy megírja-‐e, hogyan jött rá, hogy a lakásában bujkál a férfi – így annyi tanakodni-‐ és tennivalója volt, hogy egészen kiment a fejéből… a boldogságszekta. Pedig mióta az az öregúr a hajón feltette neki a kérdést, hogy szeretne-‐e eljutni a szigetre, végig ott motoszkált benne a kíváncsiság és a vágy, hogy utánajárjon a dolognak… Most pedig, naplementekor, ott ácsorog a megbeszélt helyen, mint egy hülye, és beszáll egy vadidegen ember által vezetett csónakba, egyedül… Hát normális ő? Már megint szagot fogott, mint egy kopó, és már megint fontosabb egy riport, mint az, hogy barátságokat kössön. Néha elgondolkozott rajta: vajon azért veti bele magát mindig ilyen megszállottan az oknyomozásba, mert így nem jut elég ideje a magánéletére, és nem „kell” barátságokat kötnie, ismeretségeket elmélyítenie? Vagy egyszerűen csak utálja, hogy András sincs már, hogy csalódott benne, de ennek ellenére bizonyítani akar neki? Vagy… egyszerűen csak kíváncsi? Nem érti, hogy miért nem teszik fel mások azokat a kérdéseket, amelyeket ő fel tud tenni?

– Készen áll? – Egy fiatal fickó kormányozta oda a stéghez a motorcsónakot, és most várakozón nézett rá. – Akkor lépjen, segítek.

Niki arra gondolt, hogy az összes poggyászát bezárta a hátralévő néhány napra kibérelt szobába, és senki sem tudja, hogy hol van, merre jár.

– Kösz – lépett be a csónakba.

– Mobiltelefon? Fényképezőgép? – kérdezte a férfi, Niki pedig lassan előhúzta a vászonnadrágja zsebéből az iPhone-‐ját. A férfi elvette tőle, feloldotta a billentyűzárat, majd megnyomta a kikapcsoló gombot. – Ezt most kikapcsoljuk, és elrakom. Amikor visszaértünk, visszakapja. Kamera?

– Nincs.

– Másik telefon?

– Nincs.

– GPS?

– Nincs.

– Akkor indulás – bólintott, beindította a motort, és hamarosan maguk mögött hagyták San Juan partjait. Niki nem volt biztos benne, hogy jól tette-‐e, amikor senkinek sem szólt arról, hogy motorcsónaktúrára indul a tengeren, azt remélve, hogy eljut a „boldogságszigetre”.

Berezeltél, Ladányi Nikolett? – kérdezte gondolatban magától, de rögtön meg is nyugodott. Hiszen ő csak Verbovszkytól fél, és a férfi már börtönben van. Mástól nem kell félnie.

Lili. Juli ezen a néven vett részt a hajós játékban, és megdöbbent, amikor az őket szállító motorcsónakban meghallotta Christal nevét. Christal is a játékostársuk volt, és most… lehet, hogy ő is itt van? Legalábbis a hajót vezető férfi valakivel arról beszélt, hogy hamarosan felveszi Christalt és a többieket. Ők Ákossal ketten utaztak a hajón. – Elnézést, hová megyünk? – érdeklődött Ákos udvariasan a kormányostól, aki csak elnézően mosolygott, de válaszolni nem válaszolt, majd begyűjtötte a mobiljaikat és a fényképezőgépüket. Ákos meghökkent, és tiltakozni próbált, Juli viszont szó nélkül leadta az övét. Ákos idegesnek tűnt, ő nyugodt volt. – Megőrültél? Azt sem tudjuk, hová visznek minket – fordult hozzá közvetlenül az indulás után Ákos.

– Nem baj. Csak jó történhet velünk – nyugtatta a férjét, ami persze nem ment könnyen, mert Ákos a szigetről csak tőle hallott, és valószínűleg nem is nagyon érdekelte a dolog – egészen mostanáig, amikor számára is valósággá vált a virtuális játék. – Mondhatni, eléggé furcsa, hogy egy telefonos applikáció megelevenedik a valóságban – közölte zordan Julival. – Vagy egy mese… ahogy tetszik.

– Dőlj hátra, és élvezd. Csak jó történhet.

– Igen? Nem tudom elképzelni – morgott Ákos. – Pillanatnyilag ez az egész engem inkább emberrablásra emlékeztet.

– Csak keveseknek adatik meg…

– Valóban? Igen, igazad van, tényleg ritkán fordul elő, hogy elveszik a mobiltelefonodat, emlékeim szerint ez utoljára akkor esett meg velem, amikor kint voltam Moszkvában azon a kiállításon, és a Lenin-‐mauzóleumba csak úgy mehettünk be, ha leadtuk a telefonunkat. A kamera miatt.

– Na látod. És azt is túlélted.

– Nem tartom jó viccnek, hogy fogalmunk sincs, hová megyünk. Juli megszorította a kezét. Ő tudta, hogy valami jó fog történni, persze azt nem, hogy micsoda. Amikor meglátták a sziget körvonalait, talán Ákos is megnyugodott. Azóta viszont… külön vannak. Külön, de talán közel egymáshoz. Ákos valószínűleg épp azon töpreng, hogyan tudna hajót szerezni és kiszabadítani magát és Julit az emberrablók fogságából… Juli viszont türelmesen várt. Várta, hogy mi fog történni.

Addig körülnézett a házban, illetve a szobában, ahová bevezették. Egyszerű szoba volt, kőpadlós, a csukott ablak alatt egy kanapéval. A falat narancssárgára festették, ami vidámmá varázsolta a szobát. Elképzelte, hogy itt pihent Carol Santos. Ha lehunyta a szemét, tisztán hallotta a tenger morajlását. Vajon itt pihent délutánonként? Vagy itt csak azokkal találkozott, akik… gyógyulásért jöttek hozzá?

Milyen izgalmas ez az egész. Remélte, hogy Ákos is megnyugodott mostanra. Izgatottan nézte az ablakból, ahogy lemegy a nap, és várta, hogy mit hoz a sötétség. – Ó-‐ó. Örülünk, hogy visszatértél. Teljesen rendben vagy? A papírjaidat már megkaptuk.

– Igen. Már nagyjából rendbe jött a bokám.

– Nagyon jó. Úgyis ülni fogsz a zongoránál – nevetett kissé erőltetetten a szórakoztatási részleg vezetője, és megveregette Frigyes vállát. – Ma nincs zene, persze, a kabinodban alhatsz, de csak holnap szállnak be az új utasok, és indul az újabb cruise. Holnap délutánig szabad vagy. Az étkezést és minden mást természetesen most is biztosítjuk a személyzetnek. Ha gondolod, menj be a városba, csak vigyázz a motorokkal…

– Igyekszem. És köszönöm.

Frigyes némi bűntudattal köszönt el a főnökétől, mert ő tudta, hogy ezt a kéthetes „szabadságot” a saját figyelmetlenségének és rossz lelkiállapotának köszönhette. De mostantól fogva minden más lesz. Kipakolta a cuccait a kabinban, elolvasta a szobatársa kedves üdvözlő sorait, aztán eltűnődött, kivel is beszélgethetne arról, hogy mi történt a hajón, amíg ő nem volt itt. A recepciósok mondták, hogy a magyar recepciós lány már kiszállt. Támadt egy másik ötlete: Janula kabinját tárcsázta, hátha tud egy kicsit dumálni a vörös hajú énekeslánnyal.

– Janula kiszállt – mondta a szobatársnője. – Kint van a parton. Egy rakás cuccot vitt magával, szerintem nem jön vissza éjszakára. Majd holnap keresd, induláskor. Vagy írj neki e-‐mailt, nála van a laptopja, talán megnézi a leveleit.

Annyira azért nem fontos, gondolta Frigyes. Feldobta, hogy visszatérhetett a hajóra. Bár ezt korábban elképzelni sem tudta – most mégis alig várta, hogy másnap, indulásnál az újonnan felszállt utasoknak zongorázhasson a bárban. A Happy New Year is ott lesz a repertoárjában, bár úgy, ahogy Leonora énekelte, nem tudja senki elénekelni. Már lement a nap, de az öreg nem indult vissza a tengerhez. A lánynak majd kilyukadt a gyomra az éhségtől, és amikor az öreg beült egy szendvicsbárba, akkor átszaladt ő is az úton, és egy élelmiszerboltban vett magának egy üveg ásványvizet és egy szendvicset, majd beosont a szomszédos étterem mosdójába, hogy elintézze a dolgát. Amikor végzett, megkönnyebbülten látta, hogy az öreg még eszik. Gyorsan ő is magába tömte a szendvicset, ivott egy kis vizet, és mire visszacsavarta a kupakot a palackra, a mixer felállt, letette a pénzt az asztalra, és határozott léptekkel elindult a meredek utcán felfelé. A lánynak már nagyon elege volt a sok gyaloglásból, de most legalább nem kellett várnia, hogy kettejük közé kerüljön valaki – már sötétedett, így nem fog feltűnni az öregnek, hogy követi.

Jó tíz perc gyaloglás után Ramirez megállt egy narancssárgára festett ház bejáratánál, és óvatosan belökte a kaput. Az nyikorogva kinyílt, a mixer bement, és a lány – mást nem tehetett – nesztelenül követte. A sötét folyosó egy belső udvarra vezetett, ahol dézsába ültetett bokrok és pálmák között egy ruhaszárítón néhány ruhadarab lengedezett. Az egyik lakás a belső kertből nyílt, és szélesre volt tárva nemcsak az ajtaja, de a kertre néző ablaka is. Többen gyülekeztek az ajtó előtt, de a mixer csak egy pillanatra állt meg, hogy üdvözölje őket, azután besétált. A lány az ablakhoz óvakodott. Belátott a szobába, ahol középen egyetlen szék állt, körkörösen elrendezve meg még legalább tizenöt másik.

Hoppá, megérkezett. El sem akarta hinni, hogy ilyen szerencsés. Hát végre megtalálta a boldogságszeánsz helyszínét. És tudta, igen, már korábban érezte, hogy itt kapja meg a „licencet” a boldogsághoz. Még az is lehet… hogy nyitva hagyják az ablakot, és ő mindent látni, hallani fog. Milyen csodálatos lenne.

Olyan hirtelen történt minden. Egyszer csak megjelent egy lepelbe burkolódzott alacsony férfi, gyertyával a kezében. Kulccsal jött be a házba, letette a mécsest a sarokba, és kinyitotta az ablakot. Juli most már tisztán hallotta a tenger morajlását. Nem tudta, mit tegyen, ezért igyekezett egészen kicsire összehúzni magát a kanapén. – Ülj le – mutatott a férfi a földre, és maga is letelepedett oda. Letett kettejük közé egy kókuszdiót, és rászegezte a mutatóujját. Juli a szemével követte. Nézte a kókuszdiót, hirtelen átfutott rajta a gondolat, hogy ilyet még filmen sem látott, elképesztő, hogy eljuthatott ide, egy eldugott, néptelen kis szigetre, itt ül egy szoba közepén, egy kókuszdiót bámul, és ettől várja, hogy… mit is? Azt, hogy megváltozzon az élete? Ám ahogy merőn nézte a kókuszdiót, úgy érezte, hogy talán nincs is szükség semmilyen változásra. Csupa szép emlék jutott az eszébe, nem tudta, honnan és hogyan merültek fel benne váratlanul, de mintha film peregne előtte, megelevenedett az a boldog nap, amikor rátalált a szekrényben arra a táskára… az anyja gyönyörű, krémszínű, elképesztően finom illatú bőrtáskájára… talán ha hároméves lehetett… a táskával a kezében parádézott a tükör előtt, csak akkor tette vissza, amikor az anyja – aki bejött a konyhából – rászólt… Aztán látta, amikor először találkozott Ropival, a spánieljével… a kutya összenyaldosta az arcát és lepisilte a ruháját… Lepergett előtte az első buli a legjobb barátnőjééknél… az első randi azzal a helyes, pattanásos arcú, kajakos fiúval… a legklasszabb balatoni nyár a szüleivel és az unokatestvérével… az érettségi utáni boldog, önfeledt hónapok… az első csók Márktól… egy reggeli, ott fent, a Mátrában, az a csend, és a fenyves illata… amikor Ákos végre megérintette a kezét… egyre csak pergett a film, és a jelenben ért véget. Egy szigeten. A boldogság szigetén.

Hirtelen hangot hallott. Egy nő énekelt, valamilyen soulos hangzású dalt. Juli felkapta a fejét, és csak nézte a nyitott ajtóban álló nő sziluettjét. Csupán a körvonalait látta, és tátva maradt a szája. Carol Santos. Ez hihetetlen.

Az ajtóban álló látomás lassan elhalványult, újabb képek merültek fel Juli szeme előtt. Látta a vitájukat Ákossal San Juanban, a templom előtt, érezte a fájdalmat, ami lassan enyhülni kezdett, míg végül melegség járta át a karját, a mellkasát és a gyomrát. Aztán lassan tovaúszott a kép, és megjelent a következő: látta magát egy csomó cipő között. Dobozokba rakta őket, még a bőr friss illatát is érezte, amikor nyílt az ajtó. Ákos lépett be rajta, és mosolygott. Volt mögötte valaki… talán… Juli lehunyta a szemét, melegség ömlött el egész testében, és azt remélte, hogy sosem szakad vége a dalnak. Tudta, hogy ezekre a pillanatokra élete végéig emlékezni fog. Bármilyen gyorsan történt is minden, ő mintegy lassítva látta az egészet – nemcsak a benne pergő „filmet”, hanem kívülről is saját magát a szobában, a leplet viselő férfit, az ajtóban éneklő nő körvonalait, tudta, hogy örökre megmaradnak benne az illatok: a leégő mécsesé, a tengeré, és a hangok is: a hullámok zúgása, és a nő csodálatos, mély, rekedtes altja… bár sokáig tartana a perc, a pillanat, ezt kívánta.

Aztán vége lett.

Később nem emlékezett rá, hogyan jutott le a partra, és szállt csónakba – csak arra, hogy már félálomban feküdt az ágyon a szállodai szobájukban, amikor Ákos megérkezett.

– Akkor most Ramirez következik. Hogy haladsz, Ramirez? – a lány hallgatózott, de egyre erősödött benne a balsejtelem, hogy itt valami tévedés történt. Nemegyszer vett már részt hasonló összejövetelen, hallott hasonló beszámolókat és vallomásokat. Ráadásul a legelképesztőbb az volt, hogy nem Ramirez ült középen. Kezdte gyanítani, hogy átverés áldozata.

– Még mindig nehezen tudom átírni magamban a családi programot, de igyekszem – kezdte az öreg, és a lány levegőt is alig mert venni, úgy figyelt. – Elkezdtem összeszedni azokat a történeteket a családi legendáriumból, amikor valaki nem halt meg amiatt, hogy már nem volt több dolga… és arra jöttem rá, hogy ők mind találtak valami mást… a munkával töltött évek után.

– Nagyszerű. Már gondolkoztál rajta, hogy te mit találhatnál?

– Hát… egyelőre nincs épkézláb ötletem.

– Akkor most mi jövünk – mondta a középen ülő nő, és a többiekre nézett. – Festhetnél…

– Megírhatnád, mi történt veled a hajón…

– Nyithatnál egy kis boltot…

– Hordhatnád az unokákat az iskolába, és segíthetnél nekik a tanulásban… Csak úgy röpködtek az ötletek. A lány a kezébe temette az arcát. Egy csoportos pszichoterápiára követte Ramirezt, és nem a boldogságszigetre.

Leült a lépcsőre, és fogalma sem volt, hogyan tovább. Gyanította, hogy George rosszul tippelt. Ramirez nem a boldogságszigetre vezette őt el.

– Hát megjöttél te is – fogadta Juli Ákost a hotelszobában, kicsit tartva attól, hogy a férje ledorongolja a „hülyesége” miatt, nekitámad, amiért részt kellett vennie egy ilyen „szeánszon”.

– Igen.

– És?

– …

– Nem vagy valami bőbeszédű.

– Mert… egyelőre magamhoz kellene térnem. Nem tudom, mi ez az egész. – Én sem.

– Láttam a múltamat. És láttam a jelenünket. Vagy a jövőt. Nem tudom. – …

– Nem hiszek én az ilyesmiben, Juli.

– …

– És most mégis… mit tudom én…

– …

– Láttam, hogy van egy gyerekünk.

– Micsoda?

– Láttam. Nem is értem. Te nem láttad?

– Én csak… arra jutottam, hogy ha nem akarod, akkor… így is nagyon jó veled. Szeretlek.

– Én is szeretlek. De láttam, hogy van egy gyerekünk. Vagyis… lesz. – Lesz…?

– Lesz – bólintott Ákos, és leült Juli mellé az ágyra.

Nikit elég hosszú ideig tartották bezárva a házban ahhoz, hogy jól felhúzzák. Dühös volt – magára és mindenkire. Minek kellett arra az öreg hajósra hallgatnia, és igent mondania egy hülye kérdésre? Az biztos, hogy nem ilyennek képzelte el a boldogságszekta gyűlésének helyszínét. Azt sem gondolta volna, hogy egyszerűen bezárják egy idegesítően fehér falú szobába, ahol még az ablakok is csukva vannak. Rohadék szektások, mindig így csinálják. Csak remélni tudja, hogy ennyivel megússza. Bár ki tudja, hogy mi vár még rá. Mindegy. Ha valaha is kiszabadul, és hazajut innen, akkor remek riport születik majd ebből az egészből.

Az ágyon ücsörgött, és már tényleg elunta az életét, amikor csikordult az ajtó. Egy lepelbe burkolódzott nevetséges szellem lépett be – persze az első pillanatban majd kitörte a frász a láttán –, a kezében gyertyával, odaimbolygott az ablakhoz, és kinyitotta. Niki nagyot szippantott a friss levegőből, és mintha elfújták volna a korábbi dühét és félelmét. Ez már izgalmas műsornak ígérkezett, csak azt sajnálta, hogy nem hozott magával diktafont. A kámzsás alak helyet mutatott neki a földön, aztán ő is leült, és egy kókuszdiót helyezett kettejük közé. Hát ez meglehetősen mulatságos. Niki az elmúlt két hét alatt rengeteg kókuszdiót látott, de nem gondolta, hogy akár boldogságkellék is lehet valami hókuszpókuszban.

– Most mi történik? – kíváncsiskodott, de nem kapott választ. Az alak a dióra mutatott. Niki vágott egy grimaszt, aztán engedelmesen mégis a kókuszdióra szegezte a tekintetét. Persze semmi sem történt, de hát mi is történt volna?

Már éppen felkapta volna a fejét, hogy valami gúnyos megjegyzést tegyen, amikor képek merültek fel előtte. A gyerekkorából. Aztán élete későbbi időszakaiból. Meredten nézte a szeme előtt elvonuló megelevenedett képeket, amelyek melegséggel töltötték el, pont úgy, mint annak idején, amikor átélte a képek megidézte eseményeket. Próbálta kivonni magát a képek bűvköréből, a szemben ülő alakra emelve a tekintetét, de döbbenten tapasztalta, hogy nem bírja levenni szemét a kókuszdióról, és nem tud visszatérni a jelenbe – miközben nagyon is tudatában volt annak, hogy mi történik.

Csak akkor volt képes felnézni, amikor megszólalt egy dal – az ajtóban egy nő állt, azt a mindenit, ő Carol akárki, ötlött fel benne, de ennél tovább nem jutott gondolatban, mert egyszeriben áramlani kezdtek a képek, úgy látta őket, mint egy szélesvásznú filmen. A múltja. Csupa fájdalmas kép. Látta Rolandot magatehetetlenül heverni a földön. Látta, ahogy rugdossák. Látta az orvost a kórházban, ahogy azt mondja, súlyos agysérülés. Látta, ahogy Verbovszky hátulról elkapja… és még sok-‐sok gyötrelmes kép villant be, de elképesztő módon mindegyik esemény egyre távolibbnak, egyre elmosódottabbnak tűnt, míg végül enyhült a fájdalom.

Aztán új képek tolultak elé. Képek, amelyek mind-‐mind jó érzéssel töltötték el. A képek gyorsan, lassan, váltakozó sebességgel jelentek meg előtte, és esküdni mert volna rá, hogy még sosem látta őket, pedig valamennyi kapcsolatos volt vele. Látta Fannit, Rolandot, de látott idegeneket is… és felbukkant András, megfogta a kezét, ő átölelte, lassult a mozdulat, és akkor látta, hogy András belök valakit egy kocsiba… bilincs volt rajta… Verbovszkyt beültették, a férfi visszanézett rá, de már nem tudta elkapni a pillantását, mert András megfogta a karját, aztán ő a férfi vállára hajtotta a fejét… aztán még jött egy-‐két kép, és váratlanul mindennek vége lett.

És ő azt sem tudta, mi történt az imént. Álmodik-‐e, vagy ébren van. Eltűnt a szobából mindenki: a nő és a férfi is. Fáklyák világították meg az utat a partra. Szabadon távozhatott. Lent a parton ugyanaz a motorcsónakos férfi várta, aki odahozta.

Félig-‐meddig bódulatban ülte végig a San Juanig tartó hajóutat. Befelé figyelt, újra maga elé idézve a látott képeket, a régi boldog képeket – a fájdalmas képek érdekes módon nem jöttek vissza, és Niki felidézte az újakat is, amiket korábban még sosem látott, és nem tudta, mit kezdjen az egésszel, hol itt az átverés, és miért éppen ezeket a képeket látta, s nem másokat. Ha kapott volna bármit enni vagy inni a szigeten, akkor egész biztosan arra gyanakodott volna, hogy valamilyen tudatmódosítót kapott, de még csak füstölőillatot sem érzett, mindvégig teljesen a tudatánál volt abban a házban… és mégis. A saját élete elevenedett meg előtte filmszerűen, megannyi boldog pillanat. És érdekes módon azoknál a képeknél is melegséget, vibrálást, felszabadultságot érzett, amiket eddig még sosem látott. Nem volt rendszer az egészben. Lehetett volna, de azt például pontosan tudta, hogy Verbovszkyt már leültették, és ő nem volt ott az elfogásánál… tehát ezt sosem láthatta.

A jövőjét látta. Hirtelen ugrott be neki a gondolat, és bele is remegett. Igen ám, de Verbovszky már börtönben van, és nem valószínű, hogy a közeljövőben kiengedik. A jövőjét látta, vagy inkább láthatta. Persze nem egész pontosan. Erre jutott, de azon morfondírozott, hogy megeshet, hogy a jövőjét látta, amikor – feltehetően – Andrással ismét közel kerülnek egymáshoz, de ha a „kép” megcsalta akkor, amikor Verbovszkyhoz kapcsolódott, akkor megcsalhatta akkor is, amikor Andrást hozta közel hozzá.

Fogalma sem volt, mi történt pontosan azon a szigeten. A hosszú várakozás után olyan gyorsan zajlott le minden. Még fel sem foghatta, és máris vége volt. Amikor kiszállt a csónakból San Juanban, és elindult a szállodája felé, arra vágyott, hogy bárcsak ott maradhatott volna még azon a szigeten, hogy többet is megtudjon… a jövőjéről? Vagy egyszerűen csak azért, mert nagyon jó volt látni azokat a képeket, érezni a boldogságot. A jó érzés egészen mostanáig megmaradt benne. Nem tudta, hogy még meddig tart ki – felötlött benne, hogy ez talán őrajta is múlik. A mindent megfejteni vágyó újságíró énje követelte, hogy logikusan szedje pontokba, mi történt, tegye fel a kérdéseit, és keresse meg rájuk a válaszokat. De a másik énje egyszerűen csak jól érezte magát, és azt súgta, hogy nem kell mindig minden kérdésre választ találni.

Ebből valószínűleg nem lesz riport, gondolta.

A szállodája előtt egy kis park húzódott. Leült a kerítésére, és az aznap történteken gondolkozott, meg a hajóút alatt szerzett élményein. Azon, hogy mit fog mondani Fanninak. Megmondhatja-‐e neki ő az igazat, vagy ezzel felrúgja az összes szabályt, amiket Anita felállított. És érdekli-‐e, ha felrúgja a szabályokat? Mi lenne jó Fanninak? Egyáltalán nem tudta, hogy mitévő legyen. Egyvalakinek a véleményét kérhetné ki, mert az ő szavára adna – Andráséra. Csakhogy… végre le tudja-‐e győzni az önérzetét, felül tud-‐e kerekedni a sértettségén, és megmutathatja-‐e Andrásnak a tétovázó, támaszra szoruló Ladányi Nikolettet?

Tudta, hogy mit szeretne – de nem volt biztos benne, hogy képes lesz megtenni. Félretolni az egóját, és feltárni a gyengeségét annak az embernek, akiben csalódott. Felállt a padról, és eszébe jutott, hogy Rolandnak még vásárolni akart valamit. Majd holnap… még lesz néhány napja a hazaindulásig. Addig pedig nincs más dolga, mint megtartani ezt a jó érzést, ami most benne van, várost nézni, strandolni, és írni egy abszolút nem tényfeltáró, hanem inkább laza cikket a luxushajók világáról. Még az is lehet, hogy a nevét is adja hozzá, bár eleinte ezt kizártnak tartotta. Elvégre egy jó hangulatú, abszolút szolgáltató utazási cikket is meg lehet írni olvasmányosan, humorosan, vállalhatóan, gondolta, és elmosolyodott. Ladányi Nikolett, a tényfeltáró újságíró egy luxushajón henyélt két hétig. Alcímnek sem rossz.

Fogta a hátizsákját, és besétált a szállodába.

A cella nem volt sem büdös, sem sötét, a férfi mégis úgy érezte, mintha egy sötét, büdös kis lukba zárták volna. Elvették az életterét, megfosztották a szabadságától. Mindezt azért, mert egy Ladányi Nikolett nevű újságíró rászállt, és mindenáron börtönbe akarta juttatni. Verbovszky sóhajtott, és el kellett ismernie, hogy az a csaj nem hülye. Talán túl sok nyomot hagyott, talán a lány valóban túljárt az eszén – mindegy, végül is ide juttatta. Pedig még annyi mindent szeretett volna elintézni. Nincs ideje arra, hogy évekig börtönben rohadjon.

Az elmúlt napokban már annyiszor végiggondolta, mik a lehetőségei. Ami azt illeti, nem volt túlságosan sok. De azért egyvalami még maradt… igen.

Nem volt nagy öröm lenyelni azt a gyógyszert, amit becsempészett neki az a lány, az egyetlen látogatója… a múltból… de nem volt más választása. Bevette, és várt. Tudta, hogy meg fog őrülni a fájdalomtól, de elviseli, ha cserében lehetősége nyílik… megvalósítania az ötletét.

Két órával később már a földön fetrengett a fájdalomtól. Bár eleinte azt hitték, hogy szimulál, a végén mégis orvost hívtak, és most, ha minden igaz, átviszik a kórházba. Rettenetesen fájt a gyomra, amikor végre megjelentek a cellája előtt a hordággyal. Hátha… ki tudja, hátha szerencséje lesz… és nem dobja fel a talpát. Nagyot zöttyent a teste, ahogy feldobták a hordágyra. Nem bántak vele kesztyűs kézzel, oda is bilincselték a hordágyhoz. Már kiflibe görnyedt volna a fájdalomtól, de amikor kivitték az ajtón, megjelent az arcán egy ravasz mosoly.

– Hát te…? Hogyhogy itt? – az öreg egyáltalán nem tűnt meglepettnek, talán csak udvariasságból kérdezte a lányt, amikor kilépett az óvárosi ház kapuján. Hát véget ért a csoportterápia, gondolta a lány. Egészen maga alatt volt. – Szeretnél… beszélgetni?

– Nem tudom – vonta meg a vállát. Most, hogy rájött: Ramirez valójában egy terápiás csoportba jár, hogy legyőzze attól való félelmét, hogy amikor abbahagyja a munkát, megöli majd a tétlenség, fel kell hagynia minden reménnyel, hogy valaha is megtalálhatja Carol Santos szigetét, és a „módszert”. Amire pedig annyira épített a partnerével otthon… amire meghívtak egy csomó befolyásos embert, akik már mindannyian befizették a részvételi díjat. Sok-‐sok pénzt. Boldogságtréning… hah. Legalább neki, aki pszichológiát végzett, nem lett volna szabad bedőlnie ennek az egésznek. Mi lesz most velük? Azért a rakás pénzért nyújtaniuk kellene valamit. – Janula, mi a baj? Azt gondoltam, hogy szereted a hajózást, az éneklést… de az utóbbi időben azt látom, hogy valami bánt.

– Mert kerestem valamit, és azt hittem, te fogsz elvezetni oda – állt fel a lépcsőről. Sírni lett volna kedve. Ramirez megérintette a vállát. – A… boldogságszigetet kerestem. Carol Santost kerestem. A… módszert kerestem. És most azt kell hinnem… hogy a módszer nem létezik. Santos nem létezik. A sziget nem létezik. Vagy ha mégis, akkor…

– …akkor csak az jut el oda, akinek el kell jutnia – mondta ki a mixer azt, ami már régóta fel-‐felmerült Janulában, de mindig elhessegette ezt a gondolatot. – Nem tudom, hogy létezik-‐e. Fogalmam sincs. De azt tudom, hogy rengetegen keresik. – Állítólag George… eljutott oda.

– Állítólag – ismételte meg az öreg kételkedve. Közben persze arra gondolt, amire maga is rájött az évek során. A sziget létezik. Azt is sejtette, mit sejtette: tudta, hogy ki áll az egész mögött. De az eltelt évek alatt meggyőződésévé vált, hogy bármi történjen is a szigeten, csak az jut el oda, akinek az a sorsa, hogy odajusson. Nem elég akarni. Nem tudta, hogyan működik az egész, nem is volt kíváncsi a részletekre, mert annyira tisztelte a másikat, és annyira tisztelte ezt a… természetfölötti erőt, vagy minek is nevezze, hogy sosem kérdezősködött.

– Hát nekem most fogalmam sincs, hogy mitévő legyek. Muszáj lett volna megszereznem a… licencet.

– Ó.

– Most minden kárba veszett.

– És az éneklés?

– Nem tudom. Nem megyek vissza a hajóra – rázta meg a fejét Janula. – Csak azért voltam ott, hogy információt szerezzek a szigetről. De most már haza kell mennem. Csakhogy… nincs a birtokomban, amit haza kellene vinnem.

– Talán… biztosan van a birtokodban olyasmi, amit hazavihetsz. Az is egyfajta tudás, ha tudod, hogy valami… nincs. Nem létezik. Legfeljebb benned.

– Ühüm – bólintott a lány, és lemondóan megsimogatta Ramirez karját. – Hát jól van. Kedves voltál velem. Talán majd még találkozunk.

– Isten áldjon – felelte a mixer.

Janula elindult lefelé az utcán, szorongva, hogy most már fel kell hívnia a társát, aki alig várja, hogy beszámoljon a titokról. Mit mondjon neki? Ahogy lépdelt a macskaköveken, hirtelen eszébe jutott valami. Mi lenne, ha… kitalálna valamit? Egy módszert, ami… amire ráfoghatnák, hogy ez maga a Santos-‐féle „boldogságtréning”? Hiszen annyiféle tréninget kínálnak a piacon. Ők is kibérelhetnek egy házat egy szigeten, a térségben, csak éppenséggel a „Janula-‐módszert” kínálják majd a jelentkezőknek… persze más néven. Talán… talán így megúszhatják. Mert a társa nem fog hajlani rá, hogy visszaadják a pénzt. Kikeresi a szakkönyvekből a szóba jöhető technikákat, énekelni tud… hátha nem buknak le. Már csak ez az egy lehetőségük maradt. Ha pedig lebuknak… arra gondolni sem akart.

– Drágám. Ugye tudod, hogy… történt valami? – kérdezte az öreg, és Leonora hátradőlt a széken. Carol egykori székén, amit még Vascolótól kapott. Nem volt kényelmes, de Leonorát most nem érdekelte. Már csak hárman voltak a szobában, hárman voltak a szigeten. Az ablakokat kitárták, beáradt a tenger felől a friss levegő. Nem gyújtottak lámpát, de az ablak alatt égő szúnyogriasztó fáklyák fénye sejtelmesen megvilágította a szobát.

– A múltkor már… képeket láttam. Először életemben. Láttam Frigyes emlékeit. A rossz emlékeket.

– Carol is azokat látta, a fájdalmas emlékeket.

– Tudom – bólintott. – Csakhogy most… most jöttek képek… boldog képek… a jövőből is. Azt hiszem, hogy láttam a jövőjüket – teljesen értetlenül nézett hol az egyik, hol a másik férfira. – Én csak… én csak egy egyszerű magyar csaj vagyok, aki szeret énekelni, és aki egy legendára tette fel az életét, amikor az apja… hazudott neki. Nincsenek… különleges képességeim – rázta meg a fejét, és a sírással küszködött. – Mi ez az egész?

– Leonora. Drágám – szólt hozzá szelíden az öreg. – Érzékeny vagy. Vannak képességeid. A szívedben. Onnan énekelsz. A szívedből. És most még valami történt. – Mi?

– Útitársad akadt.

Leonora ezt már Javiertől is hallotta. Útitársa akadt, és az öreg egyenesen Javierre mutatott. Hát ezt még meg kell emésztenie. Hogy látja mások emlékeit, a fájdalmakat, az sem éppen főnyeremény, de… hogy a jövőt is látja…

– Csak jó dolgokat láttam a jövőből – mondta hirtelen.

– Mint Pascal – bólintott az öreg.

– Pascal azt is látta, hogy… a szerelem nem tesz jót Carolnak. Elveszítette a… képességeit.

– Van még valami… amit el kellene olvasnod – felelte Samuel. Az öreg pincér, akivel Leonora több mint tizenkét éve találkozott egy luxushajón.

Az öreg pincér, akivel együtt kezdték feleleveníteni Carol Santos emlékét. Az öregúr a hajóról, akinek elég egy kókuszdióra ránéznie, és látja a jó dolgokat a múltból. Az öreg pincér. Pascal fia.

Csend ült a szobára.

– Tartozunk annyival Javiernek, hogy elmeséljük neki a történetünket – köszörülte meg később a torkát Samuel. Már akkor tudta, hogy kicsoda Javier, amikor találkoztak aznap este a szigeten. Hát persze hogy tudta. – Ő Carol dédunokája… és szeret téged.

– Te mondtad, nagyon régen, hogy meg kell ígérnem, hogy a titok… kettőnk közt marad.

– De most már van útitársad. Javier az.

– Te…

– Én a társad voltam… vagyok. De fáradt vagyok és öregszem, nem kísérlek végig az utadon – mosolygott. Javier feszülten, csendben nézte Leonorát. Samuel a fiatal férfi felé fordult. – Pascal… az apám már gyerekkoromban rájött, hogy nekem is vannak… képességeim. De rám bízta, milyen utat választok. Ő tudta, nagyon is jól tudta, hogy mennyi teherrel jár az ilyen… képesség. Egy időben szabadulni is akart tőle, szabadulni Carol emlékétől. Szabaddá akart válni a lelkében, vívódott, más ember szeretett volna lenni. Megírta Carol történetét… megírta, házilag sokszorosította, még nem tudta, mitévő legyen vele. Csak az űrt érezte, ami Carol után maradt. Az ürességet, amikor Carol… elment. És volt idő, amikor túl nehéznek érezte a terhet… szabadulni akart tőle. – És mit tett? – kérdezte Javier.

– Eladta a könyveket. Odaadta néhány antikváriusnak, és mivel azok, akiknek az ismerőseit, rokonait Carol egykor meggyógyította, továbbvitték a hírét, a könyvre rögtön lecsaptak a „kincsvadászok”. Apám egyetlen példányt sem tartott meg magának. – De hát… én tőled kaptam az enyémet – szólt közbe Leonora.

– Nekem sem volt egyszerű, láttam apám vívódását, láttam, milyen tehertétel ez

– folytatta zavartalanul Samuel, és Javierre nézett. – Aztán találkoztam Leonorával, aki szép lassan a barátom lett. Elmesélte az életét. És beszélt arról, hogy Carol története, vagy ha úgy tetszik: legendája adta neki az erőt az újrakezdéshez. Apránként megnyíltunk egymás előtt, és én is mesélni kezdtem… a szigetekről, amelyek közül kettőt apámnak ajándékozott Carol, és én örököltem őket… és ezen a szigeten – mutatóujját a földre szegezte –, itt élt Carol. – És ez volt a háza.

– És a többi kisebb ház? – kíváncsiskodott Javier. – Ezen a szigeten van még néhány ház.

– Azokat már… mi építtettük. Leonorával. Azért, hogy felélesszük… a legendát. Azért, hogy akik eljutnak ide, ne találkozzanak másokkal. Hogy mindegyikük más és más emléket őrizzen „Carol házáról”. Mert ha többféleképpen emlékeznek vissza a házra, a szobára, azzal a legendát csak még titokzatosabbá teszik. Volt, akit a másik szigetre vittünk… Így kaphatott szárnyra a híresztelés, hogy Carol háza el-‐eltűnik, és másutt bukkan fel.

– Bevallottam Samuelnek, hogy szeretném, ha segíthetnék azokon, akik nem tudnak túllépni a fájdalmas emlékeiken – szólt közbe Leonora. – Nekem, magamnak is csak nehezen sikerült ez, de tudtam, hogy mások még többet gyötrődnek. Samuel azt mondta, próbáljuk meg.

– Tíz évvel ezelőtt a Legends nevű hajóról hoztuk ide az első kiválasztottakat, olyanokat, akik nem tudtak megbékélni a múltjukkal, és már hallottak Carol legendájáról

– fűzte tovább a szót az öreg. – Én… felelevenítettem azt, amit sosem felejtettem el: hogy egy kis koncentrációval – amiben nekem a kókuszdió látványa segít – valahogy megjelenik előttem az illető múltjából sok-‐sok szép emlék. Apám azt mondta, ez jó. Jó, hogy nem a rosszat látom, hanem a jót – még ha annyiban különböztem is tőle, hogy én nem a jövőbeli, hanem a múltbeli boldogságot tudtam az emberekből „előhívni”. Így kezdtük… és Leonora énekelt.

– Én csak énekeltem, de nem láttam semmit – révedt el Leonora. – Ám közben hihetetlenül jó érzés járt át. Úgy éreztem, hogy segítek… a hangom talán segített enyhíteni a fájdalmakat.

– Persze hogy segített, drágám – simogatta meg a kezét Samuel. – És az emberek vitték a hírt. Nem verték nagydobra, de suttogni kezdték egymás közt, hogy… Carol visszatért. Egyre többen keresték őt… vagyis Carolt. A szigetet. A helyet, ahol visszakaphatod a boldogságodat.

– De a boldogság képessége mindenkiben megvan – magyarázta Leonora. – Mi csak utat nyitottunk neki… Akik itt jártak, rájöttek, hogy csomó boldog pillanat volt a múltjukban, amire már nem is emlékeztek, és reményt kaptak, hogy a jövőjük is rejteget ilyen pillanatokat… ha felismerik.

– Egy idő után a válogatás a hajóra korlátozódott, mert mindenki a hajót emlegette… aki el akart jutni Carol szigetére, az vagy alkalmazottként, vagy utasként fordult meg a hajón. Aki nagyon el akart jutni ide, és akiről azt éreztük, hogy fontos is eljutnia, azt elhoztuk – mondta az öreg. – Idővel Leonora kérte, hogy próbáljunk haladni a korral, akkor fejlesztettük ki azt a telefonos alkalmazást… aki eljön ide, és játszik, az többnyire eljut a szigetre.

– Aki nem, annak valószínűleg nem kell eljutnia – mondta halkan a nő. – Egyvalakiről tudunk, akit megzavart az élmény – nézte a földet Samuel. – Ő főpincér azon a hajón, ahol dolgozom. Azóta sem tudom… talán nem kellett volna elhoznunk. Az ő életében minden rendben volt, de állítólag azóta is Leonorát keresi. – Samuel azt mondta, vissza akar jönni… de nem tudtuk, mitévők legyünk. Végül Samuellel abban maradtunk, ha azt látjuk, hogy rosszabbodik az állapota, visszaengedjük…

– Csakhogy az utóbbi időben kezd megváltozni. Lehet, hogy neki ennyi idő kellett

– tette hozzá az öreg. Aztán elmosolyodott. – Hát ez a mi vállalásunk. A fiam hozza ide az embereket, amikor eljön az idő… ő hozza-‐viszi őket csónakkal. Egyesével, hogy ne beszélhessenek meg semmit egymással.

– Bámulatos logisztika – kerekedett el Javier szeme. – A család tudta, hogy valami történt… hogy a dédnagyanyám legendája… megelevenedett. De arról sejtelmem sem volt, hogy Leonora, aki a dédnagyanyám házában lakik… hogy pont ő… – Láttam a képeket. A jövőből – suttogta Leonora, mert még mindig nem tért magához.

– Mindig is látni fogod. Benned volt a képesség. A szív. És megvan az útitársad – ismételte meg Samuel, amit korábban is mondott.

– És mi lett… Pascallal?

– Az apám… idővel feldolgozta, megértette, hogy minek volt a részese. És megírta a könyv utolsó fejezetét. Egyetlen példányban.

– És eljuttatta anyámhoz – bólintott Javier.

– Igen.

Hallgattak. Leonora nem tudta, mit mondhatna, fel volt kavarva, elgyengült a megrázkódtatástól, de úgy érezte, Javiertől, Samueltől erőt kaphat, nem beszélve arról, hogy az ujjai Carol karosszékének karfáját szorították.

– Javier szerint… az apám küldte nekem Carol könyvét – csúszott ki a száján az, amit már régóta szeretett volna kimondani. Samuel felé fordult, és várta a választ. – Igen – bólintott az öreg. – Erről szerettem volna beszélni veled. Az apád küldte neked a könyvet. Rajtam keresztül.

– Az apám… hogyhogy? – bár igyekezett rendes hangon beszélni, szinte csak suttogni tudott.

– Leonora. Elmenekültél az apád elől. Én tudom, mit érezhet egy apa, ha azt hiszi, hogy elveszítette a gyerekét – rázta lassan a fejét Samuel. – Hát megkerestem. Hírt adtam rólad. Megírtam neki, hogy jól vagy. Hogy a régi meséjéből, Carol Santos történetéből merítesz erőt. Jól vagy, erős vagy – és boldog.

– És az apám…

– Apád valahol, talán egy árverésen megvette neked azt a könyvet, amit maga is csak hallomásból ismert. Szerette volna, hogy megismerd azt a történetet, amiről – úgy érezte – talán nem hiteles források alapján mesélt neked. Elküldte nekem a könyvet. – …

– És némi pénzt. Amiből elindulhattál. Amikor visszafizetted a ház árát, természetesen visszaküldtem neki.

– …

– Szeret téged, Leonora.

– Az apám… tudja, hogy hol vagyok.

– Tudja.

– …

– Azt szeretné, hogy boldog légy. Azért nem keresett, mert azt mondta, ha majd elérkezik az idő, és nem lesz túl késő, te majd megkeresed. Ugye tudod… azért nem enyhült a fájdalmas emlék, mert még változtathatsz rajta…

– …

– Jól van. Ne sírj. Él az apád.

– …

– Nem késtél le semmiről.

Samuel még az éjjel elment a fiával. Leonora reggelig Javierrel maradt a szigeten. A régi sátor nádteteje alatt feküdtek egy pokrócon, hallgatták a madarak hajnali neszezését, és csak keveset beszéltek. Leonora a férfi mellére hajtotta a fejét, és érezte, ahogy szép lassan oldódik benne a feszültség. Javier átölelte. Otthon voltak. A szigetükön.

– Kellemes volt ez a nap – mondta Adél George-‐nak. San Juan óvárosában sétáltak, abban az utcában, ahol egyszer, korábban már jártak: a Calle Jon de la Capillán. Egy vörös falú háznál George hirtelen megállt.

– A Geccos bár – mutatta. – Emlékszel? Itt vesztettük egymást szem elől. – Hogyne emlékeznék.

– Visszajöhetnénk legközelebb.

– Jó. Hátha nem maradsz ott a klotyóban.

– Igen. Állítólag nagyon jó itt a zene. Meghallgatnánk, még táncolhatnánk is. – Részemről rendben – vonta meg a vállát a lány. Miért is ne? – gondolta. Jól érezte magát a férfival, tudta ugyan, hogy hamarosan hazamegy a kisfiához, de addig még… annyi jó történhet vele. Összegyűjti a szép emlékeket, és azok majd erőt adnak neki, hogy új életet kezdjenek a gyerekkel.

– Reméltem, hogy ezt mondod – felelte vidáman George. Szerette volna megfogni Adél kezét, de ez most valahogy… más volt. Van még ideje. Idejük. Aztán majd kiderül, hogy mi lesz velük. Most jó volt így… kóborolni együtt a városban, és mindenféle hülyeségről beszélgetni.

– Emlékszel, azt mondtad, itt nőtt fel egy… híres énekesnő – mutatott a házra Adél, és nevetett. – Szerinted ez a vonzereje a bárnak.

– Tényleg ezt mondtam… Attól még lehet jó a zene, nem igaz? És a kaja. Majd kipróbáljuk. Legközelebb.

– Legközelebb.

Carol a nádtetejű sátor alatt játszott a kisfiával, amikor Tijado megjelent. – Megjöttem – mondta a doktor határozott hangon, és Carol érezte a férfitest melegét. Lassan hátrafordult. Most először, annyi idő után először találkozott a pillantásuk. És Carol nem tudta levenni Tijadóról tekintetét. Mintha megbabonázták volna, nézte a férfit, nézte, tudta, hogy veszélyes, amit tesz, tudta, hogy el kell fordulnia, de nem volt képes rá. Nézte a férfit, akit szeretett.

És egyszeriben kitört belőle a zokogás.

Akkor Tijado lehajolt hozzá, és a végén ott gubbasztottak hármasban: a kisfiuk, aki nem sokat értett az egészből, és ők ketten, egymást ölelve, könnyezve, szótlanul. És Carol tudta, hogy soha többé nem fogja elengedni a férfit, történjék bármi.

– Láttalak titeket magamban – mondta később Pascal. A kisfiú a koránál sokkal érettebben magyarázott Carolnak. – Tudtam, hogy boldogok vagytok együtt. Meg is mutattam neked a képet.

– Nem hittem el.

– Most már hidd el.

– Nem tudom, mi lesz velünk… így.

– Mi lenne. Boldogan éltek, míg meg nem haltok. Nem elég?

Nevettek.

Carol később rájött, hogy a kisfiú volt a legbölcsebb hármójuk közül. Hiszen Pascal tudta, hogy ez a szerelem mit sem fog ártani Carol képességeinek, sőt ezek csak tovább erősödtek, finomodtak. Már a jövőből is látott szép képeket, mégpedig egyre gyakrabban. Sokára, nagyon-‐nagyon sokára bevallotta Pascalnak: azt hallotta „magában”, hogy Tijado az ő útitársa.

Pascal bólogatott.

Tijado nagyon sokáig volt Carol útitársa. Ott éltek a szigeten a gyerekükkel, és Pascal is sokszor járt náluk. Carol egész életében megőrizte a képességeit.

Hogy mi történt Carollal és Tijadóval? Ki tudja. Lehet, hogy még élnek valahol, bár akkor rendkívül hosszú élet adatott nekik a földön. Én, Pascal akkor láttam őket utoljára, amikor egy napon csónakba ültek… már mindketten elég idősek voltak… és a tenger elvitte őket valahová. Talán bele a viharba, és a tenger lett a végső nyughelyük. Talán egy másik szigetre. Senki sem tudja, mi történt velük. Én láttam őket utoljára. És nekem nagyon hiányoznak.

– Carol boldog volt. Boldog és szerelmes – mondta Leonora, amikor letette az utolsó lapot is. Végigolvasta az utolsó fejezetet, és rámosolygott Javierra. – Mondtam – dünnyögte a férfi, és felnézett a könyvből. – Megnyugodtál? – Nem egészen.

– Nem?

– Nem. Kedvem lenne elmenni veled ma este… bombát táncolni. – Uramisten, kezdődik! – vigyorgott Javier.

– Igen. Kezdődik – nevetett Leonora, belebújt a tűsarkújába, és a férfi felé nyújtotta a kezét.

© Fejős Éva, 2012

© Ulpius-‐ház Könyvkiadó, 2012

Felelős kiadó Kepets András

Felelős szerkesztő V. Detre Zsuzsa

A szerzőtől az Ulpius-‐ház Könyvkiadónál megjelent:

Bangkok, tranzit

Hotel Bali

Csajok

Eper reggelire

A mexikói

Cuba Libre

Dalma

Helló, London

Karácsony New Yorkban

Előkészületben:

Egy tél Bangkokban

Térden állva jövök hozzád