Fejős Éva

Cuba Libre

Ulpius-ház Könyvkiadó

Budapest, 2010

A szerzőtől az Ulpius-ház Könyvkiadónál megjelent:

Bangkok, tranzit

Hotel Bali

Csajok

Eper reggelire

A mexikói

Előkészületben:

Hello, London

©Fejős Éva, 2010

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2010

ISBN 978 963 254 398 7

Ereszd le a vállad! Lazulj el! Dőlj hátra a fotelben…

és az életedben!

Amikor az első regényemet, a Bangkok, tranzitot írtam, azt hittem, csak a barátaim és saját szórakoztatásomra születik meg a könyv. Aztán óriási meglepetés ért, amikor rengetegen megszerették/megszerettétek a regényt, és kiderült, hogy várják/várjátok a továbbiakat. Azóta sem igazán tértem magamhoz – olyan érzés, mintha tündérmesébe csöppentem volna…

Köszönöm Olvasóimnak ezt a tündérmesét.

Szeretettel ajánlom a Cuba librét a facebookos „csapatomnak”, akikkel naponta megbeszéljük a fontos és kevésbé fontos dolgainkat, és akik a regény írása során mindvégig biztattak és drukkoltak!

Remélem, hogy örömet szerzek ezzel a könyvvel minden Olvasónak, aki szereti a „fejősévás” történeteket.

Köszönöm, hogy olyan sokan el szoktatok jönni az olvasótalálkozókra, dedikálásokra!

Meglehet, unalmas lesz a köszönetnyilvánítás, mert regényről regényre ugyanazoknak köszönöm meg a támogatást és a segítséget – ám az, hogy ők mellettem állnak, a biztonságot és a folyamatosságot jelenti számomra:

Köszönöm a szerelmemnek, hogy szeret, hogy hisz bennem, és hogy mindig számíthatok rá. (Nagyra értékelem, hogy még akkor sem kapja fel a vizet, ha időnként elfelejtek bevásárolni, és üres a frizsider. De ásványvíz és jeges tea mindig van benne!)

Köszönöm a szüleimnek, hogy támogatnak… És persze azt is, hogy rendszeresen ellátnak élelemmel.

Köszönöm a barátaimnak (különösen a „hétfői csapatnak”, akikkel egy (két) pohár Cuba Libre mellett a regényektől kezdve a táskaméretig mindent megbeszélünk), hogy biztatnak, és mindig „rám érnek”.

Köszönöm az Ulpius munkatársainak a szívmelengető szeretetet, a sok-sok segítséget és a profi együttműködést:

Kepets Andrisnak, Huszti Gergőnek, Detre Zsuzsának, Darvas Adrinak és a többieknek…

Hálás vagyok a Nők Lapja főszerkesztőjének, Molnár Gabinak, hogy jó hangulatban, remek csapatban dolgozhatom, és nemcsak regény-, hanem újságíróként is jól érezhetem magam.

Köszönöm a santería megismeréséhez nyújtott segítséget Dornbach Máriának (az Istenek levesestálban című könyv szerzőjének).

ELŐHANG

– Valamit kezdenünk kell vele. Haza nem vihetjük.

– Valahol laknia kell.

– Valahol igen… De én nem tudom gondját viselni.

A nő hangjából kihallatszott a feszültség. Ő legalábbis kihallotta belőle. A helyzethez képest indokolatlan derűvel hallgatta, ahogyan azok ketten ítélkeznek felette.

– Nem kell a gondját viselned. Hazamegy, és erőre kap.

– Persze. Ne áltasd magad. Nyolcvanéves!

– Nyolcvanegy. És? Mit számít?

– Ugyan már. Ebben a korban… már nem fog erőre kapni. Hanem majd leépül, szellemileg és testileg is, hozzánk kerül, és én meg pelenkázhatom. Hát nem fogom! Emlékeztetlek rá, hogy van kit pelenkáznom.

– Erősebb ő annál.

Végre. Ez a fiú tényleg az ő vére. Bízik benne. A nő kiment, a kelleténél hangosabban csapódott be mögötte az ajtó, és kettesben maradtak. Ő felnézett, és a fiatal férfira mosolygott.

– Tiéd a döntés – pillantott rá vissza a másik. Az erőltetett mosoly sem tudta leplezni az arcára kiült aggodalmat. Titokban sajnálta a fiút, sajnálta azért, mert pont ezt a nőt választotta – de ez már nem az ő dolga. – Fel kell épülnöd, öreg. Nincs más választásunk.

Már hogyne lenne, gondolta, de inkább lehunyta a szemét. Nem volt teljesen hülye. Volt még cél az életében, még ha ez a rohadt combnyaktörés pillanatnyilag akadályozta is abban, hogy elérje azt a célt.

– Miért nem felelsz? Tudod, hogy mindig melletted álltam.

A fiatal férfi elhallgatott, majd hozzátette:

– Egyébként is… mindent neked köszönhetek.

– Hagyd ezt… – legyintett. A keze egész jól mozgott. Hamarosan kiderül, hogy a lábával mi lesz. Tud-e majd járni.

– Mit akarsz?

– Inni egy koktélt. Odahaza… sok-sok rummal. És…

– Ne kezdjük a nosztalgiázást. Messzire vezet, és semmi értelme. Neked most… lábra kellene állnod.

– Ne foglalkozz velem. Megoldom. Ja, és hozd be a laptopomat, ha legközelebb erre jársz.

– Van laptopod?

– Vannak még hülye kérdéseid? Ha többször jöttél volna… talán látnád, hogy nem épültem le teljesen. Persze tudom, hogy elfoglalt vagy.

Én meg igazságtalan, tette hozzá gondolatban. Nem kellene gyötörnie ezt a fiút, legalább ő ne gyötörje, ha már az a nő kiszipolyozza a lelkét is.

– Rendben, behozom a laptopot. Neked pedig hamarosan fel kell kelned. Bejön majd a gyógytornász, és segít felállni. Nem maradhatsz ágyban, mert különben… – a fiú nem fejezte be a mondatot. A nélkül is tudták mindketten a folytatást: különben sosem fog lábra állni, és elviszi a tüdőgyulladás. Nem volt ő még hülye, na. Neki kell eldöntenie, feláll-e, hagyja-e, hogy az a feszes combú, széles mosolyú, erős karú gyógytornásznő segítsen kikászálódni az ágyból. Feláll-e, nem sokkal azután, hogy összecsavarozták a combcsontját.

Nem kellett volna virgonckodnia, behajtania abba a zsúfolt kereszteződésbe a kerékpárjával, főleg nem a forgalommal szemben, de… sosem bírt magával.

– Jó, majd felkelek. Csak hozd be a laptopot.

– Rendben. Még ma visszajövök vele. És… Bertie… vigyázz magadra.

– A fiókban vannak a kulcsaim. A hálóban találod a gépet, az éjjeliszekrényemen.

A srác már távozóban megérintette a karját, valamivel feljebb, mint ahol az infúziós tűt beleszúrták, és ő elkapta a pillantását. Fájdalom és bűntudat tükröződött benne.

Kicsit sajnálta, de valahol örült is neki.

– Töltőt is hozzál, hallod?! – szólt még utána.

Eldöntötte, hogy jöhet a kemény seggű gyógytornászlány, együttműködik vele. Dolga volt még az életben. És nem csak az, hogy igyon egy nagy pohár, hétéves kubai rummal telelocsolt koktélt.

Hanem az is, hogy tökéletesítse az oldalát az interneten, és megtalálja az összes ismerősét a Facebookon. És jó néhány idegent. Olyanokat, akiken segíthet.

Aztán még a blogját is meg kell írnia.

Bertrand Jesús Mortiérez lehunyta a szemét, hogy pihenjen egy kicsit a miami kórház sebészetén, amíg a jó seggű, széles vállú és ugyanolyan széles mosolyú gyógytornászlány be nem nyit az ajtaján.

És talpra nem állítja.

1.

– Nos, kisasszony. Ugye, legalább hallotta Babits Mihály nevét? Már megint ez a rettegés, ami megbénította.

Már megint kilóg a sorból. Miért nem képes kinyögni valamit? Így is már egy éve le kellett volna tennie az érettségit. Egy év haladék… és semmit sem tud mondani. Holott a kedvenc versét pont Babits írta. „Hozzám már hűtlen lettek a szavak…” – igen, a költő mintha róla írta volna a Jónás imáját.

– Az írásbelije sikerült. Ne mondja, hogy semmit sem tud mondani Babits költészetéről.

Az elnök hangja türelmetlen volt. Nem ismerte a lányt, egy másik iskolából jött, és nyilván elege volt már a felkészületlen diákokból.

– Dalma… ő más. Türelemre van szüksége, ki kell várni, hogy megszólaljon.

Hálásan pillantott a magyartanárára. Komlós tanár úr legalább megérzett valamit abból, hogy több van benne. Több, mint amit képes kimutatni és kifejezni.

– Vannak jegyzetei, Dalma?

Megint az elnök.

Érezte, ahogy kalapál egy ér a nyakában. Remegett a lába, és görcsbe rándult a gyomra. Miért kell itt állnia? Miért… ez az egész? Képtelen rá. Alkalmatlan. Mindenre.

Bizonytalanul bólintott.

– Akkor olvassa fel. Olvassa fel, mit írt!

Reszkető hangon kezdte. Monda az Ur Jónásnak: „Kelj fel és menj. Ninivébe, kiálts a Város ellen! Nagy ott a baj, megáradt a gonoszság…”

– Nem is volt magánál Babits-kötet – vágott közbe csodálkozva az elnök.

De ő folytatta.

– „…szennyes habjai szent lábamat mossák…” – és mondta, csak mondta tovább. Kívülről tudta a Jónás könyvét is. Mint minden verset, amit kettőnél többször elolvasott. A ritmusos szöveg megragadt benne, maga sem tudta, miért. De a sima, egyszerű szöveget képtelen volt visszaadni. Holott nem volt baj az eszével, csak… nem értette az okát.

Az érettségielnök csodálkozva húzta fel vastag szemöldökét. Sehogy sem érte fel ésszel, hogy valaki, aki nem tud megszólalni, akinek szemmel láthatóan egyetlen önálló gondolata sincs, fejből idézi a magyar irodalom egyik leghosszabb versét.

– Elég lesz. Van még mondanivalója? Akar valamit mondani Babitsról?

Megrázta a fejét.

Komlós tanár úr rámosolygott.

Talán sikerülni fog.

Talán nem bukik meg.

Talán átmegy a többi tárgyból is.

Nem maga miatt akarta. Az anyja kedvéért. Ne aggódjon tovább érte. Most majd felnőtt lesz, és kezd valamit az életével. Dolgozni fog. Például a postán, ahol felveszi majd a leveleket. Persze csak akkor, ha nem kell beszélnie az ügyfelekkel, és nem kell percenként zavartan makognia valamit.

Vagy otthonról dolgozik, ahol találkoznia sem kell senkivel. Elég egy számítógép, és… majd megoldja. Vállalhatna gépelést is, például. Vagy… mit lehet otthonról dolgozni, egy számítógépen? Talán még fordíthatna is. Úgy hallotta, spanyol fordítóra szükség van. Az angollal is elboldogulna. Csak hát kérdés, hogy végzettség, papír nélkül vállalhatna-e egyáltalán fordítást. És honnan szerezné a megrendelőket?

– Menjen már, ne ácsorogjon itt. Végeztünk.

A Havasi átment. Hallotta, hogy ezt suttogják körülötte a többiek. Talán tudták azt is, hogy az anyja vezetéknevét viseli… kit érdekel? Kit érdekel?

Sosem tudott köztük feloldódni, akkor sem, amikor még nem magántanuló volt. Kinézték maguk közül, mert egy évvel idősebb náluk. Zárkózott, furcsa lánynak tartották.

Mire összeszedte a cuccait és kiment az osztályteremből, már nem számított szenzációnak, hogy nem bukott meg.

Nem is foglalkoztak vele. Észre sem vették, hogy elmegy.

Gyorsan szedte a lábát. Utálta a fehér blúzt, de a szoknyát még annál is jobban. Mindenki láthatta, mert a szoknya megmutatta, milyen piszkafalába van, hiába húzkodta a sötét szoknyát még lejjebb, hátha eltakarja a csontos térdét. Kétsaroknyit, ha ment, aztán lelassított. Megállt egy zöldre festett kerítésnél, és turkálni kezdett a táskájában.

A fényes orr már megjelent a kapuban.

Angol szetter volt, gyönyörű, dús, ápolt szőrű, fekete-fehér foltos.

Kibontotta a fóliát, letörte a szalámis szendvics felét, és benyújtotta a kutyának. A másik felét ő kezdte majszolni, a kapuhoz guggolva.

– Tudod, átmentem magyarból. Biztosan megesett rajtam a szívük. De lehet, hogy csak szerencsém volt. Persze, ha József Attilát húztam volna… tőle is tudok néhány verset. Azt hiszem, az lett volna a legnagyobb baj, ha írót húzok. Egy novellát biztos nem tudtam volna felmondani nekik.

A kutya fényes szemmel nézte.

Dalma az utolsó falatot is benyújtotta a kapun, aztán felállt. Leporolta a szoknyáját, és le is húzkodta, hátha eltakarja a térdét.

– Itt van a bolond lány – mondta közben odabent, a házban egy fiatal lány a nagyanyjának.

– Nem bolond az. Csak szereti a kutyát.

– Beszélget vele.

– Hát biztos nincs más, akivel beszélgessen. Néha én is csak a kutyával tudok beszélni.

– Már elment – lépett el az ablaktól a lány. –Akár bolond, akár nem, már elment.

– Tudtam, hogy sikerülni fog. Okos lány vagy.

Az anyja csak nézett rá, azzal a tekintettel, amiben benne volt a kérdés: mi lesz vele? Az öccsével nem lesz probléma, de vele?

Nem felelt semmit. Az Így jártam anyátokkal című tévésorozatot nézte, és amíg az anyja be nem lépett, jókat kuncogott rajta.

– Kitaláltam egy szuper ajándékot arra az esetre, ha sikeresen leérettségizel.

Felnézett a kanapéról. Nem akart ő ajándékot. Csak azt akarta, hogy ne kelljen többé felelnie, meg vizsgáznia. Ne kelljen emberek előtt szerepelnie.

– Elviszlek Kubába. Csak mi ketten megyünk, a többieket itthon hagyjuk. Hogy meglásd, honnan jössz…

Megborzongott. Nem tudta, mit feleljen. Ismét ott lüktetett az az ér a torkában.

– Én… nem…

– Dehogyisnem. Megérdemled, Dalma. Ez lesz a mi utazásunk. A fiúk itthon maradnak.

A „fiúk” alatt az anyja Danit, az öccsét, és Zolit, a férjét értette.

Elmosolyodott. Igazán jó kis ajándék lenne… bár fogalma sem volt, mi várna rá ott… de nem érdemli meg. Mások simán leérettségiznek, tizennyolc évesen, és nem átbukdácsolnak valahogyan tizenkilenc éves korukban! Nem szánalomból engedik át őket, mint őt.

– Legalább gyakorolhatod a spanyolt. Meg az angolt. Igazán büszke lehetnél rá, hogy ilyen jó érzéked van a nyelvekhez!

Az ám. Az ám, de csak írásban.

Miért nem működöm mindenkivel ugyanúgy élőszóban, mint mondjuk írásban?, futott át a fején a kérdés.

Ez az utazás… biztosan elveszne már a reptéren.

– Nem hiszem, hogy megengedhetjük magunknak.

Ennyit mondott, és hagyta, hogy az anyja megszorítsa a kezét.

– Emberek közé kerülsz. Jókedvű emberek közé. Élvezni fogod, hidd el.

Behunyta a szemét, és maga elé képzelte, amit már ezerszer látott az interneten. Tengert, szivarozó öregembereket, pálmafákat, dús idomú, jókedvű, csábos mozgású nőket… Lehetséges lenne?

De mihez kezdene ott?

Mindegy, az is remek volna, ha távolról figyelhetné őket. Azt, hogy mennyire felszabadultak.

Talán tényleg jó ötlet. Csak ne kellene utazni hozzá, meg idegenek mellett ülni egy repülőn.

– Még nincs meg az összes vizsgám.

– Majd meglesz.

Hosszan nézte az anyját, aztán kibukott belőle a kérdés:

– Miért nem kiabáltál velem sosem, ha rossz jegyet hoztam? Ha Dani egyest kap, mindig kiakadsz rá.

– Mert te más vagy, szívem.

Lágyan felelt az anyja, és szeretettel nézte, ő mégis megborzongott a válasz hallatán.

2.

– Elég vadóc a kiscsaj – nevetett Dóra, és hagyta, hogy a férje átölelje. Endrődi bocsánatkérően nézett a húgára, Kata pedig megpróbált velük örülni. Hiszen nem Dóra, és nem is Péter tehetett arról, hogy neki még mindig rosszulesik… hogy még mindig nem heverte ki teljesen a csalódást, amely akkor érte, amikor Bálint elhagyta, otthagyta két lombikbébiprogram között… vagyis a következő már el sem kezdődött. Bálint elhagyta egy másik nőért, de ezt a tényt Kata már rég elfogadta. Azt viszont nem igazán, hogy negyvenkét évesen még mindig egyedül van. Volt ugyan egy románca – de nem illettek össze, meg hát a távolság… Ah, lényegtelen. A lényeg, hogy a bátyja, a sikeres plasztikai sebész talán-talán révbe ért. Méghozzá Dórával, aki csak néhány évvel fiatalabb őnála, Katánál. Igaz, Péter romokat hagyott maga után – egy tönkrement kapcsolatot, s persze egy abból született kisfiút és egy nagylányt –, amikor egy nagy szerelem miatt kilépett a korábbi életéből, amikor elhagyta Juditot, de úgy látszik, minden jól alakul.

És egy-két hét múlva Dóra világra hozza a közös kislányukat.

– Mikor láttad anyádat?

– Anyánkat? – mosolygott rá Péter. Kata bólintott, és arra gondolt, szándéka ellenére most ő szúrt oda egyet Dórának. Dórát az anyjuk nemigen kedvelte, elsősorban azért, mert nem tudta elfogadni, hogy Péter elhagyta miatta a családját. Annak ellenére sem fogadta őt a szívébe, hogy azóta Judit is új párra talált. Kata néha arra gondolt, nem lehet-e, hogy az anyjuk valójában irigyli Péter bátorságát, azt, hogy ki mert lépni abból, ami nem működött – és bevállalta a szerelmet. – Valamelyik este beugrottam hozzájuk.

– Neked is mondta, hogy zavarják a ráncai? Arról beszél, hogy szeretne kicsit fiatalosabban kinézni. Már vett valami szuperkrémet, de nem használ. .. Kérdezte, mit tudok a botoxról.

– Ne viccelj már.

Kata a szeme sarkából látta, hogy Dóra lehajtja a fejét, és elmosolyodik.

– Joga van hozzá, nem igaz?

– A botox már nem segít ebben a korban, a mély, bevésődött ráncokat nem lehet elsimítani vele. Egyébként is, ez a természet rendje… Hetvenöt éves.

– Te pedig plasztikai sebész vagy.

– Jó, de csak nem fogom megoperálni az anyámat, pusztán azért, mert nehezen tudja elfogadni a korát. Nekem egyébként sem említette.

Persze, mert amikor ott vagy, biztosan folyton

Dóra miatt piszkál. Egy pillanatra meg is esett a bátyján a szíve.

– Ne tudj róla, de engem már egy ideje ezzel traktál. Lehetséges, hogy… majd megemlíti neked is.

– Beszaladok és megnézem. Nem lenne jó, ha nem indult volna meg a vérkeringés a lebenyben…

Péter a mobilján beszélt. Kata azon gondolkozott, mit fog tenni, ha a bátyja elmegy otthonról. Nem akart kettesben maradni Dórával. Akkor majd ő is elmegy a testvérével, Dórának úgyis pihennie kell, nyilván.

Beledöfött a féltékenység.

Ott ült vele szemben egy nő, pár évvel ha fiatalabb nála, ragyog az arca, szerelmes, és mindennek tetejébe gyereket vár. Ráadásul a férje akarta tőle ezt a gyereket.

O, bassza meg. Az irigység nem vezet sehová.

Ezerszer elmondta már magában, hogy az irigység csak rombol, de újra és újra belehasított a féltékenység, amikor találkoztak. Pedig nem kellett volna, hiszen ez a bátyja élete. Az ő boldogsága. Kettejük boldogsága Dórával.

– Be kell szaladnom a kórházba. Tegnap helyreállítottam egy mellrákos beteget, és úgy néz ki, újra kell operálni. Sietek. Maradj nyugodtan, beszélgessetek.

Péter előbb Dórát, majd őt is megpuszilta, aztán már ott sem volt.

Mindketten hosszan néztek magas alakja után.

Most kéne nekem is elmennem, gondolta Kata, de nem mozdult. Nem akart udvariatlan lenni.

– Mi van az osztrák pasival?

– Áh… nem működik. Ott, a hajón, abban a kiélezett helyzetben valahogy közel kerültünk egymáshoz, de a való életben… hát, ott nem működik.

– Sajnálom.

Sajnálhatta is. Dóra volt az, aki miatt Kata hosszú-hosszú idő után kimozdult otthonról. Dóra akkoriban ugyanis Bálin vezetett egy szállodát, és Péter attól tartott, hogy Dóra nem fog hazaköltözni. „Előretolt csapatként” küldte ki hozzá a tinédzser lányát, Dórit, és őt, mint felnőtt kísérőt. Bálin aztán igen kellemetlen kalandba keveredtek, és egy hajón, összezárva néhány idegennel, Kata úgy érezte, közel került egy, a kisfiával nyaraló osztrák férfihoz. De tévedett.

– Tudom, hogy nehéz most neked…

Na, ha valamit nem akart hallani, az Dóra sajnálkozása volt. Rohadtul álságos lenne, ha vigasztalni kezdené őt.

– Mire gondolsz? – nézett rezzenéstelenül a szemébe.

– Arra, hogy villámhárító vagy édesanyád és a testvéred között. Nézd, nem kell védened… megvédem én magam. Nem akarom, hogy a mamád veled is összevesszen. Nem gáz, ha… érted, nem bánom, ha nem fogad el.

– Nyugi. Jól bírom a villámhárítást. Ezt teszem negyven éve. Mindig én közvetítettem közöttük… két erős egyéniség. Imádják egymást, de egyik sem hagyja, hogy a másik föléje kerekedjen. Apámmal évtizedek óta hárítjuk a köztük cikázó villámokat.

Dóra mosolygott. Látszólag egészen derűsen viselte, hogy az anyósa nem kedveli.

– Megsimogatod? – kérdezte váratlanul. Kata csodálkozva meredt rá, de Dóra komolyan gondolta. Érintse meg egy idegen nő hasát? Zavarba jött. Eddig legfeljebb a saját hasát érintette, meg persze néhány férfiét… és Dóriét, amikor pici volt. De… – Másként mozdul, ha az apja érinti meg, és másként, ha én.

Ezek az intim részletek… belevörösödött, ahogy hallgatta. Aztán felkelt, és odaült Dóra mellé. Valójában hatalmas volt már a hasa. Óvatosan, finoman ért hozzá. És akkor egy lökést érzett. A gyerek reagált rá.

– Érzem – csak ennyit tudott mondani. Aztán ott tartotta a kezét, egy idegen nő hasán, és moccanni sem tudott, nem is akart, és már azt sem bánta, hogy az a másik meglátja a könnyeit.

Nem fájdalmában sírt, hanem egyszerűen meghatódott.

Itt ez a nő, a bátyja szerelme, aki beengedi őt a legbelső körébe. Olyan közel engedi magához, mintha testvérek vagy barátnők lennének.

– Sokat háborúztunk ám. Nem úgy volt, ahogy mindenki látja: két egykori szerelmes egymásra talál, aztán boldogan élnek, míg meg nem halnak.

– Meg kellett ismernetek egymást… felnőttként is.

– Ugyan, Kata. Ez háború volt, érted? Rengeteg csata, rengeteg véráldozat, és még most sem ért véget.

– Komolyan beszélsz?

– A legkomolyabban. Persze minden hadakozás ellenére: a bátyád átengedné nekem az irányítást, de nem vagyok hajlandó magamhoz ragadni a kormányt. ..

– Akkor már semmit sem értek.

– Én azért hadakozom, hogy vezessen itthon is ő. Mint azon a kórházi osztályon. Hozzon ugyanolyan határozott döntéseket a magánéletében, mint orvosként a szakmájában.

– Elég komoly döntés volt, hogy új életet kezdett veled.

– A szíve döntött. De én azt szeretném, ha mellettem ugyanolyan erős férfi lenne, mint amilyennek a világ látja.

– Más nő elolvadna attól, hogy a férfi átadja neki az irányítást… átadja, mert szereti.

– Azért harcolunk, mert ő is tudja, hogy erősebbnek kellene lennie. Velem. Mellettem. Valójában ez az ő harca.

– Miért meséled ezt el nekem?

– Mert… tudom, hogy ez az egész akkor sem tündérmese, ha évekig vártunk is egymásra. Mert… mindkettőnknek ki kellett lépnünk az álomvilágból, hogy értékelni tudjuk egymást.

– De miért meséled…?

– Mert te még benne élsz az álomvilágodban. Nem akarom, hogy beleragadj.

Dóra hasán fehér és nagyon vékony volt a bőr. Átlátszottak rajta az erek, lila és kék erek kanyarogtak a bőr alatt, és amikor Kata finoman hozzáért, megmozdult a baba.

Kislány. Hamarosan megszületik.

Ő meg beleragad a saját álomvilágába. Legalábbis Dóra szerint.

Biztosan segíteni akart neki a másik, de így… ?

Sürgetést érzett: muszáj hazamennie, és kibontania egy üveg bort. Vagy valami erősebbet. Ha van otthon egyáltalán alkohol. Merthogy már leszámolt vele.

– Kérsz egy pohár bort?

Dóra mintha megérezte volna, mire vágyik. Begombolta magán a kék-fehér csíkos férfiinget, és felállt. Kata követte a konyhába, a borhűtőig, és elégedetten nyugtázta, hogy a bátyjának – mint mindenben – a borokat illetően is kitűnő az ízlése. Kiválasztott egy palack Konyárit, és arra gondolt, rá kellene gyújtania.

Csakhogy már vagy tíz éve leszokott a cigarettáról.

– Eredetileg rajzfilmeket akartam készíteni – csúszott ki a száján sokkal, sokkal később. Már alig volt a palackban bor, bár csak ő ivott. És Dóra pontosan hétszer volt azóta pisilni. Tudta, mert valamiért elkezdte számolni a másodiknál, aztán már csak szórakozásból is számon tartotta. Összevissza rugdoshatta az a gyerek a hólyagját.

– És? Miért nem készítesz rajzfilmeket?

– Miért? Hát készülnek ma rajzfilmek?

– Gondolom, igen. A Comedyn minden este rajzfilmeket adnak.

– Jó, de magyar rajzfilmekre gondolj… hol van már a hőskor? Mindenki lebeszélt róla. Pedig milyen delfinem volt… még nevet is adtam neki. Életre keltsem?

Gondolkodás nélkül ajánlotta fel, aztán gondolkodás nélkül fogadta el Dórától a fehér papírlapot és a tollat. És már rajzolta is a delfint, mosolygós szájjal, érdeklődő, ferde szemmel, amint kikíváncsiskodik egy stég szélére.

– Bora. Ezt a nevet adtam neki.

Ez is csak úgy kicsúszott a száján, és egy kicsit még dolgozott a vonalakon. Bora… mennyi mindent jelképezett számára. Reményeket, lehetőségeket, álmokat… És ahogy életre kelt a papíron a delfin, Kata rájött, hogy mennyi mindent jelképez számára még ma is. Egy csomó elszalasztott lehetőséget, egy csomó beteljesületlen álmot.

– Nagyon… édes. Lerajzolod majd Borát a kislányunknak? Írsz majd neki egy mesét?

Hallotta a másik hangjában az elfogódottságot, de az izgalmat is. Dórára nézett. Kíváncsiság égett a tekintetében, ahogy figyelte a rajzot.

– Voltak még más állatok, vagy más mesefigurák is…?

– Igen. Igen, lerajzolom majd neki őket. És kitalálunk majd… egy mesét.

Attól a rohadt bortól megint elérzékenyült. Tizenhárom és fél százalékos, megnézte a címkéjén. Átfutott a fején, hogy akkor most hogyan is állnak Dórával. Szereti-e a sógornőjét, vagy utálja. Vagy mi van.

– Nincs egy cigid? – kérdezte végül.

A teraszon ültek, már sötétedett. Már a második ciginél tartott… és egy vallomás közepén. Dóra pedig túl volt a tizenegyedik pisilésen, mióta Kata számolta.

– Aztán… idejutottam. Egy grafikai stúdióba… Szórólapokat tervezek, különböző kiadványok és könyvek borítóit, plakátokat… Meg webes oldalakat. Ha van megrendelés.

– De Bora jön a lelkedből.

– Nincs rá szükség. Majd… a lányotoknak. Neki majd lerajzolom újra.

Dóra mosolygott, aztán valami olyasmit mondott, hogy sosincs késő semmihez. Kata utálta a közhelyeket. Aztán Dóra elmesélte, hogyan talált rá újra Péterre. Elképesztő volt. Amikor már lemondott róla, és belelazult az életébe, rátalált. Nahát. Neki nincs ekkora mázlija. De az is megeshet, hogy sógornője direkt kanyarította úgy a mondandóját, hogy megpróbáljon lelket önteni belé.

– A hajón nagyon bátor voltál – tette hozzá Dóra.

– Aztán visszajöttünk, és működni kezdtek a régi automatizmusok. Ez van. A fenébe is…

Tényleg ez van. Itt maradt a múlt századból. Egy őskövület, aki hiába akarja felvenni a huszonegyedik század ritmusát, ha belül, a lelke mélyén valami egész mást szeretne.

– Nincs mitől félned.

Hát igen. Bálint már kilépett az életéből, az állása biztos, hiszen nemrégiben megvásárolta a stúdiót, és csak őrajta múlik, talpon tud-e maradni… valóban nincs mitől félnie.

De nincs is mit veszítenie.

Péter az ötödik cigi és a tizenhetedik pisilés után érkezett haza. Betársult Katához a második palack borra, de kérdőn nézett rá. Kata érezte, ahogy a bátyja pillantása a bordái közé fúródik. Ám Péter nem tett megjegyzést az üres borosüveg láttán, és a csikkek felett is átsiklott a tekintete.

– Újra kellett operálnom egy beteget, mert ugyan átforgattunk egy szövetrészletet bőrrel együtt a hasából, és ebből képeztük a mellét, de a vérkeringés nem indult meg a lebenyben. Remélem, most már minden rendben lesz – magyarázta. Aztán Dórához fordult: – Mi újság? Jól érzitek magatokat?

– Remekül. Kata megígérte, hogy lerajzolja a delfint… rajzol majd egy delfines mesét Zsófinak.

– Zsófi? – vágott közbe Kata.

– A lányunk… neve lesz… Endrődi Zsófi.

– Lerajzolod neki Borát? – Péter rámosolygott a testvérére. O tudta, csakis ő tudhatta, hogy ez mit jelent.

Azt, hogy a húga már nem utálja a feleségét. Sőt…

– Aha – bizonytalanul vállat vont, és elnézett a budai hegyek felé. – Lerajzolom.

Otthon, sokkal később, már az éjszaka közepén, elővett egy vázlatfüzetet, és lerajzolta Borát. Úszás közben. Evés közben. Játék közben.

Aztán félredobta a füzetet, tanakodott, vajon van-e otthon alkohol, de rájött, hogy nincs. Az utolsó fél üveg konyakot maga dobta a kukába… milyen kár. Micsoda pazarlás! Bekapcsolta a számítógépet. Gondolta, ha már aludni úgysem tud, megtervez egy honlapot az egyik megrendelőjének.

3.

– Mit érzel most? Jó érzés, hogy sikerült?

Megvonta a vállát. Elnézett a nő válla fölött, szórakozottan a könyvespolcot pásztázta a tekintetével.

– Mindjárt érettségizett felnőtt leszel. Jó érzés, Dalma?

Kényszeredetten rámosolygott. Évek óta járt már hozzá – csakis az anyja kedvéért –, de a pszichológus nem tudott áttörni azon a falon, amit ő maga köré húzott.

– Mit szeretnél csinálni? Gondolkoztál már azon, hogy mi lesz ősszel? Elképzeltél már magadnak valami munkát?

– Nem… tudom.

– Hol éreznéd jól magad? Mit szeretnél csinálni?

– Hát…

– Ha álmodozol, hogyan képzeled el magad? Milyen az a sikeres Havasi Dalma, akit magad előtt látsz?

– Nem látok ilyet.

Újra vállat vont, és maga elé képzelte azt a fényes orrú kutyát, akivel gyakran megosztotta a tízóraiját. Az útvonalat is pontosan maga előtt látta, amely a suliból odavezet, egészen a zöld kerítésig. Gondolatban kristálytisztán látta a kerítések mögött virágzó orgonabokrokat, még az illatukat is érezte, maga elé képzelte a járdát, azzal a kátyúval, amely még jó két éve, télen alakult ki az egyik lámpaoszlop mellett, és azóta sem csinálta meg senki. Még azt is tudta, hány lépés a lámpaoszloptól a zöld kerítés. A fülében hallotta a saját járása ritmusát. És a bőrén érezte a fekete-fehér foltos kutya leheletét.

– Dalma, ugye elmész a bankettre?

Dehogyis. Dehogy megy!

– Nem tudom.

– Az érettségi bankett jó mulatság. Sok évig nem fogod majd látni az osztálytársaidat. A bankett búcsú a korábbi életedtől. És még meg is őrizheted egyik-másik kapcsolatodat, ha akarod.

Már nem volt ott. Hiába beszélt hozzá a pszichológus, ő most egy párás utcán ült, egy padon; egy utcán, ahol még sosem járt, és ahol néhány sötét bőrű fiatal zenélt. Csak képen látta, előző éjjel, az interneten. Fotókat nézegetett, blogokat, útleírásokat olvasott. Kubában járt, mert nem tudta kiverni a fejéből, amit az anyja mondott neki… még ha nyilvánvalóan nem is fognak elutazni, még ha sosem jut is el oda.

– Lehet, hogy elmegyünk Kubába.

Mintha egy idegen szólt volna belőle. Megdermedt, amikor meghallotta a saját hangját. A pszichológus is meglepődött. Évek óta ez volt az első kijelentés, amit Dalma magától tett, amit nem neki kellett kihúznia belőle. Igaz, rögtön meg is bánta, de nem tehetett semmit – már kimondta.

– Nagyszerű. Kivel?

Hazafelé menet útba ejtette a mobiltelefonos céget. Nem szívesen várta végig a sort, előre utálta, hogy szóba kell elegyednie az ügyintézővel, de alig bírt az izgatottságával. Húzott egy sorszámot, és előkotorta a zsebéből a levelet. Amíg várakozott, azzal ütötte el az időt, hogy megpróbálta a levél szövegét valamilyen ritmusba önteni a fejében. Így persze automatikusan memorizálta a szöveget is. Egyszerű levél volt, az ő nevére szólt. Egy ellenállhatatlan ajánlattal.

– Lecserélhetem ingyen a régi modememet egy újra – vágott a közepébe, amikor végre sorra került. Nem nézett az ügyintézőre, inkább valahová mögé, a falra szegezte a tekintetét. – Itt a régi, és elvinném az újat. Azt ígérik, gyorsabb és korlátlan…

Boldogan távozott. Egész éjjel internetezni fog. Amikor az utcájukba ért, némi tétovázás után belépett a házuk mellett lévő kis boltba, és megállt a pult előtt.

– Dalma – mosolygott rá a tulajdonos. A nő az anyjával nagyon jóban volt, mindig az alkalmazottja hozta házhoz az ásványvizet és a tejet. Meg a nehezebb dolgokat.

– Van még…? – kérdezte.

Nem tudta, kimondhatja-e. A nő bátorítóan nézett rá.

– Kindertojás?

– Aha.

Csak motyogott. Ő is érezte, hogy ez azért egy kicsit gáz. De muszáj volt megkérdeznie. Már csak egy bábu hiányzott az aktuális gyűjteményéből. A csoki nem kellett neki, csak ami a műanyag tokban volt. A csokit Daninak adta… és ő reszkető kézzel nyitotta ki a tokot. De már hetek óta nem találta meg a hiányzó darabot. Hátha ma…

A nő eléje tett egy tálcát, tele kindertojásokkal.

– Válassz.

Talán balról a második. Vagy nem is, bal szélről indul, a negyedik sornál jobbra, és ott a harmadik. .. Legyen úgy. Mint egy lóugrás. Mutatóujját a tojások fölött vezette, és végül megállapodott az egyiken.

Loholt felfelé, a lakásba, csak még azt nem tudta eldönteni, hogy melyikkel kezdje. Az internettel-e, vagy a tojással.

Mindkettő egyaránt izgalmasnak ígérkezett.

Nem volt ám fotó a Facebookon az oldalához csatolva. Igazság szerint nem is a saját vezetéknevén regisztrált. Csak kicsit csalt: Havasi helyett Jeges Dalmaként jelentkezett be. Nem akarta, hogy akik ismerik, rátaláljanak. Nem akart kapcsolatot építeni azokkal, akiket ismert.

Nem volt új üzenete.

Átnavigált egy honlapra, és látta, hogy mostanában azt sem frissítették. Az utolsó bejegyzést éjjel már elolvasta.

Most, az új mobilmodemmel sokkal gyorsabban töltődött le a számítógépére az oldal, mint korábban bármikor.

Hiába olvasta már a bejegyzést, most újra megnyitotta. Bár angolul írták, szinte minden szavát értette.

Ez minden helyek és minden lakások legjobbika, ha hiszitek, ha nem. Ugyan a környező házak rendesen le vannak rohadva, a szomszédban például a múlt hónapban egyszerűen leszakadt egy emelet, de szerencsére már nem lakták. Már korábban életveszélyesnek nyilvánították, aztán azt a tíz-tizenkét családot is kiköltöztették, akik ott éltek. Maradtak viszont a csótányok. Meg egy-két patkány is.

De, higgyétek el, mégis ez minden lakások legjobbika, ahol én lakom. Először is azért, mert van egy saját teraszom, ahová bármikor kiülhetek, és nemcsak a tengert látom, hanem a mellvédet és a part menti életet is. Meg a tengerjáró hajókat, amelyek erre veszik az irányt. Es az olajszállítókat. Látom fentről a csajok fényes, fekete haját, látom, ahogy riszálják magukat, és érzem a tenger illatát. Hallom a sirályok rikoltozását, látom őket, mert ebben a magasságban köröznek, pont itt, ahol a teraszom van. Azért is minden lakások legjobbika ez, mert bár nem mindig van víz, de van saját vécém, picike fürdőszobám, és… mert alattam egy salsaiskola működik. Folyton hallom a zenét, szól a salsa, ha pedig elhallgat, akkor nagy a röhögcsélés. Külföldiek járnak ide, de helyiek tanítják őket. Van, aki direkt azért utazik ide, hogy elvégezzen egy salsakurzust.

Azért is ez minden lakások legszuperebbje, mert rálátok az erődre. A távolban magasodik, de úgy érzem, mintha egy egész világot nyitna ki előttem.

És még egy érv: a legszebb ház ez, ahol lakom. Ugyan nincs lift, és az öreg csotrogányoknak elég megterhelő több emeletet lépcsőzni (van, aki sosem hagyja el a lakását, pont ezért), de ha felújítják… és előbb-utóbb biztosan felújítják… ez lesz a legszebb ház a Malecónon.

Néha csak ülök a teraszon, órákon keresztül, és rumot iszogatok. Sokszor feljönnek a haverjaim, meg a csajok is, és akkor spontán buliba torkollik az egész. Helyesbítek: ha feljönnek, mindig buli van. Buli az élet.

A melóm sem annyira szar. Már írtam, hogy új állást kaptam egy „VIP”-klubban. Ma voltam meghallgatáson. Egy ideje dj-ként próbálkozom, mashupot csinálok. Az a vicc benne, hogy gyakran kubai dalokat mixelek, és egészen új számok jönnek ki belőle. Azt mondják, van érzékem hozzá. Még nem tudom, dj lehetek-e a klubban, egyelőre a bárban dolgozom, oda már biztosan felvettek, és ez sem rossz meló.

Amúgy persze még mindig nincs netkapcsolatom, de a tesóm hetente felhív onnan… tudjátok ti is, hogy honnan. Szóval, az Államokból, és én lediktálok neki egy-egy bejegyzést. Ő meg olyan kedves, hogy megírja és feldobja a netre. Persze, ráér. Otthon van a gyerekkel. Na mindegy… Többek kérdésére válaszolva, hamarosan folytatom a nagyfater visszaemlékezéseit. Azt mondja, meg kell tudnia a világnak, milyen volt itt az élet régen. Amíg erre sort kerítek (illetve arra, hogy egy üveg rummal beugorjak hozzá és végighallgassam), nézegessétek a régi bejegyzéseit.

Dalma ráklikkelt a „nagyfater” bejegyzéseire, pedig már azokat is olvasta. De azért szerette maga elé képzelni, milyen volt, amikor Havanna a fénykorát élte, gengszterekkel, a Tropicana mulató gyönyörű táncosnőivel, és azzal a patinás Hotel Nacionallal, ahol számos híresség – például Robert Redford – a mai napig is megszáll.

Jól elment az idő, észre sem vette, hogy senki sincs otthon rajta kívül.

Aztán nagy zajjal hazaérkeztek. Zoli hangját hallotta, majd az anyjáét. Dani is velük volt, és hangosan kiabált:

– Most akkor nem is viszel el hétvégén a meccsre? Megígérted!

– Nem tudlak, látod.

– Akkor apa, vigyél el te!

– Nem leszek itthon, Dani. Légy tekintettel anyádra. Feküdnie kell. Nem dől össze a világ, ha egy vízilabdameccset kihagysz. Vagy megkéred valamelyik srácot… vigyenek el a szülei.

Mi a csuda az, hogy az anyjának feküdnie kell? Nem értette. Semmi baja az anyjának. Vagy mégis? Megrettent, és halkan kinyitotta az ajtót.

Az anyja a nappaliban, a kanapén félig feküdt, félig ült. Gipszben volt a lába. Dalmára mosolygott.

– Így jártam – mondta. – Nem kellett volna ugrálnom azon a stepaerobik-órán. Most hat hétig gipszben leszek, aztán eldől, kell-e műteni.

Hat hét gipsz? Ó, ne. Ne már. Persze, tudhatta volna.

Hogy a kubai utazás csak álom. Most már az is marad.

Lógó orral állt az ajtóban.

– Ne szomorkodj. Azért te elmész Kubába. Már ki is találtam, hogyan és kivel!

Az anyja feltehetően gondolatolvasó volt, de ha valóban, akkor azt is tudnia kellett volna, hogy ő biztosan nem fog mással elmenni. Nem is ismert senkit, senki olyan felnőttet, akivel elutazhatna. Meg hát… nem kell mindent látni. Elég csak elképzelni… elég az is.

Megsimogatta az anyja lábán a gipszet. Azt hitte, hideg lesz, amikor megérinti, de langyos volt, majdhogynem testmeleg.

Visszakullogott a szobájába. A számítógépen üzenetjel villódzott: válasz érkezett a levelére.

„A lehető legjobb, amit tehetsz! Ne félj tőle, indulj el, és ha tudunk, még találkozhatunk is. Havanna vár… imádni fogod.”

Na igen, gondolta. Havanna talán tényleg várja, meg ez az ismeretlen, mégis ismerős fiú is, csakhogy ő nem fog megérkezni. Soha.

Ráadásul a kindertojás tokja egy kardos bábut rejtett. Amiből neki már volt három darab. Pontosan három, teljesen egyformák. Ott sorakoztak az íróasztalán.

4.

Grace, mint Grace Kelly. Nem olyan kecses, mint a színésznő, de ízig-vérig nő, vaskos combbal és szabályos, kerek seggel. A melle kicsike, de feszes, és olyan formájú, mint az alma. Grace háttal állt neki, de odatolta a fenekét hozzá, és ő magához rántotta. Csak álltak a konyhában, csókolóztak, félig már le is vetkőztették egymást, miközben szénné égett a tűzhelyen a babos rizs. Felállt a farka, már attól, ahogy Grace bőrét megérintette. Kevés nő volt rá ilyen hatással.

– Nem akarok veled… nem akarom ezt. Soha többé.

Grace szeme villámokat szórt. Talán túl durva lett volna vele?

Aztán Grace felrántotta a ruháját, és már ott sem volt. Ő meg ott maradt az odakozmált étel förtelmes bűzében, és semmit sem értett. Grace, a szerelme, akinek nemcsak a testéért volt oda, hanem az eszéért is, akivel órákig tudtak a parton ülni, és a semmiről is világmegváltó eszmecseréket folytattak, elment. Elhagyta.

Érezte, hogy áll a farka, folyik a könny az arcán, és semmit sem értett. Miért ment el a nő, akit szeret?

Aztán belépett a konyhába az anyja. Nem tudni, hogyan került oda, talán felvonatozott vidékről a fővárosba, de ott volt.

– Leégett az étel – motyogta neki. Már sírni sem tudott.

Ámbár mi oka lett volna a sírásra?

– Mi baja van? Miért alszik? Már megint alszik.

– Ma már volt fenn. Nem könnyű ebben a korban.

– Nappal van, könyörgök. Nem kéne végigaludnia a napot. Ráadásul sír. Fájdalmai lehetnek, nem?

– Igen, ezért kapja a fájdalomcsillapítókat. Ezért ennyire… szedált.

– Mi lesz vele? Így tényleg le fog épülni.

– Néhány napja operálták. Ha elég erős, és ha még élni akar, meggyógyulhat. De ha nem akar élni… akkor senki sem tud rajta segíteni.

– Azt kérem, hogy állítsák talpra. Erős férfi, még mindig az. Nem akarom, hogy… hospitalizálódjon. Hogy egész nap szunyókáljon, egyik zagyva álomból a másikba zuhanjon.

– Rajta is múlik, vissza akar-e térni.

Bent maradt nála estig, pedig rengeteg dolga lett volna. Beszélt a gyógytornásszal is: friss testű, jó kedélyű, fiatal nő volt. Este és másnap reggel újra megsétáltatja majd az öreget, megígérte. Ott állt az ágy mellett egy gurulós járókeret, azzal gyakorolnak.

Délután többször felébredt az öreg, de látszott rajta, hogy nincs magánál. Motyogott valamit, aztán vissza is aludt újra. Hat óra felé járt az idő, amikor megint kinyitotta a szemét, és immár tiszta volt a tekintete. Persze mióta bent volt nála, nem kapott gyógyszert.

– Hát te… itt vagy? – kérdezte, aztán váratlanul hozzátette: – Egész nap Grace-szel voltam. Aztán csak úgy lelépett. Érted ezt?

– Jesús, Grace… meghalt.

– Meghalt? – rémület tükröződött a szemében, aztán megint kitisztult a tekintete. – Igen, persze. De már milyen régen.

– Nahát. Akkor nem léphetett le, jól mondom? Összevissza álmodtál mindenfélét.

– Mert itt arra hajtanak, hogy ne csinálj nagy felfordulást. Egy kis altató, ágytál, pépes kaja, tudod… Megmondtam nekik, hogy nem kell gyógyszer. Mondjuk, egy pohárka rum jólesne…

– Majd ha hazaengednek.

Maradt még nála, beszélgettek. Az öreg megivott egy pohár teát, a végén már egyedül tartotta a bögrét. Aztán egyszer csak ránézett. Komolyan.

– Figyelj rám. Végignéztem, mi történt a szomszédasszonnyal. Egyik nap normális volt, már amennyire az volt, ugye, emlékszel rá…

Nosztalgiázik, elég rossz jel, gondolta, ahogy nézte az öreget. De azért bólintott.

– Aztán bekerült a kórházba, és ott teljesen meghülyült. Tisztára elment az esze. Amikor bent jártam nála, hol megismert, hol nem. Néha összekevert Ronald Reagannel. Engem…! Na mindegy. Szóval, azt mondd meg, én is olyan hülye vagyok, mint ő?

– Nem. Csak rosszat álmodtál.

– Rendben, de tudod-e, hogy a szomszédasszony fél évig volt ilyen állapotban, mielőtt meghalt?

Bertrand maga is elgondolkodott a dolgon, visszaidézve utolsó látogatását az idősek osztályán. A szomszédasszonya rácsos ágyban feküdt, és fénytelen, élettelen volt a tekintete. Mintha vak lett volna. Pedig nem volt az. Aztán elszenderedett. Percekkel később felébredt, és összevissza beszélt.

– Szóval, én ezt nem akarom. Mondd meg nekik, hogy nem akarom. Engem ne tömjenek tele gyógyszerekkel. Ha sikerül, talpra állok. Ha nem… akkor adjál be valamit, amitől simán elalszom.

– Öljelek meg?

– Ha nem leszek képes normális emberi életre. Csak akkor.

– Jól van. Azért vedd be a gyógyszereidet, nyilván azoktól gyógyulsz.

– Sose szedtem gyógyszert. Ne engedd, hogy az infúzióba mindenfélét tegyenek. Ígérd meg, hogy beszélsz velük.

– Fájdalmaid lesznek.

– Majd elmúlnak.

Amikor a srác elment, megette a vacsoráját, pedig nem volt éhes. Még a gyógytornász is bement hozzá, és kisegítette az ágyból. Úgy fájt a lába és a medencéje, mintha kést forgattak volna benne. A nő karja erős volt, nyugodtan támaszkodhatott rá. Meglepően türelmesen bánt vele. Kivárta, mire előrébb tudta tenni a lábát. A másik elé. Percekbe tellett. Milyen egyszerű mozdulat, mégis milyen nehéz megtenni, gondolta. Végül eltotyogott vele egészen a mosdóig.

– Nem értem, hogy van ez – mondta a nőnek, amikor visszaértek az ágyhoz. – Erős vagy, mindenre képes, aztán leesel a bicikliről, és többé nem tudsz egyedül felállni.

A lány nem válaszolt. Szép, kerek feneke volt, rásimult a fehér nadrág.

– De tudja mit, Linda? Felállok én egyedül. Segítsen nekem, és hamarosan újra biciklire ülök.

– Kiváló ötlet.

A gyógytornász hangja rezignált volt, de aztán még ott maradt, és egy kicsit megtornásztatta Jesús fájós lábát.

Amikor elcsendesedett a folyosó, és már egyedül volt a kórteremben, bekapcsolta a laptopját, és felcsatlakozott a kórház wifi-hálózatának segítségével az internetre.

Két üzenetet is kapott.

Gépelni kezdett, lassan, mert meg-megremegett a keze, és mert nem volt valami kényelmes fekve írni, még úgy sem, hogy Linda két párnával támasztotta meg a hátát. De később, miután megírta, amit akart, rájött, hogy már órák óta alig érez fájdalmat. Persze amikor erre gondolt, rögtön felerősödött a fájdalom, nyilallt a lába, a medencéje, de még a háta is.

Tétován kinyújtotta a kezét az éjjeliszekrény felé, aztán végül nem vette be az esti fájdalomcsillapítót, és az altatót is hagyta a fenébe. Ha nyolcvanegy évig megvolt nélküle, akkor most már nem szokik rá. Legfeljebb ébren lesz egész éjjel, és ha már nem bírja a fájdalmat, újra bekapcsolja a számítógépet.

Ez volt most az egyetlen, ami összekötötte a világgal.

A valós világgal.

És azzal a világgal, amely talán csak a képzeletében létezett.

5.

– Nekem csak két unokám van. És ahogy elnézem, nem is lesz több.

Nem. Nem akarja újra végighallgatni. Úgysem tudja meggyőzni. Tetejébe neki is odaszúrt, csak úgy mellékesen. Az apja persze visszavonult a szobájába, nyilván milliószor hallotta már az anyja eszmefuttatását.

– A fiad gyereke… akárhogyan nézzük is: az unokád. Ő is Péter gyereke… lesz.

– De nekem nem az unokám.

Ha nem, hát nem. Miért vele szórakozik mindenki? Ennyire azért nem akart villámokat hárítani. Oldják meg ők ketten. Az anyja és Péter.

– Nem ilyen nevelést kapott ez a gyerek. Hogy elhagyja a családját… Ha már elkötelezte magát annak idején Judit mellett. Két gyereket szült neki az a lány! Tudod, Juditra vagyok igazán dühös. Miért engedte el? Miért nem volt keményebb vele?

– Juditnak új párja van. Boldogok. És Péterek is azok. Továbbléptek mind a ketten, szerintem Péter is örülne, ha ezt elfogadnád.

Hetente kétszer-háromszor elment a szüleihez, de egy ideje inkább csak kötelességből ejtette útba őket, mert nem volt nagy kedve ahhoz, hogy végighallgassa, miként piszkálja az anyja Dórát. Az anyja már-már rögeszmésen visszatért ehhez a témához, és újdonsült menyét szinte személyes ellenségének tekintette. Kata nem akarta arra emlékeztetni az anyját, hogy annak idején Juditért sem volt oda…

– Ez a nő nagyvilági életet élt. Egy szállodát vezetett valami nyaralóparadicsomban. Most is dolgozik, még terhesen is… Azt a pesti szállodát vezeti. Mit gondolsz, meddig tart ki Péter mellett?

– Az ő életük. Másrészt meg miért ne tartana ki mellette? Szeretik egymást.

Hányszor, de hányszor lefolytatták már ezt a párbeszédet! Mint a süketek, elbeszéltek egymás mellett. Megörült, amikor megszólalt a mobilja. Nem bánta, hogy elfelejtette lenémítani. Az anyja utálta, ha belecsörgött a telefon abba a fél-egy órába, amit valamelyik gyereke vele töltött.

Péter telefonált.

– Dóránál megindult a szülés. Kata, be tudnál jönni hozzá? Nekem még van egy műtétem, és…

És és és. Óbaszdmeg, Endrődi Péter.

A büdös életbe, hogy még ebbe is őt vonja bele…

Ilyen gondolatok futottak át a fején, de izgatottságot is érzett. De miért ő az, aki mindenkit megment, kiment, ki-és megmagyaráz?

Miért mondana igent? Nincs Dórának barátnője, testvére, anyja, vagy akárkije, aki mellette lehetne ezekben a percekben? Vagy mi lenne, ha egyedül csinálná végig? Hiszen tudhatta, amikor belevágott. Tudhatta, hogy a férje a hivatását sorolja a legelső helyre. Láthatta ezt Bálint, amikor a szabadulásuk után nem Dórával, és nem is a lányával tartott, hanem azzal a sérült gyerekkel, akinek végül ő mentette meg a karját a sürgős műtéttel.

Persze rögtön el is szégyellte magát.

Ki a fenére számíthatna Péter, ha nem a saját testvérére?

– Indulok, de siess.

– Ki volt az?

– Péter.

– Velem nem akart beszélni? Most hová mész?

– Dóránál megindult a szülés.

– Nagyszerű. És ettől megáll a világ? Mindenkinek rögtön oda kell csődülnie a kórházba?

– Péter éppen operál. Engem kért meg, hogy…

Nem fejezte be a mondatot. Minek?! Csak újabb monológot hallhatott volna az anyjától, és a gond csak az volt, hogy az anyja nyilván ugyanazt mondta volna, mint amit ő gondolt az imént.

Miért kell teherautóval járnod? – hányszor, de hányszor hallotta már ezt a kérdést. Pedig nem is teherautó, hanem csak egy régi furgon. Azért már lecserélhetné, futott át a fején, ahogy bedugta a kulcsot a zárba, és kinyitotta az ajtót. Még távirányítója sem volt. Ő különben meglett volna kocsi nélkül, ha nincs olyan megrendelőjük, aki a gyártást is rájuk bízza. Gyakran szállította a nyomdából a megrendelőknek a plakátokat… ezért kellett a furgon. És persze azért, mert aki vezet, az nem… ihat. Nehéz volt szembenéznie ezzel, de a furgonnak köszönheti, hogy még nem esett szét teljesen: egyszerűen muszáj józannak maradnia.

Most egy pillanatra kívülről látta magát: viszonylag csinos nő – legalábbis messziről nézve talán annak nevezhető –, amint egy kulccsal esetlenül kinyit egy ütött-kopott, rozsdásodó furgont. Aztán bepattan, és elindul, hogy odaérjen a kórházba, mielőtt még megszületne az unokahúga.

Egyszer már járt szülőszobában. Hány éve is lehetett… nagyon régen történt. Fiatal, csupa élet lány volt, telis-teli bizalommal – a világ iránt, az emberek iránt. Akkoriban költözött Szentendrére, egy bérelt lakásba Lalival, és övék volt a világ. Az ablakuk a Főtérre nézett, ott zajlott az élet, éppen alattuk. Reggelente HÉV-vel ment az első munkahelyére. Mielőtt elindult, még odakészítette Lalinak a kakaós kalácsot (felszeletelve, mert Lali utált bajlódni vele, de gondosan betakarta egy puha konyharuhába, hogy ne száradjon meg, mire felébred a srác), és bevitte neki a tejeskávét. Odatette a matrac mellé – még ágyuk sem volt –, aztán rohant az állomásra.

Lali csak későn kelt: esténként frissen végzett színészként apróbb szerepet játszott az egyik színházban, utána még rohant a szinkronba… Éjjel bújtak össze, a matracon, és nem hiányzott nekik semmi. Legalábbis neki nem. Ott voltak a barátnői, két évfolyamtársnője és a gyerekkori szomszédja, akikkel kibeszélték a világot, és megfogadták, igyekezni fognak, hogy mindig ugyanilyen gondtalanok és boldogok legyenek, mint akkor. Vigyázni fognak, hogy ne csússzon félre az életük.

– Mi lesz, ha azt látjátok, hogy már… már nem vagyok boldog? – még most is a fülébe csengett Zsuzsi kérdése. – Ugye, szóltok majd, hogy nem ez az az út, amin elindultam?

Nevettek, de elgondolkodtak. És biztosították Zsuzsit, hogy szólni fognak neki. Nem hagyják, hogy bármelyikük is belecsússzon valami olyanba, ami nem jó neki.

Zsuzsi… nem sokkal később őrült szerelembe esett egy Magyarországon tanuló külföldi fiúval. És hamarosan gyereket várt. Pár nélkül. Nem figyelmeztették rá, hogy már nem boldog, mert boldognak látták… egészen addig, amíg a srác le nem lépett – ahogyan jött, úgy tűnt el a lány életéből. Zsuzsi akkor már az ötödik hónapban volt. Huszonhárom évesen, friss diplomásként, egyedül várta az első gyerekét. A szüleinél lakott, egykori gyerekszobájában, oda került a kiságy is.

– Ugye, bejössz velem? Kit hívjak… kit kérhetnék meg rá? Annyira félek…

Hát így került életében először szülőszobába. Aztán mégsem maradhatott bent végig…

Nem akart emlékezni rá. Szaporán vert a szíve, ha csak felidézte.

Először Zsuzsival volt valami, elakadt a gyerek a szülőcsatornában… őt kiküldték.

Végül megszületett a baba. Nem fogják sosem „könnyű szülésként” emlegetni.

Sokáig azt hitték, nagy baj lesz a gyerekkel.

Valami ér elpattant, attól féltek, agyvérzést kapott. … aztán szerencsére nem volt olyan nagy a baj. De egy kis ér valóban elpattanhatott, vagy talán valami más történt… a gyereken mindenesetre nyomot hagyott, ahogyan világra jött.

A bizonytalanság – benne – máig sem múlt el. És a bűntudat sem.

Ha Zsuzsira gondolt, meg a lányára, mindig rosszul érezte magát. Furdalta a lelkiismeret, tudta, hogy indokolatlanul, de abban biztos volt, hogy sokkal jobban kellett volna figyelnie rájuk. Talán többet adhatott volna nekik magából, az akkori bizakodásából, a jókedvéből, a szeretetéből. Mint ahogyan ma is a lányának magából… Azért érzett bűntudatot, mert talán nem tett meg mindent értük. Akkor, amikor kellett volna… Neki akkor Lali volt a világ közepe, másra nem maradt ideje, energiája.

Nagyobb gázt adott, és igyekezett elterelni a gondolatait Zsuzsiról, a barátnőjéről. Meg arról a szülésről.

Most nem tépelődhet ezen, mert nem mehet be negatív gondolatokkal, kétségbeesve Dórához. Jókedvűnek kell lennie, erősnek, támogatónak.

Óbaszdmeg, Endrődi Péter.

...Igen, fogd a kezem, és lélegezz mélyen!… Péter mindjárt itt lesz. Mire… mire átjut a szülőcsatornán (vajon hogy tudok ilyesmit kitalálni), addigra Péter is itt lesz… Szerintem jajgass nyugodtan, tudod, itt senkit se zavar, meg nem is vagy szcientológus (na, ez most hogyan jutott eszembe?)… Lazíts, és gondolj rá, hogy hamarosan átöleled… Igen, jön. Most beszéltem vele, már befejezte a műtétet (rohadt hazug vagyok, fel se vette a telefont, biztos még operál), siet hozzád… Tudtad, Dóra, hogy a bátyám is nagyon ügyesen rajzolt? Majd ő is fog rajzolni a gyereketeknek (aha, persze, majd pont arra lesz ideje, bár, miért ne?)… Anyám nagyon drukkol nektek, pont tőlük jövök, apám már aludt, de anyámmal sokat beszélgettünk rólad, meg a harmadik unokájáról, nagyon várja (…)… Most lélegezz! Jó mélyen! (Ugye jót mondok…? Miért nincs itt az orvos, egyébként? Manapság mindent a szülésznők csinálnak? Az orvos meg csak bekukkant, aztán már itt sincs?)… Mindjárt itt a dokid is, jön már… Tényleg itt van a doktor úr, megmondtam… (Na végre! Hol a francban volt eddig?!) Meséltem már neked, hogy Péter kiskorában valójában milyen áldott jó gyerek volt? Persze azt mondja neked, hogy nem volt az, mert így vagány… de hidd el, nagyon jó gyerek volt… Aha, szorítsd nyugodtan, nem fáj… A másikat is kéred? (Szorítsd nyugodtan, nem fáj!)… Na végre, látod, itt van… Péter már meg is jött. Én most kimegyek… maradjatok… Nem, jó. Maradok… Úristen, igen! (Óóóó… istenem…)

– Szerintem rád hasonlít.

– Szerintem meg rád. Kata, te mit gondolsz…?

– …

– Ugye, hogy olyan a szeme, mint Péteré?

– …

– A húgom nem beszélget velünk.

– Figyi, megvan minden ujja? És a lábujjai? Számold meg, jó? Most mi van? Mindenki sír? Én vagyok az anyja… Asszem én csak miattatok… sírok. ..

– Endrődi Zsófi… Szép név, nem? Mondjuk nekem a Lili is tetszik. Szerintetek mi van velem? Tisztára szájmenésem van. Miért nem szóltok egy szót sem?

– Szép név, drágám… A Lilit még tartalékoljuk. ..

– Kata, akarod megfogni? Vedd a kezedbe, nyugodtan. Zsófi, ő Kata, a nagynénéd… Ugye, szép gyerek?

– …

– Hazaviszlek.

– Kocsival jöttem. Maradj itt Dórával.

– Felhívtam Dórit. Kint van Judittal Barcelonában, de a hétvégén hazarepül. Szeretné látni a húgát…

– Alhat nálam, ha akar. Hogy ne zavarjon titeket.

– Ő is a lányom. Nem zavar.

– Anyánkat hívtad?… És? Mit… mondott? Mondd már!

– Hát… gratulált.

– Na látod.

– Kikísérlek a kocsidhoz… Még mindig ezzel az oldtimer teherautóval jársz? Miért nem cseréled le?

– Rendeztem én valaha az életedet?

– Nem.

– Hát akkor…

– Kata.

– Igen.

– Köszönöm… mindent.

– Szép kislány. Gratulálok. Ne már… sietek. Holnap majd benézek Dórához. Nincs egy papír zsebkendőd? Na ne… úgy értem, olyan, ami még nem volt használatban.

Már teljesen besötétedett, mire kigurult a parkolóból. Bekapcsolta a mobilját, és néhány másodperccel később sms-t kapott, hogy mialatt nem volt elérhető, ketten is keresték. Az egyik az anyja volt. A másik pedig Zsuzsi. Pont most hívta Katát, amikor ő is annyit gondolt rá.

Félúton járt, amikor eldöntötte, hogy rácsörög.

– Kata, de jó, hogy visszahívtál! Tudod, hogy már vagy másfél hónap eltelt, mióta utoljára beszéltünk?

– Én…

– Azért hívtalak, mert meg akarlak kérni valamire… Gipszben vagyok. A lábam. Rosszul léptem fel a magasított steppadra a stepaerobikon, és… ez lett a vége. Hat hét gipsz.

– Feljövök. Bevásároljak?

– Nem… minden van itthon. Zoli mindent elintéz. Másra szeretnélek megkérni… Ugye, van szabadságod?

– Hát… a saját cégemben dolgozom. Van, persze.

– Jó. Akkor… elmennél helyettem Dalmával Kubába?

Válasz helyett ösztönösen lefékezett. Félrehúzódott az úton, és visszakérdezett. Csak hogy jól hallotta-e.

– Kubába?

– Aha. Már lefoglaltam a két jegyet… Ez az érettségi ajándéka. De én nem tudok vele menni.

Már megint egy tini, gondolta, akit pesztrálnia kell. Nem is olyan régen Dórit, az unokahúgát kísérte el Bálira, Dórához, pedig semmi, de semmi kedve nem volt hozzá.

Most meg Dalma…? Természetes lett volna, ha nemet mond. Zsuzsi nem is haragudhatott volna meg rá. Hiszen annyi időt sosem töltött Dalmával, annyira nem ismerik egymást, hogy most együtt utazzanak, kettesben. Másrészt viszont… ennyivel tartozott neki. Nekik.

Valahol belül egy hang azt súgta, bármennyire utál is utazni, bármennyire fél is a repüléstől, most nem mondhat nemet.

Így talán bűnbocsánatot is nyer majd azért, amiért annak idején nem úgy törődött Zsuzsival – és

Dalmával –, ahogyan a felelős, érett Endrődi Katának törődnie kellett volna velük.

– Mit gondolsz? El tudnál menni vele? Lenne hozzá kedved? Tudom, hogy nem mondhatsz rögtön igent… át kell gondolnod. De legalább gondolkozz rajta! Kérlek.

– Igen. Jó. Igen.

– Mit igen?

– Igen. Elmegyek.

– Elmész?

Zsuzsi meglepődött, még a hangja is megváltozott.

– Elmegyek vele. Persze.

Endrődi Zsófi. A lila kis fejével, és azzal a cérnahangú sivításával. A szemével, amit az apjától örökölt.

Havasi Dalma, a kislány… akiről azt sem tudták, hogy egészséges lesz-e… Kubába megy vele.

Hát hazudna, ha azt mondaná, hogy eseménytelenül telt a nap.

6.

Volt néhány kedvenc útvonala. De amit a legjobban szeretett, az a töltés volt a Duna-parton, ahol kedvére kerékpározhatott, vagy csak leült a fűben és bámulta a vizet, a boldogan viháncoló kutyákat, ahogyan visszahozták a botot és a labdát a gazdájuknak. Aztán a kisgyerekeket figyelte, akik a töltés tetején tanultak biciklizni, és maguk is megdöbbentek, amikor először képesek voltak két keréken, szülői segítség nélkül megtenni néhány métert. És ott volt a büfés asszony, tavasztól őszig, aki, ha jó napja volt, nemcsak jégkrémet árult, hanem lángost is sütött. Friss lángost, friss olajban, jó vastagon megkenve tejföllel, megszórva sóval és sajttal. Olykor egy órát is ült nála, a teraszon, miután megette a lángost. Az asszony mesélt is, ha nem voltak vendégei – a lányáról, aki egy „kellemetlen alakkal” kötötte össze az életét, a kellemetlen alakot néha egyszerűen csak gengszternek titulálta, mikor mennyire volt dühös rá –, és érdeklődött, hogyan telnek Dalma napjai. Az sem zavarta, hogy Dalma csak hébe-hóba válaszolt, és akkor is csak röviden. Tavasztól őszig fiatal kajakosok eveztek a part mellett, az edzőjük motorcsónakkal kísérte őket. Dalma elképzelte, hogy köztük kajakozik, és neki is odaszólnak viccesen a többiek, a csapattársai. Jó illatot hozott a folyó, és Dalma, ha nem tudta volna, milyen hónapot írnak, akkor is – csukott szemmel – felismerte volna a szagok alapján. A Dunának másmilyen illata volt áprilisban, amikor még csak hordozta a nyár ígéretét, mint a tikkasztó nyári hónapokban. A fű, a víz illata májusban virágillattal keveredett, és ekkor volt Dalma a legnyugtalanabb. Júniusban a frissen vágott fű nyers illata minden egyebet elnyomott. De a színek is változtak, nemcsak a természet színei, hanem a Dunáéi is.

– Itt járt a kutyás asszony. Eltörött a spániel lába. Az asszony fehér pólót és farmernadrágot viselt.

Már vagy öt perce ültek egymás mellett, amikor kikívánkozott belőle ez az információ. Dalma el sem tudta képzelni, hogyan töri el egy kutya a lábát. Az asszony, mintha maga is nehezen hitte volna el, hozzátette:

– Leugrott az első emeletről. Valami tüzelő szuka miatt. Begipszelték. Arra a furcsa, kopogó járásra figyeltem fel.

– Akkor a kutyáknak nem kell fekvőgipsz.

– Hát, ezek szerint… nem.

– Anyukám lába is gipszben van.

– Eltörött?

A fejét csóválta, a büfés pedig nem faggatta. Csendben ültek egy ideig. Aztán Dalma felpattant a kerékpárjára, és elkarikázott. Fehér, sportos biciklije volt, sebességváltóval és italtartóval, bár vizet sosem hordott a palackban. De azért az ott volt, végszükség esetére. Persze nem tudta elképzelni, mikor is jöhet el az a bizonyos végszükség, de nem tiltakozott, amikor Zoli, az anyja férje – kedvelte a férfit, de még gondolatban sem szólította apának – berakta a formatervezett palackot a tartóba.

– Sosem tudhatod – nézett rá komolyan Zoli. –Bármikor szükséged lehet egy üveg vízre. Megizzadsz biciklizés közben, szomjas leszel… akkor nem kell majd kutat keresned, hanem csak meghúzod a flakonodat.

Állított a váltón, és feltekert a töltésre. Szinte meg sem kottyant neki, nem is értette, hogy ennyi kerékpározás ellenére miért olyan piszkafalábú, miért nem izmosabb, formásabb, vagy miért nem nőiesebb legalább egy kicsit. Ámbár azt látta, amikor még nem volt magántanuló, hanem bejárt a többiekkel a suliba, hogy mennyi bajt hoz egy lány fejére, ha nőiesek az idomai. Fiúk, néha nagyon bunkó fiúk rajzottak körül őket, aztán belesodródtak mindenféle kalandba, amibe nem kellett volna. Néha irigyelte őket, máskor arra gondolt: mekkora szerencse, hogy neki nincsenek efféle gondjai, és nem ismeri sem azt a kezdeti feldobott állapotot, amikor mintha a föld felett lebegne az ember, és persze azt a csüggesztő kilátástalanságot sem, amikor véget ér a szerelem és a fiú odébbáll… Ám akarata – és alkata – ellenére neki is meggyűlt a baja egy-két fiúval. Jobb volt így, hogy magántanulóként csinálta végig az utolsó két évet. Sokkal jobb.

Újra átállította a váltót, és gyors tempóban tekerni kezdett. Érezte, ahogy beletép a hajába a szél, a copfja is kibomlott, de élvezte, ahogy végigsuhant a víz mellett. A töltés végén bekanyarodott, és gurulni kezdett lefelé a lejtőn. A lépcsőzetes lejtő felénél felemelte a kormányt, kiállt az ülésből, és a biciklivel egy kicsit a levegőbe emelkedett. Nem repült sokáig, talán csak pár centivel maradt a talaj fölött, egy rövid szakaszon, de egészen kipirult, mire leért. Néha nézte a tévében a BMX-eseket, de az ő kerékpárja nem volt alkalmas olyan trükkökre, mint amilyeneket a tévében mutattak. Nem volt bátor, csak kíváncsi: vajon tudna-e legalább egy kicsit ugrani ő is, mint azok a BMX-es kissrácok, és vajon van-e benne legalább annyi kurázsi, hogy megpróbálja?

Már párszor megtette, először esett egyet – nem túl nagyot, de ahhoz elég volt, hogy néhány hétig ne próbálkozzon újra –, aztán rajta maradt a biciklin. Ennyiben ki is merült a bátorsága, de azért továbbra is megnézte a tévében a BMX-eseket.

A kanyarnál visszament a töltésre, és belehúzott. Egészen Budakalászig kerekezett, a bányatóig, aztán amikor meglátta a kismotorokat, visszafordult. Semmi kedve nem volt összefutni egykori általános iskolai osztálytársaival, inkább hazafelé vette az irányt.

Hol van az apám, kérdezte egyszer, régen az anyjától. Holott tudta ő azt pontosan. Hogy az anyja sem tudja. Csak annyit tud, hogy valahol Havannában.

– Elment. Hazament.

– Látott valamikor?

– Küldtem… küldtem neki fényképeket.

– És nem válaszolt…

Dalma nem kérdezte, hanem inkább rezignáltan megállapította ezt, hiszen biztos volt benne, hogy az apja nem válaszolt az anyja levelére, talán a kezébe sem vette a lányáról készült fotókat. Sokszor gondolt rá, hogy biztosan miatta ment el az apja. Ő volt az oka annak – talán túl korán érkezett egy nagy szerelembe? –, hogy az apja inkább visszatért a hazájába, egyedül hagyva állapotos anyját.

Az anyja persze az apja helyett is szerette. És neki nem is hiányzott az apja, nem is akarta látni – ha már az apja nem volt kíváncsi rá –, de azon gyakran elgondolkodott, vajon honnan jön. Miféle örökséget kapott. Az apja fehér bőrű volt – azt már rég tudta, hogy nem minden kubai sötét bőrű –, és talán csak a sűrű, sötét, majdhogynem fekete haját örökölte tőle. Amely, ha nem fonta szoros copfba, pára hatására hullámos, sőt néha egészen göndör lett. De még csak fotót sem látott soha az apjáról, csak feltételezte, hogy tőle örökölte erős szálú, sűrű haját, mert az anyjának finom, selymes, szőkésbarna haja volt.

Azért el-eltűnődött rajta, milyen élete lenne, ha… ha, tegyük fel, az anyja követte volna az apját abba a távoli országba. Vajon akkor se lennének vele egykorú barátai, csak a négylábúak meg egy-két idős ember? Ki tudja. Mindenesetre az anyja most boldog, már régóta boldog, és ha az apjával maradt volna, ha vele ment volna Kubába, akkor most Dani sem lenne. Meg az ő kindertojásokból összeállított gyűjteményei se. Talán nem is internetezhetne. Nehéz ez, gondolta. Elképzelni, mi lett volna, ha… ugyanakkor nem tudta kiverni fejéből a gondolatot. Mert, végül is esténként akár a Malecónon is sétálhatna, mélyen beszívná az óceán illatát. Ülhetne a Hotel Nációnál kertjében, ahonnan belátni a vizet, a hajókat (pontosan tudta, mert már látott olyan panorámafotót, amit a szálloda kertjéből készítettek). Persze az is lehet, hogy be sem engednék abba a szállodába. De talán ő is nagyokat nevetne, mint azok a lányok a fényképeken, akik egyenruhában ülnek a mellvédnél, meg akik topban, kis szoknyában ülnek a padokon, és csak úgy ragyog az arcuk. Lehet, hogy nincs fehér biciklijük, váltóval. Meg külön szobájuk.

Tulajdonképpen mindegy is, gondolta. Nem baj, ha nem fogja látni Kubát. Ez van, és, ahogy Zolitól hallotta néhányszor, abból kell kihozni a legjobbat, ami éppen van. El sem tudta képzelni, mi lehetne a „legjobb”, most talán az, hogy hazamegy és lefekszik, hogy ne agyaljon annyit fölöslegesen. És főleg ne hülyeségeken.

– Kicsit gyere be, Dalma. Köszönj Katának.

– Szia, Kata.

– Ne csak a fejed dugd be, gyere, ülj le közénk.

– Megizzadtam, megyek fürdeni.

– Gyere be egy kicsit.

Az anyja hangja lágyan, de határozottan csengett. Dalma vállat vont, és kelletlenül bevonszolta magát a szobába. Végigmérte Katát, aki megilletődve mosolygott rá. Dalma fején átfutott, vajon mitől lehet zavarban az anyja barátnője, de végül is ez nem az ő dolga volt. Az anyja a kanapén ült, begipszelt lába elfoglalta az ülőalkalmatosság kétharmadát.

– Gratulálok az érettségidhez, Dalma.

– Köszi.

Most mindjárt rám szól anyám, hogy ne úgy beszélj, mintha harapófogóval kellene kihúzni belőled a szavakat, gondolta, de az anyja nem tett megjegyzést. Inkább rámosolygott, és azt mondta:

– Kata megy veled Kubába.

Puff neki! Nem is keresgélte a szavakat, csak állt a szoba közepén, kicsit zavartan, kicsit döbbenten, és meglehetősen dühösen. Nehogy már az anyja lepasszolja őt! Elengedné egy… egy idegennel?!

– Elrepülünk Havannába – tette hozzá Kata, és még mindig mosolygott. Mi a fenéért mosolyog olyan negédesen, futott át a fején. Úgy közlik vele a hírt, mintha örülnie kellene. Holott éppen most passzolta le őt az anyja. Parancsba adta, hogy menjen el egy idegennel. Na nem.

– Én…

– Nem kell most válaszolnod, Dalma.

Kata hirtelen elkomolyodott, és Dalma megkönnyebbült. Már az is valami, ha időt nyer. Aztán legfeljebb majd ő is csinál valamit a lábával. Talán nem olyan fájdalmas egy lábtörés. Mondjuk, nekiindul a lejtőn, és merészebben felrántja a kormányt. Feláll a bringán, és… repül… és… hát igen, biztosan el fog esni. És ha szerencsés, akkor eltöri a lábát, aztán ez az egész kubai út vagy a feledés homályába merül, vagy majd mire felépülnek az anyjával, ha mindkettejük lábáról lekerül a gipsz, akkor együtt elutaznak. Igen, egy lábtörés mindent megoldana. Persze egy kéztörést könnyebb lenne elintézni, akár neki is rohanhatna a falnak, nyújtott kézzel előre, de begipszelt kézzel biztosan lehet repülni. És amilyen pechje van, akkor bizony törött kézzel is útnak indítják. Úgyhogy marad a lábtörés.

– Nem kell válaszolnod, de már lefoglaltuk a jegyeket. Istenien fogjátok érezni magatokat!

– Most már mehetek fürdeni?

Meg sem várta a választ, hanem kiment a fürdőszobába.

Vajon mit mond az anyja Katának ezek után?

Nem bírt magával. Megeresztette a vizet, aztán csendesen visszaosont az előszobába. Csak foszlányokat hallott a két nő beszélgetéséből.

– Tényleg nem valami… lelkes.

– Tudod, hogy ő…

(Itt Dalma csak hangokat hallott, de nem értette, mit mond az anyja Katának.)

– Igen, de nem kellene erőltetni.

– Ennyivel tartozom neki, minimum ennyivel. Hogy meglássa… – (itt megint elhalkult az anyja hangja). – És hogy… hátha… hátha jobban megy majd neki a beilleszkedés. Hátha kinyílik, mint egy virág. Ebben bízom. Mi más… (és újra nem értette, mit mond az anyja).

Mi másban bízhatnék? Szinte automatikusan kiegészítette magában az anyja kérdését.

Ott dörömbölt a fejében a kérdés, ezt ismételgette gondolatban, miközben beült a kádba, és úgy érezte, mintha egy érdes smirglipapírral mindent kitöröltek volna a fejéből és a szívéből. Mindent.

Tizennégyszer új és új sorba rendezte a kindertojásos bábukat, de végül akaratlanul is mindig ugyanúgy sorakoztatta fel őket, erre állt rá a keze. Szerette volna, ha kifárad, ha lefoglalja a gondolatait valamivel. És hát miért is kellene haragudnia az anyjára, aki csak jót akar neki? Szereti, jót akar neki, befizeti a kubai útját, mert tudja, de ha nem is tudja, akkor legalábbis sejti, hogy szeretné legalább egyszer látni, honnan származik, szeretné megismerni a „gyökereit”.

Mégsem tudott elaludni. Éjfélkor felcsatlakozott az internetre, és ráklikkelt a már ismert blogra. Bár elég vegyes érzések kavarogtak benne, mégis tudni akart mindent, ami ott történik, Havannában, és amiről egy ismeretlen, fiatal, kubai srác tudósít.

Arra gondolt, megnézi majd valahol, mit jelent pontosan a mashup dj-zés, mert erről fogalma sem volt, aztán belemerült az olvasásba.

Fergeteges buli volt alattam, a salsasuliban. Mint megtudtam, ma végzett egy külföldi csoport, hihetetlenül hangosak voltak, pedig pont ma korán akartam lefeküdni. Holnap este a klubban lesz buli, és fél órára otthagyhatom a bárt: én leszek a dj! Igaz, tényleg csak fél órára, tizenegytől fél tizenkettőig, de akkor is össze kell szednem magam, mert ettől függhet a jövőm. Remélem, ott lesz a tulaj is.

Nem hoztam haza kaját, pedig a Hotel Habana Libre mellett jöttem le a Malecónra, és meg akartam állni az egyik szendvicsesnél, egész gusztusosan kinéző, felvágottal és sajttal töltött melegszendvicset árult, de vagy öten álltak előttem, nem volt kedvem várni. A Hotel Habana Libre egyébként patinás hotel, a nagyfaterre klikkelve olvashattok a múltjáról, annyit én is tudok, hogy annak idején a Hilton családé volt, aztán államosították. Néhányszor voltam bent a halljában, amikor még szivarokkal üzleteltem, meg idegenvezetéssel próbálkoztam, és nem is merem megmondani a nagyfaternak, hogy a szálloda sokat veszített a régi csillogásából. Ámbár lehet, hogy ő oda is jár… Fura figura, egyszer majd írok róla bővebben, ha lesz kedvem. Szóval, ott tartottam, hogy mégse vettem kaját, üres kézzel jöttem haza. Ezért, hogy ne gondoljak az éhségre – meg persze lustaságból is – , inkább lefeküdtem volna aludni. Tudom, furcsa, hogy egyedül… de mostanában valahogy nem randizom. Most a munkámra összpontosítok, persze tudom, hogy csajozhatnék, és néznek is a csajok, a helyiek és a külföldiek is, azt hiszem, bejön nekik a mosolyom, és nem is vagyok annyira szerény gyerek… de most éppen a „szakmai előrejutásom” érdekel. Sokan mondják, hogy jól beszélek angolul, találhatnék valami szállodában is állást, vagy ilyesmi, de nem tudok kedveskedni, ha nincs hozzá kedvem. A nagyfater vérét örökölhettem.

Szóval, feküdtem a matracomon, de ezek itt alattam úgy nyomták a bulit, hogy nem jött álom a szememre. A végén magamhoz vettem azt a fél üveg rumot, amit itthon találtam, és jó dühösen beállítottam. Na persze csak megjátszottam, hogy dühös vagyok – kíváncsi voltam, mi ez a hangzavar.

Mondhatom, hogy a hét ötcsillagos estéjét sikerült eltöltenem. A salsasuli egy üres lakásban működik, itt, a Malecónon, jó nagyok az ablakai, és kivették a közfalakat. Nagy táncterem, és egy magnó. Igen, nem a múlt században élek, de itt tényleg sima kazettás magnóból szól a zene. Vagy tíz külföldi jött össze, és a három kubai táncospár, akik tanítanak. Hát, úgy hozta az élet, hogy rövid ordítozás után beálltam közéjük, és már engem is fűtött a zene, nem csak a rum…

Nem tehetek róla, hogy a véremben van a ritmus. Ez itt nem kínos, a klubban, ha kifulladóban a buli, és nem áll senki a bárpultnál, mi is be-beugrunk táncolni. A nagy fater vére folyik az ereimben; írtam már, hogy a leggyönyörűbb táncosnőket kapta meg, akik egykor a Tropicanában táncoltak? Legalábbis ezt kamuzza nekem. Állítólag az egyik gyönyörű táncosnő, aki később híres színésznő lett, halálosan szerelmes volt belé.

Szóval, visszatérve rám: a végén nem egyedül aludtam…

Most ébredezem, már egymagam vagyok, és készülök az esti bulira. Drukkoljatok!

7.

– Hol vagy?

– Jó kérdés. Mit érdekel ez ott téged?

– Ne légy szemtelen.

– Tudod, hogy már kezd megkopni a spanyolod? Nem szoktál spanyolul beszélgetni a… többiekkel? Egyébként itthon vagyok. De nemsokára indulnom kell.

– Figyelj, Aurelio. Tudnom kell mindent… ami ott történik. Ott akarok lenni, veled.

– Jesús, ne haragudj, de nem értelek. Mi ez az egész? Folyton kérdezősködsz, rólam, a haverjaimról, főleg Eduardóról, meg meséket költesz, mintha köztünk élnél. Közben még azt sem vállalod…

– De igen. Majd megbeszéljük.

– Mikor majd? Megvetted nekem ezt a kúl mobiltelefont, adsz pénzt a számlára, felhívsz… mikor akarod megbeszélni? Egyébként nekem mindegy. Nem fontos.

– Dehogyisnem. Fontos az neked is. Figyelj rám, Aurelio. Haza akarok menni.

– Ide? Havannába?

– Ezer éve nem jártam otthon.

– Jöhetsz, nem? Már mondtad, hogy megteheted, ha akarod. Rokonlátogatóba hazajöhetsz, még vízumot is kapsz. Ugyan nincs közvetlen járat, de azt mondtad, megoldható. Átrepülsz Mexikóba, aztán ide… Mi akadálya…? Azt hittem, nem akarsz találkozni velem… velünk. Azt hittem, hogy csak nosztalgiázol, de nem akarsz szembesülni a valósággal.

– Sokáig gondolkodtam, kibírom-e.

– Az utazást?

– Az utazást… igen, azt kibírtam volna. Inkább a lelkemet féltettem.

– A…

– Igen… Na, mondj valamit.

– Nem mondok, nincs mit. Mikor jössz?

– Nem tudom. Amikor engedik. De lehet, hogy előbb. Lehet, hogy megszököm innen…

– Honnan? Jól vagy, Jesús? Honnan akarsz megszökni?

Jóval később, még mindig vonalban… Aureliónak már töltőre kellett tennie a telefonját, amíg hallgatta Jesús magyarázatát. Teljesen tisztán hallotta az öreget, átfutott a fején, hogy talán azért, mert Florida nincs is olyan messze. Aztán elröhögte magát a saját hülyeségén, persze halkan, hogy Jesús ne hallja.

– Szóval, foglaljuk össze. Bicajoztál, szabálytalankodtál, eltanyáztál és eltörted a lábadat.

– A combnyakamat.

– Igen, a combod a lábad része, nem igaz?

– Aurelio, kaptál te normális nevelést?

– Neked kell tudnod, öreg.

Csend… Jesús Mortiérez egy kicsit gondolkodott, beszóljon-e a fiúnak, aki majdnem hatvan évvel fiatalabb nála Aztán úgy döntött, elereszti a füle mellett a szemtelen megjegyzést.

– Szóval, eltört, megműtötték, megcsavaroztak, most meg járni tanulok. Már egyedül eltologatok egy olyan izé… kerekes gyógyászati segédeszközt, de egyelőre csak csoszogok.

– És így akarsz Kubába repülni? Nem kellene várnod egy kicsit az utazással?

– Én csak akkor gyógyulok meg, ha… érted.

– Aha. És mit szól ehhez… Chuck mit szól hozzá? És Pedro? Végül is az unokáid… Meg persze a fiad. Biztos a fiad is beleszól.

– Senki sem tudja. Csak te.

– Akkor jól értem, hogy azt tervezed, lelépsz a kórházból, és egyszer csak felbukkansz Havannában a kerekes tolóizéddel? Lelépsz a legális családodtól, és illegalitásba vonulsz a szülőhazádban? Elég regényesen hangzik.

– Még várok egy kicsit. Erősödnöm kell, de azért már lefoglaltam egy jegyet az interneten. Nem akarok megszökni senki elől, de nem verem nagydobra, hogy utazni készülök, mert azt hiszik, nem vagyok rá képes. Meg egyébként is… mindegy, majd egyszer… megbeszéljük.

– Várni foglak, abban biztos lehetsz. Szedd össze magad, van itt jó néhány olyan hely, amit meg kell nézned. Mert azóta sok minden változott…

– Ne tedd még le. Mesélj egy kicsit magadról.

– Velem nem történik semmi a világon. Illetve…

– Illetve, mi?

– Annyi, hogy állítólag idejön valami angol producer. Egy autentikus kubai darabot akar, vagy musicalt, mit tudom én. Már meghirdették a táncosoknak a válogatást.

– És?

– Jelentkeztem.

– Aurelio, szeretem az álmaidat.

– Én is szeretem őket, Jesús.

– De…

– Ne. Nem tudom, hihetek-e ebben, vagy bármiben, de ez az, amihez értek. Nem akarok orvos lenni, sem mérnök vagy mit tudom én mi. Táncolni szeretek, ebből szeretnék megélni.

– Hallom, hogy buknak a külföldi nők a táncosokra. Persze mindig így volt.

– Nem elmenni akarok, hanem táncolni. Végre valami normális helyen, normális csapatban. Hogy felfigyeljenek rám, ne csak egy legyek a sok között. ..

– Nem akarom lehűteni a lelkesedésedet, de minden kubai…

– …tud táncolni. Tudom. Majd egyszer nézz meg. Aztán mondd.

– Anyád mit szól hozzá?

– Pont leszarom.

– Aurelio!

– Tudod, hogy szeretem. De ne szóljon bele az életembe.

– Mesélj Eduardóról. Ott lakik még, abban a romos lakásban a Malecónon? A tánciskola fölött?

– Nem tudom, mennyibe kerülhet neked ez a hívás, de muszáj lesz tartalék aksit is vennem, ha ennyit beszélünk.

– Jó, majd küldök rá pénzt.

– Nem azért mondtam.

– Dehogynem, de nem baj. Mesélj Eduardóról.

– Ott lakik, igen. Majd elviszlek hozzá, de biztosan elszoktál már a csótányoktól. Hát nála jó pár rohangál. Fel-alá. A lakásban. Néha arra ébred, hogy bemászott egy csótány a takarója alá, és ott spacírozik a testén. Mit meséljek még? Alig ismered őt. Kicsi volt ő is, amikor elmentél…

– Felvették zenélni abba a klubba?

– Micsoda? Ja, hát fogalmam sincs. Napok óta nem találkoztunk. A nagyanyja santera, tudod? Ott lakik az öregasszony is a környéken. Néha, amikor Eduardóhoz megyek, összefutunk, és muszáj egy kicsit beszélgetnem vele, minden borzongásom ellenére. Állandóan védelmet szeretne rakni rám. Meg jósolni akar. Én pedig, amint lehetőség nyílik, azonnal elhúzom a csíkot.

– Nehogy már lefosd a bokádat egy santerától. Nyugodtan rakass védelmet magadra. Abból még sosem lett baj.

– Csak a pénzem kell neki.

– Ne vedd félvállról a santeríát.

– Jól van, Jesús, nem lesz nagyon drága ez a beszélgetés?

– És mi van a tánciskolával Eduardóék házában?

– Ja, hát néha beugrom kisegíteni, nagyon pörög a hely. Csomó béna külföldi iratkozik be, nem képesek ellazulni. Márpedig amíg nem lazulsz bele az életedbe, amíg nem tudod odaadni és elengedni magad, addig nem fogsz tudni táncolni sem. TÁNCOLNI. Csupa nagybetűvel.

– Túl szigorú vagy, Aurelio.

– Aha, de azért tudod te pontosan, öreg, hogy miről beszélek. Nálad jobban talán senki sem tudja.

– Jól van…

Egészen elgyengült a hangja a meghatottságtól. Nem is tudta folytatni, elhallgatott, és várta, hogy a másik beszéljen.

– És mikor jössz?

– Majd úgyis szólok. Két-három hetet adtam magamnak, hogy teljesen felépüljek.

– És mennyit adtak az orvosok?

– Hahaha. Vicces vagy. Szerintem már el is temettek. Persze csak gondolatban. Meg a kedves unokám neje is…

– Chuck feleségül vette?

– Nem vette el, de együtt élnek, szerinted ez nem házasság? Öt hónapos a porontyuk.

– Nálunk ez nem házasság, de ezt te is tudod…

Ne nevess… Jól van, lábadozz. Aztán gyere. Várlak. Várunk.

– Aurelio, ne tedd még le!

– Jaj, ne. Mennem kell. Táncórát adok egy csapat nyolcévesnek. Komolyan. Valamiből élnem kell…

– Szeretnélek megkérni valamire. Én még nem leszek ott, de… muszáj megtenned valamit.

– Mondd, mit. Úgyis megteszem. Hacsak nem totális őrültség.

– Találkoznod kell valakivel… Diktálom, írd fel, nehogy kimenjen a fejedből.

Jesús mosolyogva tette le a telefont. A két (na jó, inkább három, mint kettő… nevette el magát) gyereke és három unokája közül Aurelio állt hozzá a legközelebb. Ő hasonlított rá leginkább. Néha megnézte a róla őrzött néhány fotót, le sem tagadhatták volna a rokonságot, főleg a legújabb fénykép tanúsága szerint, amit nemrégiben kapott valakitől, méghozzá egy külfölditől: úgy készítette, hogy Aurelio nem is tudott róla. Ezen a képen az unokája már férfias, magas, izmos srác, talán túlzottan is jóképű: kiugró arccsont, határozott áll, sötét szem, beszédes tekintet, és mindehhez borzas focistafrizura, amit ő, Jesús ugyan eléggé utált, de Aureliónak kétségkívül jól állt a fül alá érő lobonc. És a deltás válla, keskeny csípője… Fiatalkori önmagára emlékeztette a fiú. Ám nemcsak külsőleg hasonlított rá, hanem a természete, de még talán egy kicsit a lelke is olyan volt, mint az övé.

Sajnálta, hogy már régen nem látta… nagyon régen. Azóta Aurelio felnőtt férfi lett. Felnőtt, de olykor mégis gyerek. Gyerek, aki a szüleivel lakik, egy kopott kis lakásban, nem úgy, mint a másik két unokája. Mégis boldogabb a másik kettőnél, ebben Jesús biztos volt.

Hát őmiatta akart leginkább felépülni. Önző okból: látni akarta, találkozni akart vele, de már nem azért, hogy elcsábítsa onnan, hiszen megértette… Aureliónak nem kell elutaznia ahhoz, hogy lássa a világot.

Mert azon ritka emberek közé tartozott, akik megélhették, hogy a világ nem rajtuk kívül – hanem őbennük van.

8.

Ó. A bolond nagyapja. Levette a töltőről a mobilját (a legújabb modell, igazán tudja az öreg – vajon honnan? –, mi a menő manapság, na persze egy iPhone jobb lenne, bár azzal nemigen tudna mit kezdeni… legalábbis egyelőre. De majd biztosan lesz Kubában is olyan szolgáltató, talán nem is sokára, amelyiknél azt is használhatja, kihasználhatja…). Belebújt a farmerjába, hamis Abercrombie pólót vett fel hozzá (Havannában, bár nagy az áruhiány, és óriási a szegénység, sok mindenhez hozzá lehet jutni, csak tudni kell, hol keresse az ember), eredeti is lapult a szekrényében, kettő is, a nagyapjától kapta, de kímélte őket. Ma délutánra a hamis is megteszi. Becsúsztatta farmernadrágja zsebébe a mobilt, és lerohant a lépcsőn. Az elsőn boleró szólt az egyik lakásból, a színésznő és a férje énekelték hangosan. Édesbús dallam volt, Aurelio nem kedvelte különösebben, de az idős színésznőnek és férjének nyilván a legszebb éveiket idézte.

Ahogy kilépett, a tengerre látott. Jobban örült volna, ha ők is Havanna pörgő, nyüzsgő belvárosában laknak, mint cingár, de belevaló haverja, Eduardo – már gondolkozott is rajta, hogy meg kellene próbálnia különköltözni, de hová és hogyan? –, ám az anyja nagyon büszke volt a lakásra. A „szomszédban” lakik, tőlük nem messze például az egykori magasugró olimpiai bajnok, Javier Sotomayor. Tényleg elit környék, a kiváltságosoknak, annak ellenére, hogy ha felnézett a házra, akkor azt látta, hogy bizony megkopott és néhol hámlott a vakolat, megfakult az egész, olyan volt, mint egy óriási, ütött-kopott cipősdoboz. Viszont oldalról a tengerre láttak a teraszukról, arról a kis teraszról, ahol az anyjáék szinte az egész életüket élték. Még az ő szobájából is nyílt némi kilátás a tengerre. És itt másmilyen volt a víz, mint Eduardótól, a Malecónról nézve. Itt már homokos volt a part, és a víz színe egészen kék. A környéken rózsaszín, piros, sárga és mindenféle színű virágokba borultak a bokrok. Sokat kellett gyalogolni az útig, a buszig, Aurelio inkább kerékpárral járt. Régen volt egy szuperbicaja, de azt egyszer éjszakára egy diszkó előtt hagyta, és hiába lakatolta le, hajnalban hűlt helyét találta. A nagyapja akart venni neki egy másikat, de neki nem kellett. Nem óhajtotta alárendelni az életét annak, hogy őrizze, amije van. Bosszankodott, meg káromkodott is rendesen, amikor látta, hogy meglovasították a bicajt, de aztán arra gondolt: lehet, hogy így jobb. Semmi gáz. Aki elvitte, az mostantól ügyelhet rá, aggódhat érte, ő pedig fellélegezhet. Nem kell drága lakatra költenie, és folyton kibámulnia az ablakon, vagy zsebre vágott kézzel, megjátszva a lazát, ki-kisétálnia, hogy megnézze, megvan-e még a bringa.

Később szerzett egy rozzant biciklit, úgy saccolta, egyidős lehet a nagyapjával (minimum), de neki megfelelt. Ráadásul nem kellett pénzt adnia érte, hanem csak meg kellett tanítania táncolni egy lányt, akinek vészesen közeledett a „nővé avatása” – amilyen peches volt, Kubában született, fekete vér csörgedezett az ereiben, és mégsem tudott táncolni. Hatalmas ünnepséget akartak csapni – Aurelio hazájában még a legszegényebb családok is évekig gyűjtögettek a kislány „nővé válására” –, családi bulizással, baráti összejövetellel, szép ruhákkal, kiglancolt, strapabíró autókkal, fotósokkal: a tizenéves lány sminkelésére, ünnepi öltözékére és a sok ételre rengeteg pénzt áldoztak. Aztán tessék, a lány nem tudott táncolni. A szülők ezt nem hagyhatták annyiban, dacára, hogy a lánynak – Aurelio szerint – semmi kedve nem volt a tánchoz. De az anyja kikelt magából: ő is jól táncol, az apja is, milyen géneket örökölt ez a kislány? És hol a ritmusérzéke, amire már az anyaméhben szert tehetett volna? Hiszen – és ezt többször elmondta Aureliónak – amikor a lányt várták, minden hétvégén táncos mulatságban voltak a férjével.

Persze nem a génekben volt a hiba, nem is a ritmusérzékben. Hanem a bizalomban. Illetve a bizalom és az önbizalom hiányában.

Aurelio még csak huszonnégy éves volt, de a táncon keresztül többet tudott az emberekről, mint ha kitanulta volna a pszichológiát. Illetve… nem is hitte, hogy azok az agykurkászok valaha is tudnának annyit az emberi lélekről, mint ő. Jobban tennék, ha a sok okoskodás helyett inkább lemennének egy táncterembe, aztán nézelődnének, és beállnának táncolni. Mennyi mindent megtudnának másokról. És saját magukról.

Annak a kubai kislánynak nem volt önbizalma. És nem bízott meg másokban sem. Hogy miért, az nem Aurelio dolga volt, nem is akarta megtudni, de amikor arra kérte a lányt, hogy forduljon háttal neki, és eressze el magát, dőljön bele a karjába – ne féljen, elkapja –, akkor bemerevedett. Pedig ha elereszti magát, ha rábízza magát, akkor megtanul táncolni. Ha nem – akkor örök életére ilyen béna marad.

A lány hetekig nem tudta megtenni. Volt, hogy Aurelio az anyját állította oda, és kérte a kislányt: most dőljön hátra, az anyja van ott. Elkapja.

Ha másban nem, az anyjában megbízik az ember, nem?

Hát az a lány csak nem mert eldőlni. Csak nem engedte el magát, csak nem bízta rá magát másra. Akkor hát hogyan tudott volna táncolni? A bizalom. Azzal kellett valamit tenni. Mert a nélkül mit sem ér a ritmusérzék, mit sem érnek a betanított mozdulatok, nem fog összeállni, nem lesz belőle tánc, csak valami görcsös rángatózás.

Elvihette volna a lányt a tengerhez, de nem akarta eljátszani azt a dirtydancinges epizódot, amit kamaszkorában többször is visszanézett Eduardóéknál – pedig a tengernél meg tudta volna mutatni neki. De azt mégsem akarta, hogy egy épphogy tinédzserkorú bizalmatlan kislány beleszeressen. Márpedig ott, a tengernél, ha beledőlt volna a karjába, könnyen megtörténhetett volna a dolog. Ez egyáltalán nem hiányzott Aureliónak. Voltak barátnői, nem is kevesen: gyönyörű táncos lányok, helyesek, kedvesek, linkek és kevésbé linkek, csokiszínűek és fehérek… csábos mosollyal és még csábosabb domborulatokkal; felszabadult lányok, lelkileg, testileg és érzelmileg is felszabadultak. Sokat adtak, de ezért cserében sokat is kaptak. Haverok voltak, némelyikbe Aurelio kicsit bele is esett, de… időnként, a kelleténél sokkal többször eszébe jutott Maria, meg az a rohadt szívfájdalom, amit Eduardónál oly sok üveg rum is csak hosszú idő után enyhített. Mariával is az volt a baj, hogy sokat adott, és sokat is kapott. Sajnos nem csak Aureliótól.

Úgy lépett le azzal a negyvenes, fakó szemöldökű svéddel, mint akinek sosem lángolt a szíve Aurelióért. Még azt is elvárta tőle, hogy örüljön a boldogságának. A „szabadságának”.

Hát ő kurvára nem tudott örülni neki.

Így aztán Eduardo lakásába vitte a lányt. A kiscsaj anyja és apja ott dekkolt a folyosón, a tánciskola előtt, ő meg felment vele Eduardóhoz. Féltették a szülők a lányt, de megbíztak Aurelióban. Vagy csak azt gondolták, ha egy emelettel lejjebb várakoznak, akkor nem történhet baj?

Aurelio bekapcsolta Eduardo lakásában a zenét, aztán leült a matracra.

– Ide kéne hanyatt esned. De el foglak kapni.

– Nem… tudok.

– Figyelj, megcsinálhatnánk a tengerparton is, de nincs értelme. Tudod te ezt.

– Nem merem…

– Idd meg. Húzd meg, egyszerre az egészet!

Elég gáz megitatni egy fél pohár rumot egy tizenhárom évessel, de Aurelio már nagyon unta, hogy hetek óta tapodtat sem haladnak. Márpedig ő felvette a díjazását, vagyis elfogadta azt a régi bicajt. Esze ágában sem volt visszaadni. Ez a kiscsaj meg fog tanulni ellazulni! Meg fog tanulni bízni benne! Meg fog tanulni táncolni!

Fél órával később már röhögtek. A zenén, Aurelio bénázásán, ahogy bemutatta a lánynak, hogyan táncolnak az első óráikon az európaiak. A lány a földön ült, törökülésben. Eduardo a teraszra költözött, és rohadtul unhatta, hogy Aurelio pont az ő lakásában ad táncórát egy túlsúlyos kamasz lánynak. De elnézelődött. Valahonnan füves cigit is szerzett, Aurelio érezte, ahogy szállong a marihuána füstje. Egész jó kis idill volt.

– Ha megérted, amit kérek tőled, jó nő leszel. Mert a jónőségnek semmi köze ahhoz, hogy mit mutat a tükör. A jónőség lényege, hogy belül szabad vagy. És bízol. Magadban, és egy kicsit azért másokban is… érted? Ha viszont nem bízol, akkor mindig frusztrált, görcsös kiscsaj maradsz. Nemhogy táncolni nem fogsz tudni, hanem élni sem. Élni, csupa nagybetűvel! … Nem tudom, kapiskálod, amit mondok?

A lány komolyan méregette. Felállt, amikor Aurelio lehuppant mellé. Aurelio ült a matracon (Eduardo ágyán), és nézte, hogy a lány egyik lábáról a másikra áll. Nem volt még tizenhárom éves. Még sosem csókolózott. Ebben Aurelio biztos volt, bár nem is értette, miért dicsekszenek manapság annyit a tizenéves kiscsajok a fiús tapasztalataikkal. Ő maga tizenhat volt, amikor egy olasz csaj… egy huszonéves, vagy talán harminc is megvolt… szóval, Donatella úgy elkapta, mintha többé nem is akarná elereszteni. Akkor Aurelio szörnyen rémült volt, de utólag úgy rémlett neki, hogy egészen jól ment a dolog. Leszámítva persze, hogy a Malecón mellvédjén csinálták, a part menti hullámtörő kő-gáton, éjszaka, ami elég veszélyes mulatság volt a rendőrök miatt, ráadásul a csajjal az ölében… elég durván feltörte a seggét a mellvéd kemény köve. Utána napokig alig tudott leülni a suliban. Viszont a háttérben ott magasodott az erőd, kivilágítva, és valahonnan lentről, a part hatalmas köveiről is nyögések hallatszottak, onnan, ahol napközben sokan horgásztak. Na mindegy, tizenhat évesen esett át a tűzkeresztségen, de persze addigra a kezével már egész jól kiképezte magát… Mi a fenét csinálnak ezek a tinik tizenkét-tizenhárom évesen? Lefekszenek egymással? Ez még neki is hihetetlennek tűnt.

Ez a lány viszont még szűz volt, és ha ilyen görcsös marad, akkor sosem lesz képes beleengedni magát egy szerelembe, egy kapcsolatba, semmibe.

A lány most helyezte át a testsúlyát vagy hatodszor a másik lábára. Aurelio már valóban kezdte unni. Arra gondolt, a végén ki kell derítenie valami gyerekkori traumát, amit aztán még orvosolhat is.

Mert a kerékpárt semmiképpen sem akarta visszaadni.

– Dőlök. Kapj el.

Annyira váratlanul fordult meg a lány, és eresztette el magát, hogy ő alig tudott felpattanni. Ami azt illeti, a lány tényleg elengedte magát, már majdnem földet (matracot) ért, amikor megfogta.

Röhögtek.

– Még egyszer. Ez jó. Kapj el!

És ő elkapta. A lány háttal állt neki, és beledőlt a karjába. Eleinte merev izmokkal, aztán egyre lazábban. És nevetett.

Két héttel később csacsacsázott, és ígéretesen próbálkozott a mambóval. Persze sosem lesz belőle táncos, azt látni lehetett, és még keverte a lépéseket, de már laza volt a csípője, és NŐ lett. Aurelio szeme láttára történt a változás. Maga is meglepődött, pedig számított rá. Jó érzéssel megtartotta a bicajt.

Miután levezényelte a nyolcévesek táncóráját, Eduardo háza felé vette az irányt. Már napok óta nem beszélt vele, és mivel nem volt más dolga, úgy gondolta, beugrik a legjobb barátjához. Ugyanabba az óvodába jártak, Eduardo ugyan egy évvel feljebb, de amikor megvédte őt attól a dagadt, négyéves kislánytól, aki a fejébe vette, hogy minden kissrácnak kitépi a haját, összebarátkoztak. Érdekes, hogy pont Eduardo védte meg őt: ma már ez elképzelhetetlennek tűnt. Igaz, Eduardónak világéletében nagy volt a szája, és képes volt bárkinek beszólni, ám cingár fiú, jóval alacsonyabb is, mint Aurelio. De míg Aurelio általában gondolkodott, mielőtt beszélt, Eduardo mindig azonnal kimondta, ami a szívét nyomta. Voltak persze hullámvölgyek a barátságukban, például az általánosban, ahol Eduardo inkább a saját osztálytársaival haverkodott, de Aurelio gyorsan megbocsátott neki. Némi sonkás(!) szendvicsért cserében. Na persze. Valamit valamiért. Akkoriban csak keveseknek jutott sonka, meg egyáltalán: felvágott, húsétel. Aurelio apja vidékre járt halért, hogy mit adott érte cserében, azt Aurelio nem tudta, csak azt, hogy minden második hétvégén jutott egy kis hal a tányérjukra – a többit eladta az apja.

Eduardo vézna volt, külsőre talán jelentéktelenebb, mint ő, valamiért mégis jobban buktak rá a lányok, és ennek köszönhetően sokkal változatosabb volt a szerelmi és szexuális élete. Meglehet, azért, gondolta Aurelio, mert Eduardo félvér. Nem olyan sötét a bőre, mint a nagyanyjának, a santerának – hiszen az apja fehér –, és a mulattok tejeskávészíne errefelé sokaknak jobban bejön, mint a fehér bőrszín. A külföldi csajok például határozottan buknak a sötétebb bőrű kubaiakra. Aurelio ezt sem bánta.

Betolta a biciklit a kapun, és odalakatolta a lépcsőfeljáróhoz. Gyenge kis zár volt, de sosem piszkálták. A kubaiak alapvetően becsületesek, Aurelio azt a régi esetet, amikor ellopták tőle a szuperbicajt, kivételes malőrnek tartotta. Valaki, akinek fejlett szépérzéke volt, egyszerűen nem bírt ellenállni a vágyainak. Márpedig ha van valami, aminek – szerinte – a kubaiak nehezen tudnak ellenállni, az a vágy. Persze a vágy tárgya inkább hús-vér ember… a másik, akivel ki lehet teljesedni. Akár csak percekre. Az is valami.

Edzett volt, mégis már a harmadikon lihegett. Rozzant volt a lépcső, itt-ott a korlát sem látszott túl stabilnak, nem mert volna nekidőlni, az egész lépcsőházból az enyészet szépsége áradt. Lenn, a mélyben, az udvarban két óriási pálma magasodott dézsában, és bár a lépcsőházban főtt bab illata keveredett az állott húgyszaggal (éjszaka egy-két lakó már biztos nem bírta visszatartani, egyes lakásokban még vécé sem volt, csak a folyosó végén a közös mellékhelyiség, ezért egyesek a lépcsőházi sötét sarokban könnyítettek magukon), mégis szerette ezt a házat.

– Hello. Elkéstél. Vége az órának.

A külföldi férfi magas volt, oldalt vékony csíkban őszült a haja, de egyébként fiatalosnak látszott. Angolul köszönt Aurelióra, ahogy összetalálkoztak a negyediken. Aurelio már kétszer is helyettesített egy tanárt a salsaiskolában olyankor, amikor ez a külföldi férfi is ott volt, és ha jól emlékezett, Nick-nek hívják. Egy szót sem beszéltek az órán, de Aurelio fel tudta idézni, hogy egész jól mozog. Csak nem akar igazán táncolni. Az időt üti el, gondolta. Talán csajozni jött ide. Vagy feleségért. Ki tudja. Az biztos, hogy nincs meg benne az igazi elszántság, hogy megérezze a táncot.

– Nem a suliba megyek.

Muszáj volt valamelyest megtanulnia angolul, erre már régen rájött. És most, a válogatáson hasznát is veszi…

– Nem?

– Egy ismerősömhöz jövök.

– Eljössz majd még órát tartani?

– Ha hívnak…

– Akkor viszlát.

Intett neki, vett egy nagy levegőt, és a maradék két emeletet pillanatok alatt, futva tette meg.

– Megkaptad?

– És te?

– Én még nem.

– Én igen… félig.

– Éljen… a forradalom! Ünnepelünk!

Röhögtek, és Eduardo lehalkította a zenét.

– Minden pénteken másfél óra az enyém. Addig kiszállok a bárból, és én vagyok a sztár! Én csinálom a zenét!

– Nagy vagy, tényleg. De ugye nem fogod szétfüvezni a fejed?

– Most ezt… miért?

– Hát mert mindjárt bekómázom a szobádban terjengő bódító füsttől. Rád fogják hozni a szomszédjaid a rendőröket.

– Az öreglány inkább örülhet, hogy nem zaklatják a démonai. Kap egy kicsit a füstből, aztán relaxálhat kedvére.

– Hülye vagy.

– Ne legyél már erkölcsrendész. Egyet szívtam, nincs is több. Ne reménykedj. Ó, persze, ne nézz így rám. Egy kemény gyerek, egy táncos nem cigizik. És nem szív füvet. Mi van?

– Hívott a nagyfater.

– Már megint kapsz tőle valamit? Hihetetlen, mekkora mákod van. Miért nincs nekem is egy ilyen nagyfaterom Amerikában? Itt állok a hülye nagyanyámmal, aki mindenkinek jósolni akar. Az anyámmal, aki megcsalja az apámat. Az apámmal, aki átcseszi az anyámat. És egyikük sem vesz nekem semmit. Mondjuk nem is viszik túlzásba a munkát. Csak a nagymutter. De az meg szivarokra költi a lóvét. És szerencsejátékra.

– Kártyázik a nagyanyád?

– Van egy titkos kártyaterem a San Lazarón, oda hordja a pénzt. Anyám nem tudhatja. Én is csak véletlenül… Mesélj, mi van a musicallel, az angolokkal, a világhírrel?

– Holnapután válogatás. Aztán majd meglátjuk.

– Küldesz majd egy lapot Londonból?

– Aha. Ha nem drága.

Eduardo azt javasolta, hogy üljenek ki a teraszra, és nézzék a sirályokat, meg a Malecónon a csajokat.

– Elég gáz program, a mi korunkban – véleményezte barátja javaslatát Aurelio, de engedelmesen kivitte magával a konyhaszéket a teraszra, hogy legyen mire ülnie.

Ott ültek az egykori óvodástársak, a havannai sétány felett, egy omladozó házban, a jövőjüket tervezgették (mint tíz évvel ezelőtt), álmodoztak (most legalább már voltak „elérhető”, de legalábbis kézzelfogható álmaik), nézték a magasban köröző sirályokat és a sétányon andalgó párokat, hároméves rumot ittak, amit Eduardo lovasított meg a klubból, aztán Aurelio elköszönt.

Még jó negyvenperces út várt rá hazáig. Negyven perc, ha gyorsan teker.

És ha nem kap defektet.

9.

„Nem értem, miért nem vettetek neki ágyat.” Valójában csak morgott az orra alatt, talán nem is akarta, hogy meghallja a bátyja. Miért nem vesz két normális felnőtt ember ágyat a gyerekének, mielőtt az megszületne? Nem lehetnek ennyire babonásak. Egy orvos és egy szállodaigazgató. Mert az, hogy ruhát nem vesznek neki a születése előtt, még oké. De hogy egy – immár – háromgyerekes apa ennyire furán viselkedjen, érthetetlen volt számára.

Ráadásul ez egy nagyon speciális bababútorbolt volt. Már végigjárták a „normális” bútorüzleteket, de Péternek egyik gyerekágy sem tetszett. Milyen különleges követelményeknek kell megfelelnie egy ágynak? Majdnem megkérdezte a bátyjától, már nyitotta a száját, de aztán úgy is maradt: tátva. A döbbenettől.

– Mit szólnál ehhez?

– Ehhez? – nyögte ki végre nagy nehezen. –Miért, nem olyan… kislányos? Óbaszdmeg, Endrődi Péter.

Persze neki tök mindegy, ha egy ilyen királylányos izét akar a gyereknek… De valóban elment volna az esze?

– Ez egy baldachinos ágy. Aranyszegélyes baldachinnal. Már csak az icipici korona hiányzik.

– Jó, én… mit tudom én, milyen egy kislányos babaágy.

Dórának igaza van, ez a pasi a műtőben nagyobb nyugalommal képes dönteni életről-halálról, mint a magánéletében arról, hogy milyen gyerekágyat vegyen, mosolyodott el Kata.

Azért persze elnézegette ő is a kicsi ágyakat, a várúrnőset a minivárral összekapcsolva, meg a micimackósat, és persze a versenyautósat, utóbbit természetesen Péter is hosszan csodálta, és felcsillant valami gyermeki fény a tekintetében… tényleg várhatta ezt a kislányt a bátyja, ha a születésétől ennyire megzakkant.

Végül visszamentek az egyik bevásárlóközpont bababútorboltjába, és vettek egy teljesen normális, hagyományos gyerekágyat. Utána beültek kajálni az egyik étterembe. Ritka pillanat volt, hogy a bátyja nem rohant sehová, nem kellett senkit operálni, megmenteni, nem kellett ejtőernyőzni, futni, edzeni, hazarohanni…

Ropogósra sült csirkeszárnyat rendeltek, nagyon csípős szósszal és kovászos uborkával.

– Iszol valamit? Most nem vezetsz…

– Á, én… nem. Nem is tudom.

– Rendelj egy pohár bort, vagy bármit.

– Na jó. Legyen egy mojito.

– Oké.

– Úgyis rá kell hangolódnom, hogy Kubába utazom.

– Aha… Micsoda? Hogyhogy Kubába utazol?

Na végre. Eljutott az agyáig, amit mondtam, gondolta. Akkor mégsem egy új mellműtéttechnikán jár az esze.

A szárny végét szerette legjobban, a ropogósra sült, csontos részt. Olyan sós volt, hogy a második mojito is simán lecsúszott mellé.

– Venned kell néhány szexis cuccot.

Abbahagyta a rágást, úgy bámult a bátyjára. Tényleg teljesen elvette az eszét, hogy újra apa lett.

– Ezt hogy érted?

Végül mégis kinyögte a kérdést, és beleharapott egy uborkába. Szétáradt a szájában a sós, savanykás, kapros lé.

– Úgy, ahogy mondtam. Kaja után bevásárolunk neked. Nyári holmikat, pántos topokat, csinos szandálokat.

– Nem férjet fogni indulok.

– Jól fognak állni neked.

– Húsz évvel korábban még… talán.

– Most is.

Sajnos, nincs mese. Endrődi Pétert, a komoly férfit elvesztettük, gondolta, és elmosolyodott. Elképzelte magát lenge nyári ruhában, tűsarkú szandálban. Sosem hordott magas sarkú cipőt.

– Egy kislányt viszek, kvázi pótanyaként, mint már említettem.

– Jó, de ez a te életed. A te nyaralásod. Is.

– Ez az ő nyaralása, én csak vigyázni fogok rá. Pesztonka leszek. Ugye, milyen isteni az uborka?

– Az az érzésem, mintha mindig áldozatot akarnál hozni.

– Valaki megkért, hogy beszélj a fejemmel? Talán anyánk?

– Amikor Dórival elutaztál Bálira… akkor is muszájból tetted. Kicsit bűntudatom volt, mert én kényszerítettelek bele. Leszögezted, hogy nem fogod jól érezni magad… de a kedvemért elutaztál a lányommal. Nem mondom, hogy mosolyogva, de elmentél.

– Igen, és…?

– Most megint kényszerből indulsz el. Valami homályos bűntudatféle vezérel, mert úgy érzed, hogy nem tettél meg annak idején mindent azért, hogy átsegítsd az elhagyott, terhes barátnődet az érzelmi válságon. Meg hogy nem voltál vele és a gyerekével annyit, amennyi egy „jó barátnőtől” elvárható.

– Remekül összefoglaltad, amit az előbb elmeséltem.

– És most így enyhítesz a bűntudatodon, amit egyébként nem kellene érezned. Ott voltál mellettük, akkor is, most is.

– Igen…?

– Szóval, Kata.

– Szóval, Péter.

Elfintorodott. Most jön majd a Nagy Igazság. Valami olyasmi, ahonnan az előbb elindultak. Ne hozzon áldozatot másokért, saját életével törődjön, azt próbálja kiteljesíteni. Ne érezzen mindig mindenért bűntudatot – olyasmiért is, amit el sem követett. Már hallotta ezt a bátyjától, korábban, amikor Bálint elhagyta, amiért ő saját magát okolta, és amit – ha őszinte akar lenni magához – máig sem hevert ki. – Elhagyott, de ez nem a te hibád. Ez a történet nem rólad szól – mondta akkor a bátyja.

– Hanem kiről?

Nem volt teljesen józan, mert akkoriban hol itallal, hol gyógyszerekkel próbálta magát úgy-ahogy egyensúlyban tartani. Pontosabban: nem egyensúlyban tartani, hanem túlélni az aznapot, és ha már muszáj, akkor megélni és kibírni a másnapot is.

– Természetesen róla. Mikor szabadulsz meg a bűntudatodtól?

– Akkor jobb kedvem lenne, azt hiszed?

– Nem tudom, de akkor képes lennél folytatni az életedet.

Marhára okos volt a bátyja, mert éppen akkoriban talált rá újra a szerelmére, Dórára, és nyilván úgy érezte, nincs lehetetlen.

– Figyelj, nekem nincs életem.

Akkor látott sok év után először könnyeket Péter szemében.

És a bátyja nem szólt rá, amikor kiment a konyhába, és behozott egy újabb üveg bort.

– Szóval, Péter.

Megismételte, és ezzel visszatért a jelenbe, a bevásárlóközpont éttermébe. Mondd el újra ezt a bűntelen bűnösséges sztorit, ha akarod. Semmi baj vele. Legfeljebb majd nem figyelek oda. Majd inkább azt a melírozott hajú csajt figyelem a másik asztalnál, akinek tetoválva van a szemöldöke, de talán még a szája is, és mióta bejött, egyfolytában fecseg a mobilján valakivel, pedig ott ül szemben vele egy másik nő. A tetovált lány rózsaszín farmerdzsekit és aranyszínű topot viselt.

– Te, annak a csajnak szerinted fel van töltve a szája? – bukott ki belőle a kérdés.

– Ha megemelkedik a felső ajak íve, és fura kis domborulat van fölötte, akkor túltöltötték. De ha csak az ajakkontúrba raktak feltöltőanyagot, akkor nem kellene észrevenned. Ha kacsacsőrre emlékeztet a szája, akkor valószínűleg van benne anyag. Hialuronsav.

Péter úgy magyarázott, mint aki leckét mond fel.

Jobban megnézte a lányt. Kacsacsőre volt. Hialuronsavtól duzzad a szája. Vajon kemény az ilyen feltöltött száj, vagy puha? Mit érez az az ajak, amelyik megcsókolja? Majdnem megkérdezte a bátyjától, de aztán visszatért a megkezdett témához. Ha mondani akar valamit a testvére, mondja nyugodtan.

– Miről is akartál beszélni?

Mondja csak a magáét, ő nem fogja belefojtani.

– Arról, hogy igyál kint mojitót. Koktélozz, táncolj, napozz… érezd jól magad.

Elmosolyodott.

– Ez legalább tíz centi!

– Na és?

– Hogy lehet ebben járni?

– Nézz körül, és meglátod. A nők általában nem tornacipőben járnak, ha nőnek akarnak látszani.

– Na most mindjárt két dolgot is kell mondanom. Egyrészt ez, ami rajtam van, nem tornacipő, hanem mokaszin.

– Mi a másik?

– Valaki vagy nő, és annak is látszik, vagy nem.

– Azért vegyük meg ezt a magas sarkút.

– És van még egy harmadik ellenérvem is.

– Nagyszerű.

– Nyaralni megyek, ahol tornacipőt és strandpapucsot fogok hordani.

– Meg szandált. Nézd meg ezt az ezüstpántost is!

– Aha. Meg nyári ruhákat. Feltűnt már neked, hogy miben szoktam járni?

– Fel, nagyon is. Pont azért vásárolok most veled.

– Ha nem a testvérem lennél, hanem például a kedvesem, most raknám ki a szűrödet.

– Mindkettőnknek nagy szerencse, hogy a testvéred lehetek.

Otthon kipakolt a szatyrokról, és döbbenten nézett végig a szerzeményeken.

Egy pár ezüstpántos szandál. Tűsarokkal. Mindössze két, hajszálvékony pánt ölelte körül a lábfejét.

Egy pár fekete pántos, magas sarkú szandál.

Egy pár fekete strandpapucs (a bátyja ellenezte, „de ha mégis muszáj, inkább valami színeset vegyél”).

Három nyári ruha. Ruhák! Abszolút hasznavehetetlen darabok.

Egy farmerszoknya.

Négy top, öt rövid ujjú póló.

Két fürdőruha. Konkrétan bikinik. De legalább a nagyobb méretet vette, hiába állt jobban rajta a bátyja szerint az egy számmal kisebb.

És egy vászontáska. Jó nagy, fekete, Benetton, ezüst felirattal. Erre aztán mi szükség volt?

Egy útikönyv Kubáról.

Gondolatban számba vette, mit fog becsomagolni a bőröndbe.

Aztán rájött, hogy valami nincs rendben. Hiszen ahogy állnak a dolgok, a végén még kiderül, hogy készül erre az utazásra. Várja, hogy elutazzanak.

Holott ő csak a bűntudatát enyhíti, és pesztonka lesz egy aranyos (ám elég furcsa), kicsit talán retardált lány mellett.

Nincs miért örülnie, nincs mitől félnie. Csak kísérő lesz. Ez az út nem róla szól, hanem Dalmáról.

Megnyugodott, mire mindezt végigpörgette magában. Nem baj az sem, hogy ennyi mindent vásárolt. Ha rajta múlik, nem vesz semmit. De ez meg – Péter szavaival – a bátyja története volt. Ő beszélte rá.

Most már mindegy. Elmegy, vigyáz Dalmára, körülnéznek, koktéloznak, aztán visszarepülnek Budapestre, a lányt épségben átadja az anyjának, ő meg szépen visszatér az életébe. A saját életébe.

Késő éjjel futott át az agyán, hogy azért annyira a saját élete sem szórakoztató, hogy visszavágyjon bele. De legalább ott minden ismerős számára. Ha szar is, legalább már ismeri ezt a szart. És ez sem utolsó szempont.

10.

Mindig érdekes volt belépnie a netre, és elolvasnia a hozzászólásokat, amelyek a naplójához érkeztek. Volt ebben valami furcsa perverzió; örömöt és fájdalmat érzett egyszerre, amikor rájött, hányan vannak, akik már elhagyták Kubát, akik legfeljebb látogatóba mennek haza hébe-hóba, és mégis őrült nosztalgiát éreznek az ország iránt. Legyenek fiatalok vagy öregek, férfiak vagy nők, a szívük egy darabja ott maradt a szigetországban. Persze hogy nem akartak nosztalgiázni, nem is mertek volna ott, ahol éppen voltak – az új otthonukban, az új országukban, az új életükben. De az ő netes honlapján, illetve a facebookos oldalán közösséggé kovácsolódtak. Leírták a szomorkás bolerók szövegét, volt, aki csak egy-egy sort, visszaemlékeztek az ottani életükre, az egykori házukra… Ami a legfurcsább, hogy az egykori kivándorlók gyerekei is „hazavágytak”, legalábbis azok, akik rátévedtek a honlapjára. A fenébe. Sokszor meghatódott, amikor a hozzászólásokat olvasta.

„Hello, Dido, ne haragudj, hogy spanyolul írok, de az angollal még mindig nagyon nehezen boldogulok. Ahogy olvastam a salsaiskolás bejegyzésedet, teljesen elkapott az a fájdalmasan gyönyörű Havanna-nosztalgia. A szüleim a Paseóhoz közel laknak… Már négy éve nem láttam őket. Dániában élek a férjemmel és a két kisfiúnkkal, mindig kell valami másra a pénz, nem jut négyünknek repülőjegyre. Boldog vagyok a családommal, de sokszor eszembe jut az a fajta boldogság, amit akkor éreztem, amikor lementünk anyámékkal és a testvéreimmel a Malecónra, apám horgászott, mi átmásztunk a mellvéden, és a köveken játszottunk, néztük a hullámokat, és hallgattuk, ahogy anyám arról mesélt, hogy a nagybátyám itt hajózott el… és többé nem láttuk. Sokszor gondoltam arra tinédzserkoromban, hogy milyen lenne elmenni, és többé vissza se jönni. Belém oltották a kíváncsiságot, de nem hittem, hogy valaha is képes volnék máshol élni. Nagyon szép volt a gyerekkorom. Remélem, előbb-utóbb visszamegyünk. Az apám már nagyon öreg… írj sokat arról, hogy mi történik ott…” Luisa Dániából

„Drukkolunk, hogy megkapd azt az állást! Itt, az Államokban sem könnyebb befutni dj-ként, főleg nagy klubokban. A mashup a legjobb irányzat, remélem, hamarosan eljutok oda, ahol a nagyapám született, és akkor téged is meglátogatlak abban a diszkóban…'''' Tom, Kalifornia

„ Wow, haver, ez durva, ahogy te élsz! És abban a házban tényleg vannak olyan lakások, ahol nincs fürdőszoba, meg vécé? Tudom, hogy nem szoktál politizálni, én se akarok, de azért ez egy teljesen más világ, amiben te élsz. Nem is tudom, hogy bírod. Van, hogy egész nap nincs víz? Baszd meg, ez elég szar. Ne haragudj, lehet, hogy neked ez a természetes. Valahogy mégis azt érzem a blogodból, hogy boldog vagy. Nekünk van egy kurva nagy fürdőszobánk, meg egy kisebb is, bidével és minden franccal, és a házunk sem rohad le, mégis, a naplódat olvasva az a benyomásom, hogy ahogy te boldog vagy, úgy én sose leszek. Nem tudom, ez baj-e. De jó lenne megtapasztalni azt a boldogságot is, amiről te írsz. Persze nem tudom, hogy te egyáltalán boldognak érzed-e magad, de olyan laza gondtalanság árad az írásaidból, amit irigylek. Még ha nem akarok úgy élni, ahogy te, akkor is.” Charles, Ontario

„A barátommal régóta szeretnénk elutazni Kubába, de nem akarunk szállodába menni, szeretnénk inkább helyieknél lakni, és úgy élni, ahogy a kubaiak. Dido, tudsz valakit, aki kiadna nekünk egy szobát Havannában?” Erin és Kari Düsseldorfból

„Jó lenne egyszer visszamenni. Tizenöt éve nyaraltam ott az akkori barátnőmmel, egy hetet töltöttünk Havannában, egyet utazgattunk az országban, és egy hétig Varaderón süttettük a hasunkat.

Van egy lány, akivel visszamennénk, meglátogathatunk téged a klubban? Mi a címe? Van valami ötleted, hol lakjunk? Ki tudja megmutatni nekünk az igazi Kubát, nem vállalsz idegenvezetést? :)” Bob, Amszterdam

„Figyelj, ez nem valami kamudolog? Nem valami internetes reklám, amivel egy utazási iroda akarja Kubába csábítani az embereket?” Pete, Florida

Végigolvasta újra, aztán válaszolt. Bobnak, Erinnek és Karinak azt, hogy segít nekik. Keres majd szobát, ahol lakhatnak. Luisának elmesélte, mit látott utoljára a Paseón. Pete-nek csak egy mosolyjelet küldött – gondoljon, amit akar.

Aztán végül válaszolt Charlesnak is.

„Hello, Charles. Nem tudom, boldog vagyok-e. Sok vágyamat nyilván nem tudom valóra váltani, de vannak reális, megvalósítható álmaim is. Vannak barátaim, haverjaim, van mit ennem, van egy saját teraszom, csaj is akad bőven, a puszta látványuk is kész gyönyörűség, szóval, nem tudom, biztosan hiányzik egy csomó minden, de néha mégis úgy érzem, hogy sok mindenem megvan, amit talán elveszítenék, ha nem itt élnék. Van egy haverom, aki most vesz részt egy válogatáson, remek táncos, és lehet, hogy bejárja egy külföldi produkcióval a világot. Ki tudja, lehet, hogy összejön neki. Szerintem akkor is vissza fog jönni.

Charles, azt tanácsolom, hogy egyszer látogass el ide. De akkor ne valami flancos szállodában üldögélj naphosszat, hanem menj emberek közé. Vagy keress meg engem, talán tudunk egymásnak újat mondani.”

Miközben gépelt, jött egy újabb üzenete.

„Hello, Dido, mikor találkozunk? Eljöttem már párszor a salsaiskolába, be is akartam csöngetni a felső lakásba, de nem volt csengő… Meg akartam köszönni, hogy a Facebookon, vagyis inkább a blogodon keresztül elirányítottál ebbe az országba. Amúgy eszembe sem jutott volna idejönni, de talán mégis jó döntés volt. Még nem tudom… De már nem a saját bajommal foglalkozom. Legalábbis nem annyit, mint otthon… Üdv: Nick”

Nick levelére egyelőre nem válaszolt.

Átfutott a fején, hogy talán túl messzire ment, amikor még a címet is körülírta. Ezek szerint Nick pontos cím nélkül is megtalálta a salsaiskolát. Gondolkodott, mitévő legyen. Lehet, hogy Nick hamarosan az ajtó előtt fog ülni, amíg csak bebocsátást nem nyer?

Hát, ennyi mára. Nem is rossz. Nem kéne mindenkivel erőltetni a találkozót, mert neki nem az a küldetése. Ha van egyáltalán bármilyen küldetése…

De hát mindig ez jellemezte: ha éppen nem volt fontos dolga, csinált magának.

11.

– Mit vársz tőlem? Bolond öregasszonynak tartanak. Nem is vagyok más, csak egy bolond öregasszony.

– Egy bolond öregember mit várna…? Találd ki.

– Jesús… csak nem a szexen jár az eszed? Az a nyughatatlan véred… De akkor miért nem egy fiatalabbat hívtál… én már… tudod. Már megbocsáss.

– Nem hinném, hogy menne – elnevette magát. Tetszett neki, hogy a nő Jesúsnak hívta, a kubai nevén, és nem Bertie-nek, mint a legtöbben Miamiban. Persze régi az ismeretség, még Havannából… – Nem érdekel már a szex. Fizikailag semmiképpen. Álmodozni meg… csak lehet.

– Akkor mit akarsz tőlem?

Teresának hívták, és, mint mindig, fehér ruhában volt. Gyakran ült az egyik miami „kubai” bárban, szivarozott – irtó hosszú és vastag szivarokat szívott – és nézelődött. Csak ritkán beszélgetett, kevesekkel. Ő volt az egyik, akivel mindig szívesen szóba állt.

Fehér felsőt, fehér szoknyát viselt, ki tudja, menynyi idős volt – Jesús természetesen ki tudta volna számolni, ha akarja: Teresa mindössze pár évvel lehetett fiatalabb nála. Hollófekete hajába egyetlen ősz tincs sem keveredett. Sötét arcbőrét ráncok barázdálták. Annak ellenére is, hogy szivarozott, fehérek voltak a fogai. Felül, oldalt hiányzott egy, de ez csak akkor látszott, ha mosolygott. Amióta ő az eszét tudta, mindig hiányzott onnan az a fog, de mintha egyre kisebb lenne az űr, a fog helye. Talán vándorolnának a fogai? Jesús, miközben a választ fogalmazta, ezen is eltűnődött. Aztán kimondta.

– Taníts meg járni.

Ennyi. Nem sok, nem igaz? Elmosolyodott, ahogy a nő elképedt arcát nézte.

– Nem vagyok gyógytornász, Jesús. Talán fordulj a… személyzetedhez.

– Nem fizikailag… – legyintett. – Arra itt van a gyógytornász, meg a nővér. Három nővért is fizetek, nyolcóránként váltják egymást. És, hidd el, segítséggel, meg ezzel a kerekes izével, a járókeretemmel, egész jól elcsoszogok már.

– Akkor mit tehetek érted, drágám?

Jó volt spanyolul beszélni vele. Úgy csúszott ki a nő száján: „drágám”, olyan kedvesen és lágyan, hogy a férfi elérzékenyült. Grace-t idézte, meg a többi régi szeretőjét… lágy és dallamos volt ez a kérdés. A nő szinte szuggerálta a szemével.

– Itt akarok újra jól járni – és a fejére mutatott. Aztán folytatta. – Ha gondolatban jól megy majd, ha eléred nálam azt, hogy gondolatban járjak, akkor neki fog lódulni a lábam. Hidd el.

– Elhiszem, de… hogyan érhetném el?

– Santera vagy, nem? Rakj rám valamit… használd a mágiát. Érd el, hogy az agyamban újra biztos lehessek benne, hogy tudok járni. Szerkentyűk nélkül.

– Biciklizni nem akarsz?

– De igen – lelkesen pillantott a nőre.

– Jesús, csak viccből kérdeztem!

– Igen? Kár.

– Meggyőződésem, drágám, hogy csak valami célt kellene találnod, akkor gyorsabban menne a gyógyulás.

– Célom már van.

– Komoly célra gondoltam. Nem olyasmire, hogy „újra be akarok hajtani abba a kereszteződésbe a biciklimmel, a forgalommal szemben”.

– Komoly célom van.

– Éspedig?

– El akarok menni Havannába.

– Nem vágyról beszélek, Jesús, hanem célról. Tervekről, célokról, amelyekért érdemes…

– Már megvan a repülőjegyem.

Hallgattak. A santera némán nézte őt. Láthatta rajta, hogy nem viccel. Még azután is hallgattak, hogy a nővér behozta a vacsorát. Félvér lány volt, a szülei kubaiak, ezért jól beszélt spanyolul. Nagyjából ennyi szólt mellette, mert a kenyeret túl vastagra vágta, a gyógyszereket összekeverte (egyébként mindegy volt, mert ő egyiket sem vette be), és a trombózis elleni injekciót olyan keményen döfte a hasába, hogy végül inkább magának adta be.

Az aznapi vacsora – Jesús rendelésére – babos rizs volt, sovány csirkehússal. Az egyik kubai kifőzdéből hozták. A nővér letette az asztalra, és kisegítette őt az ágyból. Percekig tartott, mire odavergődött a székhez a járókeretével.

Már kiment a nővér, amikor Teresa megszólalt:

– Nem néz ki valami ínycsiklandóan a vacsorád. Ha akarod… főzök neked valamelyik nap olyan ételt, ami… visszarepít az időben. Ami odarepít.

– Nem válaszoltál.

Csak ennyit felelt. Tudnia kell, segít-e neki a santera. Kétszer, korábban már segített. Mindkétszer nagy bajban volt. Első alkalommal nem tudta meghálálni (vagyis… hát, hálának talán nem nevezhető, amit tett, de legalább mind a ketten élvezték, nagyon élvezték…), ám másodjára meghálálta, bőségesen.

– Jesús, bármit kérsz, megteszem, ezt te tudod a legjobban.

– Akkor hát…

– Akkor hát… ez nem fog úgy menni, hogy egyszerűen csak rám bízod magad. És az istenekre. Ehhez neked is dolgoznod kell.

– Látod, most is idevonszoltam magam az asztalhoz. Vacsorázhatnék az ágyban is.

– Nem. Nem ilyen egyszerű a dolog.

Egyszerű? Döbbent, mégis vidám mosoly jelent meg a szája sarkában. Miről beszél ez a nő? Azt hiszi, olyan egyszerű legyőzni a fájdalmat, a félelmet – a félelmet attól, hogy újra eleshet, hogy összeeshet –, és elindulni ezért a nem túl gusztusos vacsoráért a szoba túlsó felébe? Mi a franc lehet ennél nehezebb?

Nem tudta, miért, de automatikusan angolul válaszolt.

– Lehet, hogy te egyszerűnek tartod, de elárulom neked, hogy kibaszott nehéz elindulnom. És nagyon rulez, hogy sikerült…

– Jesús, drágám, utálom, hogy úgy beszélsz angolul, mint ezek a taknyos amerikai srácok – a nő visszaváltott spanyolra. – Tudod, kik beszélnek így? A dédunokám meg az osztálytársai.

A férfi büszkén mosolygott. Végül is dicséretet kapott… legalábbis ő annak fogta fel.

– Akkor mondd meg, mit tegyek.

– Majd védelmet rakok rád. Aztán megkérdezem az isteneket, hogyan segíthetnék neked. Azt hiszem, Babalu-Ajétól választ kaphatok.

– Attól a leprástól?

– Mmmm… hinned kell benne.

– Úgy hallottam, a nemi betegeket gyógyítja. Nem vagyok nemi beteg. Sajnos, nem az vagyok – mondta, és szomorkásán mosolygott.

– Ismered a mítoszt, drágám?

– Milyen mítoszt?

– Babalu-Ajé mítoszát.

– Nem… nem tudom.

– A mítosz szerint Olofi, a teremtő isten felosztotta a hatalmát az istenek között, ám addigra, mire Babalu-Ajéhoz ért, már egy fikarcnyi sem maradt.

Megkérdezte tőle, akkor most milyen hatalmat adjon neki, mire Babalu-Ajé, a nagy szoknyavadász – látom, érzékeled, hogy jó úton járunk, Jesús, drágám – azt kérte Olofitól: hadd fekhessen le minden nővel, akivel kedve tartja.

– Ez már tetszik…

– Gondoltam… Szóval, Olofi nagyvonalúan megadta Babalu-Ajénak, amit kért, de szabott egy feltételt: szent csütörtökön uralkodnia kell a vágyain. Nos, mit gondolsz, mit tett Babalu?

– Semmibe vette a feltételt, gondolom, és csütörtökön is megkefélt minden nőt… már bocsánat. ..

– Pontosan. Mennyire hasonlít az észjárásotok – mosolyodott el a santera. – Am ezért büntetés járt Babalu-Ajénak: gennyes fekélyek lepték el a testét, és néhány nappal később vérbajban meghalt. Az asszonyok azonban nem nyugodtak bele, hogy elvesztették Babalút, és Osun segítségével rávették Olofit, hogy támassza fel. Így lett Babalu a himlő, a lepra, a nemi betegségek és más egyéb betegségek gyógyítója is… Én azt hiszem, ő segíthet neked… De nem tudom biztosan. Muszáj lesz az oltáromnál, otthon megkérdeznem az isteneket. Friss kókuszdiót is kell vennem a szertartáshoz.

– De nekem… mi lesz a feladatom?

– Hinned kell a mágia erejében, mert csak akkor hat. És rá kell segítened. Tudod, én a spirituális és lelki irányzatokkal is foglalkozom, ez már nem kifejezetten santería, és azt gondolom, dolgoznod kell egy kicsit magadon. Talán vissza kell menned a múltba, nem tudom. Sajnos a választ neked magadnak kell megtalálnod.

– Mikor kezdjük?

– Edd meg a vacsorádat, pihend ki magad, és hamarosan, néhány napon belül visszajövök.

– És elkezdjük.

– El – a santera bólintott, Jesús pedig nekilátott a vacsorának. Derűs mosollyal intett Teresának, amikor a nő az ajtó felé indult.

Érezte, hogy segíteni fog neki. Még egyszer – talán utoljára.

Most legalább akkora szüksége volt a segítségére, mint a legelső alkalommal.

– Min mosolyog, senior Mortiérez? Jól érzi magát?

– Remekül – pillantott a nővérre.

– Az jó. És… mi dolga a santerával?

– Régi ismeretség.

– A santería félelmetes… Anyám mindig ezt mondta. Ugye nem fog újra jönni ez a santera?

– Nyugodjon meg. Ő csak egy barát.

– Én félek tőle.

– Mit tud a santeríáról?

– Anyám mesélte, hogy ez egy vallás a… volt hazájában. A santerák képesek a vudura vagy bármilyen varázslatra. Anyám szerint a rontásra is.

– Kislány, ez nem vudu. A santería varázslatos keverék, sok mindenből állt össze azzá, ami. Afrikai gyökerek, keresztény-katolikus hagyományokkal keverve, egy csipet kubai mágiával fűszerezve… és így alakult ki az, amit ma santeríának nevezünk. Jóslás, mágia, energia… A santera, akivel ma találkozott, birtokában van azoknak a különleges képességeknek, amelyekkel másokon segíthet. Megjutalmazhatja az embereket.

– És meg is büntetheti – a nővér hangja bizonytalan volt.

– Igen, de büntetni nem szokott. Büntetni inkább a pallérok szoktak. Kislány, ez a santera általában csak jósol, vagy legfeljebb átadja a saját, nagyon tiszta energiáját azoknak, akiknek szükségük van rá. És, ha még nagyobb a szükség, beveti a mágiát is. Ennyi.

– Ennyi – visszhangozta a nővér, és felkapta az asztalról az üres tányért. Kifelé igyekezett a szobából, és Jesús elkapta csodálkozó, egyben félelemről árulkodó pillantását.

Magában jót derült a lányon. Hosszú ideig ő sem hitt a santería erejében. Sőt semmiben, ami nem kézzelfogható. De a santería létezik, ebben biztos volt. Hiszen már megtapasztalta a kubai mágia elképesztő erejét.

12.

– Szegénykém. Szolidáris vagy anyáddal…

Nem tudta eldönteni, hogy Zoli ezt kérdezte-e, vagy kijelentette. Mindenesetre rosszulesett neki, hogy rögtön levette, mi a helyzet. Azt hitte, rafináltabb megoldást talált. Azt is remélte, hogy nem ennyire átlátszó… bár talán Zoli sem feltételezte, hogy direkt csinálta.

És milyen rosszul sikerült.

Srácok, ez a Havasi a suliból! Baszki, mekkora perec! Ez gyönyörű volt… majdnem. Gyere, állj fel. Fáj? Baszd meg, hagyd már, ne nyúlj hozzá, látod, véres. A vér fertőz, érted. Na jó, de a Havasi… ugyan már, az ő vére nem fertőz. Mitől fertőzne? Na, segítsünk?

Könnyek lepték el a szemét. Nem a fájdalomtól, nem is fájt, még ha csupa vér volt is a könyöke, a karja, a térde. Talán a homloka is, mert az egyik szemébe belecsurgott valami, és csípte. Hanem azért, mert a két srác, egykori általános iskolai osztálytársai… pont ők jártak arra robogóval. És két csajjal. A töltésen nem lehet robogózni, úgy emlékezett. Hát ezek leszarják a szabályokat.

Fáj-e nagyon. Ezt az egyik lány kérdezte. Nem fáj, az fáj, hogy az első kerék olyan fura alakzatot vett fel. Az fáj, hogy itt vagytok, hogy láttok így. Az egész rohadt élet fáj.

Nem felelt, hanem óvatosan felállt. A pólójába törölte a homlokát. Véres lett a kék pamut.

Így sikerült. Azon túl, hogy rohadtul égett a bőre, a térde, a könyöke, érezte, hogy mozognak a végtagjai. Normálisan mozognak.

Állati szép ugrás volt, ez volt a következő mondat, amit hallott. Ha tovább gyakorolsz, térdvédővel, sisakkal, király lehetsz.

Na. Felnézett. Az egyik fiú – már nem emlékezett a keresztnevére, csak a vezetékre: Pető valaki – rámosolygott.

Nem válaszolt. Köszönés nélkül elindult hazafelé, tolva a biciklijét, és arra gondolt, szép ugrás volt.

Állati szép.

Még büszke is volt, amikor hazaért. Végül is, bár nem tört el semmije – pedig az eredeti célkitűzésben ez szerepelt –, bátorságból jelesre vizsgázott. Átrepült a második akadály felett, egyszerűen repült! A bicajjal együtt.

Hát istenem, ez volt az ára. Egy kicsit megsebesült.

Amikor belépett a lakásba, el is felejtette, hogy végül nem járt sikerrel. Hiszen úgy érezte, minden csontja ép maradt.

– Szegénykém. Szolidáris vagy anyáddal… Anyja már leápolta a térdét, a homlokát, a könyökét és a karját, mire Zoli hazaérkezett. A fürdőszobában ültek, begipszelt lábú anyja a kád szélén, jóddal tisztítva ki Dalma sebeit, Dalma a bidén, türelmesen tűrve az orvosi beavatkozást, bár veszettül csípte a jód.

– Majd Kubában meggyógyul. Ha az utazásig nem jönne rendbe…

Puszi az anyjától, és újra eszébe jutott az utazás. A repülés. Csupa vadidegen embert összezárnak egy óriási gépben, ami aztán fittyet hányva a gravitációra, a levegőbe emelkedik. Tizenvalahány óra, együtt egy csomó idegennel. Köztük Katával, az anyja barátnőjével.

Ezt, úgy látszik, sehogyan sem fogja megúszni.

Azért még megpróbálkozott… hátha.

– Nem akarok nélküled Kubába menni.

Az anyja megsimogatta a karját, és csak azt mormolta: dehogynem, szuper lesz, meglátod.

Szuper lesz, meglátod.

Azért csak bement a hálószobájukba – Zoli még a nappaliban dolgozott a számítógépén, a tévé előtt –, és bebújt az anyja mellé az ágyba. Égett a gézlapok alatt a bőre mindenütt, ahol lehorzsolta magát.

– Nem akarok nélküled…

– Ha akarod, megkeresheted… – az anyja odahúzta őt maga mellé, óvatosan, de határozottan.

Nemigen mozdultak a tagjai, de végül engedelmeskedett. Az anyja csak ekkor fejezte be a mondatot. – …az apádat.

Kihűlt a meleg ágy, egy pillanat alatt kihűlt.

– De én nem akarom megkeresni. Veled… téged… elhagyott.

– Az a mi kettőnk dolga. Attól még megkeresheted őt, Dalma. Megmutathatod neki magad. Megadom majd az utolsó ismert címét, és megkeresheted, ha gondolod.

– Nem gondolom.

Még akkor is, amikor bement a saját szobájába, és megigazította magán a pizsamáját, azt mormolta, mint valami mantrát: nem gondolom, nem gondolom, nem gondolom, nem gondolom.

Érezte, hogy összeszorul a fogsora, összezár, mint egy kutyának. A feszültség az állkapcsában csúcsosodott ki, talán még vibrált is az az izom ott, az arcában. Nem gondolom, nem akarom, nem gondolom, nem akarom… nem a-ka-rom…

Itthon kell maradnia, soha többé nem megnézni azokat a kubai honlapokat, soha többé nem megnyitni azt a blogot, nem válaszolni az üzenetekre (ha jöttek egyáltalán), elmenni dolgozni egy olyan helyre, ahol lehetőleg senkivel sem kell találkoznia, nézni az így jártam anyátokkal, keresni egy jobb polcot a kindertojásos bábugyűjteményének (az íróasztal nem a legjobb, mert már meggörbült a sor, annyian vannak), pénzt spórolni a bicikli megjavíttatására, elmenni megetetni a volt sulija mellett lakó kutyát, örökre elköszönni a pszichológusától, és ennyi. Több dolga nincs.

Úgy aludt el, hogy érezte: az utazás – rohamosan közeledő – napjára be fog lázasodni, és nem engedik elrepülni. Csak nem ülhet fel betegen, lázasan egy csomó vadidegennel egy gépre, amely órákig repül majd, hogy eljusson egy másik, ismeretlen kontinensre, egy ismeretlenül is ismerős országba.

Nem a-ka-rom nem a-ka-rom nem a-ka-rom…

13.

Miről szól a salsa? Nem hitt a fülének. Miféle kérdés ez? Biztosan baj van az angoltudásával. De az alacsony, kopasz fickó mellett ülő tolmács spanyolul megismételte a kérdést. Miről szól a salsa, mit akarsz elmondani vele?

Zsebre dugta a kezét. Még ilyet. Miről szól a salsa? Ezek nem táncolni hívták ide őket? Hogy megmutathassák, mit tudnak? Valami ideológiai faszságot akarnak hallani, vagy mi?

Aurelio idegesen a színpad hátsó része felé sandított. Sokan várakoztak, türelmesen, mert remélték, talán most végre felfedezik őket. Profik és amatőrök, de mind a tánc szerelmesei. Nem akármiről van szó: bekerülhetnek egy külföldi produkcióba, és ha a legtitkosabb vágyuk is teljesül, akár külföldre is eljuthatnak… és pénzt kereshetnek! Talán nem is keveset!

– Szóval…?

– Ne táncoljak inkább? – nézett a tolmácsra. –Nem lehet, hogy a tánc jobban kifejezi, miről szól a salsa?

– Először mondd el – vágott közbe a producer angolul. – Kíváncsiak vagyunk, mit gondolsz róla.

– A salsa… a szabadság – kezdte angolul, aztán spanyolra váltott. Megint vetett egy gyors pillantást a terem hátsó része felé, vajon hallják-e a többiek, az ott várakozók, hogy mit beszél, de megnyugodott: nem figyelnek rá, egymást ugratják hangosan, nyugodtan mondhat hülyeségeket is. A legtöbben sötét bőrűek voltak, Aurelio úgy érezte, duplán ki kell tennie magáért. Hiszen ha kubai darab, akkor nyilván meg kell felelni a sztereotípiáknak: a jól táncoló kubaiak sötét bőrűek, egzotikus külsejükkel legalább annyira be kell vonzaniuk a közönséget, mint a táncukkal. Amikor meglátta a többi jelentkezőt, kicsit meg is ingott az önbizalma. Nem biztos, hogy pont rá van itt szükség – hiába jó kiállású, talán jóképű is, most valószínűleg hátrány számára a fehér bőrszín.

Egy kultúrházban voltak, Havanna külvárosában. A nézőtéren régi, megbarnult támlájú faszékek sorakoztak. Ezúttal üres volt a terem, csak az első sort foglalta el a producer, a barátja (nyilvánvaló volt, hogy nem csupán barátok, hanem szeretők is: a kopaszodó producer és a sovány férfi, aki mindig viccelt, és a jelek szerint ő írta a darabot, amelyről Aurelio még semmit sem tudott), három másik angol, valamint a tolmács, és még egy kubai férfi.

– A szabadság és a… valami, ami összeköt. Úgy, hogy csak te tudsz róla, és az a másik, aki veled salsázik. Kapocs két ember között. Kapocs lehet két világ között – spanyolul folytatta. Elhallgatott, aztán továbbfűzte: – Úgy tudom önmagam adni a salsában, hogy mégis a partnerem a fontos. A fontosabb. A salsa… a szabadság, a szenvedély, a bizalom, az öröm tánca.

Elnémult. Elég hülyeséget hordott már össze, gondolta. Biztos látják, hogy összevissza beszél. Amilyen furák ezek a külföldiek, lehetséges, hogy meg se akarják nézni, hogyan táncol. Mindegy, le vannak szarva. Az álmaink azért vannak, hogy újraálmodjuk őket akkor is, ha összetörtek. Basszak meg, amúgy.

Aztán történt valami, a producer angolul kiáltott, és előrejött egy lány, valahol a nézőtéren, pár sorral az angolok mögött ülhetett eddig, és Aurelio egy csöppet eltátotta a száját, amikor megpillantotta. Aztán persze uralkodott a vonásain, míg a lány felvonult a színpadra. Arisztokratikus tartása volt, magas, vékony termete, világosbarna bőre, sötét, hosszú, egyenesre kifésült haja. Köldökig érő, szivárványszínű topot és a tánchoz alkalmas, fekete, lábfej nélküli harisnyanadrágot viselt, fekete miniszoknyával. Strandpapucs volt rajta, de aztán benyúlt az első sor egyik széke alá, és előhúzott egy szandált. Aurelio a színpadról is látta, hogy tánccipő, fekete, kicsit kopott, de magas, tömpe sarokkal, és a bokánál fogta a lábat. Lazán belebújt, becsatolta, és felment Aurelióhoz.

– Mercedes két évvel ezelőtt salsavilágbajnok volt – vetette oda a producer, mintegy mellékesen. – Ő lesz az egyik főszereplőnk. Londonban él, velünk jött, segít a válogatásban. Vele fogsz most táncolni.

Azt a kurva…! Aurelio most tényleg eltátotta a száját. Egy kubai csaj, salsában világbajnok, Londonban él, ráadásul majdnem fehér bőrű, de legalábbis nem fekete… hihetetlen. És Mercedesnek hívják. Hogy a fenében van ez, a jóisten a tenyerén hordta már azelőtt, hogy megszületett? És hát gyönyörű. Nagyon durva.

Mercedes úgy vonult fel a színpadra, mint egy királynő. Méltóságteljesen, mégis lazán, sőt kicsit hányavetin. Egészen addig nem nézett Aurelióra, amíg mellé nem ért. Akkor viszont belenézett a szemébe. Nem nyújtott kezet, nem köszönt, nem szólt egy árva szót sem. Csak megállt a fiú előtt, és várt. Aureliónak fogalma sem volt, mi fog történni.

Aztán megszólalt a zene a hangfalakból. Cédéről szólt, nem zenekar játszott – úgy hallotta, még a zenekar tagjait sem választották ki –, és Mercedes megmozdult. Lágyan, határozottan mozdult a csípője, és Aurelio megérezte az első pillanatban, hogy Mercedes fog vezetni. Márpedig ezt egy férfi nem hagyja. Nem hagyhatja.

Megmozdult ő is. Először csak a lába, aztán a csípője, és a lány mögé került. Mercedes nem hagyta magát. Csodálatos mozdulattal visszafordult, és hozzáérintette a csípőjét. A tekintetét Aurelio szemébe fúrta, és jelezte: itt én mondom meg, mi legyen!

Azt te csak hiszed. Azt csak hiszed.

Meg sem fordult a fejében, hogy nem a legjobb belépő, ha a felvételi tánca küzdelemmé fajul. Nem érdekelte. Ha nem felel meg, akkor nem felel meg. Nem azért tanult táncolni kicsi kora óta, nem azért lógott annyit gyerekkorában a Tropicana környékén – nem volt egyszerű bejutnia, de ha valaki kitartó, akkor nem hajtják el –, hogy átvegyék a szerepét. Mert annyit megtanult, hogy a táncban a férfi dolga, hogy vezessen. Ha jól csinálja, a nő meg fog bízni benne, és hagyja, nagyvonalúan hagyja, hogy vezessék. Mert a nő is csak így tud kibontakozni.

Harc volt ez, lágy mozdulatokkal, vad pillantásokkal, kemény fogásokkal. –Állj.

A producer intésére leállították a zenét. Aurelio nem nézett Mercedes szemébe, hanem arra készült, hogy lemegy a színpadról. A kopasz férfi az első sorban suttogott valamit a tolmácsnak, aki spanyolul megszólalt:

– Még egy szám. Gyorsabb. Mehet…

Újra harcolni kell, nincs mese. De Mercedes mozgása már lágyabbá vált, és mintha kicsit elengedte volna magát. Aurelio tánc közben is észrevette, mennyivel nőiesebb, csábítóbb… a lány talán már elfogadta, hogy ketten vannak a színpadon. A fiú tánc közben megállapította, hogy partnere izmai még mindig merevek kicsit – talán a fejében ellenállt, de a teste engedelmeskedett, és rábízta magát a fiúra.

Táncoltak, salsáztak, aztán amikor megszólalt az utolsó taktus, Aurelio magához húzta a lányt.

És akkor úgy érezte, mintha bomba robbant volna a mellkasában.

Leállította a kerékpárt az Obispo utca bejáratánál lévő parkolónál. Egy korláthoz lakatolta, és elindult. Turistacsoport érkezett a Fegyverek terére, Aurelio átvágott a külföldiek csoportján, és elindult az Obispón. Mindig csodálattal töltötte el, milyen sok arca van Havannának, és dühítette, hogy a város vezetése szégyenletes módon csak a belső kerületekkel törődik. A külvárosban lerobbantak, lelakottak a házak, az ablakok betörve, vagy némelyiken már ablak sem volt, nem beszélve a Malecónról, a part menti sétányról, ahol a házak egy része összedőléssel fenyegetett, hiába dúcolták alá őket… Akadt olyan is, amit kívülről szépen kitataroztak, belül pedig omladozott. Aurelio több olyan esetről hallott, amikor falak egyszerűen kiszakadtak vagy leomlottak a Malecónon lévő lakások egyikében-másikában. Szegény az ország, ezt már eleget hallotta. De azért nagyon furcsállta, hogy míg az Obispót és a belvárost gyönyörűen felújították, azzal senki sem törődött, hogy sokan szó szerint életveszélyes lakásokban laknak – némelyik lakásban több család is, együtt. Akár tizenketten vagy tizenöten is…

Az Obispón járt. Erre az utcára költötték a legtöbb pénzt a városban: nemrégiben új burkolatot kapott, kétoldalt elegáns üzletek és éttermek határolták. A kubaiak és a külföldiek egyaránt szívesen andalogtak a belváros egyetlen sétálóutcájában. A rózsaszín homlokzatú, gyönyörűen kitatarozott Ambos Mundos Hotel előtt futott össze Eduárdéval, aki büszkén feszített fehér, American Eagle feliratú pólójában (ki tudja, honnan szerezte, gondolta Aurelio); igaz, ami igaz, jól állt neki, kiemelte barna bőrét. Na persze, azért nem ártott volna, ha egy kicsit izmosabb egy ilyen szűk pólóhoz, de Aurelio tudta, hogy a haverja fölösleges időtöltésnek tartja a súlyzózást. Meg hát így is elég nagy volt a vonzereje…

A szálloda halijából élő zongorazene szűrődött ki, és néhány külföldi ücsörgött a bárban, akik vélhetően már jártak az emeleten, és megnézték azt a lakosztályt – az ötszáztizenegyest, ezt még Aurelio is tudta, annyit hallotta az iskolában –, ahol Hemingway sokat tartózkodott. Állítólag itt írta az Akiért a harang szólt, bár ez Aureliónak semmit sem mondott, mivel nem olvasta a regényt, és egyelőre nem is tervezte, hogy elolvassa. Azért mégiscsak jó, gondolta, hogy egy híres író ide járt vissza alkotni, meg élvezni az életet. Aurelio még sosem látta Hemingway hotelbeli lakosztályát, de nem bánta, pedig azt beszélték: onnan nyílik a legszebb kilátás az óvárosra – azt is hallotta, hogy a szálloda tetőteraszán üzemel az egyik legjobb havannai étterem. Nyilván méregdrágán. Nem nagyon érdekelte, mert nem volt kényes a gyomra. Ha éhes volt, bármit megevett.

– Mesélj, mi volt? És mitől van ilyen szagod? –fintorgott Eduardo.

– Hát… megtáncoltattak. Büdös vagyok?

– Hazudjak?

– Oké, akkor tényleg büdös vagyok. Megizzadtam. Legfeljebb ma nem randizom. Igaz, nincs is kivel…

– Figyelj, össze kell rántanod magad. Bemutatlak valakinek. Be kéne ugranod egy műsorba hétvégén. Kereshetsz egy keveset.

– Mi a feladat? Lopott szivart kell árulni? Szendvicset készíteni? Bármit.

– Csak olyasmi, amihez értesz. Táncolni kellene. Én meg éjszaka diszkózom. Ugyanott.

– És hol van az az ugyanott?

– Varaderón, baszki.

– Komoly?

– Igen. De nem lehet ilyen izzadtságszagod, mert kiraknak a buliból. Nincs dezodorod? Tudom, hogy nehéz szerezni, de a nagyfaterod… meg hát szarokat itt is kapsz. Szagtalanításra alkalmasak.

– Van dezodorom, ne gyártsunk már ebből mai napi párát. Nem szoktam büdös lenni, hacsak nem küzd velem a színpadon egy salsa világbajnok-nő.

– Remélem, te győztél.

– Nem hinném… Azt mondták, majd értesítenek. Szerinted ez mit jelent?

– Hát, szerintem azt, hogy húzz el innen, haver, és ne merj érdeklődni, hogy miért nem te kapod a szerepet.

– Ja.

Csüggedten nézett a barátjára, aztán még hozzátette:

– Szerintem is valami effélét. Mindegy, ki nem szarja le.

– Na, pont ezt gondolom én is. Leugrunk Varaderóra, méghozzá legálisan, hivatalosan, és ott töltjük a hétvégét. Nem állati? Ha jól csináljuk, munkát is kaphatunk.

– Van munkánk – emlékeztette Aurelio. –Jó, de ez csak ugródeszka, nem igaz?

– És most hová megyünk?

– A nagymutterhez. A téren van, a katedrálisnál.

– Nem mondod, hogy jósol a turistáknak…!

– Mit gondolsz, miből finanszírozza a kártyát?

– Nem bírom a nagyanyádat. Jön ezekkel a hókuszpókuszokkal, és mindenkit halálra rémít.

– Ugyan már. Kedvel téged. Egyébként is dolgom van vele.

Már látták a teret. A keresztutca, amin mentek, kopott volt, de egy-két házat már itt is kitataroztak. Persze, hiszen ez volt a kirakat. Havanna kirakata, Hemingway kedvenc kocsmáival és szállodájával, üzletekkel, bárokkal és csecsebecseárusokkal. És a világos homlokzatú, híres San Cristobal-katedrálissal. A téren, mint szinte mindig, nagy volt a nyüzsgés. A csokibőrű férfi, őrült nagy szivarjával, barna öltönyben, kalapban már régóta érdekes színfoltja volt a belvárosnak. Külföldiekre vadászott, akik egy euróért (vagy egy konvertibilis pesóért lefotóztatták magukat vele. Az étterem teraszán most is alig akadt szabad asztal: Isten tőszomszédságában turisták fogyasztották kései ebédjüket vagy korai vacsorájukat, miközben fotókat készíttettek magukról, háttérben a katedrálissal. És ott volt Eduardo nagyanyja is… a tér sarkában. Aureliót kirázta a hideg, amikor meglátta a fehérbe öltözött, sötét bőrű asszonyt a szivarjával, a virágszirmaival, a szerencsét hozó növényi bogyóival és a kártyapaklijával.

– Feljött egy külföldi csávó a lakásomba – fordult Eduardo hirtelen a barátjához.

– Hogy érted?

– Feljött, és megkérdezte, miért nem jelöltem vissza.

– Mit nem csináltál?

– Hát, úgy néz ki, hogy valaki a nevemben írogat az interneten.

– Az interneten? Itt, Kubában? Ahol nincs szabad internet-hozzáférés? Ahol minden információt ellenőriznek… ?

– Nem tudom. Nagyon furcsa. De lehet, hogy csak arról van szó, hogy bolond a csávó.

– Tuti.

– Hát tutinak tuti, de honnan a picsából tudja, hogy mashupot mixelek egy klubban? Honnan tudja, hogy felszolgálok?

– Érdekes. De hát bárkitől hallhatta, nem igaz? Nem csinálsz titkot belőle. Az egész ház tudja ezt a mashupdolgot, még ha gőzük sincs róla, hogy mit jelent. De azért sztár vagy a házban, érted. Ez már valami. A pincér, aki dj lett.

– Érdekes, aha. Tudtad, hogy van egy olyan oldal, ahol megkeresheted a régi ismerőseidet? Na, ott szerepelek. Az interneten. Fotóval.

– Fotóval?

– Hát, úgy néz ki. Méghozzá egy gyerekkori fotómmal.

– Mi a jóistenről beszélsz?

– Csak elismétlem, amit a pasastól hallottam. El fogok majd menni vele egy szállodába, lefizet valakit, hogy bemehessek, és megmutatja az interneten.

– Úgy érted, valaki a nevedben gyűjti össze az ismerőseidet? Vajon ki lehet az?

– Halványsárga fingom sincs, de ha megtalálom, lesz hozzá néhány szavam.

Aurelio egy pillanatig úgy érezte, hogy Eduardo gyanakodva méregeti, de aztán megrázta a fejét.

– És honnan tudod, hogy te vagy a fotón? –kérdezte végül.

– Ismered azt a fényképet, amin a nagyanyám tart a kezében? Amin egy kibaszott piros sapka van a fejemen, és egy letépett fülű játék macit boncolok? Persze nem ismerheted, mert soha nem dicsekedtem vele.

– Honnan ismerném a családi fotóalbumotokat? És ki ismerheti egyáltalán?

– Na ez az. Ezt akarom megtudni a nagymuttertól. Nála volt az a kép… Biztosan odaadta valakinek, egy kliensének. Meg mesélt rólam ezt-azt. És a kliense sem lehet normális. Persze aki santerához megy… Na mindegy. Most majd megtudjuk.

– A francba. Azt hittem, csak lófrálunk egyet, meg dumálunk.

– Az életemről van szó, és lehet, hogy valaki szét akarja cseszni.

Eduardo komoly képpel nézett rá, de Aurelio elröhögte magát.

– Az is lehet, haver, hogy valaki csak viccel veled.

– Külföldön is látják a nevemet, meg a gyerekkori képemet…!

– Király. Akkor sztár leszel.

– Szállj le rólam. A jó híremről van szó.

– Miért, mit írnak rólad?

– Semmi különöset. Állítólag. Csak az életemről egy-két dolgot. De azért mégiscsak kikérem magamnak, hogy valaki visszaéljen a nevemmel.

Aurelio leplezetlenül röhögött. El nem tudta képzelni, miért ártana ez Eduardo „jó hírének”, és miért nem látja be a barátja, hogy valami alkoholgőzös éjszakán túl sokat árult el magáról egy külföldi csajnak. Bár hogy miért adta neki a piros sapkás, fületlen játék macis idióta fotóját, azt egyáltalán nem értette. Talán azért, mert nemcsak ivott, hanem füvezett is. Mindenesetre elég vicces volt a dolog – vagyis csak lett volna, ha nem kellene találkozniuk Eduardo őrült és félelmetes nagyanyjával.

14.

– Kólát?

– Nem.

– Vizet?

– Nem.

– Narancslevet? Frissen préselik.

– Nem vagyok szomjas.

– Én sem, de a hosszú repülőúton kiszárad az ember szervezete. Muszáj sokat inni.

– Utálok repülni.

– Repültél már?

– Nem. Csak most. De utálom.

– Én is.

– Akkor miért jöttünk el?

Kata sóhajtott. Jó kérdés. Tényleg, miért? Minek kellett bevállalnia ezt az utat egy mindenféle kommunikációtól elzárkózó, tőmondatokban válaszoló, kedvetlen tinivel? Egy olyan lánnyal, aki Budapesttől Frankfurtig egyfolytában három kicsi bábut rakosgatott ide-oda a lehajtható asztalon, amit mások étkezéshez használnak? Dalma még csak szendvicset sem kért. Fel sem nézett, amikor a stewardessek hozták a frissítőket, csak a kis kék ruhás, szürke testű törpikéket vagy manófigurákat állítgatta újra és újra különböző hadrendbe.

– Mindjárt beszállunk a havannai gépbe, és órákon át repülünk. Muszáj lenne innod. A gépen is.

– Aha.

Aha. Hát jó. Kivett a hűtőből két félliteres ásványvizet, és a pénztárhoz lépett. Nem volt feldobva attól, hogy még előttük áll tizenvalahány óra repülés. Attól sem. Mit fog kezdeni ezzel a lánnyal? Nemcsak kommunikációra képtelen, hanem a világtól is elzárja magát. Nincs minden rendben a fejében. Szegény.

Azt mondják, nem hall. Az nem lehet, hogy nem hall!

Képzeld, figyel a hangomra, amikor szólok neki! Akkor hát hall!

Azt mondják, nem követi úgy a tárgyakat, az orvos ujját a szemével, mint ahogy kellene.

Van egy szörnyű ronda plüssnyula, azt keresi mindenhol! Imádja azt a rózsaszín rémséget, tehát minden rendben a látásával! A szemészeten azt mondták, lát. És érdeklődik. Csak a gyerekorvos szerint „máshogyan”, mint a kortársai.

Azt mondták, mindig lassúbb lesz a társainál. Erre fel ma, az első iskolai napján utánaeredt egy fiúnak, aki egész nap csúfolta a frizurája miatt, aztán megdobálta homokkal. Utol is érte. És hátulról úgy belerúgott, hogy a tanító nénije szerint az már nem is fenékbe rúgás volt. Úgymond „tökön rúgta” hátulról, már bocsánat. Haha. Úgyhogy nem is lassú, nem igaz? Na persze, holnap mehetünk az iskolai pszichológushoz…

Kata elmosolyodott. Annyi mindent hallott az évek során Dalmáról, de sosem maradt vele kettesben hosszabb időre.

Menjünk, mondta neki, és még mindig mosolygott. Dalma unottan nézett vissza rá, de mellette lépkedett. Még meg kellett találniuk a kapujukat. Utána beszállnak a gépbe, és elindulnak Havannába.

Aztán oda is érnek hamarosan. Persze ha nem zuhan le az a rohadt repülőgép.

Félálomban, vacsora után, a gépen… Dalma csak sajtot evett, és egy pohár vizet ivott, aztán talált valami videojátékot az ülésbe épített monitoron. Egyetlen árva szót sem szólt felszállás óta. Meredt szemmel nézte a monitort, és nyomkodta a távirányítóját.

Kata lehunyta a szemét, elálmosodott, jólesett volna neki egy pohár bor, de Dalma miatt csak üdítőt kért a vacsora mellé. Nehogy már azt higgye a lány, hogy alkoholista. Egyébként is vigyáznia kell rá. Bár már tizenkilenc éves, papíron is nagykorú, felnőtt nő. De a lelkében, a fejében még gyerek. Egy makrancos, zárkózott, furcsa gyerek. És könnyen lehet, hogy mindig az is marad.

Lehunyt szemmel az első repülőútjára gondolt. Huszonéves volt, és nyert egy ösztöndíjat… de rég volt. Aki akkor elrepült olyan messzire, az egy vadidegen lány volt. Telve reményekkel, tervekkel, vágyakkal. Uramisten, gondolta, eljutottam oda, ahová minden „rajzoló” vágyik.

Aztán tessék, mi lett belőlem.

Valószínűleg minden másképp alakult volna, ha az anyjával nem történik az a baleset… ha nem kell visszautaznia…

Nem akarom, hogy hazagyere, mondta az anyja a telefonban, de ő értette, mi az üzenet: azt akarom, hogy gyere haza. A bátyját nem merte hazahívni, Péter akkoriban kint dolgozott Milánóban, fél évre ment ki, hogy megtanuljon valamilyen új műtéti eljárást, amit Magyarországon még nem ismertek. Szóba sem került, hogy orvos testvére térjen haza, egyértelmű volt, hogy ő, aki úgyis csak „rajzolgat”, jön majd haza, mert ezt diktálja a lelkiismerete. Egyébként az apja is el tudta volna látni az anyját, sőt az apja váltig állította, hogy boldogul nélküle is, majd megoldja… De a lelkiismerete… az valóban hazavitte. Nagylány… gondoskodó lány… bűntudattal… Hirtelen ugrott be neki, amit a bátyjától hallott egyszer: bűntelen bűnös.

Ó, igen. Bűntelen bűnössé vált, hogy a bátyja lelkiismerete könnyű lehessen. Hogy az anyja ne nehezteljen egyikükre sem.

Kinyitotta a szemét. Nem fog tudni elaludni. Bekapcsolta ő is a saját tévéjét, filmek közt keresgélt, de egyik sem kötötte le.

Végül felállt, és elővette a táskájából azt a könyvet, amit Dórától kapott. Vidd el az útra, mondta.

Letette a könyvet Kata táskájára, és átadta Zsófit Katának.

Nem, ne add a kezembe… leejtem… olyan kicsike. ... és mindjárt ordítani fog…

De nem mondott semmit, csak óvatosan a karjába vette a kislányt. Nem sírt a gyerek, csendben maradt.

És miközben magához ölelte Zsófit, egy pillanatra csend támadt a fejében is. Egy pillanatig nem érezte azt a tőrt a szívében, nem vájkált a múltjában, a sebében. Csak fogta a csecsemőt, és szabályos csend volt a fejében.

Később, amikor már eljött Péteréktől, átfutott a fején, hogy a reménynek nem a csalódás az ellentétpárja. Hanem a reménytelenség.

A legszarabb, ha nincs miben reménykedni.

Randy Pausch írta a könyvet. Sosem hallott róla. Ki lehet az a Randy Pausch?

Belelapozott a kötetbe, és olvasni kezdett.

Néhány órával később csak ült, kezében a könyvvel… félúton ha jártak. Dalma elaludt, végre. Két pohár víz… ennyit ivott. Csak nem fog kiszáradni…

Kata előhúzott egy papír zsebkendőt a táskájából, és kifújta az orrát.

Először azt gondolta, az első fejezeteknél azt gondolta, Dóra ad neki egy fricskát ezzel a könyvvel. Vajon miért? Fizikai rosszullét fogta el olvasás közben, ugyanakkor nem tudta lerakni a könyvet. Randy Pausch halálos betegen megírta, hogy mindig a gyerekkori álmokat kell előhívni. Mert azok vagyunk igazán MI, mi magunk. Micsoda különös véletlen, hogy a kezébe került ez a könyv. Micsoda véletlen… Illetve nem az. Efféle véletlenek nincsenek. Ezt a könyvet Dóra direkt választotta neki, méghozzá nagyon nagy odafigyeléssel. Odafigyelt rá, és… és tájékozódott. Uramisten, gondolta.

Az vagyok ÉN, aki rajzolni akart. Borát, a delfint, Komát, a farkast, a Gyagya családot, Irina hercegnőt, Tibót, a koboldot…

Csomóba gyűrte a zsebkendőt, aztán elővett egy másikat.

Randy Pausch ugyanarról álmodott, mint ő. Arról, hogy a Disney Worldben dolgozzon. Egész gyerekkorában biztos volt benne, hogy ez lesz az útja – hiszen ez volt az álma. Aztán történt vele egy s más, számítástechnikus lett, egyetemi tanár, komoly ember – de nem felejtette el, miről álmodott gyerekkorában. Kutatóként kivett egy év szabadságot, amikor lehetőséget kapott a Disneynek. Ami Katát illeti: előtte is ott volt a lehetőség… amikor elnyerte azt az ösztöndíjat… aztán az anyja miatt hazajött. Előbb, mint ahogyan kellett volna. Előbb, és ki tudja, mi minden maradt ki emiatt az életéből.

A könyv szerzője azt tanácsolja olvasóinak, hogy időről időre vegyenek elő egy zsírkrétás dobozt, és behunyt szemmel szagolják meg a krétát. Mert a krétaillat a gyerekkort hívja elő… a gyerekkori álmokat, vágyakat, reményeket. Amelyekhez vissza lehet találni. Persze csak akkor, ha vissza akarunk találni hozzájuk.

Randy Pausch fiatalon, de boldogan halt meg.

Egy efféle történetről máskor azt gondolta volna Kata: milyen didaktikus. Talán ha Randy Pausch regényhős lett volna, akkor most is ezt gondolná. De a férfit nem egy regényíró fantáziája keltette életre. Randy a saját történetét írta meg, halála előtt.

Újra kifújta az orrát.

Neki nem is kellett beszippantania a kréta illatát, ha a gyerekkori álmait szerette volna visszaidézni. Irina hercegnő, Tibó, Bora… A rohadt életbe.

Hogy is nézett ki Irina hercegnő?

Vörös haja volt? Igen, váll alá érő, vörös, rakoncátlan tincsek, finoman szeplős arc, hófehér bőr, karakteres orr, csak hogy ne legyen olyan szabályos hercegnő…

Vajon lehet egy elsötétített repülőgépen, olvasólámpánál, egy útikönyv üresen maradt lapjaira rajzolni?

Á, nem.

Bár, miért ne lehetne?

Elfogyott a papír zsebkendő. De van-e ceruza a táskájában? Vagy egy toll? Aha, ez a kerámiabetétes, fekete színű is jó lesz. Ha nincs más.

Még mindig az Atlanti-óceán felett repültek. Nemcsak Dalma aludt, hanem az utasok többsége is. Valószínűleg a légikisasszonyok is szunyókáltak már.

Irina hercegnő hosszú tincsei rövidebbek lettek. Most már csak a füle alá ért a haja. És – vörös toll híján – fekete lett a hajzuhatag. De a hullámok megmaradtak benne.

És a szeplők is az arcán.

15.

– Elfogadta?

– El. De most már mondd meg a kislánynak, hogy ne szöszmötöljön itt ilyen halálra vált arccal.

– Ha elfogadta a kakas a kukoricát, ha evett belőle, az azt jelenti…

– Igen, Jesús, tudom, hogy mit jelent. Azt, hogy készen áll arra, hogy összekössön bennünket Velük. Azt jelenti, hogy kész feláldozni az életét. Csak küldd már haza a lányt, mert a végén még elájul itt nekünk rémületében, és akkor téríthetjük magához, meg ápolhatjuk, holott az ápolás az ő feladata.

– De mit mondjak neki?

– Jesús, drágám, vagy te olyan okos, hogy kitalálj valamit. Vagy mondd meg neki az igazat.

– Retteg a santeríától.

– Annál jobb, legalább hazamegy. Na, megteszed? Mennyi idő múlva jön a váltás?

– Még három óra.

– Remek.

Bertrand Jesús Mortiérez arra gondolt, valóban haza kell küldenie a nővért, hacsak nem akarják, hogy lássa, ahogy Teresa megöli a kakast. Nem is simán megöli, hanem átdöfi a torkát. A „hímnemű” baromfit a santería hagyományai szerint ugyanis torkon kell szúrni – a tyúkoknak elegendő kitekerni a nyakukat ahhoz, hogy felajánlják áldozatként az isteneknek. Sóhajtott. Nem szerette a santería külsőségeit, volt idő, amikor arisztokratikus gőggel tartotta távol magát az egésztől – de azóta, mint sokan mások, eleget tapasztalt ahhoz, hogy képes legyen hinni. Mondhatni, vakon.

A nővér annyira meg volt rémülve Teresa jelenlétében, hogy egyetlen szóval sem tiltakozott, amikor Jesús megkérte: hagyja őket magukra. Sőt az arcára volt írva: ha nem küldik el, megy ő magától is.

Az ajtóból még visszafordult, és dadogva, szinte sértetten közölte:

– Itt van… az… az a-ajtó elé van kö-kötve… egy kakas.

Aztán behúzta maga mögött a súlyos bejárati ajtót, Jesús pedig elnevette magát, és a santerához fordult.

– Na, szedd össze magad, boszorkány…! Szeretnék már egyedül felállni.

A santera elhozta a szertartáshoz szükséges kellékeket, méghozzá két óriási táskában, amelyekből lassan, komótosan kipakolt. Közben azért morgott, hogy jobb lett volna, ha Jesús megy el hozzá, az ő otthoni szentélyébe, ahol megvan minden, ami kell a szertartáshoz, de nincs mit tenni… ő jött el. Friss kókuszdiót is hozott, amit kalapáccsal feltört a dió „szeménél”, majd négy, nagyjából egyenlő nagyságú darabkát emelt ki belőle. A kókuszdió a santería alapkelléke, rituálékhoz mindig használják, mint ahogyan jósláshoz is. Egy ötödik darabkát porrá tört, összekeverte egy kis liszttel, és apró tálkában Jesús ágya alá helyezte, miközben azt mormolta:

– Széttörtem ezt a kókuszt, törjön szét a betegség is!

Ezután vízzel megszentelte a földet.

Még nagyon is élt a kakas, amikor Teresa végigsimogatta Jesús testét a verdeső szárnyassal, aztán egyszerű, rutinos, gyors mozdulattal torkon szúrta egy éles késsel. Vérét egy tálba csorgatta, majd megtépkedte a tollát, és vízzel lemosta. A tisztításra használt vizet is belefolyatta róla a tálba. Ezután bekapcsolta Jesús iPodját és picike, de koncertnyi hangerővel szóló iPod-hangfalát, és hamarosan felperegtek a dobok – nyilván egy korábbi szertartáson rögzítette valaki. A santera táncolni kezdett, valamiféle transzállapotba került, és lassan-lassan Jesúst is behúzta egyfajta bizsergős, ki-tudja-mi-ként-de-elbódultam állapotba. Majd lehalkította a dobzenét.

– Mit szeretnél, Jesús?

A santera hangja megváltozott, és távolinak tűnt, mintha egy másik helyiségből, de leginkább, mintha egy másik évszázadból érkezett volna.

– Lépni… menni… dolgom van még…

– Akkor miután elmegyek, utazni fogsz. Nem ígérhetem, hogy kellemes lesz, sőt… Elmész, vissza az időben… Én, Osun majd kísérlek, gondolatban. De vezetned neked kell.

Aztán a kakas vérét a szent kövekre csorgatta, amelyeket ő hozott magával, és valamelyik istent jelképezték – Jesús nem volt túl jártas a santeríában, de nem is akart elmélyülni benne, őt a cél, a végeredmény érdekelte –, és gyors, szinte eszelős mozdulattal tépkedni kezdte a kakas tollát.

Jesús hirtelen megkívánt egy szivart, pedig idejét sem tudta, mikor szívott utoljára. Úgy érezte, mintha beleköltözött volna valaki, egy idegen, mintha már nem is ő maga lett volna. Dörömbölt valami, illetve valaki ott benn, olyan érzése támadt, mintha szét akarna szakadni a teste, mintha belefeszült volna valami vagy valaki – aztán hirtelen megkönnyebbült, nemcsak a teste, hanem a lelke is. Már nem kívánta a szivart, sőt egy slukk füstöt sem bírt volna elviselni a szájában. Az futott át a fején, az a furcsa gondolat, hogy hát akkor ilyen érzés nőnek lenni. Elmosolyodott, de máris újra feszülni kezdett a teste. Változott a szoba hangulata, mintha szél fújt volna át rajta, és változott Babalu is, vagyis Teresa, és Jesús – vagy az, aki éppen a testében vagy a lelkében tartózkodott – tudta, hogy a santera testébe új isten vagy istennő költözött. A santera ijesztő változáson ment át, az arca is eltorzult, és Jesús, ha nem éppen önmagával, illetve a saját magában végbemenő változásokkal foglalkozott volna, biztosan halálra rémült volna Teresa láttán. De Jesús teste újra megfeszült, fájdalom járta át minden porcikáját, aztán szép lassan újra enyhült a kín. Békés én költözött belé, olyasvalaki, akit ő sosem ismert. A megnyugvást hozta el ez az átváltozás. De tudta, hogy még nincs vége… Bár józan gondolkodású embernek ismerte magát, most egyetlen pillanatig sem kételkedett benne, hogy lehetséges mindaz, amin átmegy. Hogy a santera különböző isteneket tud odahívni, egy különleges találkozásra, és ezek az istenek segíteni fognak neki – újra. Már kétszer segítettek, ezt Jesús mindvégig pontosan tudta, és az istenek gondoskodtak róla, hogy ne is felejtse el.

Teresa, a santería papnője az istenekhez szóló szertartásait mutatta be. Nem is ő maga volt, hanem mintha pillanatonként változott volna az egész személyisége. Felemelő, furcsa helyzet volt, ha Jesús még nem élt volna át ilyet, talán remegett volna a félelemtől. De tudta, hogy mindez csak a javát szolgálja.

A santera a szertartás végeztével meglehetősen kimerültnek látszott. Összeszedte „kellékeit”, rendet rakott maga után, és megkérdezte Jesúst, nem venné-e rossz néven, ha elmenne, ha nem várná meg vele a délutános nővért. Jesús a fejét rázta.

– Úgyis ki kell pihenned magad. És hinned. Az orvosaidban, magadban és a santeríában.

– Most járni fogok. Gondolatban. Ahhoz megyek vissza, akit megbántottam.

Maga sem tudta, hogyan csúszott ez ki a száján. Fejben járni nem tudott. Nem mintha ne próbálta volna ezt meg a balesete óta szinte minden ébren töltött pillanatában, de az álmai máshová vitték. Nem a járásra figyelt, már ha egyáltalán „járt” ilyenkor, éber fantáziálásai során, hanem visszakerült egy letűnt világba, abba a régi Havannába, ahol fiatal volt és boldog. Abba a Havannába, amely még virágzott (igaz, a gengszterek pénzén, és, ha jobban belegondolt, gengszterek is vezették magát az országot), ahol még hírét sem hallották Che Guevarának, Fidelnek, de a táncosnők már ott voltak, a Tropicanában, az álmok megvalósulni látszottak a frissen épült, barokk stílusú palotákban, a gazdagon díszített házakban, és az utcákon, ahol mindig szólt a zene. Ő sosem volt gazdag, hiszen a családja sem volt az, de mindig hitt benne, hogy az álmok ott, azon a szigeten, valóban valóra válhatnak. Húszévesen egy amerikai kocsival járt. Cadillac volt, ugyan nem az övé, de ő vezethette. Kíváncsi volt, vajon megvan-e még.

Aztán fantáziált még az 1959 utáni Havannáról is, amikor jött az államosítás, amikor egyszer s mindenkorra befellegzett a kaszinós-dzsentris életnek, amikor az amerikaiak a nyaralóikat, palotáikat, autóikat, vagyonukat hátrahagyva menekültek el a szigetországból… De Jesús azután is meglátta a szépet, mint ahogyan előtte is mindig azt kereste. Talán ha marad a régi rendszer, belőle is eltunyult gengszter vált volna… ki tudja. A régi Cadillacre lecsapott ugyan, miután gazdája visszatért az Államokba, de nem sikerült megszereznie. Nem bánkódott. Sok szép év várt még rá Kubában. Nehezebb volt ugyan, de Jesús addigra már kitanulta a dörgést, jóval agyafúrtabb lett, és tudta, hogyan lehet, ha nem is jól élni, de túlélni. Még a szovjetekkel is megbarátkozott. Szpaszíba, gyévocska. Szíve szerint sose hagyta volna el Kubát…

Elmegyek ahhoz képzeletben, akit megbántottam, gondolta. Végül is, itt az ideje.

Csukott szemmel repült vissza az időben. Már a legelső Tropicanát is ismerte, Mina Perez Chaumont házát… Az anyjával járt ott, aki a Tropicanában táncolt, és amikor nem tudta őt kire bízni, elvitte magával… Anyja minden este ott táncolt a fényes parketten, néhány másik, csillogó ruhás nő társaságában. Szórakozott és szórakoztatott. Az anyjának ez nem munka, hanem élvezet volt, még ha ezt nem kötötte is az apja orrára. Úgy táncolt az anyja a flitteres ruhájában, hogy a gazdag külföldiek szája tátva maradt. Jesús gyakran üldögélt ott, amikor a vele egykorú gyerekek már aludtak, ő pedig gyönyörködött a táncosok lendületes, dinamikus, csábítóan szexis mozgásában. Narancslevet szürcsölt, és érezte, hogy különleges élményben van része. Azt ugyan utálta, amikor a külföldiek szóba elegyedtek az anyjával a műsor végén, olyankor el is játszotta, hogy fáradt és nyűgös – hát igen, valóban nyűgös volt, nem akarta, hogy az anyja azokkal az öltönyös, jól öltözött férfiakkal foglalkozzon, azt szerette, amikor hazamentek, kettesben, és az anyja végig mesélt neki. Arról, hogy a tánccal mennyi érzést ki lehet fejezni. Tudod, Jesús, el tudom táncolni, ha rossz a kedvem. Bele tudom adni a mozgásba, ha dühös vagyok az apádra… a csípőm mozgásán láthatod, amikor boldog vagyok. A beszéden kívül ugyan mi másban tudná az ember ennyire jól kifejezni magát? Én még azt is belerakom a táncba, ha összevesztem a szomszédasszonnyal… más lesz a mozgásom, és hirtelen már nem is fontos a düh, az alapérzés, mert átalakul… ez az igazi szenvedély, tudod, Jesús?

Nem mindig értette, miről beszél az anyja, de valahogy érezte, mit akar mondani. Élvezettel hallgatta, és büszke volt gyönyörű, egyenes tartású anyjára.

De most egy másik emlék merült fel benne. Abból a korból, amikor maga is… majdnem ott állt a Tropicana színpadán. Illetve, a próbákon már ott volt. Előtte kisebb színpadokon táncolt, és annyira várta már ezt a pillanatot… azt, hogy megmutassa, az anyjának, és persze a világnak, mire képes.

A díva, Maríabel személyesen odament hozzá az első próbán. Bátorította, biztatta. Még a karját is megveregette. Maríabel énekelt és táncolt, ő volt a mulató egyik csillaga. Táncosként nem tűnt volna ki, de ő az énekesnő, a sztár volt, aki nem a mozgásával, nem is az alakjával, hanem a hangjával bűvölte el a közönséget. És a kisugárzásával. Amerikaiak százai, sőt talán ezrei jöttek miatta a Tropicanába, a kisugárzása és fátyolos énekhangja miatt. Amikor félig lehunyt szemmel nézett a közönségre, egy bolerót énekelve… hát, megőrültek érte. Tomboltak, amikor megjelent hófehér, flitterekkel díszített, testhez simuló ruhájában, tollas fejdíszében. Ha énekelt, mindenki csak őt látta, mintha táncosok nem is lettek volna a színpadon. Kit zavart, hogy nem olyan tökéletes az alakja, mint a táncosoké, kit zavart, hogy nem olyan szép az arca…? Maríabel sztár volt, és ha Amerikában születik, talán ő lett volna Marilyn Monroe első számú riválisa.

És Maríabel észrevette őt, a kezdő táncost. Észrevette, és segített neki, hogy beilleszkedjen.

És hát… Maríabel megvárta az egyik próba után. Saját sofőrje volt, saját autóval. Jesús sosem fogja elfelejteni azt az óriási amerikai kocsit a kagyló formájú ülésekkel és a pezsgősvödörrel…

Jesúsnak addigra már volt tapasztalata a lányokkal, ha nem is túlságosan sok, de amit Maríabel kért tőle, ott, az autó hátsó ülésén, azt egyszerűen nem volt képes megtenni.

Visszagondolva nem is tudta, miért nem gyűrte le az undorát. Az anális szex nem mindenkit taszít, de… Olyan váratlanul érte az egész… egy gyönyörű, fiatal nő, aki… aki nem arra vágyik, mint azok a lányok, akikkel addig… ott, akkor belegondolt, és felkavarodott a gyomra.

És azt mondta neki, hogy beteg az agya, és hagyja őt a picsába.

Elröhögte magát. Milyen nevetséges, és milyen bátor tett: Bertrand Jesús Mortiérez, amint derékba töri el sem kezdődött karrierjét, és elküld egy gyönyörű, ünnepelt, nálánál alig egy-két évvel idősebb, de már sikeres nőt a picsába…! Jesús félig ült az ágyban, és vadul nevetett. Milyen… zabolázatlan srác volt. Istenem, csak adnád, hogy a mai eszemmel lehessek ugyanott!

– Mit tennél ma, Jesús? – kérdezte magától. Aztán gondolatban válaszolt is. Azt hiszem… azt hiszem, ma is visszautasítanám. Legfeljebb nem nevezném beteg agyúnak. És nem küldenem el a picsába. Azt mondanám, hogy nem tudok vele, mert… impotens vagyok, jutott eszébe hirtelen. Vagy talán meleg.

Elmerengett. Igen, akkor mennyivel másképp alakult volna az élete. Igaz, ráragadt volna, hogy homoszexuális, de nagy karrier állhatott volna előtte. Még talán barátságba is került volna Maríabellel.

Tűnődött egy kicsit, aztán újrajátszottá magában azt a régi epizódot. Azzal a különbséggel, hogy a valóságtól eltérően másnap nem rúgták ki… nem, másnap visszament – gondolatban – a Tropicanába, és meghívta egy pezsgőre Maríabelt. Bevallotta neki, hogy impotens, vagy buzi – ezt most nem tudta eldönteni –, de ha nem lenne az, akkor szerelmes lenne belé. Egy kicsit most is az.

És elhagyta újra a Tropicanát, büszkén, tudva, hogy ez lesz a munkahelye. Itt épít karriert – vagy ha mégsem, akkor sem haragított magára egy nőt, akinek más elképzelése volt a szexualitásról, mint neki. Látta magát, még táncolni is. Nehezen mozdult a lába, de a járás könnyebben ment. Legalábbis fejben.

És hát meg is könnyebbült, nem értette igazán, miért.

Egészen úgy érezte, mintha a teste sok-sok kilóval könnyebb lenne. És egy kicsivel a lelke is. Bár… Maríabeltől már nyilván nem kérhet bocsánatot. Még hazugságok árán sem. Pedig ha akkor megbocsátott volna neki a nő, akkor valószínűleg egészen másképp alakul az élete, nem lett volna – és most sem lenne – szüksége Teresa, a santera segítségére.

De most, amikor visszaemlékezve újraélte életének ezt az epizódját, kicsit másképpen, mint ahogy a valóságban volt, gondolatban büszkén és könnyedén tudott járni.

Talán ez az első lépés, hogy az életben, nyolcvanegy évesen is újra járhasson. A kubai mágia segíteni fog rajta, mert az rettenetesen igazságtalan lenne, ha pont rajta nem segítene.

16.

– Ez nem vörös, hanem fekete.

– Mert csak fekete toll volt nálam.

– Akkor fekete a haja, nem vörös.

Kata megvonta a vállát, láthatóan ráhagyta. De hát, a fenébe is, hogyan lehetne vörös, ha feketével rajzolta? Dalma még mindig a képet nézte. Fáradt volt, és nem akart elszakadni attól a képtől, nem akart körülnézni a reptéren, félt az eléje táruló látványtól, félt a tolongástól, inkább azon gondolkozott, miként lehet vörösnek látni azt, ami kétségkívül fekete. A vak is látja.

– Hol az útleveled? Megvan a vízumod?

– Melyik az?

– Az a papír, ami benne volt az útleveledben. Hol van?

– …tudom én…

– Nézzük át a táskádat. Gyere, addig félreállunk.

Persze tudta, hol az a papír, ott lapult a kis oldalzsebben, de ezzel most időt nyert. Átadta a táskáját Katának – sosem hordott táskát, ezt is az anyja rábeszélésére hozta el, fiatalos darab volt, kék-fehér csíkos vászonból, fonott pántokkal, szép volt, de nem hozzá illő: túl nőiesnek tartotta –, és hagyta, hogy Kata kotorásszon benne. Ha nem találja meg a vízumot, akkor akár vissza is fordulhatnak. Lüktetett az ér a torkában, nem is tudta, mit szeretne. Nem nézett fel, nem figyelte az embereket, mégis érezte maga körül őket, spanyol és angol szavakat hallott, és a zümmögésből egyre több szót és mondatot tudott kivenni. Mégsem engedheti bele magát ebbe a nyüzsgésbe, veszélyes és új helyzet, egy új ország, egy idegen kontinens, ahol csak a kindertojásos bábuk megfoghatók és ismerősek, és persze ez a nagyon is idegen nő, Endrődi Kata, aki vörös hajú lányt akart rajzolni a repülőn, de aztán fekete hajú sikeredett. Még az anyjával… vele bemerészkedne ebbe a világba, ebbe az idegen országba, de Katával… ó, nem. Na persze, a visszaút nagyon fárasztó lesz, főleg ennyi repülés után. És az anyja is szomorú lesz, erre az érettségi ajándékra spórolt, biztosan nem volt könnyű összeszednie az út árát, de ismerheti már Dalmát, és tudhatja, hogy nem szereti az új és ismeretlen helyzeteket.

Hol a fenében lehet ennek a gyereknek a vízuma? Budapesten még megvolt. Nem hagyhatta el. Csak áll itt, teljesen kifejezéstelen arccal, és hagyja, hogy matassak a táskájában. Jézusom, azt hiszi, ez volt minden álmom, hogy elutazzam vele, és helyette gondolkozzam?

Aztán benyúlt a három oldalzseb egyikébe, és a kezébe akadt egy papírdarab.

Hála az égnek. Mégsem dobta ki, nem használta el vécépapírnak, nem írt rá levelet az anyjának. Csak véletlenül kivette az útleveléből.

– Itt van. Mehetünk, álljunk be a sorba.

– Ugye, nem kell egyedül odamennem?

– De, attól tartok, egyesével engednek át.

– Az a nő a gyerekével…

– Kisgyerekkel lehet. De te felnőtt vagy, Dalma. Menj, rád került a sor. Lepecsételik a vízumodat, és annyi. Csak nézz bele a nő szemébe, meg ha van, akkor a kamerába.

Tétován előrelépett. Mondjuk, még van egy esélye, az, hogy nem engedik be az országba. Miért is ne? Majd kérdez tőle valamit a morcos tekintetű nő, mondjuk azt, hogy van-e elég pénze az itt-tartózkodáshoz, és ő nemmel felel. Ez csak elég ahhoz, hogy visszafordítsák.

De a nő semmit sem kérdezett. Unottan nézte az útlevelét, aztán Dalma arcát, majd matatott még valamit a számítógépen, egy chipolvasón ellenőrizte az útlevelet, és visszatolta az ablak alatt Dalmának. Felberregett az ajtó, Dalma zöld utat kapott. Állt egy kicsit még, hátha… de a nő intett Dalmának, menjen már, nyissa ki az ajtót, és lépjen be… Kubába.

Tett néhány lépést, és belépett az ajtón, amely azonnal bezárult mögötte.

Akár akarta, akár nem, megérkezett Havannába.

17.

– Miért nem maradunk Havannában?

– Tudod, anyád javasolta, hogy először menjünk el a tengerhez, strandoljunk, nyaraljunk. Hogy kipihenhesd magad. Aztán visszajövünk majd, és még kirándulunk is. Lesz elég időnk arra, hogy megnézzük Havannát. Ez a vakációd, Dalma.

– És neked?

Némi csend, aztán a válasz, kicsit határozatlanul:

– Nekem is.

Majd újabb hallgatás után határozottan megismételte:

– Nekem is.

A busz tele volt külföldi turistákkal, a varaderói transzfert még otthonról megrendelték. Dalma az ablaknál ült, és egészen a busz indulásáig maga elé bámult. A repülőteret elhagyva, óvatosan kipillantott az ablakon, és többé el sem tudta fordítani a tekintetét: lenyűgözte a látvány.

– Milyen régi autók! És nézd, milyen szépek! Rózsaszín Cadillac, mint a dalban! Kék… mi ez a kék, látod az elején azt a vasmadarat? És látod, futnak az úton!

Most nevetett először, amióta elindultak. Kata, amikor meglátta a lány arcán a mosolyt, azt a természetes mosolyt, amire már órák óta várt, felsóhajtott, de nem mutatta ki a megkönnyebbülését. Kinézett ő is, és elámult: csupa régi, hatalmas méretű amerikai autót látott az úton. Nahát, ezek még működnek, közlekednek! És milyen szépek! Egyik különlegesebb, mint a másik. A bátyjára gondolt: ha az ő tragacsát old timernek nevezi, akkor látnia kellene ezeket a kocsikat! Persze azért elsuhant mellettük néhány modernebb autó is a kétsávos pályán. Meg légkondicionált buszok, turistákkal. És régi Ikarusok – igen, Ikarusok! –, még abból az időből, amire már Kata sem igen emlékezett. Mindegyik tömve utasokkal. Nyilván kubaiakkal.

A sofőr fütyörészett, egészen addig, amíg az idegenvezető meg nem kaparintotta a mikrofont, és angolul pár perces előadást nem tartott az előttük álló kétórás, mintegy száznegyven kilométernyi útról.

Megállunk majd egy pihenőhelyen, mondta, csak hogy megmozgathassák üléstől elgémberedett tagjaikat, és megigyák életük első igazi mojitóját. Hozzátette: salsázni is lehet a pihenőhelyen, és akár még pisilni is, bár utóbbihoz tovább kell sorban állni, mint a koktélokért.

– És hűtőmágnest is lehet kapni?

Dalma kérdésére Kata elmosolyodott. Nem is gondolta, hogy Dalma ért angolul. Persze tudta, hogy tanult angolul is, spanyolul is, de valahogy… hát, nem feltételezte, hogy… használni is tudja. Milyen előítéletes vagyok, futott át a fején.

– Valahol biztosan kapunk. Megígérem, hogy nem megyünk haza hűtőmágnes nélkül.

– Jó, de nem elég egy, mert Daninak is kell vinnem.

Bólintott, és bekapcsolta a mobilját. Cubacel, ez volt a szolgáltató, megjelent a név a képernyőn. És rögtön utána érkezett két üzenet.

Az első Zsuzsitól. Jól vannak? Hogy utaztak? Minden rendben?

A második Pétertől. „Koktéloztál? Táncoltál már? Vegyél fel szandált és szoknyát. Légy nő! Élvezd az életet. Gyere haza egy kubai fiúval.”

Majdnem felröhögött, aztán Dalmához fordult.

– Írtál anyádnak, hogy megérkeztünk?

– Ja… nem. Nem is tudom, hol a telefonom. Nem tudom, működik-e külföldön.

– Akarsz írni neki az enyémről?

Átadta Dalmának a telefont, hadd írja meg az sms-t.

– Biztos izgul, mit kezdesz velem, hiszen nincs is gyereked.

Dalma ezt mint egyszerű tényt közölte, amikor elvette tőle a mobilt, és Kata csodálkozva állapította meg, hogy nem rándult össze a megjegyzéstől a gyomra. Ennek az őszinte, kicsit furcsa lánynak a megjegyzésétől… nevetnie kellett, újra. De fegyelmezte az arcizmait, és csak elmosolyodott.

– Ez mi?

– Büfé. Étterem… Itt állunk meg pihenni.

– Már nem vagyok fáradt.

– Nem baj, megnézzük, árulnak-e itt hűtőmágnest.

– Az jó.

A poros út mentén egy völgy fölött, pálmafák között frissen vakolt kockaépület magasodott, impozáns terasszal és hatalmas parkolóval. Ahogy kiszálltak a buszból, már hallották a zenét, a dallamos, lüktető kubai zenét, a konga adta a ritmust, és hamarosan meglátták a zenészeket is: két fiatal srác mellett két idősebb férfit, akik a közeledő csoport láttán nyomban rázendítettek a Guantanamerára.

Kata nem értette, mi történt, mi történhetett, de ahogy meglátta ezt a képet, mintegy varázsütésre egy másik világban találta magát. Sütött a nap, szólt a zene, egy félig idegen, mufurc kislány volt az útitársa, de hirtelenjében minden olyan könnyű lett. Mint amikor tinédzser korában lesétált a nyaralójukból Péterrel a Balaton partjára. Amikor még hitte, hogy elég, ha csak becsukja a szemét, és mire kinyitja, valóra válik mindaz, amit elképzelt.

– Azt hiszem, belepisilek a vízbe.

– Nem pisilhetsz bele a Balatonba, mert képzeld el, mi történne, ha mindenki ezt tenné. Nagy, sárga, büdös, baktériumoktól hemzsegő tó lenne itt. Pisilj a vécébe.

– Nincs vécé, nem vetted még észre?

– Akkor guggolj le a fűben.

– A fűnek nem árt?

– Hát, nincs jobb ötletem, akkor tartsd vissza.

– Mindenki fél a baktériumoktól, aki orvosnak készül? Sosem pisiltél bele a Balatonba? Akkor te vagy az egyetlen, aki nem pisil bele. Lefogadom, hogy mindenki más igen. Tudod, mit, csináljunk közvélemény-kutatást.

– Szállj már le rólam, és ne feltételezd, hogy mindenki akkora suttyó, mint te vagy.

– Nincs papír zsebkendőm. Nálunk, lányoknál máshogy megy ez a dolog, mint nálatok.

Bementek a vízbe, és ő addig-addig mesterkedett, míg lenyomta a bátyja fejét a víz alá. Majd muszáj volt menekülnie Péter elől, aki persze előbb-utóbb mindig utolérte, és akkor megkezdődött a harc a vízben.

Aztán kiültek a partra, kivesézni a körülöttük strandolókat. A szandálos férfiakat, vagyis az NDK-turistákat, a keletnémet csajokat, akik körülzsongták Kata vékony, de izmos, kisfiús mosolyú bátyját; meg lehetett beszélni, hogy akkor most jól néz-e ki a bőrből készült nyaklánc a horoszkópos ezüstmedállal, és megvegye-e Kata a zsebpénzéből. Mélyen beszívták a frissen kaszált fű illatát, amelybe belevegyült napsütötte bőrük illata, meg persze a főtt kukorica és a sült hal összekeveredett, ínycsiklandó, félreismerhetetlen „balatonszaga”; megbeszélték, hogy a szomszéd nyaralóban lakó ikerlányok mennyire beképzeltek, menőnek hiszik magukat, mert egy budai gimnáziumba járnak, pedig nincs is magas szárú edzőcipőjük. És beszéltek arról is, miért nem válnak el a szüleik, ha már ennyire osztják egymást.

– Tudod, mit, szerintem már ne is váljanak el.

– Nem te jöttél át sírva a szobámba akkor éjjel, amikor balhéztak?

– Jó, de… mégis. Összeházasodtak, nem? És itt vagyunk mi, a gyerekeik. Tulajdonképpen szeretik egymást. Csak anyu hisztis egy kicsit.

– Szerintem, ha nem tudnak együtt élni, akkor mindkettejüknek jobb lenne külön.

A bátyja nagyon bölcs dolgokat mondott, aztán mégis, az ő szeme volt könnyes, amikor az apja elfogadta azt a külföldi állást, és egy évig kint dolgozott Moszkvában.

De a balatoni nyarak felszabadítóak voltak.

Ott lehetett kidumálni a csajokat és a fiúkat, a szakításokat, az örömöket és a bánatokat, amelyeket átéltek tanév közben, ott lehetett megbeszélni a könyveket, amelyeket olvastak, a filmeket, amiket a videomagnón lejátszottak, kibeszélni a nagyszüleik szomszédjait, röhögni annak az éjszakának az emlékén, amikor titokban átfestették a környék összes utcatábláját. A Balaton-partra kiülve idézgettek Juhász Ferenc szabadverseiből, amiket persze nem értettek, aztán átköltötték őket, trágár szavakat és – szerintük – vicces sorokat beleiktarva. Hétvégéken szabadtéri koncertekre mentek, a közeli Siófokra, meg néha az északi partra is, ahol például együtt lehetett énekelni a Korállal, könnybe lábadt szemmel, teljes átéléssel, hogy „Mégsem maradtál velem, nem tudom, most hogy legyen, én még mindig őrzöm a dalt, de te már nem emlékezel”, és Kata grimaszokat vágva hallgatta Péter szövegelését, aki szerint ez a zene „elég nyálas”, és ha mindenképpen magyar együttes, akkor inkább a már feloszlott Piramis, az Ajándékkal, meg azzal az alapigazsággal, hogy „a becsület ennél mégis többet ér”.

Hát azok a nyarak hoztak olyan felszabadító érzést, mint ami most hirtelen rátört Katára.

– Hogy bírod ennyi ideig visszatartani?

– Mit?

– A pisilést. Nem egészséges, tudod? Szétrepedhet a húgyhólyagod. Menj már be egy bokorba!

– Haha. Nem tartottam vissza.

– Nem?

– Nem ám. Belepisiltem a Balatonba.

Aztán elrohant, mert a bátyja üldözőbe vette, hogy bedobja a tóba. Nyilván nem örült neki, hogy miközben birkóztak, ő szépen beleeresztette a vízbe…

Boldogult, önfeledt, laza, röhögős tinédzserévek. Dalmának talán teljesen kimaradtak. Nem is talán, hanem biztosan.

– Mi ez az izé?

– Mojito.

– Az mi?

– Koktél.

– Mi van benne?

– Rum, szóda, lime, jégkocka. És cukor.

– Akkor azt kérek.

– Nem tudom, hogy… alkoholos…

– Még sosem ittam koktélt.

Ó, hát a fene egye meg, tizenkilenc éves, gondolta Kata. Igyon egy kis alkoholt, ha már itt vannak.

Aztán csak álltak a koktéljukkal, a terasz korlátjának dőlve, nézték a zenészeket, néha hátrafordulva a tájat kémlelték, hallgatták a zenét, Kata szörnyülködött magában, amikor meglátott egy túlsúlyos német párt, akik a vécé felől érkezve, koktéllal a kezükben táncra perdültek a teraszon, és mosolyognia kellett, amikor meglátta a férfi lábán a pántos szandált, méghozzá zoknival, eszébe jutott újra a Balaton-part és a keletnémet turisták, meg a bátyja, az ücsörgés a tóparton, a nagy beszélgetések, és Dalma is mosolygott megint… Végül egyiküknek sem volt kedve visszaszállni a buszba, amikor az idegenvezető összetrombitálta őket az induláshoz.

A hűtőmágnesről persze mindketten elfeledkeztek.

Néhány órával később, már a szállodában, azután, hogy a partot is megjárták, sőt csobbantak is egyet a tengerben… Esteledett, a vacsorához készülődtek, megbeszélték, hiába nem aludt még mással Dalma, most muszáj lesz (egy szobánk van, a franciaágyat széthúzhatjuk, de egy szobán osztozunk, míg Kubában vagyunk, és kész). Dalma beletörődött, és szépen kirakta az éjjeliszekrényére a kindertojásos figurákat (persze az összes holmiját és ruháját benne hagyta a bőröndben), és Kata végül a kezébe vette a telefont, hogy válaszoljon a bátyjának.

Ennyit írt csak, miközben angyali mosoly ült az arcán: „Belepisiltem a tengerbe.”

Maga előtt látta Pétert. Azt a kisfiús, csibészes mosolyát, ami egy ideje, amióta Dórával együtt vannak, újra fel-felbukkant az arcán.

Biztos jót röhög az üzenetén. Biztosan emlékszik ő is arra a balatoni esetre… pardon, esetekre… És rájön, hogy a hugicája a körülményekhez képest jól érzi magát. Talán még azt is megérzi a testvére, hogy ő most egészen váratlanul, önmaga számára is váratlanul és hirtelen átbukott, nem is átbukott, hanem belezuhant egy másik világba. És nem is kellett lehunynia hozzá a szemét.

18.

A csajok egészen jók. A srácok is tudnak táncolni, de ettől függetlenül a délutáni próba nem volt valami óriási élvezet. Már volt koreográfiájuk, ő csak beugrónak kellett, mert az a fiú, akit helyettesített, hétvégén esküvőre ment. Ezek a táncosok valójában animátorok is voltak, napközben a parton tartottak táncórát, a homokban, délután a medence mellé épített színpadon, és bár jól mozogtak, Aurelio sokkal képzettebb volt náluk. Neki minden testrésze életre kelt, ha táncolt, és film pergett a fejében, amikor megszólalt a zene. Minden zene másik történet. De itt nem bontakozhatott ki teljesen, mert a többieknek nem volt saját történetük. Ráadásul a nem túl bonyolult koreográfia sem gyújtotta fel a képzeletét, bár az kétségtelen, hogy látványosnak elég látványos.

Nyolcan salsáztak a próbán, és ő azon igyekezett, hogy kicsit visszafogja magát. Hogy takarékon égjen, és ne a szokásos nagy lángon. És akkor jutott eszébe az is, hogy valójában a salsa is rengeteg történetet rejt magában. Talán el kellett volna mesélnie az egyiket… mondjuk azt, amit Mercedesszel táncolva látott maga előtt. Azt a „filmet” kellett volna elmondania az angol csávóknak, akkor talán felvették volna a társulatba.

Nem mintha ne lettek volna ügyesek ezek az animátor-táncosok, sokkal-sokkal jobban mozogtak, mint a külföldiek, akiket néhanapján tanított – ami persze nem csoda –, de ez nem az az örömtánc volt, amihez Aurelio hozzászokott. Ha hétvégén bulizni ment a többiekkel, azokkal, akikkel gyerekkora óta együtt táncolt, akkor volt aztán ereszd el a hajamat… Szenvedély, szerelem, szex… egy-egy táncban minden benne volt, és azt élvezte legjobban, hogy nem kellett minden táncot, minden „filmet” a valóságban is eljátszania. Elég volt csak elképzelnie, mi minden történhetne… történhet…

Mindegy. Ez meló.

Fizetnek érte.

Ráadásul a szálloda egészen elképesztő volt. Nem hasonlíthatta a havannai Habana Libréhez, vagy más havannai hotelekhez, amelyekben néhanapján megfordult. A Meliá Varadero igazi luxushotel volt, sok-sok csillagos, a halljában trópusi esőerdővel, halkan csörgedező, kristálytiszta patakocskával, amelyben halak úszkáltak, a bárban fehér zongorával. Aurelio és Eduardo megebédelhetett a személyzettel a főétteremben. Francia sajtok, többféle, különböző fűszerezésű, ropogós, frissen sült kenyér, hajszálvékonyra szeletelt olasz és spanyol sonka, garnéla előételnek, két soron rengeteg főétel, rákok, sültek, és finomabbnál finomabb édességektől roskadozó cukrászpult. Aurelio még sosem látott ilyen elképesztő választékot, sosem volt része ekkora luxusban – még ha csak sajtot, levest és egy szelet húst evett is ebédre. Így is túlzásba vitte, máskor nemigen szokott ebédelni. De azért elhatározta, hogy vacsorázni is itt fog Eduardóval, és akkor mindent megkóstol… persze akkor is csak csipegetni fog, mert utána következik az esti „show”.

Azért rendesen megdöbbent, amikor meglátta ezt a terülj-terülj asztalkámat. Otthon – bár ők még csak nem is tartoztak a legszegényebbek, az átlag kubaiak közé, köszönhetően az Államokban élő nagyapjának, illetve a segítségének – nagyon ritkán volt hús; csokoládé pedig kizárólag akkor, ha küldött a nagyfater… Mostanában azért kicsit jobban éltek, mint korábban, amikor megesett, hogy még jegyre sem tudtak húst venni. Akkor maradt a kenyér, meg ez-az, amit az apja vidéken szerzett, és felcsempészett Havannába. Itt nyilván akkoriban is Kánaán volt… a turistáknak, a külföldieknek.

Nem volt kiakadva ezen, nem irigyelte tőlük, sőt ha elnézte a turisták többségét, a hájas seggükkel, rengő hasukkal… hát, inkább szánta őket. Egyébként sem volt irigy természetű. Meg aztán a gyomrát sem szerette annyira… de jó volt itt megkajálni, és látni, hogy Kubában ez is van. Ha nem is nekik. Nyilván itt egész nap folyik a víz a csapból, és nemcsak a hideg víz, hanem a meleg is. És persze folyamatosan mennek a légkondik, miért is ne, amikor hőség van, ráadásul párás hőség, az évnek ebben a forró-napos, csapadékos időszakában. Varaderón mindig melegebb volt egy-két fokkal (néha többel is), mint Havannában, és sokszor előfordult, hogy míg a fővárosban esett az eső, Varaderón sütött a nap.

Aurelio ezt a meteorológiai információt a nagyapjától hallotta, mert amúgy eddig csak egyszer járt Varaderón, kiskamasz korában, amikor az apja beutalót kapott a kórháztól, ahol dolgozik, és két hetet nyaralhattak más kubai családokkal együtt egy üdülőben. Persze nem hiányzott neki a tenger – az Havannában is ott volt, két percre a házuktól, ha meg strandolni akart, csak pár kilométert kellett bicikliznie, és máris a legnépszerűbb, leghangosabb, legvidámabb partszakaszon találta magát, ahol szinte kizárólag csak helyiek, kubaiak strandoltak. Bár az utóbbi időben felbukkantak külföldiek is, de csak a bátrak és kalandvágyók tartottak ki, hiszen sok kubai lány, aki a testéből élt, azonnal lerohanta őket, meg persze a melegeket is a meleg srácok…

Varadero megváltozott, mióta itt járt. Rengeteg hatalmas szálloda épült, és még több étterem, bár, üzlet nyílt. Igazi üdülőparadicsom lett a városból, amilyent a magafajta közönséges halandók eddig nemigen láttak. Nem is csodálta, hogy még mindig nem lehet szabadon utazgatni az országban. Ne lásd, hogy ilyen is létezik, ilyen is lehetne…!

Ő sosem akart elmenni az országból. Barátja, Eduardo sem, aki persze akkora mázlista, hogy szert tett arra a lakásra, ott, a Malecónon. Aurelio már nem emlékezett rá, hogyan is történt, de tény, hogy Eduardo huszonöt évesen saját lakásban lakhatott, ami a legtöbb kubai számára elérhetetlen vágyálom volt. De Eduardo mindig szerencsés volt, még ha nem is volt hajlandó ezt belátni. Persze mindketten szerencsések. Elsősorban azért, mert olyan a természetük, amilyen. Sosem estek igazán kétségbe, és nem törtek össze. Persze ez is Kuba… Kuba miatt lettek ilyenek. Látott ő már külföldieket sírni azért, mert elhagyták a fényképezőgépüket, mert kiszakadt a szoknyájuk vagy letört tánc közben a cipősarkuk. A kubaiak ilyesmiért sosem sírnak. Egy nő miatt… hát, az megesik, persze nem mások előtt. A kubai csak akkor sír, ha megszakad a szíve. És sosem egy elveszett fényképezőgép miatt.

– Egy-két-há-csacsacsa…

A délutáni táncóra elég unalmas volt. A nap forrón tűzött rájuk a medence partján, a színpadon, a vendégek mezítláb, fürdőruhában próbálták elsajátítani az alaplépéseket. Túlsúlyos nők, akik hangosan röhögéseitek önmagukon, némelyikük férje is beállt. Formás nő csak kettő volt. Aurelio a tánciskolában, ahol időnként tanított, ahol külföldieknek adott salsaórákat, találkozott olyanokkal, akiknek semmi érzékük nem volt a tánchoz, de ezek itt minden képzeletet alulmúltak. Miközben századszorra mutatta nekik a végtelenül leegyszerűsített alaplépéseket, rájött, hogy akik beiratkoznak a havannai tánciskolába, valószínűleg tényleg szeretnének megtanulni táncolni, és ezért készek némi erőfeszítésre is. Az itt nyaralók viszont csak az időt akarják „elütni”, abban reménykedve, hogy jól bekoktélozva, a napon, pár perc vagy pár nap alatt megtanulják ezeket a táncokat, és hazatérve akár villoghatnak is tánctudásukkal. Vagy csak ki akarnak józanodni… Hát igen. All inclusive ellátás, minden belefér. Annyi rumot iszol, amennyit csak akarsz.

Egy pasztózus, harmincas, vörösre égett nő, akin lötyögött a háj, és nem átallott tenyérnyi bikinit felvenni, valahogy úgy perdült-fordult, hogy Aurelio mögé került, és váratlanul átölelte a srácot.

Bassza meg. Ne már, ez nagyon gáz.

Mosolyogva táncolt tovább, de lerázta magáról a nőt. Szerencse, hogy nemcsak azt tudja, hogyan lehet a táncban közeledni, hanem azt is, hogyan kell távolodni. Muszáj volt megtanulnia, mert amikor kicsit megkapta a nap – mint ahogyan itt is –, akkor még izmosabbnak látszott, és hiába volt a strandolókhoz képest felöltözve (térd fölött érő nadrágban, pólóban tartotta az órát, a Meliá strandmunkaruhájában), az unatkozó vagy magányos nők fantáziáját könnyen beindította így is. Nemcsak ő, hanem a hozzá hasonló atléta testű tánctanárok is…

Alapvetően unalmas negyven perc volt, de hát ezért kapja a pénzét, legalábbis ezen a hétvégén.

Amíg tartott a szünet, leugrottak Eduardóval a nyilvános partszakaszra csobbanni egyet, hülyéskedni egy kicsit… A szállodák előtti partrészeket a külföldieknek tartották fenn, de Aurelio nem bánta, hogy odébb kellett menniük.

– Jó a fürdőgatyád. Ezt is a nagyfaterod küldte?

Eduardo – akinek nem kellett napoznia ahhoz, hogy barna legyen a bőre – elismerően nézte az Ed Hardy felirattal és halálfejjel díszített nadrágot.

– A múlt hónapban kaptam a tánciskolában, egy kanadai sráctól. Még a címke is rajta volt…

– Megtanítottad táncolni?

– Á, azt hiszem, csak felszabadítottam.

Hallgattak, miközben ledobták a törülközőjüket a homokba. Aztán Eduardo megszólalt:

– Azért furcsa…

– Mire gondolsz?

– Arra, hogy pont mi szabadítjuk fel a külföldieket.

Elröhögték magukat, bár egyikük sem találta igazán humorosnak, amit Eduardo mondott. Hiszen, bármilyen különösen hangzott is, ez volt az igazság.

Később a törülközőjükön ültek, és nézték, ahogy három feszes testű kubai csaj berohan a tengerbe. A közeli szálloda strandjáról áthallatszott az élő zene, sütött a nap, aznap bőségesen volt mit enniük, és még némi pénzt is kerestek azzal, hogy ott nyaralgattak Varaderón.

– Gondolsz még rá? – kérdezte Eduardo hirtelen.

– Mire?

– Kire. Mariára.

– Ja… Mariára? Milyen Mariára?

– Laza gyerek vagy te, hallod.

– Hogy a fenébe ne gondolnék rá. De már nem fáj, érted? Egyben vagyok. De néha eszembe jut…

Aztán arra gondolt, milyen jó, hogy már tud beszélni róla. És az is eszébe jutott, hogy az az európai srác, aki már vagy fél vagy egy éve járt a tánciskolába, azt mondta neki:

– Ti itt mertek beszélni az érzelmeitekről. A férfiak is.

Elismerően, bár kicsit hitetlenkedve mondta ezt, a csoport búcsúbuliján, enyhén becsípve, miután Pedro, az egyik tánctanár elmesélte, mennyire szerelmes egy lányba. De közben van egy külföldi barátnője is, aki a távoli Helsinkiből jár hozzá, és akit el fog venni feleségül. Legalábbis, ha az eszére hallgat, elveszi. Mert Helsinkiben jó dolga lesz…

De egy rohadt nagy pohár rummal öblítette le a vallomást, és attól kezdve magába fordult.

Aha, hát beszélünk róla, gondolta. Attól persze még nem lesz jobb. De ő már nem vágyódott Maria után, elfogadta, hogy lelépett. Attól még nem áll meg a világ. Ki is csúszott a száján:

– Nem állt meg a világ, tudod.

– Aha, tudom. Csak azóta… nem volt komoly barátnőd.

– Jó ez így. Élek.

– Ja. Tudom. De ha… gondolod, a nagyanyám oldást is rakhatna rád. Akkor egészen elfelejtenéd…

– A nagyanyád „turistasantera”, nem?

– Attól, mert néha trükközik a külföldieknek, és mindenféle hókuszpókusszal egészíti ki a jóslást, még santera.

– Aha. Inkább hagyjuk – felelte, és megjelent a szeme előtt az öregasszony, ahogy ott trónol egy konyhaszéken a San Cristobal katedrális tőszomszédságában, kagylóhéjból jósol a külföldieknek, és óriási szivarral a szájában pózol azoknak, akik hajlandók fizetni a fotóért. Beleborzongott, amikor visszaemlékezett a múltkori találkozásukra…

– Na, visszamegyünk? – állt fel Eduardo. – Megvacsorázunk, aztán kezdődik a munkaidőd. Szeretnéd, ha megnéznélek? Én csak tizenegykor kezdek…

– Ha nincs jobb dolgod…

–

Ne zavarjatok. Elriasztjátok a klienseimet – az öregasszony rosszallóan nézett rájuk, ott, a tér sarkában, de Eduardo közbevágott:

– Azért jöttünk, hogy megtudjam… megtudjam, hol az a fotó.

– Miféle fotó?

– Granma, ne mondd, hogy nem tudod. Az a gyerekkori, piros sapkás fotóm… amelyiken olyan idiótán nézek ki…

Aurelio hülyén érezte magát, hogy ott álldogálnak Eduardo hófehér ruhába öltözött nagyanyja előtt, és egy gyerekkori fotót kérnek számon rajta. Igazság szerint el akart menni. Önmagának sem merte bevallani, de rossz érzés fogta el. Ódzkodott ettől az egésztől. Persze sejtette, hogy az öregasszony a turistáknak csinálja a műsort, és jól is keres a hókuszpókuszaival, de… mégis borzongott a santeríától.

Nem is figyelt a válaszra, elnézett az étterem felé, ment volna már, azon gondolkozott, hogyan léphetne le, amikor az öregasszony váratlanul megszólalt:

– Fiam. Aurelio.

Jaj, bassza meg, ne… Segélykérőn nézett Eduardóra, de barátja nem figyelt rá, magával volt elfoglalva, nyilván a fotó miatt bosszankodott, amit egy nyilvános internetes oldalra tett fel valaki, legalábbis Eduardo ebben a hitben élt – bár Aurelio szerint fölösleges volt így felfújnia az ügyet. A santera kagylóhéjakat rakosgatott egymás mellé, majd kezébe vette az egyiket, és sokáig fürkészte. Aztán újra Aurelióra nézett.

– Aurelio.

– Iiiigen…

– Azt látom, hogy van nálad valami, ami nem a tiéd.

– A fotó?! – vágott közbe Eduardo, de a nagyanyja leintette.

– Nem a fotó. Valami más.

– Nem tudom… nem tudom, miről beszél – nyögte ki végül Aurelio. Fogalma sem volt róla, mire utal az öregasszony, szíve szerint csak legyintett volna rá, de furcsa zsibbadtságot érzett a tagjaiban.

– Van nálad valami, ami nem a tiéd.

– Nem szoktam mások dolgait… minden az enyém.

– Rá fogsz jönni, mi az. Gondolkozz el rajta. Ne tartsd meg.

– Dobjak ki valamit, amiről nem is tudom, hogy mi az?

– Másnak segíthet. Nem a tiéd. El kell ajándékoznod.

– De mi az?

– Menjetek. Kliensem jött. És… Eduardo. A fotó, amit keresel… nincs nálam. Azt sem tudom, miről beszélsz.

Az öregasszony egy kézlegyintéssel megszabadult tőlük.

– Nem nála van, mi? Hát persze, odaadta valakinek, és már nem is emlékszik rá – dünnyögött Eduardo, amikor már elhagyták a teret.

Aurelio szótlanul ment mellette. Van nálad valami, ami nem a tiéd. Ez a mondat visszhangzott a fülében.

El sem tudta képzelni, mire gondolt a santera. Mégis érezte, hogy igazat mondott.

19.

Dalma olyan révületben volt, hogy szinte nem is látta, mit szed a tányérjára. Nem is szedett semmit kenyéren és sajton kívül, Katának kellett neki enni vinnie: salátát, húst, meg egy tányér levest. Dalma közben egyre csak azt a feliratot látta maga előtt, az egyik ajtón, nyomtatott, 50-es betűnagysággal, Times New Román betűtípussal (a betűtípusban biztos volt, a betűnagyságot csak saccolta), a hófehér A4-es papíron… A papír széle kicsit beszakadt, baloldalt, alul, azt celluxszal ragasztották az ajtóra, mint ahogyan magát a hirdetményt is.

„Ma este 22 órától a bulizókat várjuk, akik szeretik a diszkót, akik szeretnék kiereszteni a gőzt, és akik lazítani akarnak, mert már torkig vannak a salsával. Itt a helyed 22 órakor, ha elmúltál 16 éves, és ha kíváncsi vagy Eduardóra, aki ma este maratoni mashuppal vár mindenkit!”

Mashup. Végre egyszer élőben hallhatja, milyen az a mashup! Még mindig szóról szóra fel tudta idézni az internetes oldalon talált magyarázat szövegét: „A mashup két vagy több, már létező dal összekeveréséből, összeolvasztásából kapott új mű”.

Mashupot hallgathat!

Hihetetlen, hogy eljött ide, és meg fogja tudni… Meghallja…

– Alig eszel. A levesed már biztosan kihűlt, de legalább a húsból egyél. Meg a zöldségből. Szeretnél gyümölcsöt is? Nézd, milyen sokféle van azon az asztalon. Ananász, dinnye, kókuszdió… Miért nem válaszolsz? Minden rendben?

– Mmmm…

– Gyűjts egy kis energiát. Este salsashow lesz a színpadon, csak megnézzük, nem? És esetleg… esetleg kipróbálhatnánk.

– Te mindig ilyen sokat beszélsz? Általában…?

Hallgatás, majd a válasz:

– Általában nem.

Aztán később:

– De most igen. Szeretném, ha jól éreznéd magad.

– Jól érzem magam.

Kata csak nézte a lányt, aki turkált az ételben, mintha nem is látná, mi van előtte a tányéron, és azon töprengett, hogyan fog Dalma felszabadulni, ha szándékosan rosszul akarja érezni magát, ha direkt ellenáll ennek az egész… nyaralásnak.

A lány hirtelen felnézett a tányérjából.

– Ki Irina hercegnő párja?

Kata megdöbbent a kérdésen.

– Hogy érted?

– Hát úgy, hogy nem volt mellette… senki. Pedig szép nő, nem? Biztosan van párja.

– Nem… egyelőre nem találta meg a párját.

– Te vagy Irina hercegnő? Magadról rajzoltad?

– Nekem nincsenek szeplőim – csúszott ki a száján ez az ostoba válasz.

Dalma bólintott.

– Tényleg nincsenek.

– Kérsz egy kis dinnyét? Vagy süteményt? Tortát? Hozok neked csokitortát.

– Este diszkóba megyek.

– Diszkóba?

Nahát. Ez aztán meglepetés. Bámulja a tányérját, piszkálja az ételt, nem érdekli semmi, aztán hirtelen kérdezősködni kezd egy rajzolt nő rajzban sem létező párjáról, még párhuzamot is von közte és Irina hercegnő között, aztán most meg ez… diszkózni megy. Csak úgy bejelenti, kész tényként közli. Végül is tizenkilenc éves… Miért ne mehetne diszkóba? Kata a homlokát ráncolta.

– Aha. Itt lesz, a szállodában.

– Azt hittem, kíváncsi vagy a táncra. A salsaestre.

– Diszkóba megyek. Mashup lesz.

– Mashup. Az meg micsoda?

– Egy új irányzat. Este tízkor. Ott, oldalt, az egyik teremben.

– Szoktál diszkóba járni?

– Nem.

– Úgy érted, nem túl gyakran?

– Ma megyek először.

Ajjaj. Ez a lány nem valami… kommunikatív. És kezelhetőnek sem tűnik.

De kit érdekel? Nem az ő feladata, hogy nevelje.

Ő majd szépen elmegy a salsashow-ra, miközben Dalma „diszkózik”, egyébként is itt az ideje, hogy bepótolja, amit tinédzser korában elmulasztott. Diszkóba akar menni? Hát istenem. Így ő legalább nyugodtan ihat egy-két koktélt is, ha megkívánja.

20.

– Nem számítottam rá, hogy felhívsz.

– Nem is akartalak felhívni.

– Ugyanolyan rémes a modorod, mint amilyen régen volt… Érdeklődni szeretnél… rólam?

– Nem. Alapos okom van rá, hogy beszéljek veled.

– Gondoltam. Fölöslegesen nem telefonálnál. Történt valami…? Valami, amiről tudnom kellene?

– Az történt, hogy visszaéltél Eduardo fényképével.

– Miről beszélsz?

– Odaadtam a fotóját neked, és most rajtam keresi.

– Na ne viccelj. Miért keresné valaki egy gyerekkori fényképét?

– Fogalmam sincs, miért, de keresi, és rajtam keresi, mivel tudja, hogy nálam látta utoljára.

– Oké. És most…? Miért zavar ez téged?

– Valamit műveltél azzal a képpel, valami olyat, amit nem kellett volna. Amit nem lett volna szabad.

– És ezt honnan veszed?

– Tudom. Ahogy Eduardo rám támadt, abból rögtön megéreztem.

– Az persze meg sem fordul a fejedben, hogy nem akarok semmi rosszat. Hogy nem rossz célra használom, hanem éppen ellenkezőleg.

– Ugyan már, ne viccelj. Valami… elkezdődött. Érzem. Minden tagomban érzem, hogy valami… történni fog.

– Talán túlságosan hiszel abban, amit mások szórakoztatására találtál ki. Meg arra, hogy pénzt keress vele.

– Mit értesz te ahhoz, amit csinálok? És mit tudsz rólam?

– Sokat, Estrella. Nagyon is sokat.

– Ez most… – Nem.

– Mi nem? Azt akartam kérdezni, hogy ez most fenyegetés?

– Erre válaszoltam.

– Miért hallgatsz?

– Nem tudok napirendre térni afölött, hogy kitaláltad a gondolataimat. De tudod, mit? Felejtsd el, amit tervezel. Eduardóval vagy bárki mással. Nem vagy te gonosz, senkinek sem akarsz ártani.

– Nem is.

– Akkor miért érzem azt, hogy bajt hozol rám?

– Mert… talán, mert túlságosan álspirituális szinten mozogsz.

– Miről beszélsz?

– Tudom, hogy értesz hozzá, érted a santeríát, érzed, és képes vagy… sok-sok mindenre. Azt is tudom, hogy csak azért csináltál belőle turistaattrakciót, hogy megélj belőle.

– Nem azért hívtalak, hogy analizálj, hanem azért, hogy felejtsd el Eduárdot, és mindent, ami vele kapcsolatos. Felejtsd el, amit tervezel.

– Nem tervezek semmi… rosszat.

– Felejtsd el, mert nem lesz jó vége.

– Nem vagyok ijedős, és neked sincs okod arra, hogy félj.

– Nem mondhatod el neki…

– Mire gondolsz?

– Arra, hogy ami titok, annak titokban is kell maradnia. Különben kártyavárként dől össze minden. Sokak élete. Nem hiszem, hogy ezt akarod. Legyen benned egy kis empátia.

– Nem tervezek semmit. Semmi olyat, amiből baj lesz.

– Éld a saját életedet. És hagyd őt békén, hallod? Tartsd magad távol tőle!

– Úgy lesz, ahogy akarod. Ahogy mindenkinek a legjobb – felelte, és bontotta a vonalat. Közben el is mosolyodott: Estrella félt. Hallotta a hangján. És ezt ő nem is bánta. Egy kis leckéztetés nem fog ártani neki.

21.

Álmában sem képzelte volna, hogy ilyen fantasztikus show-t láthat egy szállodában. Sajnálta, hogy Dalma nincs vele, de már ő is alig talált szabad széket a színházteremben – ha pár perccel később érkezik, akkor már csak állóhely jut neki is, mint a későn jövőknek. Koktéllal a kezében ült, amikor sötétbe borult egy pillanatra a terem, majd megszólalt a zene, és felgyulladtak a reflektorok. Nyolc táncos jött ki a színpadra, színes, testhez álló ruhában, négy férfi és négy nő, és olyan dinamikusan és szenvedéllyel vették birtokba a teret – és egymást –, hogy a közönség felhördült. Katának szemet szúrt, hogy az egyik magas, fehér fiú kilóg a sorból. Annak a srácnak minden porcikája táncolt. Valószínűleg nem tanulta a táncot, hanem úgy született, hogy a vérében volt minden mozdulat. A többiek is remekül mozogtak, úgy, ahogy Kata sosem lett volna képes, még ha évekig tanult volna is táncolni, de az a fiatal férfi kitűnt a többiek közül. Maga volt a tánc, a megtestesült tánc. Kata hirtelen arra lett figyelmes, hogy elővett valamit… a múltjából. Mintegy kivágva, keretben látta a fiút és táncos párját, egy csinos, formás, barna bőrű, hajlékony és karcsú lányt. Senki mást nem látott a színpadon, csak őket, a „keresője” működésbe lépett. Mint amikor egy fényképezőgép keresőjével pásztázza valaki a fotótémát, és egyszerre csak megtalál valamit… Persze Kata a saját, régi keresőjét sosem fotózáshoz használta, hanem a rajzokhoz, és néha a festményekhez.

A kereső egy műanyagból készült keret volt, azzal határozta meg, milyen perspektívából fog rajzolni. A keresőben, bár csak egy egyszerű keret volt, mint bármilyen festményé, egészen másként látott mindent. Volt idő, sok-sok gyakorlást követően, amikor már elő sem kellett vennie, mert ott volt a „fejében”, bármikor elő tudta hívni, ha rajzolt – és néha akkor is, ha csak elképzelte, hogy le kellene rajzolnia valamit.

Már sok-sok éve nem használta sem a valódi keresőjét, sem azt a belsőt… Most mégis a keresőben látta ezt a párt, magában megállított és kimerevített egy-egy harmonikus mozdulatot, amelyen látszott, hogy a férfi vezet, s néha az is látszott, hogy a nő, nehezen bár, de követi… Ám leginkább az jelent meg ezeken a belső pillanatképeken, hogy a fiú már nincs ott a teremben, hanem valahol máshol, valahol messze jár… Felemelő volt látni, ahogy táncol.

A koktéljáról is elfeledkezett. Csak szorongatta a kezében, de bele sem kortyolt.

A show mintha csak percekig tartott volna – holott a végén megnézte az óráját: valójában több mint egy órán keresztül táncoltak a párok a színpadon. A ráadást követően felhívták a nézőket is az emelvényre. Mivel Kata a második sor szélén talált magának helyet, az egyik táncos, aki lement a nézők közé, megfogta a kezét, és magával húzta, hiába próbált tiltakozni.

Már volt néhány néző a színpadon, amikor Kata fellépett rá, a legtöbben bénáztak, pedig a táncosok előttük álltak és a salsa alapkoreográfiáját mutatták nekik, akárha egy aerobikórán lettek volna. Szólt a zene, Kata kényszeredetten lépegetett ide-oda, persze teljesen idegen volt neki a koreográfia, de nem is akarta beleélni magát, égő volt az egész… És aztán, teljesen váratlanul, megint működésbe lépett a keresője.

De nem az előtte táncoló kubai lányt látta benne, hanem önmagát. Ő volt a „kép” középpontjában.

Az az Endrődi Kata, aki a keresőben bénázva égette magát a többi falábúval, meglátott valami mást is a képben.

Az az Endrődi Kata, akit maga előtt látott, olyan görcsös és merev volt, hogy semmibe sem merte igazán beleengedni magát. Az az Endrődi Kata, látszott a kényszeredett mozgásán, az erőltetett mosolyán és a riadt tekintetén, inkább készségesen elszúrja az életét, mint hogy bátran belevesse magát valamibe. Inkább elszúr mindent, és belenyugszik a kudarcokba, mint hogy „nevetségessé tegye magát”.

Irina hercegnő valójában egy gyáva csaj, aki önmagának köszönheti, hogy boldogtalan.

Most már Irina hercegnőt látta a keresőjében, egy rajzon, kezében egy pohár itallal, és körülötte sok-sok üres borosüveggel.

Irina hercegnő okádik. Belehány a vécébe, négykézláb mászik az ágyába, és másnap az anyját meg a sorsot okolja azért, hogy ide jutott. Azért, hogy még mindig nem jött el az a nyavalyás herceg, és nyilván nem is jön el soha. Azért, hogy semmiben sem talál örömöt. Sebaj. Még jó, hogy van otthon még egy üveg konyak. És talán egy-két szem antidepresszáns is.

A legjobb, ha egy kicsit ebből is magához vesz, meg abból is.

Irina hercegnő szeplős. Ez az álca. Irina hercegnő csinos, kedves – és nagyon-nagyon szerencsétlen. Hiszen már volt egy hercege, aki elhagyta. Hiszen már volt egy álma, egy hivatása, amit feladott.

Irina hercegnő csalódott.

Ráadásul táncolni sem tud.

Irina hercegnő alkoholista.

És erről ő maga tehet.

Sosem volt még ennyire kíméletlen önmagához. Ennyire kíméletlen és durva. Miközben Irina hercegnő képét látta maga előtt, és tudta, hogy ez az egész a saját története, csak nyelte a könnyeit ott fent, a színpadon. Aztán, hogy ne bőgje el magát ország-világ előtt, inkább elkezdett figyelni a testére, és próbálta utánozni a táncosok mozdulatait.

Táncolni kezdett, életre-halálra.

Inkább mozgatta a csípőjét is, és odafigyelt minden mozdulatra, csak ne törjön ki belőle a sírás.

Irina hercegnő táncolt. Lángoltak az arcán a képzeletbeli szeplők, és csillogott a szeme. Csak ő tudhatta, hogy nem az élvezettől, hanem a szembesüléstől önmagával.

Irina hercegnő elbaszhatja az életét, ha úgy könnyebb neki.

És változtathat is. Az lesz a nehezebb, de mégis a könnyebb. Az a rohadt kereső…!

Mielőtt felment volna a szobába, sorban állt a bárnál. A koktélját otthagyta valahol a színházteremben, anélkül, hogy belekortyolt volna, de most úgy érezte, önsanyargatás lenne, ha nem inna egyet. Mindenki koktélozott, semmi baj nincs ezzel.

A mojitónál maradt, sok jéggel, sok mentával, sok lime-mal – és sok rummal.

Aztán benézett még a diszkóba. Az ajtóból kukkantott be, időbe telt, mire hozzászokott a szeme a villódzó, színes fényekhez. Nem voltak túl sokan, így kiszúrta Dalmát. A lány az egyik sarokban, a falnak támaszkodva állt, és a dj-t bámulta.

Kata hátralépett, és becsukta maga mögött az ajtót. El sem tudta képzelni, mit lehet ilyen meredten figyelni egy lemezlovason, de hát Dalma furcsa lány volt. És, úgy látszott, átlendült a holtponton, mert az után a hosszú repülőút után sem volt álmos.

Felment a szobába, és kiült a teraszra. Meleg este volt, rálátott a kivilágított pálmákra, és hallotta a tenger zúgását. Koktélozás közben elővette a mobiltelefonját.

Két nem fogadott hívása volt.

Mindkettő Bálinttól.

Évek óta nem hallott róla.

Semmit sem értett.

Kikapcsolta a telefont, elment zuhanyozni, majd bedőlt az ágyba.

Előhúzott a táskájából egy magazint, amit még Ferihegyen vásárolt, de csak néhány percig lapozgatta, aztán eloltotta az olvasólámpát.

Irina hercegnő kiütötte magát.

22.

– Lassabban. Nem bánnám, ha nem engedné el… Még nem lenne szabad viháncolnia.

A nővér tekintete egyszerre volt komor és aggodalmas. Már megint ez a lány jutott neki estére, a kis kubai. Nem is válaszolt neki.

– Mellesleg díjaznám, ha nem csukná be a szemét közben. Vakon tanulni járni… a végén még elesik itt nekem, és újra összevissza töri magát. Nyissa már ki a szemét, az ég szerelmére!

Az a baj ezzel a lánnyal, hogy túlságosan földhözragadt. És mindentől fél. Hol Teresától, hol egy kakastól, most meg attól, hogy ő elesik… A másik két nővér talán ügyesebb, lazább – és biztosan kedvesebb –, de mit lehet tenni? Ennek a kis kubainak igazán szüksége van a mellékkeresetre. Hát akkor maradjon. Már úgyis magának adja be az injekciót, a vastagra szelt kenyérhez pedig hozzászokott. Nem mintha sokat evett volna belőle. A múltkor hozott neki a lány az anyja főztjéből. Jesús alig jutott szóhoz, annyira meghatódott. Mi tagadás, az étel visszaidézte a már-már elfeledett hajdani ízeket. Ajíaco volt a tányérján: krumpliból, disznóhúsból főtt kubai egytálétel. Jesús azt is lehunyt szemmel ette… hogy utazzon az időben. Az ízek évtizedekkel korábbra repítették vissza. Valójában szegényes eledel volt, evett már jobbat ezerszer: finomabbat, különlegesebbet, bárányt, libamájat, osztrigát, kaviárt… de egyik sem esett olyan jól, mint az a tál ajíaco.

És, bár nehezére esett bevallania magának, egyre jobban kedvelte a lányt, a nyers modorával, az ügyetlenkedéseivel és a félelmeivel együtt.

A járás fejben – ha akadozva is – már alakult. Mondhatni, Jesús gondolatban már eldöcögött. És most, hogy lehunyta a szemét, éppen Grace háza felé tartott. Fiatal volt, huszonéves, amikor először találkoztak. Grace öt évvel volt fiatalabb nála, még hamvas gyereklány, de már olyan cicás, lágy volt a mozgása, mint egy érett nőnek, és a szemében meg-megvillanó fény is kacérságról és magabiztosságról árulkodott. Grace, bár sosem tudta meg, magát a vágyat testesítette meg Jesús számára. Később is hozzá hasonlított minden nőt: van-e olyan vonzó, van-e olyan magabiztos, lobog-e benne olyan tűz… Grace lett számára a mérce, a „kacérfaktor”. Úgy volt kihívó, hogy egyben tartózkodó és büszke maradt. Úgy bolondított mindenkit magába, hogy közben megőrizte kislányos naivitását – nemcsak tizenévesen, hanem már később, felnőttként is.

Grace… Hát ezért nem tudtak sosem hosszabb ideig együtt élni. Grace ahhoz túlságosan önálló volt, ő, Jesús pedig annyira elvetemültén önző, hogy egyfolytában azért hadakozott, hogy a lány rendelje alá magát neki.

Grace előtt, közben és után is voltak nők, más nők, fontos nők Jesús életében, nem volt hűséges hozzá, még akkor sem, amikor együtt voltak, akkor sem, amikor elmentek Grace anyjához, egybekelhetnek-e. .. Nem. Testileg nem volt hozzá hűséges, de a lelke nem csalta meg. Csak azt nem bírta elviselni, hogy Grace önfejű és erős akaratú nő volt, aki fölött nem uralkodhatott.

– Ha azt mondja, összeköthetjük az életünket, akkor összekötjük. Ha nem, akkor nem.

Grace határozott volt. Jesús tudta, hogy ez a gyönyörű, vaskos combú, húsos seggű, barna bőrű, göndör hajú, csupa élet lány szereti őt… De Grace ragaszkodott az anyja „áldásához”.

Hát az anyja nem adta áldását. Azt mondta, meg fogják bánni, főleg Grace fogja megbánni, és őt egész életében lelkiismeret-furdalás gyötri majd. Ne házasodjanak össze, ám ha akarnak, éljenek együtt. Ha kettejük között működik a dolog, akkor papír nélkül is működni fog.

És pont egy lányos anya mondta ezt…!

Jesús életének legkeményebb pofonja volt. A lány jobban bízott az anyjában, jobban hitt neki, mint a saját szerelmének. Hát nem házasságról, nagy esküvőről szoktak ábrándozni a nők? Amikor megtalálják az igazit… hát nem akarják a teljes elköteleződést? Jesús nem tudta megemészteni, hogy az ő szerelme nem így gondolkozik. Vagy nem szereti őt annyira, hogy hozzákösse az életét.

Grace soha többé nem volt hajlandó házasságról beszélni.

Jesús pedig aznap este, amikor Grace anyja lebeszélte a lányt az esküvőről, elment otthonról, és egész éjjel együtt volt egy másik nővel. Már a nevére sem emlékezett, de arra igen, hogy dühödten, vadul szeretkezett vele órákon keresztül, egészen hajnalig.

Es közben egyszer sem tudott elélvezni.

Hát Grace-ék lakása felé közeledett most gondolatban, lassan ment az úton, és arra gondolt, mi a francnak az esküvő? Kinek… minek kell? Nem az a legfontosabb, amit érez az ember? És a kötés… hogy lehetett olyan megátalkodott, olyan makacs, hogy ellenszegült Grace és az anyja akaratának…? Nem kellett volna elmennie ahhoz a nőhöz… nem kellett volna erőszakkal, Grace akarata és tudta ellenére kötést rakatnia magukra, kettejükre.

Akkor mostanra már megnyugodott volna a lelke.

És beletörődött volna abba, ami történt.

Jesús őrült volt, szenvedélyes, konok, fafejű. És akkor még nem tudta, hogy nem szegülhet szembe egy nő akaratával.

Lassan lépett, egyik lábát tette a másik elé, és néha támasz nélkül maradt. O akarta. Pont úgy, mint amikor még Grace-szel volt együtt. Szenvedélyben, támasz nélkül.

Mire visszaértek az ágyhoz, rájött, hogy mégsem volt jó ötlet Grace felé menni gondolatban. Ugyan már képes volt a járókerettel átmenni a lakáson – sőt többször, lépés közben el is engedte a rudat –, és nem is hasogatott a combja, viszont a lelke rohadtul fájt.

Mi a francnak kínozza magát olyasmivel, amin már nem tud változtatni?

Grace nem miatta ment el. Grace is önfejű volt… és a saját vesztét okozta. Nem lehetett segíteni rajta. Ő sem tudott volna.

Grace kihajózott a saját életéből.

De közben az is átsuhant az agyán, hogy ha nem lett volna ő maga is olyan makacs és önfejű, talán lebeszélhette volna a lányt… Talán ha jobban szereti. … ha kimutatja…

Áh, mindegy. Végül is Grace elhagyta őt, ennél jobban nem is hagyhatta volna el, és az a dolog már… azután történt.

Grace számára az elvek fontosabbak voltak, mint az érzelmek.

A szabadság, a lázadás, az őszinteség fontosabb volt számára az alázatnál, a türelemnél és a lelki kötelékeknél.

Grace szakított vele, de ez volt a kisebbik baj. A nagyobbik az, hogy nem sokkal utána olyasmit tett, ami a vesztét okozta, és ezt Jesús sosem tudta megbocsátani magának.

– Figyeljen ide, senior Mortiérez.

A nővér hangja zökkentette vissza a jelenbe.

– Mondja csak. Hallgatom.

– Látom, hogy egyre jobban összeszedi magát, és ennek nagyon örülök. De halálra rémiszt azzal, hogy folyton csukott szemmel járkál. Már felszedtük a szőnyegeket, nincs útban semmi, amiben megbotolhat, a szakmai szabályok szerint jártunk el.

– A szakmai szabályok szerint – bólintott, és igyekezett nem elmosolyodni.

– Igen – a nővér arca komoly maradt. – Még csak macskája sincs, és ez nagyon jó. Nem fog hasra esni benne. De ha továbbra is csukott szemmel járkál itt nekem, akkor felmondok.

Hú. Kemény kis nő. Felmond. Nagyon vicces.

– Résnyire nyitva van, látok így is.

– Nem érdekel, nyissa ki rendesen a szemét. Nem kérek mást. Elviseltem azt a mágusnőt, azt a szerencsétlen kakast, nem is akarom tudni, mi történt itt a múltkor, miután elmentem. De azt már nem viselem el, hogy lehunyt szemmel botorkál. Fogja már fel, hogy járni tanul!

Az a heves kubai vére. Jesús már mosolygott. Tetszett neki, amikor egy nő dühbe gurult.

– Ha csukott szemmel járok, akkor tanulok meg lépni. Értse már meg.

– Aha, biztos a santera ültette el a fejébe ezt az őrültséget.

– Nem hinném. Ő csak…

– Ne mondja tovább! – tette a szája elé a mutatóujját a nő, és Jesús látta, hogy ijedt a pillantása.

– És… hogy is hívják?

– Na végre. Már hetek óta ide járok, és sosem jutott eszébe megkérdezni a nevem. Mondjuk, legelőször bemutatkoztam…

– Legelőször még egy béna öregemberrel találkozott, akinek tompa volt az agya a sok gyógyszertől.

– Luisa.

– Oké, Luisa. Átadta az édesanyjának az üzenetemet?

– Azt, hogy ízlett a főztje? Hát persze. Nagyon örült. Ritkán főz manapság kubai ételeket. Sőt néha ő maga is gyorsétteremben eszik…

– Ez Miami.

– Miami, igen.

– Tudja, milyen Havanna?

– Sosem jártam ott. Nem voltam még Kubában. De az igazság, hogy nem is nagyon vágyom oda. Csak az öregek nosztalgikus meséiből ismerem.

– Miért nem néz utána, hogy valójában milyen?

– Hol?

– Például az interneten.

– Mit képzel, mikor van nekem időm internetezni? Ha véletlenül akad pár szabad órám, akkor a barátommal találkozom. Így is nehezményezi, hogy alig érek rá.

– Amerikai?

– Nem. Második generációs leszármazott. Bevándorolt az ő családja is. Már ő sem látta Kubát.

– Hát, itt internetezhet, ha akar. Sokszor úgysincs mit csinálnia. A laptopot én használom, de ott van az asztali gépem, azon szörfölhet. Majd felírok magának néhány internetes címet, amit érdemes megnéznie.

– Milyen kedves… miért csinálja ezt?

– Mert… mert gyűlölöm a gondolatot, hogy elfeledkezünk róla.

– Kiről?

– Nem kiről, hanem miről. A szigetről. A szigetről, ami vár és visszavár. Kubáról.

Most biztosan azt gondolja, hibbant öregember vagyok, töprengett Jesús, amikor Luisa már a számítógépnél ült, ő pedig az ágyban ülve ette a körtét. Már rohadtul utálta, hogy az ágyban éli az életét. Elhatározta, hogy másnaptól átteszi a székhelyét abba az öblös fotelba, amit azért nem kedvelt, mert annyira kemény az ülése. Most viszont pont jó lesz, és így tesz egy újabb lépést a gyógyulása felé. Afelé, hogy végre talpra álljon és utazhasson.

Az is megfordult a fejében, hogy Luisa nyilván nem a kubai oldalakat nézegeti az interneten, hanem az e-mailjeit vagy bármi mást, ami igazán érdekli. Végül is, nem lett volna ebben semmi kivetnivaló. Fiatal nő, aki már az Államokban született. Miért érdekelné az anyja szülőhazája?

– Senior Mortiérez, ébren van még?

– Folyton ébren vagyok. Attól tartok, ha elalszom, akkor átalszom a halálomat.

– Ne jöjjön már megint ezzel a fekete humorával.

– Jól van, néha azért alszom. De bevallom magának, Luisa, rettegve alszom.

– Azt akartam kérdezni, hogy maga sokat élt Kubában?

– Elég sokat. De talán nem eleget.

– És… megbánta, hogy eljött onnan? Mert néha olyan… mintha megbánta volna. És, esküszöm, olykor mintha az anyámon is ezt látnám. Pedig itt jó sorunk van. Sokkal jobb, mint amilyen neki volt ott, fiatalon.

– Nem bántam meg.

– Szűkszavú lett.

– Nem bántam meg, de fáj a szívem. Maga ezt nemigen értheti. Magának ez a hazája.

– Tudja, senior Mortiérez… Még mindig ébren van?

– Mondtam már az előbb…

– Jó, csak… óvatosságból kérdeztem. Szóval, tudja, hogy néha Havannáról álmodom? Holott sosem láttam.

– Így van ez, Luisa. Nincs ebben semmi különös.

– Semmi?

– Semmi. Nyugodjon meg.

– A barátom sosem álmodik Kubáról. Két és fél éve vagyunk együtt, és ő igazi amerikai. Ha látná őt, értené, miről beszélek.

Értem így is, gondolta. Az a fiú egy tuskó. A gyökeret nem szabad erőszakkal kitépni a földből. Nem is lehet.

– És… mik a terveik, Luisa?

– Ó szeretné, ha minél előbb összeházasodnánk, meg gyerekeket akar. De tudja, senior Mortiérez, nekem ehhez még… nekem ez még korai. Huszonnégy éves vagyok, minden centért keményen megdolgozom, nem akarok egész életemre eladósodni, egyik gyereket szülni a másik után, és reggeltől estig robotolni otthon. Látom a nővéremnél… négy gyereke van. Húszévesen szülte az elsőt. Aztán háromévenként egyet. Ki sem jön a konyhából. Halomban áll a szennyes. A konyhában meg csak gyűlnek a koszos edények… véget nem érő verkli. És a férje nem becsüli meg, amit tesz. Egyáltalán nem.

– Luisa, ha adhatok egy tanácsot, ne menjen feleségül egy olyan önző faszfejhez, mint amilyen a sógora.

– Hát akkor mit csináljak? A végén egyedül maradok.

A nővér felállt a számítógépasztaltól, fenekével nekidőlt az öblös fotel hátának, és kérdőn nézett rá. Jesús tudta, hogy Luisa ebben a pillanatban árulta el – és talán ő maga is most szembesült vele –, hogy a barátja éppen olyan önző fasz, mint a sógora.

Vagy mint amilyen én voltam, villant át Jesús fején.

Aztán arra gondolt, hogy elmesél egy történetet a lánynak.

Arról, hogy milyen az, amikor egy nő hisz magában. Amikor tartása van, és büszke magára. Amikor olyan, mint Grace.

Elgondolkozott, nagy baj-e, hogy a történettel önmagát sem tünteti fel jó színben, de végül megvonta a vállát: már nem volt olyan hatalmas és fényes az egója, mint régen. Nyugodtan elmesélheti Luisának azokat a múltbeli dolgokat.

23.

– Hahó. Lekésed a reggelit!

– Mmmm… Nem vagyok éhes.

A feje búbjáig húzta a takarót, hogy a szemét is eltakarja vele, mert belesütött a nap, és egészen kicsi kiflibe kucorodott össze.

– Ez az első napunk itt… Gyere, nem szeretnék egyedül reggelizni. Utána kipihenheted magad. Alhatsz a parton is.

– Neee…

– De, indulás. Kicsit későn feküdtél le, nem igaz? Arra sem emlékszem, mikor jöttél.

– Elvagyok reggeli nélkül.

– Sebaj, ébresztő.

Nem is tudja kinyitni a szemét. Mintha összeragadt volna a szempillája, és mintha ki is száradt volna a szeme. Szinte fájt kinyitnia. És akkor, mint a legrosszabb filmekben, ott állt, szinte benne az arcában ez a nő, akire rábízta az anyja. Endrődi Kata arca óriásinak látszott ilyen közelről. Mit akar?

Miért nem hagyja aludni? Ráadásul mosolyog. Miért bazsalyog valaki korán reggel?

Aztán azt mondja, hogy fél tíz van.

Kit érdekel, mennyi az idő?

Hiszen elég hosszú nap volt az előző.

És végeredményben elég jó is, leszámítva a repülőutat és Kata állandó anyáskodását, továbbá azt a mániáját, hogy folyton etetni akarta őt.

Nagy nehezen feltornázta magát az ágyban.

Meglehetősen késő volt már, mire az utolsó taktus is véget ért, és Dalma még azután is ott maradt a teremben. Békésen állta végig a több órát, egy sarokban, közel a dj-hez, és most nem zavarta az óriási hangzavar, pedig amikor az öccsénél üvöltött otthon a zene, akkor azzal Dalmát a világból is ki lehetett volna üldözni. Részben persze azért, mert Dani gyakran cserélgette a cédéket a barátaival, és teljesen ismeretlen zenéket hordott haza. Dalma szinte első hallásra megjegyezte a hallott dalok szövegét, és a dallam is gyorsan beleült a fülébe. A már ismert dalokat vég nélkül elhallgatta, de az újak zavarták, zavarba ejtették, mert mintha teljesen be akarták volna tölteni a fejében a saját „tárházát”.

Ám itt… elképesztő, hogy újrahangszerelt régi dalokat kevert bele a srác az egyvelegbe (egy részüket már ő is hallotta: Omarától, a Buena Vistától és különböző latin zenei albumokról), és amerikai meg európai zenéket is mixelt. Tulajdonképpen rögtön, az első taktusnál felismerte, melyik dalból való. Sosem volt jó énekhangja, de valahogy ilyen furcsa zenei memóriával áldotta meg az ég. A látott szöveg, a hallott dallam és ritmus megmaradt benne. Egészen különös játék volt, hogy néhány másodpercenként azt kellett kitalálnia, éppen milyen dal szól. És még valami elképesztette: az, hogy valóban egészen új szám kerekedett ki az ismertek összekeveréséből. A dj, a sötét bőrű, helyes, rövid hajú fiú, akit Eduardónak hívtak – és ezt gyakran be is mondta a mikrofonba –, nem kedvelhette a monotóniát, mert általában nem két-három, hanem jóval több ismert dalból keverte össze a számait.

Dalma a falhoz támaszkodva állta végig az estét, eszébe sem volt ugrálni vagy vonaglani a zenére, mint ahogy a többi külföldi fiatal tette, hanem csak állt egy helyben, és a zenére koncentrált. Idővel már nem félt az ismeretlen helytől és az ismeretlen helyzettől – hiszen az interneten már annyit olvasott erről az irányzatról… és nagyon jó érzés volt, hogy Kubában hallhatja meg, mi ez. Eduardo néha belekevert egy-egy Madonna-koncertbeszólást a dalaiba, teljesen váratlanul, és a jelenlevők ilyenkor mindig sikítottak. Egy lány megbökte Dalmát:

– Nem gáz, hogy itt nincs pia? – kérdezte. Dalma a fejét rázta. Mit érdekelte őt az ital… azért feltételezte, hogy mivel tizenhat évesen is be lehet jönni, nyilván nem itathatják őket alkohollal. Különböző színű szalagokat erősítettek a hotelvendégek csuklójára, nyilván életkor szerint. A pirosaknak feltehetően nem szolgálnak fel alkoholt, gondolta.

Aztán többé nem szólították meg. Illetve… Eduardo, a dj többször ránézett, talán még el is mosolyodott olykor, és Dalmának jólesett, hogy a dj felfigyelt rá. A vége felé be is mondta a mikrofonba, hogy az is táncolhatna, aki eddig a falat támasztotta…

Kicsit előrébb lépett a faltól, de mintha nem is rá vonatkozott volna a felhívás, továbbra is csak állt ott, mozdulatlanul, mint a cövek.

– Jól aludtál?

– Nemtom…

– Akkor biztosan jól. Mit veszel fel?

– A bőröndből valamit.

– Vegyél bikinit, és arra egy kis ruhát.

– Nincsenek kis ruháim.

– Akkor egy nagyot.

Már megint mosolygott. Dalma sóhajtott. Miért nevetnek az emberek nyilvánvaló ostobaságokon?

A sötétkék fürdőruhát hozta el. Egyrészes, nem túlságosan felszabott, inkább kicsit tornadresszes volt, de legalább takart. Hiába erőltette az anyja, hogy vásároljanak végre egy bikinit. Bejárták a H&M-üzletet, aztán voltak a Calzedoniában, meg valami még drágább fehérneműüzletben a West-endben – ahol Dalma csak a mobilinternetes boltot ismerte, persze a többi nem is érdekelte, kivéve talán az állatkereskedést, de legutóbb ott is kevesebb madarat látott, pedig őket szívesen elnézegette, ahogy fejüket félrefordítva ültek a kis kalitkákban, és elképzelte, hogyan repülnének, milyen boldogan… meg a törpenyulakat is szerette… –, de azokat a fürdőruhákat, amelyeket az anyja kiválasztott, azokat nem is volt hajlandó felpróbálni. Anyjának nagyon tetszett egy pink-fehér csíkos bikini, a csípőnél és a felsőrész közepén apró zöld masnival, de Dalma csak a fejét rázta. Pedig tetszett neki is, máson, egy jó alakú lányon biztosan jól mutatna – még ha oly rikítóak is a színei –, csinos darab volt, de nyilvánvalóan nem állna jól az ő vézna testén.

Úgyhogy most gyors cicamosdás után levette az egyrészest a fürdőszobai szárítóról, aztán körbetekerte magát egy óriási fürdőlepedővel, hogy ne kelljen Kata előtt meztelenül mutatkoznia. Előző nap, a parton kevésbé zavarta, hogy Kata levetkőzve látja. Itt eleve kényelmetlen volt, hogy ketten osztoznak egy nagyjából akkora szobán, mint amekkora az övé otthon. Megszokta, hogy egyedül alszik el, egyedül ébred… Szerencsére este úgy aludt el, mint akit fejbe vertek. És azt is megszokta, hogy nem mutatkozik meztelenül vagy hiányos öltözékben mások előtt.

Kinyitotta a bőröndöt, és előhúzott belőle egy gombócba gyűrt holmit. Utolsó pillanatban dobta bele, amikor már mindent bepakoltak. A kedvenc pólója. Majdnem térdközépig ért, és tele volt rajzolt, biciklis figurákkal.

– Ez a… ruhád?

– Aha.

– Jól összegyűrődött. Szerezzünk egy vasalót? Azt hiszem, láttam a szekrényben.

– Azért ébresztettél fel, mert féltél, hogy lekéssük a reggelit. Mehetünk, kész vagyok.

Nem tetszik neki a pólóm, gondolta Dalma, aztán vállat vont. Igaz, hogy a kerékpáros kis figurák egy része már lekopóban volt, de ő szerette azt a pólót.

Már megint ez az óriási választék. Bár előző napról pontosan emlékezett rá, hogy mit és merre talál a hatalmas étteremben, szinte a tegnapi vacsorakínálatot is maga előtt látta, de ez a bőség megzavarta. Hányféle péksütemény, mennyi sajt, sonka, hideg reggeli, meleg reggeli, tükörtojás, rántotta ötféle módon, meg ahogyan a vendég kéri, kemény és lágy tojás, ilyen-olyan pizza, gyümölcsök, édességek… Minek ennyi kaja? Ha kisebb lenne a kínálat, sokkal egyszerűbb lenne választani is, gondolta.

– Rántottát? Lazaccal is lehet…

Na, még az hiányozna. Tojás és lazac egyszerre. Grimaszt vágott a rántottát sütő fiúra, aki angolul szólította meg. Nagyon magas, nagyon izmos, fekete bőrű srác volt, és tényleg vakított a fogsora, ahogy Dalmára mosolygott.

– Szép lány, válaszd ki, mivel süssem a tojást.

Dalma körülnézett, de senki sem volt mellette. Akkor kihez beszél ez a fiú, miközben őrá néz?

Szép lány…? Hát ezt még sosem mondták neki, gúnyból sem.

– Olyan gyönyörű a hajad, mint a kubaiaknak.

És akkor, ott, a Meliá Varadero büfééttermében, ettől a mondattól egyszeriben rázuhant a múlt, az a múlt, ami még őelőtte volt, amit meg sem élhetett, mégis az ő múltja is volt.

És ez eddig, érkezésük óta, eszébe sem jutott.

Bár korábban, még otthon, éveken át sokat töprengett rajta, de ittléte óta mégsem jutott eszébe. Nem is gondolt rá, hogy ide kötik a gyökerei. Vagy legalábbis „néhány gyökér”. De most… majdnem elsírta magát. Most értette meg, hogy egyik része idetartozik. Akár ismeri az apját, akár nem, és akár ide akar tartozni, akár nem, attól még ideköti valami… Megrázó volt ez a szembesülés, olyan váratlanul zuhant rá a múltja, vagy inkább a szülei múltja, hogy azt hitte, nyomban összerogy a súly alatt. Igen, ő kubai! Kubai vagyok, kubai vagyok, gondolta, és nem is értette, mi zajlik benne. Egy meleg, ropogós croissant és egy adag tojásrántotta elfogyasztása között szembesült azzal, ha két szülőd van, akkor nem tartozhatsz csak az egyikhez, mert az hazugság lenne. Önmagát csapná be. Ha két „hazád” van, akkor mindkettő a tiéd… talán.

– Lo oigo por primera vez ahora.

Ezt most hallom először, csúszott ki a száján spanyolul. Maga is megdöbbent: beszélni szinte sosem beszélt, az olvasás és az írás ment neki, de a kiejtéssel bajban volt, és nem is tudta élőszóban kifejezni magát… még magyarul se nagyon, ha gondolkodás nélkül kellett megszólalnia. Most a srácon volt a sor, hogy meghökkenjen, aztán még szélesebben mosolygott, és ő is spanyolra váltott.

– Szóval, kubai vagy?

Dalmának fogalma sem volt, mit válaszoljon. Mi az igazság? Kubai? Nemigen. Mégsem tagadhatja le, hiszen az apja igenis kubai. De az apja megtagadta őt, látni sem akarta, tehát nem felelheti erre a kérdésre, hogy kubai. Meg egyébként is, az anyja nevelte fel, az anyja szereti, és persze ő viszont, az anyja volt az apja is kiskorában, szóval, nem válaszolhat igennel, mert azzal elárulná őt. Viszont ha azt feleli, nem, akkor hazudik.

Tétován állt, a feltörésre és sütésre váró tojásokat nézte, aztán kinyögte, ami eszébe jutott.

– Részben.

– És melyik részben?

A fiú nem állt le. Mi köze hozzá? De amúgy kedvességből kérdezi. Mit lehetne válaszolni?

– Azt hiszem, megkóstolom a tojást. De inkább sonkával, mint lazaccal.

Hát ezt bírta kinyögni, spanyolul, méghozzá feltételezhetően egészen jó nyelvhelyességgel. Hihetetlen.

Aztán még hozzátette:

– Az apám kubai.

– Tudtam… láttam rajtad…

– De nem ismerem – vágta el a további kérdezősködés lehetőségét.

– Hagymát, paprikát, paradicsomot, sajtot…?

– Csak sajtot kérek bele.

– Jó reggelt. Fel tudtál kelni a tegnapi után?

Megfordult, és döbbenten vette észre a félvér srácot, a tejeskávészínű, sovány, rövid hajú Eduárdot, a tegnap esti dj-t. Nagyot dobbant a szíve. A srácon fehér, galléros póló volt és egy rövidgatya, és rá mosolygott. Egyenesen őrá. Ez valami álom. Csípjen meg valaki, gondolta. Hiszen ilyen nincs. Pár percen belül két srác is szóba áll vele, nem cikizve, nem bántóan… Mi folyik itt?

Mivel még nem válaszolt, Eduardo folytatta:

– Nem is gondoltam, hogy beszélsz spanyolul. Most hallom csak… Tetszett a tegnapi buli?

– Ühüm, tetszett. Omara, meg ezek az egymásba mixelések. Nagyon különleges volt.

Nagyon különleges? Hogy miket mondok? Ezt nem így szokás, nem? Valami lazát kellett volna mondanom, gondolta, és rögtön dühös lett magára. Közben a dj-hez csatlakozott egy másik srác is, egy fehér, deltás, magas fiú. Az újonnan érkezett elég álmosnak látszott, a füle alá értek a fekete, kócos tincsek, és csak odaintett Dalmának.

Aztán a két srác is megrendelte a tojását, Dalma pedig úgy állt ott, a reggelijére várva, hogy közben egyfolytában a torkában dobogott a szíve.

Amikor megkapta a rántottát, rámosolygott a fiúra, aki készítette.

– Jössz ma is? – szólt utána Eduardo.

– Nem tudom… Jövök.

Remegő lábbal vitte oda az asztalhoz a tányért, de közben valami sosem tapasztalt, féktelen jókedv kerítette hatalmába. Észrevették… pont a dj… uramisten, ez aztán minden álmát felülmúlta!

Akkor nézett le a pólójára. Hirtelen elég gyűröttnek látta, a rajzokat meg igencsak kopottnak.

Azért remélte, hogy van nála szebb ruhadarab is, mint ez a kifakult póló.

Vigyorogva látott neki a tojásrántottának.

Mindent látni akarok. Ezt mondta előző délután, valahol az út menti bár és a varaderói luxusszálloda között, attól a koktéltól megrészegülve. Kata bólintott, ez a te nyaralásod, egyébként is, ha már ilyen messzire eljöttünk, nézzünk meg mindent, mondta. Végül is megállapodtak benne, hogy nem fogják olyan hülyeségekkel tölteni az idejüket, mint a napozás a tengerparton…

– Nem is szeretek csak úgy feküdni a strandon. Őszintén, már nagyon régen nem voltam strandolni. Régen, gyerekként, a Balatonon… Aztán nemrégiben Bali szigetén. A bátyám küldött el, a lányával. Tizenhat éves a lánya, nem merte egyedül elengedni.

Dalma csak kapkodta a fejét a rengeteg újság hallatán, amelyekre valójában csöppet sem volt kíváncsi. Kata szövegétől vagy a koktéltól – esetleg mindkettőtől – szédült a feje.

– Én sem járok strandra – szögezte le. Néhányan strandolni, napozni szoktak a Duna-parton, ahová lejárt biciklizni, el sem tudta képzelni, mi a jó abban, ha az ember csak úgy fekszik a napon, folyik róla az izzadság, és körülötte mások ugyanígy sanyargatják magukat…

Aztán most ott feküdtek, egy-egy műanyag ágyon, a finom, egészen fehér homokban, egy pálmafa árnyékában, és nézték a hullámokat. Vagy a repülőút tette, vagy az előző éjszaka, de Dalma úgy érezte, hatalmas erőfeszítésébe kerülne akár csak megmozdítani a tagjait. Kata egy magazint lapozgatott, de időről időre letette maga mellé, és félig lehunyt szemmel nézte a vizet.

Aztán egyszer csak megszólalt.

– Képzeld, Irina hercegnőt tegnap felhívta a régi szerelme. A volt férje.

Fátyolos, de tárgyilagos volt a hangja. Dalma először nem is értette, miről beszél. Aztán rájött: hát a rajzolt lányról. Na igen, tudta ő, hogy önmagáról rajzolta. Aztán meg az futott át az agyán: milyen szörnyű, hogy egy szép nő még harminc fölött is ilyeneken agyai. Hát ezért szerencsés ő. Nem szép, nem feltűnő, nem tehetséges… ő más. Megmondta az anyja. Azt azonban soha senki sem mondta meg neki, hogy ez pontosan mit jelent, és főként: miben rejlik ez a másság.

– Szívem, valahogy különleges vagy… Te is tudod, hogy különleges képességeid vannak. Azokat kellene használnod.

Csak nézett az anyjára. Nemrégiben történt, az érettségi időszakában, amikor nagyon maga alá zuhant, és nem hitt benne, hogy valaha is sikerül megszereznie azt a bizonyítványt. Az anyja mosolygott, és ő nem értette, miféle különleges képességekről beszél. Hacsak az nem különleges képesség, hogy amikor fontos, nem tud megszólalni, vagy hülyeségeket beszél, és bizonyos tantárgyakból semmit sem ért. Be tudja magolni, mert azokat a szövegeket, amelyeket egyszer, legfeljebb kétszer elolvasott, és valami ritmust adott nekik, nem felejti el, de előfordult, hogy nem igazán értette, amit elolvasott és megjegyzett.

– Nem tudom, mire gondolsz.

– Arra, Dalma, hogy másoknak nincs ilyen fantasztikus memóriájuk. Lehet, hogy a kommunikáció és a kapcsolatteremtés nehezedre esik, de a birtokában vagy olyasminek, amire büszke lehetnél.

– Aha.

Inkább visszaslattyogott a szobájába, a bábuihoz, mint hogy ezt tovább hallgassa. Mert azt, hogy furcsának tartották, tudta. Az anyja mégis egészségesnek és normálisnak állította be. Hát végül is egészséges volt, csak más, mint a többiek… de mitől? Talán az apja miatt? Vagy az apja eltűnése miatt? Lehetséges, hogy az apja eltűnése akkora stresszt jelentett az anyjának, amikor őt várta, hogy valami történt vele, a gyerekével emiatt?

Mindegy. Végül is mindegy. És neki nyilván nem lesznek olyan problémái, hogy a szerelmei hívogassák. Akár a múlt-, akár a jelenbeliek.

– És mit akart?

Ezt így kell, nem?, gondolta. Illik visszakérdezni. Kata vágott egy fintort.

– Nem tudom. Nem vettem fel, nem is láttam, hogy hív. Csak később. Furcsa, hogy évek óta nem beszéltem vele, nem keresett, csak pont tegnap, amikor valami… nem is tudom, ott, a salsaesten valami történt velem… mintha hirtelen kívülről beleláttam volna az életembe. –Aha.

Nemigen tudta mire vélni, hogy Kata ezt elmesélte neki, nem is értette, hogyan láthat bele valaki egy salsaesten az életébe, és ha akkor belelát, vajon miért nem lát bele máskor, továbbá, hogyan függ ez össze a volt szerelme hívásával. De túlságosan sokat kellett volna kíváncsiskodnia, hogy választ kapjon a kérdésekre, amelyek nem is izgatták túlságosan, úgyhogy inkább hallgatott.

Fújt a szél, Dalma elálmosodott, arra gondolt, milyen jó, hogy még nem indultak el semmiféle városnézésre. Egy kicsit el is bóbiskolt az árnyékban.

– Salsaóra van a parton. Nem jössz velem?

– Alszom…

– Jó, de az a helyes fiú tartja, akivel beszélgettél a reggelinél.

– A dj?

– Nem tudom, az a sportos táncos, aki a tegnap esti show sztárja volt.

Ja. Eduardo ismerőse. Az a fehér bőrű, kócos hajú, magasra nőtt, beképzelt kubai… Hát, majd meglesi őket a napszemüvege alól. Mert hogy nem fog beállni egy csomó ember közé ugrabugrálni, az biztos.

– Maradok.

– Oké. Én mentem.

Oké, felőlem maradhatsz, amíg kedved tartja, akarta mondani, de csak intett a kezével.

És feltette a napszemüvegét, hogy az alól nyugodtan figyelhesse a táncórát és a személyzetet. Hátha Eduardo is felbukkan a parton.

24.

Az lett volna furcsa, ha Eduardo nem talál valakit magának ezen a hétvégén. Aurelio nem volt féltékeny Eduardóra, nem is hasonlítgatta össze magukat, de azt azért mégis tudta, hogy ő jobban néz ki. Nyilván a sok mozgás és a termete miatt – rá rögtön felfigyeltek a csajok, míg Eduárdot, aki alacsonyabb és soványabb is volt nála, első ránézésre ritkán szúrták ki maguknak. De Eduardónak volt ahhoz energiája – talán nem is energiája, hanem tehetsége –, hogy a szövegével bárkit meghódítson. És nem is válogatott túlzottan. Ment, amerre a vágyai vezették.

Úgyhogy az utolsó délután, szabadidejükben már ott kavart a nyitott partszakaszon, a szabadstrandon, ahová a kubaiak jártak – egy helyi csajjal. Aurelio nem gondolta, hogy szex is lesz a dologból – nem is lett volna hol lebonyolítani –, de az tény, hogy Eduardo a lány derekát átölelve sétált be a tengerbe, és a csaj nem söpörte le magáról a kezét.

Később eltűntek valahová, talán mégis találtak valami susnyást, ahol elbújhattak romantikázni, vagy csak leléptek egy italra, Aureliónak fogalma sem volt róla, csak arról, ha Eduardo nem kerül elő időben, akkor neki kell visszavinnie a szállodába a cuccait.

Aztán Eduardo végül mégis befutott, elégedett vigyorral az arcán, bár vérzett a talpa.

– Nincs egy sebtapaszod?

– Nincs. Mit csináltál?

– Beleléptem egy kagylóba.

– Legalább érdemes volt felszabatnod a talpadat?

Vigyorogtak, aztán Eduardo legyintett.

– Nem az történt, amire gondolsz. Jöttünk-mentünk, és remek programot találtam estére. A csajnak van egy barátnője, aki a varaderói Tropicaná-ban táncol. Este, a show-juk után rendeznek egy kis bulit. Gondoltam, elugorhatnánk.

– Nem nyugszol, míg nem lesz meg…

– Nem erről van szó. Nem a farkam vezet, hidd el. Ez a csaj helyes meg minden, de most egyáltalán nem hajt a farkam. Csak úgy… azért jártam egyet vele, mert ezt várta tőlem. De ha már ez az utolsó esténk itt, akkor lazíthatnánk. Azt hittem, örülni fogsz, hogy táncosokkal bulizhatsz.

– Fasza, csak egész nap táncoltam.

– Na bele ne szakadj már…

Aurelio arra gondolt, valójában elég üres lehet a haverja élete, ha azzal foglalkozik, hogy elvárja-e tőle egy csaj, hogy ráhajtson. Mert még ha megkívánna minden nőt, aki az útjába kerül, vagy mindegyikbe beleesne… Mint ahogy a nagyapja tette… állítólag… Hát, akkor azt mondaná, szerelmes típus, csak gyorsan kialszik benne a tűz. De így… Neki is voltak kalandjai, egyéjszakások is, őt is hajtotta időnként a vágy, de nem akart minden lányt feltétlenül megdugni.

Ki tudja, lehet, hogy Eduardo csinálja jól…

Végül a nagyfaternak is jó élete volt, akár nős volt éppen, akár elvált. Soha nem fogta vissza magát, kiélvezte az élet örömeit. Hát akkor…?

Fene tudja. Aurelio a tánctudását tőle – vagy a dédnagyanyjától, aki a Tropicana ünnepelt táncosnője volt – örökölte.

De valószínűleg mégsem csak a nagyapja forró vére folyt az ereiben.

Már nem volt ideje vacsorázni. Aurelio két perc alatt lezuhanyozott, a nagyapja által küldött stiftes dezodort használta, befújta magát – nagyon takarékosan – a féltve őrzött Armani Code-dal, aztán gyorsan beleugrott a szűk gatyába és a testére simuló, fekete pólóba. Benne volt a nyitóképben is, igyekeznie kellett.

Már majdnem teljesen kész volt, amikor megszólalt a telefonja. Gyorsan belehallózott, és aztán hallgatott. Csak nehezen tudott megszólalni.

– Oké, ott leszek – búcsúzott, majd kikapcsolta a telefont. Szíve szerint vadul felüvöltött volna, de legalábbis megkeresi Eduárdot az étteremben – neki bezzeg maradt ideje enni, mert a diszkó ma fél órával később kezdődik, mint a show –, és leül mellé, izgatottan, és csak mondja, csak mondja…

Ehelyett nyugalmat erőltetett magára, és fegyelmezett arccal beállt a többiek közé a sorba.

25.

Még másfél perc, és kezdődik az esti show.

– Jó estét. Vagyis… öööö… Hello. És… jó étvágyat. Aha, és jó munkát is.

– A kis kubai lány. Szia. Leülsz?

– Hát… Tudod, még nem megy igazán jól a spanyol, és hamar elfáradok, ha beszélnem kell.

– Akkor csak ülj le, és ne beszélj.

– Ide?

– Ülhetsz az asztal másik felére is, ha úgy jobb.

– Jó, de itt az… ismerősöm.

– Kicsoda?

– Akivel jöttem. Anyukám barátnője. Ott ül annál az asztalnál, a bejáratnál, látod? Fekete felsőben.

– Hát jó. Akkor menj vissza hozzá. Mondd meg neki, hogy üdvözlöm.

– Oké… oké.

– Jössz a maira?

– Igen. Egész biztosan.

– Aranyosan beszélsz spanyolul. Az iskolában tanultad?

– Nem jártam. Vagyis jártam. De nem ott tanultam. Egy tanártól tanultam.

– Jól megtanított. Akkor este.

Bólintott, és már ott sem volt.

– Összebarátkoztatok?

– Kivel?

– Hát azzal a vékonyka kubai fiúval.

– Ja, Eduardóval? Nem is olyan sovány, nem? Ő csinálja a mashupot, mondtam már?

– Mi az a mashup?

– Két vagy több számból összekevernek egy újat.

– És ez téged érdekel?

– Hát… nem tudom. Érdekes. Korábban még sosem hallottam ilyet.

– De hát nem is jártál még diszkóban.

– Nem. Tényleg nem.

– Jó lenne, ha reggel fel tudnál kelni. Tudod, elmegyünk, megnézzük Cienfuegost, a végállomás pedig Trinidad. Egész napos program.

– Befizetted?

Kis reménykedés volt a lány hangjában. Hátha még nem fizette be. Aztán hozzátett még egy kérdést:

– És… sokan megyünk?

– Befizettem, de csak egy kisbusszal megyünk. Nem leszünk túl sokan.

– Az jó.

– Gondoltam, hogy örülni fogsz.

– Lehet itt internetezni?

– Nem tudom. Kérdezd meg a recepción. Anyádnak akarsz e-mailezni?

– Nem. Csak internetezni. Még a diszkó előtt.

Kata megvonta a vállát. Közben újrakezdték az étterem bejáratánál a zenészek, és a kifelé menő vendégek egy kosárból megvehették a cédéiket. Dalma pont rájuk látott. A gitáros fickó rámosolygott. Hihetetlen. Még egy férfi. Aki a szemébe néz. Es mosolyog.

Lehet, hogy mégis ide kellett volna születnie?

Már persze csak akkor, ha ezek nem direkt szórakoznak vele. Ha nem így akarják cikizni. A mosollyal. Meg a kedvességgel.

Bár annak semmi értelme nem lenne.

Álomszerű volt az este további része. Átnézett néhány oldalt az interneten, megírt egy üzenetet, aztán már kicsivel határozottabban ment be a diszkóba. És ugyanott, ahol tegnap, a falnak támaszkodva állta végig a két és fél órát.

Szuper volt.

Nem tudta, miért tetszik neki ez az egész, hiszen valójában elég nagy volt a káosz, harsogóan hangos a zene, üvöltöző külföldi fiatalok csápoltak körülötte, ügyet sem vetve rá… Sosem gondolta volna, hogy jól is érezheti magát egy ilyen helyen.

De a dalok egy részét felismerte, és többször is elkapta Eduardo pillantását. Jó volt ott lenni, és kész.

A diszkó végére befutott Eduardo magas barátja is, valószínűleg befejeződött a táncos show. A fiún farmernadrág és rikító zöld póló volt, ami kiemelte széles vállát. Megrázta a haját, aztán két szám között, teljesen váratlanul odalépett Dalmához, és azt mondta neki angolul:

– Ereszd le a vállad.

– Mmmmi? – Csak nagy nehezen tudta kibökni ezt a „Wwwwhat?”-ot.

– Ereszd le a vállad. Felhúzod a nyakadba.

Akkor a srác kinyújtotta a kezét, és se szó, se beszéd keményen lenyomta Dalma vállát. Aki meg sem tudott mukkanni, és nem értette, mit csinál vele a fiú, aki újra megszólalt, most már spanyolul:

– Engedd el magad.

Aztán megszólalt a zene, és a srác elsétált Eduardo irányába. Dalma döbbenten nézett utána, de megpróbálta nem felhúzni a nyakába a vállát. Nem is volt olyan egyszerű.

Amikor vége lett, Eduardo gyorsan összepakolt, és csak odaintett a közelében téblábolóknak. Dalmának küldött egy puszit, és rohant valamerre a haverjával. Biztosan dolgoznia kell még.

De az a pusziküldés…

Hát az aranyos volt.

Dalma, miután elkapta Eduardo pusziját, felrohant a szobába, és új csatarendbe állította az éjjeliszekrényén a kindertojásos bábukat.

26.

Amikor ott feküdtek a sziklás öbölben, a horvátországi strandon, barackot ettek, közösen olvastak egy regényt, és tudták, hogy soha, semmi és senki nem tudja elválasztani őket.

Amikor ott feküdtek a saját ágyukban, a frissen festett, még berendezetlen lakásban, és melengette a szívüket a boldogság, hogy ez az övék. Az első. Az első közös.

Amikor ott feküdt a műtőasztalon, reménnyel telve, mert ennek az embriónak most már meg kell tapadnia. Ennek a gyereknek meg kell születnie.

Amikor újra ott feküdt… megfogyatkozott reménnyel, bár az orvos széttárt kézzel mondta a megnyugtatónak szánt mondatot: „Egyikük sem meddő, csak a házasságuk az.”

Amikor ott feküdtek az ágyukban, és ő azt mondta a férfinak, mindegy, ha nem lesz gyerek, akkor nem lesz, csak szeressék egymást.

Amikor ott feküdtek az ágyban, egymásnak háttal, mint két idegen, és ő semmit sem értett.

Amikor újra ott feküdt a nőgyógyászati vizsgálóágyon, hogy egy új programra készüljenek.

Amikor ott feküdt az ágyukban, reggel volt, szombat reggel, sütött a nap, ideális strandidő volt, Bálint előbb kelt fel, ő nem is érzékelte, mikor, mert már az ágy két felét foglalták el, már nem a közepét, együtt… és ő még ott feküdt, amikor Bálint felöltözve belépett a hálószobába.

És csak annyit mondott: „Nem a te hibád.”

Aztán – három nappal később – elköltözött.

Hát mi a fenét akar tőle újra?

Évek óta nem látta. Nem hallott felőle. Akkor most miért kell felbukkannia, telefonálgatnia, sms-t küldenie?

Hagyja őt békén. Hagyja őt a fenébe. Ne tépje fel a sebeket.

Aztán egyszerre csak rádöbbent, hogy talán már nincsenek is sebek, amelyeket fel lehetne tépni.

Ámbár sebeknek, vagy legalábbis hegeknek maradniuk kellett, mert különben Irina hercegnő nem menekült volna az ivásba.

Tényleg nem?

Tényleg nem??

Na jó, ezt hagyjuk, gondolta.

Aztán kikereste a számot a telefonjában, és benyomta a hívógombot.

– Kata. Szia.

Bálint hangja meleg volt, mély és meleg, mint régen. Egy pillanatra le kellett hunynia a szemét. Vett egy nagy levegőt, és csak utána szólt bele a telefonba.

– Szia. Kerestél. Kubában vagyok.

– Kubában?

– És mit csinálsz ott?

– Nyaralok.

– Az… az remek lehet.

Mondd már, sürgette gondolatban, és nem a mobilszámlájára gondolt. Egyszerűen el sem tudta képzelni, mit akar tőle az exférje. Aztán Bálint folytatta.

– Hát… semmi sürgős. Nem zavarlak nyaralás közben. Csak tudod, eszembe jutottál.

– Nosztalgia?

Maga sem hitte el, ami történik. Egy lezárt kapcsolat, egy válás és többévnyi hallgatás után jelentkezik a férfi, mert ő az „eszébe jutott”? Mégis, hogyan…?

– Hát… szerintem nem csupán nosztalgia. Jó lenne majd beszélgetni egy nagyot, ha hazajössz.

Ilyen lehet, amikor melletted belecsap egy fába a villám, gondolta. Vagy amikor azt hiszed zuhanás közben, egyetlen reményteli pillanatig, hogy mégis uralni tudja a pilóta a kormányt.

– Kiléptél az életemből. Elváltunk.

Gondolkodás nélkül jöttek a szavak, ahogy kiejtette őket, nyomban meg is bánta. Tárgyilagos volt, de nyilván nagyon elutasító. Miközben a torkában dobogott a szíve, hűvös maradt, és emlékeztette a férfit arra, ami történt.

– Igen. Igen.

– Elmentél, és összeköltöztél egy másik nővel.

– Hmmm.

Vajon mit jelent ez a „hmmm”? Azt, hogy „hmmm, milyen jó a memóriád”? Vagy azt, hogy „hmmm, azt hiszem, valóban így történt”? Vagy azt, hogy „hmmm, attól még beszélgethetünk egy vagyonért, mert nosztalgiázni támadt kedvem”? Vagy netán azt, hogy „hmmm, azt hittem, már megbocsátottál, és nem volna ellenedre egy jó kis beszélgetés – és ki tudja, mi még – velem”?

Nem válaszolt. Igaz, hogy a percenkénti csend ezresekbe kerül, és elájul majd, amikor meglátja otthon a mobilszámláját, de mit lehet mondani erre a „hmmm”-re, és az egész képtelenségre?

Bálint törte meg a hallgatást.

– Sokat gondolok rád.

Vajon akkor is sokat gondoltál rám, amikor három nap alatt összecsomagoltál, és nyomod sem maradt a lakásban? Még fotók sem, mert mind a te laptopodon voltak.

Vajon akkor is sokat gondoltál rám, amikor az ügyvédedet kérted meg, értesítsen, hogy beadtad a válókeresetet?

És vajon gondoltál rá, milyen érzés megmondani az orvosnak, az orvosunknak, hogy akkor momentán elállnánk a lombikbébiprogramtól, mert éppen válunk?

Aztán átvillant az agyán, hogy ketten tehernek róla. Nem hibáztathatja csak és kizárólag Bálintot, hiszen ketten cseszték el a kapcsolatukat.

De mégis, mit lehet felelni egy ilyen kijelentésre? Sokat gondolok rád.

Én is sokat gondoltam, meg sokat is ittam. Erre gondolt most.

És aztán arra: múlt időben gondolkozik. Mint aki lezárta. A Bálintról való ábrándozást éppúgy, mint az ivást.

Felszabadult sóhaj.

– Felhívsz, ha itthon leszel? Találkozhatnánk.

– Mit fog szólni a… barátnőd?

– Már nem… Már nem vagyunk együtt.

– Hmmm.

Egész jó kis válasz, futott át a fején. Ezentúl ő is gyakrabban fogja alkalmazni.

– Nem működött…

Csend. Nem fog a segítségére sietni. Ha már percenként ezerért vagy háromezerért visszahívta, akkor hadd legyen legalább ennyi öröme. Hogy Bálint majd kikecmereg egyedül ebből a helyzetből. Nem működött… most örülnie kellene. De nem tudott örülni. Semmit sem érzett. Milyen furcsa ez az egész. Erre a hívásra várt évek óta, vagy ha nem is várt rá, azért magában, titkon néha álmodozott róla. Aztán tessék… bekövetkezik, és ő nem érez se megkönnyebbülést, se elégedettséget, se vágyat… semmit.

– De majd elmesélem. – Bálint folytatta. – Ha hazajössz, találkozzunk, és mindent elmesélek.

– Oké. – Nehezen jött ki a száján ez az oké, de nem akart udvariatlan lenni. Közben persze nem volt biztos benne, hogy akarja-e hallani a történetet. Hogy jó lenne-e meghallgatni…

– Hiányzol, Kata. Nagyon sok hülyeséget csináltam, az biztos. És az is, hogy hiányzol nekem.

Miért csapkod a villám folyton az ember körül? Egyik pillanatban forróságot érez a mellkasában, a másikban hideg tárgyilagossággal, kívülről látja önmagát és szeretetre ácsingózó exférjét is, aki azt hiszi, ugyanolyan egyszerűen visszatérhet, mint amilyen egyszerűen lelépett. Azt hiszi, hogy Kata azóta is őt várja.

Egyébként, ha beleszólhatok, azóta is őt várom. Azóta. Is. Őt. Várom.

Irina hercegnő, kussoljál. De tényleg. Dugulj el, és hallgass, ha eddig nem pofáztál bele semmibe. Ez az én ügyem. Az enyém, és Bálinté.

– Felhívsz, ha hazaérsz?

– Igen. Persze. Majd hívlak.

– Várom, de lehet, hogy addig még jelentkezem. Vigyázz magadra.

A francba… A francba. A büdös francba!

27.

Ez volt az, igen. Ami elsodorta, akár egy sebes folyó, vitte magával, vagy már általa áramlott a folyó, nem tudta, nem is érdekelte, de most volt igazán jó, amikor elveszítette az időérzékét, és fogalma sem volt, mióta csinálják, csak azt tudta, hogy sosem lehet vége… Profizmus? Lehet úgy profi valaki, hogy ennyire élvezi, amit csinál? Vagy ez afféle kegyelmi állapot, amihez az is kell, hogy profi legyen az ember, mert akkor profi, ha képes ezeket a pillanatokat – perceket vagy órákat – ilyen önfeledten, ilyen mámorosan megélni?

Átvillant agyán a kérdés, de megválaszolni már nem akarta. Most érezte, talán még jobban, mint a szokásos hétvégi bulikon: a teste és a lelke eggyé vált. A teste szolgálta a lelkét, vagy fordítva: a lelke állt be a teste szolgálatába? Mindegy.

Ő maga is beleolvadt a zenébe. A többiekkel együtt. Gyönyörű csajok voltak ott, és hozzá hasonlóan izmos testű, profi táncos fiúk, akiket ma az kötött össze, hogy mindannyian élvezték, amit csináltak… Bár voltak köztük kevésbé képzettek, meg olyanok, akiknek nem a tánc volt a hivatásuk (mint például Eduardo), de a „kemény magot” ők alkották, ő és még jó néhány idegen táncos, akiket nem ismert, mégis „érzett”, cserélgették a partnereket, táncoltak mambót, salsát, feldobták mindenféle szabadon választott elemmel, emelésekkel, pörgésekkel – és közben nevetések harsantak fel, szólókat muttak be, volt ott minden, ami csak belefért.

Abban a kis varaderói házban mindenkinek beindultak a hormonjai. Aurelio nem tudta, kié a ház, ki adta ki, ki bérli, de elemében érezte magát abban a forgatagban, azok között a testek között, „amelyek” egyesültek a saját lelkükkel. Voltak ott férfiak-nők vegyesen, de nem ez számított, mert Aureliónak a tánc volt a fontos: az, hogy eltáncolja a saját történeteit, amelyek mozgás közben születtek benne. Megannyi felvillanó kép, amelyek alig hogy megjelentek, el is tűntek… hogy átadják a helyüket egy másik képnek, egy másik történetnek… Maria arca, az első szerelem emléke, egy szeretkezés emléke, egy jelenet az egyik itteni táncosnővel, amelyben látta magukat, kettejüket, az ágyig táncoltak el, még a lány arca is megjelent előtte, ahogy elélvez, holott valójában sosem látta őt így… Képek, hangulatok, arcok, emlékek, elképzelt emlékek – villanásnyi jelenetek peregtek a szeme előtt, mintha diákat nézett volna.

És volt egy újra és újra visszatérő kép: a színpadon táncol, igazi színpadon, és neki tapsolnak, nem a szállodák vendégei, hanem „igazi” közönség tombol…

Áramlott benne az adrenalin, úgy érezte magát, mintha becsípett volna, holott egy csepp alkoholt sem ivott. Nem tudta a lányok nevét, nem tudott róluk semmit, de ahogy táncolt velük, mégis tisztán látta, milyen szeretők, hogyan simogatják a férfit, tudta, milyen anyák lesznek, hogy érnek majd a gyerekükhöz, hogyan veszik az ölükbe… Látta, nem is látta, érezte, ki mennyire érzékeny, ki menynyit bír ki, ki az erős, ki a gyenge, holott megjátssza az erős nőt… Ott volt az a kis vékony, mégis nőies idomú lány, szelíd arcú, lágy mosolyú, ahogy hozzáért, ahogy belefeszült Aurelio karjába, rögtön tudta róla, hogy ő a legerősebb, a legkeményebb mind közül… hüvelyével beszippantja a férfit, beszippantja és rászorít, aztán elengedi, mint ahogyan az életben is, remélve, hátha a férfi még keményebb, mint 6… Aztán ott volt az a csodás testű, magas lány, a csokiszínű bőrével, rövidre vágott hajával, izgalmas tekintetével – vele csak néhány percet táncolt, mégis megérezte benne az igazi lágyságot, azt a nőies lágyságot, amit csak kevés nő mer megélni, megélni és ki is mutatni… hát benne valószínűleg megvolt a bátorság, hogy ki is mutassa… Vele, vele igen. Szeretkezett volna vele, mert a tánc a vágyról is szól, a csábításról. Aurelio profiként tudta, hogy a vágy és a csábítás a tánc része, de a keménynek tűnő lányban rejlő nőiesség elképesztően vonzotta, és ez a vágy extraizgalmat adott az éjszakának. A lány, mintha megérezte volna, cicázott vele, és valahányszor a közelébe ért volna, hogy lekérje, tovalibbent, édes illat maradt utána, és elcsípte a pillantását is… büszke, lágy, nőies nő. Nem fogja megkapni. Sajnos. Nem baj. Nem baj.

Nem kell minden kegyelmi pillanatot megkoronázni.

Később a parton – késő éjjel, sóhajok és nyögések a távolban, és a büszke, gyönyörű lány sóhaja, a lányé, akiről nem gondolta volna, de aki most mégis fölötte volt, lágyan ereszkedett belé, és nem sikított, nem kiabált, hanem csak sóhajtott, mélyen, és Aurelio tudta, hogy igazán jó neki, hogy maradéktalanul átadja magát – nem is értette, miért –, és ő arra gondolt, most az egyszer talán nem kellett volna az óvszer… A szemét nézte, összeakadt a tekintetük, ő is egyre gyorsabban mozgott, és megtámasztotta a tenyerével a lány alhasát, mire a lány újra sóhajtott, olyan mélyről, amilyen mélység már nincs is, és Aurelio nem bírta tovább.

Tomboltak a hormonjai.

28.

– Fel kell férnünk valamelyik hajnali buszra. Minél korábbira.

– Te most szórakozol velem? Lelépsz egy nővel a buliból, most keveredsz elő, amikor végre elaludnék, és kirángatsz az ágyból?

– Haza kell mennem.

– Nyugodj már meg, haver. Feküdj le, és álmodj a csajról. Vagy menj vissza hozzá, bújjatok össze, és kilenckor ébressz fel. Még vissza tudunk menni reggelizni a szállodába. Délig kell elhagynunk a szobát.

– Figyelj, tudom, akár maradhatsz is, de nekem muszáj hazajutnom.

– Mi a faszért nem tudsz nyugton maradni? Örülj, hogy itt vagyunk, Varaderón. Aurelio, hagyj már aludni. Bebasztam, ha nem vetted volna észre.

– Jó, akkor egyedül megyek.

Gyorsan összepakolta a holmiját, a mámor már elszállt, üresség volt a fejében, béke és üresség, ő is lefeküdt volna, talán el is tudott volna aludni, de mennie kellett.

A halálfejes fürdőgatyát óvatosan hajtotta össze, és berakta a sporttáskába.

– Hova a francba rohansz így?

Eduardo értetlenül pillantott rá. Könyökölt az ágyban, és kíváncsian nézte, ahogy a barátja összecsomagol. Aurelio elmosolyodott.

– El akartam mondani, de… aztán elkezdtünk táncolni, és nem volt rá lehetőség.

– Mit? Megnősülsz, vagy mi van?

– Nagyobb hír.

– Micsoda?

– Felhívott az angol producer asszisztense! Behívtak mára egy újabb próbára. Úgy néz ki… úgy néz ki, hogy megkaptam a szerepet!

– Király vagy, kisfiam, és eddig nem mondtad?! Hogy bírtad ki?

– Most mondom…

– Szerepet kapsz, kitáncolod a lelkedet, megkeféled a legjobb nőt… A szerencse fia vagy, és nem a nagyfaterodnak köszönheted… Melyik szerepet kaptad meg?

– Nem tudom. Azt sem tudom, milyen szerepek vannak…

Elröhögték magukat. Eduardo már az ágy szélén ült, kicsit szédült ugyan, de elkezdte összepakolni a cuccait. El kell csípniük egy buszt Havanna felé.

Egy olyat, amelyikre felférnek. Vagy stoppolnak, de ki tudja, akkor mennyi idő alatt érnek haza.

A sarkon már gyülekeztek az emberek, a hajnali időpont ellenére. Várták a buszt. Hátha felférnek rá.

A két srác leült a járdaszélre.

– Milyen volt a csaj? – kérdezte végül Eduardo. – Olyan szexis, mint ahogyan táncolt?

Aurelio bólintott. Lélekben már messze járt a lánytól. Szándékosan távolodott el tőle. Az ilyen csajok veszélyesek. Átadják magukat a férfinak, beleadják magukat a szerelembe, aztán lelépnek valami külföldivel.

29.

– Hol a nővér?

– Internetezik.

– Micsoda?! És neked kell kibotorkálnod az ajtóhoz?

– Ne kapd fel a vizet. Csak itt tud internetezni. Nekem pedig meg kell tanulnom egyedül boldogulnom.

– Ezért fizeted? Hogy internetezgessen??

– Pontosan. Ha ő internetezik, az azt jelenti, hogy én már gyógyulok. Rehabilitálódom, hogy szakszerűen fejezzem ki magam.

– Figyelj, öreg, kicsit elnézted a születési évszámodat, nemde?

– Gyere már be. És lazíts. Olyan vagy, mintha tősgyökeres amerikai lennél, nem pedig kubai.

– Hát, akárhogyan is nézzük, én már inkább amerikai vagyok.

– Aha. Persze. Na gyere már be.

Leültek a konyhában, az étkezőasztalnál. A kemény háttámlájú, trendi székeket Jesús szívből utálta, gyakran gondolt a régi konyhára, főleg arra a matuzsálemi korú hokedlira, amit meg kellett volna mentenie… áthoznia ide. Ezek helyett a modern, kényelmetlen székek helyett. Most azonban jólesett rajtuk az ülés. A srác, miután kivett a hűtőből egy ásványvizet, megfordította az egyik széket, és lovagló ülésben telepedett le Jesússzal szemben.

– Internetezik. Ezért fizetsz egy ápolónőt, hogy internetezzen – állapította meg ismét, meglehetősen rezignáltan.

– Chuck, ne izgasd magad emiatt.

– Nem izgatom, de tudod, azt szeretném, ha rendbe jönnél, szép fokozatosan, mert ehhez idő kell, ezt a folyamatot nem lehet erőltetni meg siettetni. És ez alatt az idő alatt szeretnék nyugodtan aludni, tudván, hogy jó kezekben vagy. Nem rohangálhatok ide naponta, hogy nem törted-e össze magad újból. Azt hittem, az ápolónőkben meg lehet bízni.

– Kidühöngted magad?

– Nem rád vagyok dühös.

– Minden úgy alakul, ahogy elterveztem. Teresa még rá is segített…

– A jósnő?

– Santera.

– Jó. Santera. Az az öregasszony, akivel a bárban szoktál találkozni. Mivel segített? Döglött macskával?

– Kakassal.

– Á. Kakassal. Akkor majdnem beletrafáltam. Mondd már meg, öreg, mert régóta izgat, mit csinálnak a santerák azokkal az állatokkal, amiket felajánlanak valamilyen „szent ügy” érdekében az isteneknek? Kakaspörköltként végzi a szent jószág?

– Ha érdekel a santería, miért nem fordulsz nálam sokkal avatottabb személyhez?

– Nem érdekel különösebben, csak nem tudom, nem valami szemfényvesztés-e ez az egész. Leszúrjuk a kakast, utána következik egy kis hókuszpókusz, aztán vacsorára megfőzzük, és jól belakmározunk. .. ?

– Nem, Chuck, úgy tudom, hogy azt is megkérdezik az istenektől, mi legyen az áldozati állat sorsa. Hová kell elhelyezni… Van olyan, hogy napokig ott kell tartani a szertartás helyszínén, aztán valahová le kell rakni. Egy meghatározott helyre.

– Például? Mondjuk, mi van, ha azt mondják az istenek, hogy vidd el Havannába, és tedd le valamelyik utca sarkára? Teresa feladja a kakast postán? Vagy becsempészteti?

– Egyszer azt mondta egy santera, hogy azért megengedő vallás a santería, mert abból gazdálkodhatsz, amid van. Szóval, feltételezem, hogy megkérdezi az isteneket: hová tegyem? A kukába a ház elé? Nem? Akkor a bevásárlóközpont parkolójában lévő kukába? Nem? Akkor elvigyem egy telepre? És valamelyikre igent mondanak az istenek.

– Hááát…

A fiú csak nézte, és Jesús nem volt biztos benne, hogy teljesen normálisnak tartja.

Jesús meg a fiút nézte, és már-már elkapta az őszinteségi roham, majdnem elmondta, hogy megvette a repülőjegyét, és hamarosan elutazik… de attól tartott, hogy Chuck nem értené meg. Talán még gyámság alá is helyeztetné, arra hivatkozva, hogy elment az esze, de az szinte biztos, hogy megpróbálná megakadályozni az utazását.

– És veletek mi van? Jól van a gyerek?

– Igen. Jól. Sokat sír.

– Úgy emlékszem, az a dolga.

– Öreg, nem tudlak apaként elképzelni, már ne is haragudj.

– Pedig… voltam. Vagyok.

– Ja – nyújtózkodott a srác. – Aha. Szerintem fogalmad sincs, milyen egy monogám párkapcsolat, meg hogy milyen az élet egy kisgyerekkel… Ah, mindegy. Ez az én bajom. Az én bajom, hogy későn jöttem rá…

– Mire?

– Semmire.

– Arra, hogy nem illetek össze?

– Hát… valahogy úgy.

– Mire jöttél még rá?

– Arra, hogy Jane kemény nő, aki irányítani akar. Állandó harc lenne az életem, ha nem hagynék rá egy csomó mindent. Amikor tükörbe nézek, néha alig ismerek magamra… mintha már nem is én lennék… már eltűnt az egyéniségem egyik része. Mert abszolút nincs kedvem harcolni. Hagyom magam… elnyomni.

– Csak néhány évvel vagy idősebb Aureliónál. Érdemes lenne felvenned vele a kapcsolatot. Nagyon sokat profitálhatnál belőle.

– Az unokaöcsém Kubában táncolgat, és délutánonként nyilván egy hintaszékben üldögél, mert fáradt. Nem hiszem, hogy olyan sokat tudna az életről. Hogy bármit is tudna az életről. Mármint arról, hogyan élnek azok, akik keményen dolgoznak, akiknek egy családot kell eltartaniuk, akiknek céljaik vannak…

– Hát idefigyelj, Chuck.

Hátradőlt a széken, és arra gondolt, elő kellene vennie azt az üveg rumot, ami a biztonsági tartalékát képezte. Mármint még vagy négy másik üveggel együtt. Nem mintha gyakran ivott volna, de biztonságot adott neki – úgy érezte, akkor semmi baj sem történhet! –, ha volt otthon rum, ha be volt fizetve az internet, és ha meghozta az újságos a napilapokat.

Aztán mégsem mozdult, mert az unokája a végén még azt hihette volna, hogy alkoholista. Ha már mindenért aggódik, legalább emiatt ne aggódjon.

– Figyelj, fiam. Pont tőled nem vártam, hogy sztereotípiákban gondolkozz.

– Miért, talán nem igaz, amit mondok? Van valami normális célja? Van állása?

– A te unokatestvéred, na, most figyelj, de nagyon, rendszeres kapcsolatban van velem. Sokat tudok az életéről, az anyja életéről, sokat tudok arról, hogy mi van ott náluk, Havannában, hogy mi van velük. És kikérem magamnak, Chuck, amit mondtál, Aurelio nevében is, hogy nincsenek céljai. Mert tudod, Chuck, álmai vannak, nem tudom, neked vannak-e még álmaid, emlékszem, gyerekkorodban házakat akartál építeni, amikor még ott éltünk mindannyian, Havannában, és láttad a Malecónon a házakat… Kicsi voltál, de ez volt az álmod, aztán meg az, hogy gitározni fogsz, zenész leszel, és neked fognak tapsolni… Később, már ideát, kaptál is tőlem egy gitárt, emlékszel? Aztán egy komolyabbat… És, ha nem csal az emlékezetem, gitártanárod is volt. Aztán majdnem jelentkeztél építész szakra, de végül úgy döntöttél, pénzügyi vonalon jobbak a kilátásaid. Ha a szívedre hallgatsz, talán most házakat tervezel, vagy talán egy zenekarral turnézol, kis színpadokon, kis kocsmákban, vagy nagy színpadon, nagy stadionokban, ki tudja… szinte, azt mondom, szinte csak rajtad múlik, hogy mit csinálsz és hová jutsz el. Hát te ezt a pénzügyes dolgot választottad, pörögsz éjjel-nappal, keményen dolgozol, nem tudom, mikor volt utoljára gitár a kezedben, mert ugye azt hobbiból is lehet… De itt ülsz, leszúrsz engem, mert én nyitok ajtót, és nem a nővér, mert akkor a lelkiismeretedet azzal is terhelned kell, hogy az öreg felkelt, aztán a végén még újra összetöri magát, kórházba kerül, és rád is nagyobb teher hárul… Chuck, miattam ne aggódj, hidd el, bárhogy lesz is, nem varrom a nyakatokba magam, megvan nektek a saját gondotok. Nélkülem is. De azért nagyon megkérlek, hogy ne nézd le az unokatestvéredet.

Figyelte az arcát, a srác mintha elvörösödött volna, de ő folytatta.

– Ne nézd le őt, hiszen neki még fontosak az álmai, nem adta fel őket, és nem tudom, van-e hintaszéke, még az is lehet, hogy van, az se kizárt, hogy délutánonként benne üldögél – bár nemigen tudom elképzelni róla –, de táncol, igen, éjjel-nappal táncol, a saját örömére, szívből: néha, amikor botlábú külföldieket tanít, talán nem annyira nagy öröm, de közben jelentkezik válogatásokra, mert az az álma, hogy a tánc legyen a hivatása. És, Chuck, látom a szemeden, hogy arra gondolsz, kevés az esély rá, de én meg azt mondom, nagyon jó, ha egy emberben ilyen tűz lobog, ennyire hajtja valami, és mindig fel tud állni a kudarcok után. Mert nem adja fel az álmait, önmagát. Lehet, hogy a szemedben egy huszonnégy éves, nyegle gyereknek tűnik, akinek fogalma sincs az életről, az igazi életről, de azt hiszem, ha ott, Kubában kellene élned, megélned pár hónapig vagy pár évig, akkor másképp gondolkoznál erről az egészről. Nem beszélve arról, hogy értékelni tudnád, ahogyan Aurelio éli az életét. És ne gyere azzal, hogy persze, könnyű neki, mert támogatom innen, igen, támogatom, még szép, hogy támogatom, amellett, azt hiszem, minden gyerekemet és unokámat támogatom, szóval, senki sem tehet szemrehányást nekem… Aurelio sokkal felnőttebb, mint gondolod. És sokkal többet tud az életről, mint feltételezed. Ha néha felhívnád, ha tartanád vele a kapcsolatot, tudnád. De mindegy. Azt teszel, amit akarsz. A te dolgod.

Chuck döbbenten nézte, és egy szót sem szólt.

– Na, ennyit akartam mondani. Nézd el nekem, ha esetleg indulatosan tettem. Nem volt szándékom a lelkedbe gyalogolni, vagy ilyesmi… Mi van? Miért nézel ilyen hülyén?

– Megvan még a gitár.

– Igen? Nagyszerű.

– A padláson.

– A padláson porosodik, de néha gondolok rá, hogy előveszem. Viszont… öreg, még sosem hallottalak ilyen hevesen érvelni. Aurelio sokat jelenthet neked.

– Aurelio… majdhogynem én vagyok.

– Ezt hogy érted?

– Magamat látom benne. Csak én sokkal, sajnos, sokkal indulatosabb és ösztönösebb voltam. De az én vérem folyik az ereiben. A lábát, a mozgását tőlem örökölte… meg az álmait is. A fene tudja. Vérzik érte a szívem, érted? Vérzik a szívem, mert ők nem jöttek át, de közben meg boldog vagyok, hogy ott maradt, és hogy ott is akar maradni. Aurelio az én jobbik énem. Ő az, aki én sosem lehettem. Mert engem mindig ez a kurva nagy egóm irányított, ez vezetett, ez vitt bele mindenféle balhéba. Aureliónak nincs ekkora egója. És ő sokkal jobb ember, mint amilyen én valaha is voltam.

– Nem is tudtam, hogy ilyen gyakran beszélsz vele.

– Pedig… így van.

– Emlékszem, gyerekkoromban mennyit meséltél. … az életedről.

– Akkor még ráértünk, Chuck. Főleg te… ráértél. De most már mással kell foglalkoznod, és én megértem. Csak azt szeretném, ha jobb kedvvel tennéd. Nem is tudod, milyen fiatal vagy… menynyi mindent elérhetsz… Amit csak akarsz. Hát ezért mondtam, hogy beszélhetnél néha Aurelióval. Más nézőpont, más szemszög, más élethelyzet. .. De a te véred, egy kicsit a tiéd is. És a te korosztályod. Nem ártana néha meghallgatnod. Nem hülye a fiú. Na. Iszunk egy pohár rumot?

– Jól van, senior Mortiérez?

– Igen, Luisa. Ő az unokám, Chuck.

– Jó napot, Chuck. Egészen bámulatos, milyen gyorsan gyógyul a nagyapja, nem igaz?

– De… de igaz. Biztosan azért, mert ilyen gondos ápolásban van része.

– Ne higgye. A fejében van a gyógyulás kulcsa. Már régóta tudom, hogy az emberek akkor gyógyulnak meg, ha tényleg meg akarnak gyógyulni. Ha itt, bent is akarják – kopogtatta meg Luisa a homlokát. – A maga nagyapja – már ne haragudjon, hogy kibeszélem, senior Mortiérez – nagyon meg akar gyógyulni, itt, a fejében. Hát ez a titka. Na, akkor megyek is vissza, csak beszélgessenek nyugodtan, és szóljon, ha valamire szüksége van…

– Mit röhögsz?

– Félelmetes, hogy sikerült egy ilyen szexis kubai csajt szerződtetned.

– Tudod te, mit jelent az, hogy szexis?

– Aha. Szerintem ez a csaj szexis. Számodra.

– Teljesen hülye vagy, fiam. Ez csak egy kislány, aki gondoskodik rólam. Én meg párkapcsolati tanácsokat adok neki.

– Na hiszen… – nevetett a srác. – Kész vagyok tőled. Egyszemélyes intézmény vagy. Bertrand Jesús Mortiérez, életvezetési tanácsadó, mágus, gyógyító, aki önmagát gyógyítja. Döbbenetes.

– Ne röhögj.

– Nem röhögök. Büszke vagyok rád.

– Most gúnyolódsz.

– Most tévedsz. Egyébként, már rég… régen meg akartam kérdezni…

– Mit?

– Ah, mindegy.

– Igyál egy kis rumot.

– Robogóval jöttem. Valahogy haza is kell mennem.

– Majd tolod.

– …szna be…

– Mit motyogsz?

– Semmit. Oké, jeged is van?

– Azt akartam… azt akartam megkérdezni, hogyhogy nem tudtad Grace-t elfelejteni? A nagyanyámat például… őt sosem emlegetted annyit. Meg a későbbi feleségedet sem.

– Grace… Hát, Chuck, Grace végtelenül büszke és öntörvényű nő volt. Mint a te menyasszonyod.

– És…? Azt mondtad, minden kubai nő büszke. Mitől volt más Grace? Azért, mert elhagyott?

– Hagytak el mások is. Nem is tudnám összeszámolni, hányan.

– De pont az fáj, hogy ő elhagyott.

– Grace-t feleségül akartam venni.

– Igen, mesélted, amikor kissrác voltam. Hogy az anyja nem engedte.

– Engedte volna, de nem javasolta… Hiú voltam, felháborodtam. De nem ez volt az oka… Elhagyott, hát elhagyott. Azt hiszem, kihevertem volna…

– Végül miért nem?

– Végül azért nem… Nem akarlak untatni, Chuck…

– Nem untatsz. Látod, hogy itt fogom hagyni a robogót. Iszom. Majd holnap visszajövök érte. Érdekel a történet.

– Szóval, azért nem tudtam róla leválni, mert… szembe mentem a sorsunkkal. Grace akaratával, és talán a sorséval is.

– Ezt hogy érted?

– Chuck, te nem hiszel az ilyesmiben. De azért, ha már belekezdtem, elmondom. Kötést rakattam magunkra. Egy santera, aki egyébként jártas volt másban is… kötést rakott ránk. Egyedül mentem el hozzá, miután Grace kikosarazott, és addig kértem, kérleltem, míg… míg aztán ránk rakta a kötést. Grace nem is tudott róla.

– Úgy érted, összekötötte a sorsotokat?

Ne engedd, hogy elmenjen tőlem, ne engedd, hogy mást találjon helyettem! Most is emlékezett a fohászra, amelyre a megkötés után az a santera megtanította. Jemajához kellett fohászkodnia, hét lyukat vágva egy görögdinnyébe, s mind a hétbe egy-egy kis cetlit dugva, Grace nevével. Bár nevetségesnek érezte magát, mégis muszáj volt hinnie valamiben, hinni akarta, hogy Grace nem megy el tőle, nem talál helyette mást, hogy összekötik őket, és mindörökké együtt lesznek, dacára a múltnak, dacára a többi nőnek, dacára a veszekedéseiknek… és dacára Grace akaratának. Igen. A kivájt dinnyedarabokat visszaillesztette az immár Grace nevét tartalmazó lyukakba, és hét napig – amíg a santera előírta – Jemaja isten előtt hagyta a gyümölcsöt. A nyolcadik napon levitte a tengerpartra, és a már megtanult fohásszal vízre tette:

– Jemaja, ebbe a dinnyébe zártam Grace-t, ne engedd, hogy elmenjen tőlem, vagy hogy mást találjon helyettem!

Hát, jól odaláncolta magához. Vagy inkább önmagát láncolta Grace-hez.

– Úgy értem, igen.

– De Grace nem tért vissza hozzád.

– Nem volt rá ideje. Meghalt. Különben talán… azt hiszem, máskülönben visszajött volna hozzám.

– Nem azt mondtad, hogy Grace el akarta hagyni az országot? Hogy a tengerbe veszett, amikor egy bárkával Miamiba akart eljutni? És a bárka elsüllyedt. ..

– De igen. Igen, úgy ment el, hogy nem is szólt.

Azt persze tudtam, hogy el akar menni. Grace-nek… hát igen, nagy volt a szája. Nem bírta azt a rendszert. Szabadságot akart, szabadon élni… Pedig akkor még nem is volt olyan rossz. De kritizálta a rendszert. Ha akkor nem indul el, szinte biztos, hogy napokon belül börtönbe került volna. Tele volt az ország fizetett besúgókkal. Féltek az emberek. … érted, féltek. Grace-nek pedig akkora volt a szája… nem tudott lakatot tenni rá. Ami a szívén, az a száján.

– És elhajózott az életedből.

– A sajátjából is.

– És rajtatok maradt a kötés. Azóta is… Miért nem veteted le azzal a santerával, a bárból? Apropó, ő rakta rátok annak idején?

– Nem. Nem ő volt.

– Öreg, most már talán itt az ideje, hogy eloldja valaki, nem? Nem lehet eloldani? Csak hogy ne gondolj rá annyit… Vagy jó neked, ha rá gondolsz?

– Nem tudom. Megszoktam.

– Én megpróbálnám eloldatni a kötést.

– Hát… az igazság az, hogy eloldották.

– Tessék?

A srác szeme érdeklődve felcsillant. Vagy csak az elfogyasztott másfél pohár rumtól csillogott?

– Igen. Teresa… Teresa megmentett. Akkor, először. Eloldotta a kötést. Ha nem tette volna… hát, azt hiszem, már én sem élnék.

– Szóval, már nem vagy Grace-hez kötve?

– Nem, Chuck. Már régen nem.

30.

– Most mit csináljak? Mit csináljak… mit csináljak. ..

Motyogott magában, mert ilyen helyzetbe még sosem került. Mindig róla gondoskodtak, nem neki kellett másokról gondoskodnia… azt sem tudja, hogyan kell. Talán egy vizes törülköző segítene? És valami gyógyszer. Gyógyszert kell keresnie. Milyen gyógyszert?

Anya, segíts, most segíts, basszus, mi a frászt csináljak? Hívjak valakit? Van itt orvos? És mennyibe kerül? Szükség van-e rá?

Jaj, ne. Szegény.

Szegény.

Hirtelen nagyon megsajnálta a másikat. Tudta, hogy valamit tennie kell.

Cienfuegos, előző nap. Többórás buszozás, meglehetősen rossz minőségű utakon, angol turistákkal, nagyokat huppanva a mikrobusz fenekében, amikor a jármű áthaladt a gödrökön. A vidék képe egészen más volt, mint amit Dalma Varaderóban látott. Kevesebb autó, és még régebbi mind, földeken dolgozó emberek, pálmák között fogócskázó, fülig érő szájú kisgyerekek, roskatag házak… Aztán Cienfuegosba, egy nagyvárosba értek. Kötelesség-tudóan megnézte az erődöt, a várat, a szépen rendben tartott belvárost, amelynek központjában egy kubai hős szobra magasodott (valamilyen Martié, ha jól értette a nevét), a városházát és egy palotát, de elég hamar megunta a városnézést, főleg, hogy az idegenvezető minden egyes épület előtt hosszú percekig beszélt.

– Minden éjjel elszállt egy rigó a kastély felett – mesélte az idegenvezető, és ő felkapta a fejét. – Néha elfáradt, és akkor megpihent. A kastély udvarán szállt le, ahol mindannyiszor átváltozott kék ruhás, gyönyörű nővé. Senki sem tudta, ki ő, de hamarosan az őrség is tudomást szerzett a dologról. Ám messzire elkerülték őt és a sétaútvonalát is, mert féltek tőle, tartottak a fekete rigóból kék ruhás nővé változott, varázslatos szépségtől. Csak egy őr akadt, aki nem félt.

Dalma közelebb húzódott az idegenvezetőhöz. A meséket mindig szerette, az anyja régen sokat mesélt neki, és ha néhanapján zaklatottabb volt is, anyja történetei mindig megnyugtatták. Tudta persze, hogy az az idegen világ, amelyről az anyja mesélt, nem létezik, mégis csodálattal töltötte el: hogyan képes valaki meséket írni, kitalálni…? Hát hogyan lehet elképzelni egy másik világot, olyat, ami nem is létezik? Sosem kapott erre választ. Ráadásul az anyja időnként saját maga által költött meséket mondott neki. Amikor megértette, hogy mindez nem „igaz”, hanem csak „kitaláció”, bámulattal figyelt. Hogyan lehet elhinni egy mesét? Hogyan tudja valaki beleképzelni magát egy olyan történetbe, amely nyilvánvalóan nem fordulhat elő a valóságban? Mégis ámulattal hallgatta őket, és némi sóvárgással: bárcsak… bárcsak egyszer az egyik mese valóra válna.

– Az őr azt mondta a többieknek, a társainak, hogy szellemek márpedig nincsenek. És hogy nem kell félniük tőle, mert a kék ruhás nő biztosan nem lehet szellem.

Dalma önkéntelenül bólintott, miközben az idegenvezető magyarázott. Hát igen, igaza volt az őrnek. Hogyan lehetne szellemektől félni?

– Aztán másnap ezt az őrt félholtan találták. Kegyetlenül megkínozva, elborult elmével. És körülötte mindenütt kék ruhafoszlányok hevertek a földön…

És ez mit jelent? Pörögtek Dalma fejében a gondolatok. Talán egy ellensége kínozta meg. És rá akarta kenni a kék ruhás szellemre. Vajon mi a történet vége? Várakozón nézte az idegenvezetőt, de az már a város alapításáról mesélt.

Szóval, nincs vége? Ezt utálta a legjobban. Minden történetnek van eleje, közepe és vége. A filmeknek is. Nem szerette azokat a filmeket, és ha néhanapján olvasott, azokat a könyveket sem, ahol „nyitva hagyták” a történet végét. Ha már mese, legyen kerek. Derüljön már ki, hogy ki volt a kék ruhás nő. Hogy ki volt az őr ellensége. Hogy miért gondolták egy fekete rigóról, hogy szellemmé változik.

Nem kapott választ.

Cienfuegost mégis úgy zárta az emlékezetébe, mint a fekete rigó és a kék ruhás nő városát.

Aztán Santa Clarába értek, egy bizonyos Che Guevara városába, ahol ez a hős egykor valami nagy győzelmet aratott. Szobor, múzeum… minden az ő emlékét őrizte, egyébként Dalmának úgy tűnt, hogy nemcsak itt, hanem egész Kubában. A férfi képe mindenütt ott díszelgett a falakon, plakátokon, és Dalmát valakire nagyon emlékeztette, de nem tudta felidézni, hogy kire.

– Muszáj bemennünk a múzeumba? – kérdezte Katát. Útitársa bólintott, ha már eljöttek, akkor menjenek be. Kelletlenül lépkedett Kata mellett.

– Che Guevara veszélyesen élt. Kereste a veszélyt, gyorsan élt, és sajnos nagyon fiatalon halt meg – magyarázta a bejáratnál az idegenvezető. –Argentínában született, és orvosból lett forradalmár. Bejárta szinte egész Dél-Amerikát, mire találkozott Fidel Castróval.

Az idegenvezető azután Castróról és valamilyen rendszer megdöntéséről mesélt hosszan, majd arról, hogy milyen gerillaharcokban vett részt a közben kubai állampolgárságot szerzett hős, mennyi kockázatot vállalt az eszméiért. És végül Bolíviában megölték.

– Azóta érte imádkoznak Bolíviában, de Kubában is.

Ez a mondat megmaradt Dalmában. Unottan nézegette a fényképeket, de aztán az egyiknél megállt. Hosszan nézte, érezte, hogy tudja a választ. Tudja, kire emlékezteti a hős. Hát persze. Eduardo haverjára, a táncosra. Annak a fiúnak lángol így a tekintete.

„Engedd le a vállad.” Valami ilyesmit mondott az a srác. Tényleg, a nyakában van a válla. Felhúzza, mintha ott lenne a helye.

Kicsit könnyebb lett minden, amikor leeresztette a vállát, de nem tudott sokáig úgy maradni. Olyan „lazán”.

Vajon mi lehet Eduardóval? Ma este is lesz diszkó?

Útban Trinidad felé ezek a kérdések jártak a fejében.

Díszes paloták, szűk utcák, üres boltok, fagyiárus, cukornádmúzeum; sötét bőrű anyák gyerekekkel, volt olyan anya is, aki kéregetett; egyenruhás, mosolygó kisiskolások, ormótlanul nagy cipőben, térdzokniban; fiúk és férfiak, akik szivart vagy rumot akartak eladni nekik; egy óvoda, ahol a kicsik éppen délutáni álmukat aludták, és az utcáról, a nyitott ablakokon át be lehetett látni a pihenőszobájukba; színes keretű ablakok, néhány, fallal körülölelt udvarban hintaszék, idős férfiak, akik az út mellé kitett székeken ülve beszélgettek és szivaroztak… Egyik házból zene szólt, kubai zene, és egy nő egyedül táncolt, miközben edényeket pakolt a szekrénybe. Tehát nem csupán a blogokban írják, hogy ez a kubai hangulat. Ez a valóság. Ez nem mese.

Jókedve támadt. Hiszen részese lehetett valaminek, amit addig csak képekről ismert. Ott járt a kubaiak között, mintha belépett volna valamilyen mesébe, amit az anyja mondott neki, vagy egy filmbe, ami pedig nem lehetett a valóság, mert a játékfilmek sosem a valóságról szólnak, nem igaz? És ő most belekerült egy ilyen filmbe. Csakhogy ennek a történetnek minden szava igaz volt.

Az egyik felújított régi palota földszintjén kialakított étteremben ebédeltek. Dalmának nem ízlett különösebben a menü, bár igazság szerint alig érezte az ízeket, annyira izgatott volt attól, hogy megelevenedett egy mese, a szeme láttára keltek életre a fotók, a videók, amiket Kubáról látott. Nem messze tőlük három kubai zenész játszott, míg ők ebédeltek, és a végén vásárolt tőlük egy cédét. Tíz eurót kértek érte. Az anyjától kapott pénzt, úgyhogy nem kellett Katától kérnie. Megvolt az első kubai szerzeménye.

De hűtőmágnest még mindenképpen vennie kell. Ha lehet, többet is, gondolta. Aztán majd szépen sorba rakja otthon, például időrendben teszi fel a hűtőszekrényre. Vagy a mikróra. De az is lehet, hogy pontozásos rendszert vezet be: amelyik helyen a legjobban érezte magát, az kerül majd az első helyre.

Egyelőre Trinidad és Varadero versengett az első helyért. Utóbbi kizárólag Eduardo miatt.

– Figyelj, szerintem jót tenne egy hideg zuhany.

Nem tudta, honnan az ötlet, aztán persze rájött.

Valami honlapon olvashatta, már meg is jelent előtte a honlap képe. Zöld volt a kerete a képernyőnek, és lila kockákban voltak a képek. Valami utazásos vagy egészségügyi oldal lehetett, amelyre véletlenül jutott el internetezés közben. De most beugrott, amit akkor olvasott – azért olvasta el, mert tetszett neki a színek párosítása. Zöld és lila. Le kell hűteni a fejet. Igen, a zuhany jó lesz.

– Segítek. Gyere.

Nagyon-nagyon furcsa volt: egy idegen test ért az övéhez. Egy idegen nő teste. Az anyján és Danin kívül még soha senkivel nem került ilyen közeli fizikai kapcsolatba. De most nem tudott mit tenni, muszáj volt a másikat támogatnia, mert szegény olyan sápadt volt, mint aki mindjárt elájul. Ó, csak azt ne!

Hát igen. Az a szivar. Minek kell minden ismeretlen dolgot kipróbálni?

Meg a tűző nap. Őneki ott volt a baseballsapkája, nem is sütötte úgy a fejét a nap, pedig Pinar del Rio környékén szinte elviselhetetlen volt a hőség.

Merthogy ma a dohány, a szivar földjét keresték fel.

Nem sok ez egy kicsit a városnézésből? És vajon Eduardo ma tart diszkót?

– Vedd le a felsődet is. Segítek.

Hát ez nem az ő műfaja volt. Segíteni valakinek levetkőzni… de most nem gondolkozhatott ezen.

– Állj alá. Nyitom.

Kata egy szál bugyiban állt a kádban, és Dalma megeresztette a vizet. Csak nehogy rosszat tegyen ezzel. Nehogy tüdőgyulladást kapjon szegény.

Aztán folyatta a hűvös vizet a másik fejére, és az arcát figyelte. Már nem volt olyan szürke, falfehérré változott.

Kata jobban lett, és vizes hajjal lefeküdt.

– Nem tudom, miért kellett megkóstolnom a szivart – mondta bágyadtan. Hát igen. Dalma sem értette. Pinar del Rio – az elbeszélések szerint – bő száz évvel korábban az irodalom, a képzőművészet és a zene egyik kubai központja volt, de leginkább mégis a dohányról híres.

– Háromféle dohánylevelet kell learatni a rekkenő hőségben, magas páratartalomban – mesélte idegenvezetőjük. Már más kalauzolta őket, mint előző nap, de szerencsére rajtuk kívül csak egy fiatal kanadai pár utazott a mikrobuszban, akik egymással voltak elfoglalva, és nem beszélgettek velük – szinte egész úton csókolóztak. – Ezen a környéken megterem az összes olyan dohánylevélfajta, amelyből igazi, minőségi szivart lehet készíteni. A leveleket kézzel szedik le, körülbelül másfél hónappal az ültetést követően. A növény középső részén növő levelekből készítik el a szivar borítóját, a felső részen lévők adják magát a szivar töltelékét, az alsó leveleket pedig a kötéshez használják. A leveleket hónapokig érlelik, fermentálják, mire felhasználhatók lesznek. Sőt a szivar borítóleveleinek érleléséhez körülbelül másfél év kell, hiszen ez az egyik legfontosabb, selymes, finom, nem törékeny eleme a kubai szivarnak.

Aztán megnézhették, hogyan készül maga a szivar – évszázadok óta ugyanúgy, vagyis kézzel. Dalmát, ha nem Kubában lett volna, egyáltalán nem hozta volna lázba, sőt biztosan arra gondolt volna, mennyire egészségtelen a büdös rudacskák elszívása – de most Kubában volt. Annyi fotót látott már az interneten szivarozó kubaiakról, hogy örült: a kép valósággá vált. És annak is kezdett örülni, hogy ott lehetett a szivargyárban. Lenyűgözte, ahogyan az idős, ügyes kezű mesterek – mert nyilván szakmájuk mesterei voltak – vágták a dohánylevelet, göngyölték a szivart, és látszólag nem zavartatták magukat amiatt, hogy az odalátogató idegenek közvetlen közelről belebámulnak az arcukba, fotózzák őket.

Kata bevette az aszpirint is, amit Dalmával kerestetett meg a piperecuccai között, és mire Dalma bement a teraszról, már aludt.

Akkor hát itt az ideje, hogy lenézzen a diszkóba.

Tíz perccel később csalódottan álldogált a szálloda óriási halljában. Ma nincs diszkó. Fogalma sem volt, hol lehet Eduardo.

Tétován állt, nem tudta, mitévő legyen. Nem volt kedve visszamenni a szobába, de ahhoz sem, hogy benézzen valamelyik bárba. Bekukkantott a színházterembe, ahol valamilyen bűvészműsor ment éppen. Nem érdekelte.

Rájött, mit fog tenni: lemegy a partra.

31.

Uhh, anyám. Ez aztán kemény. Aurelio azt hitte, mindent tud a táncról. A salsáról, a merengue-ről, a mambóról, a csacsacsáról. A tánc a vérében volt… igen. De egészen más, amikor nem a saját történetét kell eltáncolnia, szabadon, rögtönözve, hanem adott a koreográfia. Korábban azt gondolta, hogy akinek a vérében van a tánc, az egy darabon belül is improvizálhat, hiszen a partnerei tudják követni. Önző elképzelés? Eddig, amikor örömtáncolt a többiekkel, mindig kihívást jelentett, hogy kövessék egymást. Főleg őt követték a többiek… de ez most más volt. Még csak másfél napja próbált a társulattal, de kezdett rájönni, hogy a profizmus másról szól. Itt nem „örömtánc” folyik, hanem kemény munka. De megéri! Övé a szerep! Még ha nem is a főszerep, akkor is… A főhősnő egyik fiatalkori szeretőjét alakítja. A történet egy kubai nő életét dolgozza fel: egy egykori énekes-színésznőét, akinek a sorsát a szerelmein keresztül mutatja be. Mercedes játssza a hősnőt, természetesen. Míg Aureliónak az volt a nehéz, hogy szigorúan csak a koreográfiához tartsa magát, addig Mercedesnek az éneklés nem ment. Úgy oldották meg, hogy egy jó hangú lány énekelt, és Mercedes tánc közben csak tátogott.

És hát a darab forgatókönyve szerint nemcsak a fiatal, de az idős színésznő is feltűnik a színpadon, ő a narrátor, aki visszaemlékezik az életére…

Aureliónak a szája is tátva maradt, amikor meglátta.

Merthogy az alsó szomszédjuk volt az.

Az öreg színésznő, aki alattuk lakott a házban.

A köszönésen kívül talán két szót sem váltott vele egész életében. Ő volt az egykori díva – az anyjáéktól tudta –, aki „kicsit megbuggyant”. Ezt inkább csak ő gondolta, mert mi másnak tudhatta volna be, hogy a nő lejár a tengerpartra a férjével énekelni?

Most pedig megjelent a próbán, szerényen öltözött, lassú mozgású, öreg hölgy. Aztán kiállt a színpadra, és egyszeriben évtizedekkel fiatalabbnak látszott, pedig – Aurelio esküdni mert volna rá – nem is sminkelte ki magát. Vagy a színpadi világítás tette (amivel pedig eléggé spóroltak), vagy maga a színpad… Aurelio nem tudta eldönteni, de a szomszédjuk az utcai öltözékében, festetlensége ellenére is királynői jelenség volt ott, a deszkákon, és Aurelio már nem a bolond öregasszonyt látta benne, aki bús bolerót énekelget a totyakos férjével a tengerparton, és esténként táncol vele a kőpadlós lakásban, hanem az ünnepelt dívát, az idős korában is szép nőt. Az előadásra nyilván kisminkelik majd, valamilyen tejeskávészínű alapozóval, hogy bőrszínre hasonlítson a darab igazi főszereplőjéhez, a félvér salsavilágbajnok Mercedeshez.

A színésznő mindenkivel nagyon kedves volt, csak Aurelio feje fölött nézett el, pedig a házban mindig köszöntek egymásnak.

Aurelio nemigen tudta mire vélni a dolgot.

Mindegy. A lényeg, hogy bejutott! Hogy behívták, és itt lehet… és ki tudja, még hová juthat. Bárhová! Bárhová, ahová csak akar!

Vigyorgott, még akkor is, amikor újra próbálni hívták. Nem volt képes uralkodni az arcvonásain.

Aurelio a forgatókönyv szerint egy fiatal táncost alakított, olyan tehetséges fiút, aki bekerülhet a legjobbak közé, a legnagyobb show-ba. Ám ez a szerep dupla erőfeszítést kívánt tőle: nemcsak azért, mert szinte minden mozdulatát Mercedeshez és a koreográfus előírásaihoz kellett igazítania – hogy ezek az angolok milyen szőrszálhasogatók és rugalmatlanok, gondolta, amikor az angol producer leteremtette a koreográfust, ha az hagyta Aureliót vagy Mercedest kicsit eltérni az előírt lépésektől –, hanem azért is, mert a darab elején el kellett táncolnia a gyakorlatlan, fiatal kezdőt. Hibákkal, bakikkal, botlásokkal. Direkt botlani nem könnyű. Persze hibázni hibázott ő is eleget, de szándékosan… úgy, hogy az tényleg hihető legyen – hát, ezt még tanulnia kellett.

Vagy egy jó órát gyakoroltak kettesben Mercedesszel, aztán a koreográfus meghagyta neki, hogy otthon is gyakoroljon. Gyakorolja azt, hogy kezdő…

Aureliónak mosolyognia kellett.

– Holnap a házban próbálunk. Van két nagy szoba, parkettásak.

– A házban? – kérdezett vissza Aurelio. Már véget ért a próba, Mercedes el is ment a kocsival, amit a producer sofőrrel együtt kibérelt, és Aurelio a vállára dobta a sporttáskáját. Az angol bólintott.

– Tessék, a cím – nyomott a kezébe egy cédulát. – Meg fogod találni. Ezt béreljük, mert itt akkor próbálunk legközelebb, amikor már kezd összeállni a produkció. Addig marad ez a ház. Normálisak a szomszédok, nem zavarja őket a zaj, a lábdobogás. Holnap már zenészek is jönnek.

– Aha.

Jobb válasz nem jutott eszébe. Megnézte a címet: otthonról egy órába is beletelik, mire odabiciklizik, de sebaj.

– Estére mindig szabad leszel. Délután befejezzük a próbákat.

Az angol mintha kitalálta volna a gondolatait, így legalább be tud ugrani tanítani a tánciskolába. Nem mintha nem most kapná élete legjobb gázsiját, ebben a show-ban (előző nap aláírta a szerződést, és ha beválik, akkor turnézhat a társulattal, nemcsak Kubán belül – ott fognak debütálni –, hanem, ha minden igaz, Európába is eljut majd!), ráadásul adtak neki előleget is. Igaz, nem túl sokat, de nem akart elégedetlenkedni – másrészt ennyi pénze még sohasem volt egyszerre. Még a Varaderóban keresett pénzét sem költötte el, leszámítva azt, amit az anyjának adott húsra. Meg kolbászra. Ha kapna az anyja valahol kolbászt, az isteni lenne. Most, hogy a Melíában megkóstolta azokat a finomabbnál finomabb felvágottakat, ismét eszébe jutott, hogy mennyire szereti a kolbászt, illetve a vastagkolbászt – szaláminak is nevezik, ha jól emlékszik, főleg az olaszok.

Pénz. Pénz, pénz, pénz. Milyen furcsa világ. Bármit megvehetsz, ha pénzed van. Még egy nő szerelmét is.

De a táncot, meg azt a boldogságot, hogy itt élhetsz, Kubában, a tenger közelében, hogy folyton hallod a zenét, és mindig van kivel beszélgetned, hát azt nem veheted meg pénzért, gondolta. És ez így is van jól, tette hozzá gondolatban. Bár azt nem tudta, milyen lehet máshol élni, de annyit látott, amikor a külföldieket tanította táncolni, és beszédbe elegyedett velük, hogy másutt nem ennyire közvetlenek és lazák az emberek. Itt érezte jól magát, de hazudott volna, ha azt mondja, hogy nem kíváncsi más országokra, hogy nem vágyik rá, hogy eljusson külföldre ezzel a táncos darabbal. Hát ha még a nevét is megismerik… hátha a nagyapja is büszke lesz rá. Mert igaz, hogy a maga módján bolond volt az öreg, Aurelio mégis arra vágyott lelke mélyén, hogy a nagyapja lássa őt táncolni.

Az öreg színésznőt kint várta a férje. Kocsival. Intett Aureliónak, talán az is megfordult a fejében, hogy felajánljon neki egy helyet a Zsiguliban (igen, ez még igazi, szovjet Zsiguli volt, piros színű, bár valaha fehér volt, legalábbis Aurelio gyerekkorából így emlékezett rá), de kijött a színésznő, bevágódott a férje mellé, mintha nem is öregasszony, hanem fiatal fruska lenne, és a Zsiguli elrobogott. Aurelio felült a bringára, aztán újra leszállt róla, mert a zsebében rezegni kezdett a telefon.

Hát persze, ki más lenne, gondolta, amikor a hívó nevét meglátta. Ámbár Eduardo is kereshette volna, meg a szülei, netán a varaderói csokilány, akinek az érintését még most is a bőrén érezte… de nem, a nagyfater volt. Most igazán megörült neki. Nekitámasztotta a bicajt a kultúrház málló vakolatú falának, és leült egy fa alá. Csak semmi előkelősködés. Jól is esett letelepednie az árnyékban. Fogadta a hívást.

Ugyan hallotta a nagyapja hangján, hogy büszke rá, amiért megkapta ezt a szerepet – amit persze rögtön elújságolt neki –, sikerült jól felidegesítenie valamivel az öreget. Fogalma sem volt, mivel.

Igaz, az öreg is felhúzta őt.

Persze, korábban tényleg megígérte neki, hogy találkozik egy pártfogoltjával, de ez a szerep mégiscsak fontosabb.

Nem fontosabb, helyesbített rögtön magában. Nem fontosabb. A nagyapja mindig segített neki.

Akkor ő is segíthet… ha az öreg ezt ennyire fontosnak tartja.

Csakhogy semmi kedve nem volt valami ismeretlennel találkozni az öreg kedvéért, és elkalauzolni őt a tánc világába. Vagy inkább a saját világába, ahogyan a nagyfater kérte.

Mindegy, majd bevonja Eduárdot is.

Aztán úgyis megérkezik a nagyapja, ahogyan ígérte, azzal a kerekes izével. Bár ezt most nehéz volt elképzelni, hiszen friss csavarok vagy mik vannak a combjában, de Aurelio tudta, ha a nagyapja valamit megígér, akkor azt biztosan betartja. Szépen begördül valami tolószékkel Kubába.

Hazafelé tett egy kerülőt a Malecón felé, benézett Eduardóék házába – most elég rémes bűz terjengett a földszinten, úgy látszik, a tegnapi eső túl heves volt ahhoz, hogy a csatornák elvezessék, és ilyenkor az alsóbb szinteken mindig feljött a csatornabűz, rosszabb esetben a csatorna tartalma is –, de Eduardo nem volt otthon. Viszont a lépcsőfordulóban a tánciskola tulajdonosába ütközött, akivel rögtön egyeztették is, hogy mikor lenne szükség Aurelióra. Szerényen közölte a tulajdonossal, hogy szerepet kapott egy külföldi produkcióban. Tudta, hogy ezzel bedobta a csalit. Akárhogyan alakul is, legalább a tánciskolában respektusa lesz, nagyobb respektusa, mint a többi tanárnak, mint a főállásúaknak. Ha kiraknák a darabból, vagy mégsem úgy sülne el, ahogyan szeretné, akár állásban is taníthatna itt… talán.

Vihar készülődött, lógott az eső lába, szél mozgatta a pálmákat a Malecón mentén, és elsötétedett az ég. Aurelio már érezte a közeledő zivatar páráját, meleg és nyirkos volt a levegő, egészen átizzadta a pólóját, ahogy eszeveszetten tekert hazafelé, mert nem akarta, hogy az országúton érje utol a vihar. Közben, ahogy látta a Malecón mellvédjén csókolózó párokat, újra eszébe jutott a varaderói csokilány. Hát az a csaj… érezte minden mozdulatát. Ha nem a bicajon ült volna, és nem kellett volna belehúznia, hogy „lehagyja” a vihart, akkor biztosan tovább elidőzik az emléknél, talán még fel is izgult volna, maga elé idézve a szeretkezésüket, de most arra kellett koncentrálnia, hogy időben hazaérjen. Meg hát mostanában amúgy is jó dolgok történnek vele… egyre jobbak. Itt volt ez a varaderói lehetőség, majd a csaj, aztán jött ez a salsamusical.

Mindent egybevetve – még ha a nagyfater felbaszta is az agyát – jó nap volt ez a mai. Ha egy kis szerencsével éppen akkor érne haza, amikor folyik a csapból a víz, akkor feltehetően meleg víz is lesz, és beleülhet a kádba. Szuper lenne egy órát lazítani a kádban, a meleg vízben. Akkor úgy érezné, hogy nemcsak jó, hanem egyenesen pompás volt ez a nap.

32.

– No sabes decir nada?

– Desgraciadamente no puedo prometer nada.

Egy férfi és egy nő hangját hallotta a sötétben, ahogy egyre közelebb ért a tengerparti pálmákhoz:

– Nem tudsz mondani semmit? – kérdezte a nő.

– Nem tudok ígérni semmit – jött a rekedtes válasz.

– Így nem tudlak szeretni, így nem szerethetlek, értsd meg! – A nő kifakadt, aztán hevesen csókolózni kezdtek.

Dalma ezt az egészet nem értette. Nem tudja szeretni, és mégis csókolózik vele…

Levette a cipőjét. Vászon tornacipőt viselt, fáradt rózsaszínt – bár utálta a feltűnő színeket, ebbe az első pillanatban beleszeretett. Farmerhoz is jó volt, de akár – ha nem szégyellte volna a pipaszárlábát – egy sorttal vagy egy szoknyával is egész tűrhetően mutatott volna. Nem akarta, hogy telemenjen homokkal, ezért most a kezében vitte. A homok meglepően hűvös volt – arra számított, hogy estére is megtartja a meleget, de nem: hűvösen simogatta a talpát. A szállodákból zeneszó szűrődött le a partra, az egyik parti bárjában késő esti bulit rendeztek a vendégeknek. Amint Dalma elhagyta a Meliá Varadero és a szomszédos szálloda vendégeknek fenntartott strandját, sötétség borult a partra, nem világították meg reflektorok a tengert. Ahogy ki tudta venni a távolabbi fényekből, egy kilátó felé haladt – neszeket, beszédtöredékeket, nevetéseket és sóhajokat hallott. Mintha két különböző világ lakói éltek volna ugyanazon a helyen. Nappal a külföldiek süttették magukat ott, ahol éjszaka a kubaiak élénk társasági és – ha jól értelmezte a hangokat – szerelmi életet éltek. Dalma hirtelen nem tudta eldönteni, melyik „világ” lakói a boldogabbak. Mielőtt elindultak, sokat olvasott Kubáról, hallott a szegénységről, a nyomorról is – de Dido blogjából és a Facebookon, Twitteren talált bejegyzésekből mégis arra következtetett, hogy az általános szegénység dacára is talán egy kicsit „boldogabban”, vagy legalábbis másképp élnek a kintiek. Most ez a meggyőződése tovább erősödött. A kétnapos városnézés alatt annyi mosolygós arcot látott, mint odahaza soha. Igaz, gondolta, otthon nem járt össze senkivel, legfeljebb a családtagjai arcán láthatott mosolyt. Meg talán a lángossütő nőén, ott a Duna-parton.

Hirtelen eszébe jutott a begipszelt lábú, bicegő spániel a Duna-partról. Amelyik leugrott az emeletről, mert szerelembe esett… Ezt nevezik az ösztönök hatalmának? Na jó, fűzte tovább a gondolatot, de az csak egy kutya. Persze hogy egy kutya nem tudja legyőzni az ösztöneit.

Már felfelé ment a kilátó vagy erődszerűség felé, ahonnan egyre hangosabban szólt a zene. Zene? Vissza kellett volna fordulnia félútról. Ám a kíváncsisága felülkerekedett, és mire feleszmélt, már ott is volt a kis erőd kilátójánál, amelynek a tövében műanyag nyugágyakon fiatalok üldögéltek, egy óriási méretű, legalább tízévesnek tűnő cédélejátszóból szólt a zene, és négyen a homokban táncoltak. Az egyik pár összeölelkezve ringott, nem is táncoltak, csak ringatózott a testük. Dalma úgy érezte, túlságosan intim, amit lát, úgyhogy hátat fordított, és elképzelte, ha nem lenne mese a Harry Potter, akkor talán most hopponálhatna, és eljátszhatna, hogy ott sem volt…

De nem volt ideje megszökni.

– Hé, gyere, ne menj el! Ülj le közénk!

Az egyik fiú szólította meg. Hálát adott érte, hogy este van, így legalább nem láthatták, hogy a feje búbjáig elvörösödött. Két lány odébb húzódott, így jutott neki is hely az egyik nyugágy szélén. Leült, de nem szólt semmit. A többiek is szótlanul méregették. A táncolókon kívül négy fiút és három lányt számolt meg. Volt közöttük egészen fehér bőrű, de majdnem teljesen fekete is… micsoda színek, gondolta. Az egyik sovány, rövid hajú srác a sötétben is óriási, piros keretes napszemüveget viselt.

Dalma leült, és nézte a táncolókat. Moccanni sem mert. Egyrészt jó volt, hogy odahívták maguk közé. Másrészt viszont mi keresnivalója itt?

– Tudod, hogy régen egy erőd állt itt? Innen figyelték az ellenséget – szólalt meg az egyik fiú, és egyenesen Dalmára nézett. Vastag szája volt, és a sötétben is látszott, hogy fekete a szeme. – Aztán itt partiztak. Most meg mi partizunk itt. Kérsz egy kis rumot?

– Angolul beszélj hozzá, baszd meg. Gőze nincs róla, mit gagyogsz.

– De igen… értek spanyolul.

Kicsúszott a száján, elsősorban azért, mert félt, hogy valami csúnyát mondanak róla, azt gondolván, hogy nem beszéli a nyelvüket. És ha csúnyát mondanak róla, akkor ő már itt sincs, ez tiszta sor. És szertefoszlik egy álom, ezt csak félve tette hozzá magában, mert eddig fogalma sem volt róla, hogy régóta erről a pillanatról álmodozott. Erről a pillanatról? Hogy néhány vadidegen kubaival ül a tenger felett, egy hajdani erőd mellvédteraszán, ahol rummal kínálják? Na jó, Havasi Dalma, ezek nem lehettek a te álmaid, tette hozzá magában.

– Tudsz spanyolul? Hát honnan jöttél?

– Magyarországról.

– Ó, igen. Ott van, ahol a Szovjetunió, Kuba régi barátja. Aha – mormolta az egyik lány, abbahagyva a táncot, és a kezével összefogva a haját. – Rohadt melegem van. Nincs egy hajgumitok? – fordult a kubai lányokhoz.

Dalma odanyúlt a copfjához, és óvatosan kihúzta belőle a haj gumiját. Az egyik kedvencét, mellesleg.

– Ó. Hello Kitty? – mosolygott rá a lány, és büszkén mutatta a hajgumit a többieknek. – Megtarthatom?

– Persze – bólintott Dalma. Hiányozni fog ugyan a hajgumigyűjteményéből, mert hat színben is volt neki ilyen (hajgumiból jöhettek a legvadabb színek is, akár még a sárga vagy a zöld is!), és ez a rózsaszín a tornacipőjével is harmonizált… de mindegy.

– Jössz táncolni? – kérdezte a piros napszemüveges. Tök sötétben napszemüveget hordani! Úgy nézett ki a keskeny koponyájával és a hatalmas napszemüveggel, mint egy légy. Megrázta a fejét. Na még csak az hiányozna…!

– És milyen ott nálatok…? – kérdezte a harmadik fiú, aki eddig a korlátnak dőlve bámult a sötétbe.

– Hát… nem olyan jó, mint itt – csúszott ki a száján.

– Nem olyan jó? Te Európában élsz, és ideutazhatsz. Megvetted a repülőjegyet.

– Az… anyukám vette meg.

– Az anyukád. Mindegy. De el tudtál jönni ide. Mi nem tudnánk odamenni.

– Aha – mormolta, mert mi mást mondhatott volna.

Most őt okolják azért, hogy nem tudnak utazni, vagy mi? Eljöttem, de nem akartam. Az anyukámmal akartam eljönni, nem egy idegen nővel, aki hőgutát és napszúrást és szivarmérgezést kapott. Ezt is el akarta mondani, de nem szólt. Vajon hogy mondják spanyolul, hogy szivarfüstmérgezés? – Akkor gyere táncolni. Jól kell érezned magad.

Koktélt kevertek neki, vagyis a rumba öntöttek egy kis kólát is, de hiba csúszott a számításba, mert egy nagy üveg rumhoz mindössze egy doboz kólájuk volt. Kubai kóla. Tukola. Kesernyésebb, mint az igazi. A kóla drága. Csak ritkán lehet kapni. Ez volt a magyarázat, amikor kérdőn nézett rájuk. Égette a rum a torkát, de lenyelte.

Aztán arra eszmélt, hogy lépéseket tanítanak neki, előre-hátra, laza csípő, forgasd, ügyes vagy, megy ez… Hamarosan azt se tudta, mi történik vele. Csak forgatták őt, forgott vele a világ is, szédülten próbálta utánozni a lépéseket, amelyeket a copfos lány (az ő Hello Kitty gumijával a hajában) mutatott neki, egy fiú állt mögötte, és olykor „beigazította”, érezte, hogy teljesen elveszítette a kontrollt, egy pillanatra rettegés fogta el, bár sejtette, hogy nem esik bántódása, de mégis idegenek közt volt, életében először csak magára számíthatott, ám az alkoholtól megrészegült, meg is botlott néha, mégis furcsa könnyedség töltötte el… A többiek nevettek, de nem rajta, hanem valami viccet mesélt a szemüveges, miközben szólt a zene, Dalma fejében teljes volt a zűrzavar, ő is velük nevetett, már nem érdekelte, tudja-e követni a lépéseket, tulajdonképpen már az sem érdekelte, hazajut-e valaha a szállodába… Furcsa érzés volt, hogy lemondott magáról. Lesz, aminek lennie kell. Most már nem ura a helyzetnek, ő juttatta ide magát, saját magának köszönheti… Nem tudta eldönteni, hogy boldog-e vagy kétségbeesett, egyre váltakoztak benne az érzések, örült, hogy nem rajta nevetnek, de azért nem volt biztos benne, hogy nem őt cikizik-e a széles mosolyukkal… Istenem, mikor lesz ennek vége? Hogy jutok haza? Hogyan búcsúzom el tőlük?

Lépegetett, összevissza, de mondták, hogy nem baj, csinálja azt, amihez kedve van, és lassan enyhült a szédülése. Jót tett neki a tenger felől érkező szél, kicsit kitisztult a feje.

A piros napszemüveges kísérte vissza a parton a szállodához. Hogy hogyan búcsúzott el a többiektől, és miért jött vele a napszemüveges, azt nem tudta volna pontosan felidézni, mint ahogyan azt sem értette, miért mesélte el a srácnak, hogy az anyja a barátnőjével küldte el Kubába, mert gipszben van a lába… De a Meliá Las Americas szállodánál arra eszmélt, hogy a napszemüveges megfogta a kezét. Az ő kezét!

A srác egyrészről nem volt igazán helyes, és túl szimpatikus sem, mert micsoda idióta ötlet napszemüveget viselni éjszaka, másrészről viszont valamiféle furcsa melegség járta át. Az ő kezét önszántából megfogta egy fiú!

Csendben lépegetett mellette, merev testtel, és gondolkozott: most mi lesz. Ahogy a szállodához

közeledtek, a srác lelassított, és elővett egy filctollat a zsebéből.

– Csak ez van nálam – mondta, és maga elé húzta Dalma karját. Sötét szemüvegben is formás számokat írt. Dalma bőrére. Pontosabban az alkarjára. –Hívj fel. Szeretnék találkozni veled. Nem mehetek tovább, mert ott az őr… nem fogja engedni.

Dalma is látta, hogy a Meliá parti bejáratánál fehér inges őr álldogál. Éjjel-nappal őrizték az összes bejáratot, hogy csak a szállóvendégek mehessenek be a hotel területére.

Miért nem mehet be kubai is? Magyarországon bárki bemehet a szállodákba, nem?

Aztán már nem tűnődött tovább ezen, mert a srác lekapta a napszemüvegét, és megcsókolta őt.

Ó basszus, ez rohadtul gusztustalan!

Ó a fenébe, ez… nyálas… Mit lehet csinálni? El kellene lökni…

…és aztán Eduardóra gondolt, és mégsem lökte el magától a fiút.

Utána berohant a szállodába, gyalog fel a szobába, és addig mosta a fogát, amíg már csak a fogkrém ízét érezte a szájában.

Bezuhant az ágyba, és betakarózott. Aztán rájött, meg se nézte, hogy Kata él-e még. Felkelt, és odalopózott az ágyához. Lélegzik. Hála istennek. Legalább ő jól van.

Kár, hogy alszik… valakinek el kéne mesélnie, mi történt.

Csakhogy nem volt beszédes típus. De most fel volt kavarva.

Elalvás előtt újra Eduardóra gondolt. Mennyivel más lett volna az a csók, ha Eduardótól kapja. Nem lett volna olyan… nyálas. Olyan gusztustalan. Talán még jól is esett volna.

33.

– Hagyjon. Menni fog.

– Rendben, de azért segíthetek?!

A nővér hangja felháborodottan és egyben ijedten csengett. Jesúsnak tetszett, hogy mindenért felkapja a vizet. Nem hagyhatta, hogy segítsen neki. Éppen eléggé elkeserítő volt, hogy Luisára kellett bíznia magát a kocsiban. A saját autója kormányát átengedte valaki másnak! Igaz, hogy az utóbbi időben nem használta túl gyakran, mert a parkolásnál meghúzta párszor, és nem tudta eldönteni, hogy azért-e, mert egyre kevesebb a városban a parkoló, és nem válogathat, ha kisebb a hely, oda kell beférnie, vagy azért, mert már nem manőverezik olyan ügyesen az autóval, mint régebben. Ám a gondolattól, hogy parkolóradart rakasson a kocsijába, kirázta a hideg. Az a tehetségtelen vezetőknek való. Direkt úgy rendelte a kocsit, hogy ne legyen benne parkolássegítő. Pedig nem is kértek volna felárat érte.

Luisa amúgy nem vezetett rosszul, attól eltekintve, hogy előbb és gyakrabban használta a dudát, mint a féket.

– Ez nem amerikai autó – figyelmeztette indulás után. – És egyébként fékje is van. Egészen jó. Próbálja használni.

– Tudom, senior Mortiérez, kilátok a fejemből, érzékelem a pedálokat is, de hagyja, hogy a saját stílusomban vezessek!

A saját stílusa továbbra is az volt, hogy nagyokat dudált, keveset fékezett, mindezt üvöltő rockzene mellett, hiszen átállította a rádiót egy rockadóra, és felhangosította. Továbbá az is a saját stílusjegyei közé tartozott, hogy amikor valaki visszadudált, cseppet sem elegánsan felmutatta a középső ujját. Jesúsnak nevetnie kellett. Ennek a nőnek van vér a pucájában.

Azt azonban mégsem engedheti neki, hogy átvegye az élete felett az irányítást, és segítsen neki az utcán. Kiszállni. A saját autójából!

Aztán ki is szállt, egyedül. Nem könnyen, nem is gyorsan.

– Nincs rokkantigazolványa, senior Mortiérez? – kérdezte Luisa, miközben ő kikászálódott a kocsiból. – Úgy ingyen parkolhatnánk. És nem is vinnék el az autóját, ha esetleg… mondjuk, ha belógnék a zebrára, vagy ilyesmi.

– Nincs – felelte mogorván.

– Pedig, szerintem, ha igényelné, megkapná.

Köszönöm szépen, gondolta. Más sem hiányzott az egyébként is megtépázott egójának, mint hogy egy fiatal nő közölje vele: jogosan igényelhetné a rokkantaknak járó kártyát.

Mellesleg kapd be, kislány, suhant át a fején, és elmosolyodott.

– Látom, jól szórakozik. Na, kapaszkodjon meg a gurulósában, és mehetünk.

Kapd be, kapd be, kapd be. Igyekezett délcegen tartani magát. Hiszen nemsokára egyedül, segédeszköz nélkül fog járni.

– Kik járnak ide?

A bár bejáratánál álltak, és várták, hogy Caridad, a vezetőnő asztalt kerítsen nekik. Jesús gyakran megfordult itt, már amíg nem voltak csavarok a lábában. Általában kerékpárral érkezett, amit csak leállított a bejárat előtt. A ház színes homlokzatán tábla hirdette a bár nevét: Cubanita.

– Kubaiak. Mindenki, aki kötődik Kubához.

– Olyanok is, akik már Amerikában születtek?

– Igen.

Caridad remek asztalt talált nekik a bárpult szomszédságában, szemben az egyik monitorral, amelyen egyfolytában kubai tárgyú filmek, útifilmek és videoklipek mentek, és messze a zenekar emelvényétől, hogy beszélgetni is tudjanak.

– Jesús, már azt hittem, többé nem is látlak – mondta gyengéden Caridad, amikor az asztalhoz vezette őket. – Hallottam a balesetedről… Mondd, nem szoktál te túl gyakran szembebiciklizni a forgalommal?

– Arról a rohadt bukkanóról nem én tehetek.

– Hát, arról nem is.

– Teresa nincs ma itt?

– Eddig még nem jött – vonta meg a vállát a nő, aztán eléjük tette az étlapot.

– Na ne, senior Mortiérez, arról nem volt szó, hogy a santerával is találkozni fogunk!

– Ne ijedezzen, Luisa. Látja, hogy nincs itt. Szerintem rendeljen valami kubai ételt.

– Fogyókúráznom kellene. Le kéne adnom pár kilót. Nem hinném, hogy valami jó kis babos étel segítene benne.

– Miért akar lefogyni? Formás nő, mi baja az alakjával?

– Senior Mortiérez, maga, azt hiszem, a… hogy mondjam… nyilván a molettebb nőket szerette. Vagyis… szereti. De én fogyni akarok, jó lenne, ha vékonyabb lenne a combom,, kisebb a fenekem, keskenyebb a cipőm…

– És kisebb a melle?

– Nem, azt nem szeretném.

– Na látja. A nők onnan fogynak legelőbb.

– Milyen jól tájékozott, senior Mortiérez!

– Ugye?

Nevettek. Végül roston sült halat rendeltek salátával. És két XL-es adag rizzsel. Jesús mosolygott. Luisa étvágyával semmi baj nem volt. És az alakjával sem.

– Egész jól becsoszogtam ide, nem?

– Igen, akartam is mondani, hogy egyre könnyebben megy a járás. Lassan akár át is térhetünk… illetve áttérhet a botra. Persze csak akkor, amikor van maga mellett valaki.

– Például?

– Szakszemélyzet. Nővér.

– Értem. És mit mond… a szakszemélyzet? Jó a vacsora?

– Nagyon finom. De a rizs nagyon hizlal.

– Dehogyis hizlal. Nem hallotta még, hogy gyorsítja az emésztést?

– Tényleg?

– Tényleg. Na, egyen belőle bátran!

– Mondja, senior Mortiérez, milyenek a kubai nők? Úgy értem, azok, akik ott élnek…

– Olyanok, mint maga. Csak legfeljebb…

– Legfeljebb mi?

– Türelmetlen egy nő maga, Luisa.

– Mert most összehasonlítás következik. Hogy ők miben jobbak, mint én.

– Mindig kihoz a sodromból. Nem jobbak, hanem mások. Azt hiszem, nem rendelik magukat alá egy kapcsolatban, egyenrangúak akarnak maradni. Legalábbis az igazi kubai nő nagyon büszke. Nagyon egyenes a tartása.

– Szóval nekem nem egyenes a tartásom? Nem vagyok büszke? Alávetem magam a kapcsolatomban?

– Luisa, elmesélte, hogy a barátja uralkodik magán. És maga ezt eltűri tőle. Hogy miért? Maga mondta: mert fél, hogy nem talál mást. Egy kubai nő sosem fél attól, hogy egyedül marad. És éppen ezért nem is marad egyedül.

– Jó, ezt nyilván arra alapozza, hogy volt az a nő, aki nem akart magához menni feleségül. Akiről a múltkor mesélt. De nem gondolt esetleg arra, hogy az a nő azért nem lett a felesége, mert nem szerette magát?

– Nem. Erre nem gondoltam, Luisa.

– Akkor, bocsássa meg nekem, hogy ilyet mondok, senior Mortiérez, de maga egy önző és öntelt fasz. Már ne haragudjon.

Vörös volt az arca a dühtől, és Jesús mosolygott rajta.

– Tudja, Luisa, azért le sem tagadhatná, hogy kubai vér folyik az ereiben.

– Gondolja?

– Biztos vagyok benne.

– Az micsoda?

– Mire gondol? – nézett Jesús a képernyőre. A tenger felcsapott a gátra, átcsapott rajta, és beterítette a víz az utat. A háttérben színes házak látszottak.

– Amit látunk. Hol van ez a hely?

– Uramisten, Luisa. Ne mondja, hogy nem látott még fotót vagy filmet Havanna egyik jelképéről, a tengerparti útról! Ez a Malecón.

– Ja. Vagy úgy. És… mondja, miért nem megy vissza oda? Ha ennyire szoros szálak fűzik az országhoz, a városhoz…

– Visszamegyek. Hamarosan.

A nővér nézte őt, figyelte az arcát, kicsit talán hitetlenül, vajon komolyan gondolja-e. Aztán a zenekar játszani kezdett, ők pedig elhallgattak.

– Azt nem értem, hogy maga átjött ide…

– Igen…

– Igen. Majdnem húsz éve eljött a hazájából… a fia után. Meg az unokái után, jól mondom?

– Igen, ők egy évvel korábban eljöttek.

– Azok a kubaiak, akik eljönnek, általában szegények.

– És…?

– Hát. És. Maga meg… szemmel láthatóan gazdag. Már Kubában is gazdag volt?

– Mit nevez gazdagságnak, Luisa?

– Hát… amikor azt tesz, amit akar.

– Akkor én egész életemben gazdag voltam. Mondjuk, néha hajszál híján börtönbe juttatott ez az én hatalmas szabadságom, amit maga gazdagságnak nevez, de tény, hogy nagyjából egész életemben azt tettem, ami jólesett.

– Pénze is volt…?

– Odahaza?

– Igen.

– Nem volt pénzem, de nem is volt rá szükségem. Aztán átjöttem ide, és láttam, hogy mennyire összetart a kubai közösség, és hogy mennyire ragaszkodnak a hagyományaikhoz. Pontosan tudtam, miért… Nekem is nagyon hiányzott a sziget, a szülőhazám. Amikor már néhány hónapja itt voltam, és a fiam bérelt lakásában húztam meg magam, akkor rájöttem, hogy mit fogok csinálni. Kiadványokat jelentetek meg. Kubáról, az itteni kubaiaknak. Elsőként egy folyóiratot, tehetséges kubaiak novelláival, verseivel, visszaemlékezéseivel, és egy melléklettel, amelyben bárki leírhatta, amit Kubáról gondol – bárki, akinek köze volt vagy van az országhoz.

– És a könyvek?

– Igen, a könyvek. Tudja, mennyi ragyogó kubai koponya él itt köztünk? Hát kiadtam néhányuk verseskötetét, egy-egy novelláskötetet, és aztán még kubai témájú naplókat, regényeket is. Jó részüknek önéletrajzi alapja volt. Nem sokat kerestem velük, a befolyt pénz éppen csak arra volt elég, hogy idővel már egyedül béreljek magamnak egy lakást, és némi támogatást küldhessek azoknak a rokonoknak, akik odaát maradtak, de élveztem.

– És?

– Aztán jobb lett, már félre is tudtam tenni egy keveset, beindult a kiadó, de nem voltam – legalábbis pénzügyi értelemben – gazdag. De azután jelentkezett nálam az a fiatal nő, Kubából jött, biztosan sokszor látta a tévében, sokszor hallotta a nevét…

– Igen. Martina Portobello.

– Na igen, ő. Írt egy regényt, és megkeresett. Elolvastam a kéziratát. Rögtön felfedeztem az írásában az erőt, a szenvedélyt, a nosztalgiája előrevitt, és nem visszahúzott… Vele kockáztattam. Nem is keveset.

– Kiadta a könyveit.

– Igen, az elsőbe belefektettem az addigi összes hasznomat, és még annál is többet. Minden tartalék pénzemet. Óriási reklámot akartam neki.

– Sikerült, nem?

– Hát, az elsővel még nem igazán. De aztán másodjára megírta a Vihar Cienfuegosbant, ezt a sodró lendületű, autentikus kubai regényt egy nőről, aki odaát keresi önmagát, és végül a körülmények miatt nem ott találja meg…

– És?

– Bombasiker lett, de ezt biztosan tudja. Olvasta?

– Nem… sajnos, nem.

– Majd adok belőle egy példányt. El kell olvasnia.

– Gazdag lett belőle?

– Mármint Martina? Igen, gazdag lett, és én sem jártam rosszul. Sőt… Hollywoodban megfilmesítették a regényét, ne mondja, hogy a filmet sem látta! Tíz éve minden moziban ezt vetítették! Még Oscarra is jelölték… Na most, Martina könyveit a mai napig én adom ki. Csak már nem foglalkozom napi szinten a kiadómmal, annak vezetésével… legfeljebb tanácsokat adok. Jól működik a kiadó nélkülem is, remek szakemberek dolgoznak benne.

– Igen, de volt magának egy másik felfedezettje is. Aki sosem árulta el a kilétét, sohasem mutatkozott a nyilvánosság előtt, mert félt a kubai rezsim bosszújától. Volt is rá oka, hiszen a regényében keményen bírálta a kommunista Kubát. Na, mondja már a nevét!

– Conrad Valdesre gondol?

– Igen, rá. Hát az ő könyve is nagy siker volt, nem igaz? Az anyám egészen odáig volt érte. Azzal is jól beletrafált… jól mondom?

– Nem tagadom.

– És mi van azzal a fickóval? Azóta nem jelent meg új könyve?

– Nem. Tudja, ő lassan ír. Ráadásul, azt hiszem, kicsit meg is bánta, hogy kiadta, elárulta azt a rendszert, amely azért enni adott neki.

– Visszavonult?

– Ezt így nem állítanám, állítólag dolgozik valamin, de… a lelkiismeretével viaskodik.

– Na mindegy, maga végül is sikeres lett ezekkel az újságokkal és könyvekkel. Jó nagy váltás lehetett… Mivel foglalkozott azelőtt, odaát?

– Miért nem válaszol? Kurvákat futtatott, vagy mi?

– Nem.

– Hát akkor? Titokzatosabb, mint az a Conrad Valdes.

– Tánctanár voltam.

– Ó.

Luisa kerülte a tekintetét. Csendben ették a fagylaltot.

– Tudja mit, Luisa – kezdte Jesús, már a kocsiban.

– Tudom, tudom, ne intsek be másoknak többé. De nézze meg, ez a barom itt, mögöttünk egyfolytában villog. Rá akar kényszeríteni a gyorshajtásra, aztán majd a maga jogsija bánja. Hát ezért mutattam fel neki az ujjamat.

– Miért az én jogsim bánná?

– Hát, ha lefotóznak, magának küldik a büntetést.

– Majd leállítanak minket, ha gyorsan hajt, és a maga jogsiját fogják bevonni.

– Na, akkor még inkább ezt neked! – mondta Luisa a visszapillantó tükörnek, és újra felmutatta a jobb keze középső ujját, hogy a mögötte lévő láthassa. És le is lassított.

– Én nem fogom tudni megvédeni magát a jelenlegi állapotomban, ha ez az alak megunja a mutogatását, és leszorít minket az útról.

– Engem ne védjen meg senki. Megvédem én magam, nyugalom, drága senior Mortiérez.

Na végre. Egyre „kubaibb” ez a lány.

– Egyébként nem a vezetési stílusáról akartam most társalogni.

– Nem? Akkor jó – felelte Luisa, és indexelés nélkül sávot váltott.

– Nem, de tudja… ez egy drága autó. Ne törje össze, ha nem muszáj.

– Tudom. Ám egyelőre, ha jól látom, semmilyen kárt nem okoztam. Sőt ha úgy vesszük, folyamatosan megmentem az életünket ebben a kaotikus forgalomban, ezek közt az agresszív sofőrök között. És a maga kocsija erős autó. Nyugodjon meg.

– Luisa, teljesen nyugodt vagyok, de nem tudom, maga is nyugodt-e.

– Mint a tükörsima tenger. Miért kérdi?

– Mert akkor meg kell kérdeznem valamit.

– Ugyan, senior Mortiérez… Ugye, nem fogja megkérni a kezem?

– Azt nem. Ne vegye sértésnek, és ne haragudjon meg, de nem szándékszom még egyszer megnősülni. Elég volt a házasságokból.

Mosoly bujkált a hangjában. Luisa is elnevette magát, és feléje fordult. Egészen elfeledkezett a forgalomról.

– Azért nem bánnám, ha egy-egy röpke pillanatig az utat is nézné…

– Jól van, mit akart kérdezni?

– Azt, hogy… Lenne kedve elrepülni velem Kubába?

Csend. Néma csend. Majd egy hatalmas dudálás, oldalról. Luisa tátott szájjal kormányozta egyenesen a szomszéd sáv felé az autót. Aztán észbe kapott, visszarántotta a kormányt, és visszadudált a mellette haladónak.

– Most ezt hogy érti?

– Hát úgy, hogy nővérként – és talán kicsit barátként is – eljön velem. Fizetem a napidíját, a költségeit, a külön szállodaszobáját, az étkezését, a… mindent.

– Hogy érti, hogy kicsit talán barátként?

– Úgy, ahogy mondtam. Ne értsen bele semmi mást. Nem vagyok olyan perverz öregember, mint amilyennek gondol.

– Nem?

– Dehogynem – nevetett. – Még annál is perverzebb… De nem fogok kikezdeni magával. Hisz nekem?

– Hiszek. Mert ha kikezdene, lecsapnám, mint egy szúnyogot.

Nevettek újra. Luisa rángatta a kormányt, és Jesús ismét arra gondolt, indulatoktól mentesen, már-már szeretettel: kapd be, kisanyám.

– Rendben van.

– Rendben?

– Miért csodálkozik? Igen, rendben.

– Nem kell egyeztetnie a barátjával?

– Büszke és önálló kubai nő vagyok, senior Mortiérez. Tudok egyedül dönteni.

– Az remek, Luisa.

– De akkor még mesélnie kell a családjáról. A gyerekeiről. Az unokáiról. Mindent tudni akarok.

– Holnap a mesével fogok kezdeni. Addigra már meglesz a repülőjegye. Aztán elmegyünk…

– Hová? Nem tud megülni a seggén, már bocsásson meg…

– Arra gondoltam, hogy kimehetnénk a partra. Kicsit sétálnék, az emberek között…

– Jól van. És mikor utazunk?

– Úgy terveztem, hogy…

– Hogy?

– Hogy a jövő héten már képes leszek rá.

– Miért hallgat?

– Csodálom magát. Ezt az önbizalmat. Na jó… de akkor többet kéne sétálnunk. Meg kell erősödnie. Mégis jobb lenne bottal járnia.

– Terveim szerint jövő héten már a bot se kell.

– Hogy maga milyen… – keresgélte a szavakat.

– Milyen?

– Milyen… önfejű, csökönyös…

– …fasz – bólintott Jesús, aztán a nő is. Nevettek, majd Luisa betolatott a garázsba, és felmutatta a középső ujját a garázs hátsó falának, amelytől mindössze pár centi választotta el, amikor – Jesús rémült hangú figyelmeztetésére – sikerült lefékeznie.

Jesús ekkor döntötte el, hogy mégiscsak beépítteti a kocsiba a parkolóradart.

34.

Kata azon sopánkodott magában, hogy sikerült elcsesznie két teljes napot a nyaralásukból ezzel a váratlan betegséggel. Két álló napig csak az árnyékban lustálkodott, szénsavas vizet ivott és sózott kenyeret evett – annyira rossz volt a gyomra, hogy a főétterem büféasztalain sorakozó ételkülönlegességekre rá sem bírt nézni –, és egyszer beült ugyan a medence melletti teraszétterembe, amelynek egyetlen menüje (és igazi különlegessége) a tenger gyümölcseivel készült paella volt, de csak egy kis rizst evett az egyébként ínycsiklandó ételből. Aznap este, amikor Pinar del Rióból visszatértek Varaderóra, magas láza volt, másnap nem is emlékezett rá, hogy mi történt vele, hogyan került ágyba, miért volt reggelre is vizes a haja. Azután két napig hőemelkedéssel, gyomor-és fejfájással kínlódott, és estére újra belázasodott. Már nem volt annyira magas láza, mint első este, de továbbra is gyengének érezte magát.

Amikor a pálmák alatt feküdt, a szeles tengerparton, és mindössze vizet ivott (élete első ötcsillagos, all inclusive ellátást biztosító szállodájában!) és a frissen sült, ropogós kenyér héját eszegette (óvatosan, nehogy visszajöjjön…), arra gondolt, mennyire rossz társaság lehet most ennek a lánynak. Egyébként Dalma is elég rossz hangulatban volt, de Kata nem tudott, és valójában nem is igen akart foglalkozni vele. Érdekes, hogy ez a szűkszavúnál is szűkszavúbb lány, akibe látszólag nem sok érzés szorult, most egyre hordta neki a bárból a jeges szódavizet, és rendre megkérdezte, kér-e valami mást is. Amúgy az arcára volt írva, hogy nem csattan ki a jókedvtől, Kata gyanította, hogy őrá dühös, amiért elrontja a nyaralását, és nem viszi őt kirándulni, felfedezni a környéket. Ám hiába javasolta neki, hogy menjen el egyedül, a lány hárította.

Jó kis nyaralás, a fene vigye el.

Még az a szerencse, hogy lesz idejük megismerkedni Kubával. Hamarosan indulnak Havannába, addigra remélhetőleg felépül, és képes lesz ellátni pótanyai feladatait, és jó nyaralást biztosítani a lánynak, akit a gondjaira bíztak – és aki éppen neki viselte gondját.

A harmadik este, amikor már alig volt hőemelkedése, bágyadtan ült a teraszon, és hirtelen eszébe jutott Irina hercegnő. És rögtön utána beléhasított a felismerés.

Irina hercegnő túl van a múlton.

Belebetegedett ugyan, lázrohamot kapott, a múltja megfeküdte a gyomrát, de végül csak megemésztette, teste kivetette magából a múlt sérelmeit, mint a tüskét, túljutott a fájdalmakon, a megalázottságon, a sebnyalogatáson… és begyógyultak a sebei. Még talán hegek sem maradnak utánuk.

Irina hercegnő túljutott a férjén. Túljutott a válásán.

Basszus, Irina hercegnő teljesen szabad lett.

Befelé figyelt, önmagába, figyelte, ahogy áramlanak benne az érzések. A félelem, a teljes döbbenet, és a határtalan elragadtatottság.

A következő reggel úgy ébredt, mint akinek sosem volt semmi baja. Energikus volt, lendületes, érdeklődő, aktív és… éhes. Fel tudta volna falni az egész büféasztalt. Dalma kíváncsian figyelte.

– Meggyógyultál?

– Meg. És van még négy teljes napunk, érted? Négy napunk itt, Varaderón. Elmegyünk abba a Plaza Americasba, elmegyünk abba a Don Quijote-malométterembe, megnézzük a bazárt…

– Jól van, azért csak lassan.

– És este táncolunk! Lesz diszkó is?

– Mostanában nincs mashup.

– Nincs?

Dalma szomorúan megrázta a fejét.

– Nem tudom, mi történt, de eltűnt az a fiú. Eduardo. Ő tartotta a mashupot.

– Hát biztos van más diszkós.

– Biztos. De engem csak ő… vagyis csak a mashup érdekel.

Mivel lehet egy teljesen maga alá került, rosszkedvű tinédzsernek örömet szerezni? Erről szólt a következő két nap. A totális elkényeztetésről. Persze leginkább a bűntudata vezérelte. Mit fog mondani ez a lány otthon, az anyjának? Hogy Kata szétszivarozta az agyát, és nagy ívben szart rá, a lányra, aki mellé pesztonkának szegődött? Vásárolt neki a parton mindenféle színesre festett kagylónyakláncot, karkötőket, elküldte katamaránozni azzal az izmos fiúval, aki a vízisportokért felelt (mintha úgy látta volna, hogy Dalma jókedvűbben érkezett vissza a kirándulásról, mint ahogyan elment), paellát ebédelt vele a tűző napon, a medence melletti teraszon, elmentek hűtőmágnest venni a Plaza Americasba, és kiloptak egy csomó kaját a büféétteremből a környékbeli sovány kutyáknak. Talán az utóbbival tudta egy kicsit jobb kedvre deríteni a lányt, de a szava ettől sem jött meg. Kizárólag a kutyákhoz beszélt, amikor etette őket, de olyan halkan motyogott, hogy Kata csak néhány mondatfoszlányt tudott elkapni.

– Most jó lesz neked… Egyél, tartalékoljál belőle… aztán ne ugorj le sehonnan valami szerelem miatt, mert eltöröd a lábad…

Kata egy szót sem értett az egészből. Tényleg bolond ez a lány. Honnan ugrálnának le a kutyák? És hogyan kell bánni egy ilyen lánnyal? Talán…

Igen, talán úgy, ahogy egy kisgyerekkel.

Nincs más hátra, elő kell vennie a tehetségét. Azt, amihez ért.

Aznap este Irina hercegnő életre kelt, méghozzá a teraszon, a kinti lámpa sejtelmes fényénél. Irina hercegnő hirtelen négy kutya gazdája lett. Egy szukáé, és három kölyöké. Kata finom szőrű, hófehér alapon fekete foltos kiskutyákat rajzolt, nedves orrúakat, csillogó szeműeket.

Dalma unottan üldögélt a másik széken, de egyre gyakrabban nézett az asztalra, ahol alakult a rajz.

– Irina hercegnő – szólalt meg váratlanul – kutyákat szeretett volna?

– Nem tudom, szeretett volna-e, de befogadott egy szukát. Egy vemhes szukát. Úgyhogy most lett négy kutyája.

– Hát, úgysincs férje, nem igaz? Meg barátja sem.

Háááát. Így akarjon a kedvébe járni az ember. Kellemetlen a modora… de azért tovább rajzolt. Rajzfilmkockaként, a játszadozó kutyákat, és Irina hercegnőt, amint nézi őket a háza ablakából.

– Na igen, mert már elvált – felelte végül.

– Elhagyták?!

A lány hangja éles volt. Uramisten, mibe tenyereltem bele már megint? – Kata ezt gondolta, aztán bólintott.

– Elhagyták, de már kilábalt a depressziójából. Már túl van a nehezén.

– Na igen, mert nem lett gyereke tőle. Mégis más lenne, ha nemcsak négy kutyáról, hanem még egy gyerekről is gondoskodnia kéne.

– Az biztos. De tudod… Azt hiszem, nem véletlenül nem született gyerekük.

– Hogy érted?

– Úgy, hogy az a kapcsolat sohasem állt biztos lábakon. Legalábbis Irina hercegnő később úgy érezte, hogy soha nem bízott meg igazán a férjében. Ezért nem is esett teherbe tőle.

– Vannak, akik úgy is teherbe esnek, ha nem biztos a kapcsolatuk.

– Igen. De Irina hercegnő már érettebb fejjel volt benne abban a házasságban. Érted, már nem volt mindegy neki…

– És ha valakit úgy hagynak el, hogy éppen gyereket vár?

– Hmmm. Az nem könnyű, de hosszú távon talán mégis jobb, mint egy labilis párkapcsolat.

– És a gyereknek?

– Azt hiszem, a gyereknek is jobb.

– Azért nem kell rögtön négy kutyával pótolni azt a gyereket.

Hallgattak, Kata pedig tovább rajzolt.

– Mit csinál most?

– Táncol. Táncolni tanul.

– Irina hercegnő táncol?

– Hát… próbálkozik vele.

– Én is próbáltam.

– Tényleg?

– Valamelyik este, amikor rosszul voltál. Lent, a parton.

– Salsaóra volt?

– Nem. Elmentem egészen a kilátóig. Ott bulizott néhány kubai, adtak inni rumot, a végén pedig táncoltam. És nagyon szédültem.

– Te jó ég, és hogy ment?

– Bénán. Berúgtam.

– Berúgtál??

Hát ez szép. Ez is az ő hibája. Míg ő ágyban feküdt, és abból a régi szerelemből, a házasságából próbált kigyógyulni, addig ezt a szerencsétlen lányt leitatták a parton. Megállt a kezében a toll.

– Be, de aztán kijózanodtam.

– Nem lett semmi bajod?

– Nem.

Újra elindult a toll a papíron. Új kép készült. Már úgy nézett ki a sorozat, mint egy valóságos rajzfilm kockái.

Aztán Dalma újra megszólalt:

– Egy napszemüveges kubai fiú visszakísért a szállodáig. És megcsókolt.

Jézusisten, mi folyik itt?! A tudta nélkül! Gyermeteg gondolkodású kamasz lány, aki berúg a parton és csókolózik egy kubaival. Másnál talán nem akadt volna ki ezen, de hogy pont Dalma…? Aki hűtőmágneseket és kindertojásos bábukat gyűjt?!

– És…?

A kérdés elég riadtan hangzott.

– Undorító volt – vonta meg a vállát Dalma. –Utáltam. Felírta a számát a karomra – és felhúzta a pólója ujját, és az alkarján halványan, megkopottan még valóban látszódtak a számok.

– Undorító?

– Aha.

– Akkor miért hagytad?

– Mert… mert engem még soha senki sem akart megcsókolni.

Miért nincs levegő ezen a teraszon? Kata úgy érezte, mintha egy vaskéz szorítaná össze a mellkasát. Ránézett a lányra, viaskodott az érzéseivel: szíve szerint magához ölelte volna, de attól tartott, hogy Dalma elhúzódna.

Amikor újra kapott levegőt, megszólalt.

– Tudod, Dalma, már többször akartam mondani, hogy nagyon csinos lány lennél. Egy kicsit változtatni kellene a ruhatáradon, a tartásodon, a hajadon…

– Mi a baj a hajammal?

– Felejtsd el ezt a copfot. Engedd ki a hajad. Gyönyörű, ahogy a válladra omlik. Finom, nőies keretbe foglalja az arcodat.

És rajzolni kezdett. Új papírra. Néha Dalmára pillantott, és rajzolta őt, leengedett hajjal, térd fölé érő szoknyában, rövid ujjú pólóban – és a rózsaszín tornacipőjében. A rajzolt Dalma nagyon is hasonlított a valódira, csak sokkal lazább, sokkal nőiesebb volt. És még valamiben különbözött tőle: a pillantásában. A rajzolt Dalmának magabiztos, sőt talán kihívó volt a pillantása.

A lány elbűvölten nézte a rajzot. Aztán nagy nehezen kinyögte:

– Mi… mi lenne, ha így néznék ki?

– Akkor minden fiú veled akarna csókolózni.

Dalma hallgatott, de Kata látta rajta, hogy gondolkodóba esett. Még hozzátette:

– Tudod, nekem is változtatnom kéne magamon. Legalábbis a bátyám szerint.

– Külsőleg?

A rohadt életbe, gondolta, elég éles meglátásai vannak ennek a csitrinek. Nem csak külsőleg, bassza meg.

– Nyilván nemcsak külsőleg, de úgy is. A kettő együtt jár. A bátyámmal elmentünk vásárolni, és vettünk nekem egy csomó nőies cuccot, de nem hordom őket… pedig elhoztam.

– Itt vannak nálad?

– Igen. És fel is venném őket, ha te is hagynád, hogy változtassunk egy kicsit rajtad. És persze a ruhatáradon.

– Nincsen erre pénzünk…

– Megoldjuk valahogy.

– Itt nem is lehet kapni semmit.

– Akkor add ide a farmerszoknyádat, amit első este láttam kikandikálni a bőröndödből…

És szépen, a körömollójával levágta a szoknya alját. Jó tépett lett, és még ki is huzigált belőle néhány szálat.

– Bújj bele. És várj, hozok még valamit…

Amíg Dalma próbált, ő előkotorta a szekrényéből az egyik új topját. Úgyis nagyon feszült rajta…

Dalma átöltözve lépett ki a teraszra. Görnyedten tartotta magát, de leeresztette a haját, és egészen úgy nézett ki, mint azok a sovány, éretlen, dacos tekintetű tinédzser modellek a külföldi magazinokban. Kata hirtelen gyönyörűnek látta, és egy pillanatra belefacsarodott a szíve: akár neki is lehetne már egy ekkora lánya… ilyen szép lánya…

– Szép vagy.

– Pipaszár a lábam. Gebe vagyok. Csúnya vagyok.

– Szép a lábad. Milyen lábat szeretnél? Elefántlábat? Azt hiszem, testképzavarod van.

– Az micsoda?

– Amikor valaki másmilyennek látja magát a tükörben, mint amilyen. Egy sovány lány kövérnek, egy szép lány csúnyának…

– Meg akarnának csókolni a fiúk, ha úgy néznék ki, mint a rajzodon?

– Szerintem biztosan.

– És… Eduardo is?

Ó, istenem. Hány napja vár már arra, hogy ez a lány, akiről egyre inkább azt feltételezte, hogy enyhén autista, megnyíljon. És beszélni kezdjen.

És most Dalma beszélni kezdett. Mesélt Eduardóról, a mashupról, arról, hogy esténként végigállta a diszkót, és csak Eduárdot figyelte, az első reggeliről, amikor a srác megszólította… Aztán mesélt az otthoni fiúkról. Akik mindig cikizték. Mesélt az osztálytársáról, Horváth Gézáról, aki második év végén elkapta őt a folyosón, a lányvécé előtt, és odaszorította a falhoz. Alig kapott levegőt, és Horváth Géza megfogta a mellét. („Nincs is mellem, persze ez nyilvánvaló” – nem is Dalma lett volna, ha nem tette volna hozzá.) A másik kezével pedig belemarkolt Dalma fenekébe. Májkrémszagú volt a lehelete, és a lány arcát súrolta a szája.

Dalma a falhoz szorítva vergődött Horváth Géza szorításában.

– És akkor én lerúgtam a tökét.

Ott állt, a teraszajtónak támaszkodva ez a vékony lány, akit mindenki gyámolítana, védene, óvna, és közölte, csak úgy lazán, hogy lerúgta a Horváth Géza tökét.

– Felrepedt a heréje, azt hiszem, össze is kellett varrni. Jegelték. Két hétig.

Szenvtelen maradt a hangja.

– Úristen.

– Nem tudom… Féltem, megijedtem, és megvédtem magam. Nem gondolkoztam sokáig. Jött, hogy mit kell tennem, tudod? Éreztem, meg kell védenem magam. Mert engem nem véd meg senki. A suliban soha nem védett meg senki. Aztán meg magántanuló lettem. Tudtad, hogy emiatt lettem magántanuló?

– Nem.

Tényleg nem mesélte el neki ezt az esetet Zsuzsi. Kata hallotta, hogy Dalma magántanuló lett, de azt hitte, hogy azért, mert nem tudott beilleszkedni az osztályba. Közben meg szétrúgta egy srác tökét. Hááát… egyik meglepetést követi a másik.

– Nahát, attól kezdve még jobban utáltam a fiúkat.

– Igen, megértem.

– Aztán megláttam Eduárdot, meg elkezdtek itt barátkozni velem a helyi fiúk, és nem láttam a szemükben azt a furcsa villanást, ami elárulja, hogy csak cikizésből kedveskednek az emberrel… és…

– És?

– És azóta, azt hiszem, nem utálom a fiúkat.

Aznap még egy meglepetést okozott Katának a lány. Elmondta, hogy interneten már megszervezett kettejüknek egy havannai találkozást valakivel.

A fene se igazodik ki rajta, gondolta Kata. Egyik pillanatban olyan, mint egy kisgyerek, aki kettőig se tud számolni, a másikban pedig keményen lerendezi a kellemetlenkedő, agresszív fiúkat, és előrelátóan megszervezi az életét.

A következő néhány napot már-már úgy töltötték el, mint két barátnő. Kata elhatározta, hogy mivel ez az ő nyaralása is, jól fogja érezni magát. Néha ugyan nem értette, mit akar tőle ez a csitri, aki egyre beszédesebb lett, máskor viszont nagyon is közel érezte magához. Beszélgettek, napoztak, felfedezték Varadero városát, megnéztek egy esti show-t, beültek a bárba, és koktélt iszogatva hallgatták a zongorista játékát, aztán még römiztek is. Minden bulit Dalma nyert. Minden egyes bulit.

Mintha csak memorizálni tudta volna a kártyalapokat.

Egész jó eséllyel kártyázhatna egy Las Vegas-i kaszinóban, gondolta Kata.

Ez a néhány nap a meglepetések időszaka volt. Es egy rajzfilm kezdetéé. Irina hercegnő életébe betört Dalma, az elvarázsolt királylány, és a kezdeti kölcsönös idegenkedésük átalakult egy más érzéssé. Ahogy a rajzlapon, úgy az életben is kockáról kockára, szép lassan formálódott a barátságuk.

35.

– És ezt mennyire veheted készpénznek?

Aurelio anyja éppen félbevágta a görögdinnyét, és hátrafordult a fiához. Azon ritka alkalmak egyike volt, amikor Aurelio hazaért vacsoraidőre, és le is ült enni a szüleivel.

Vacsorára sült paradicsom volt rizzsel, az anyja az egészet beborította sajttal, és aranybarnára sütötte. Aurelio nagyra értékelte, hogy az anyja bármilyen alapanyagból finomat tud főzni. Már a gyümölcsnél tartottak, a dinnyét ő hozta. Nem volt egyszerű hazakerekeznie vele, de amikor meglátta a zöldségesnél, gusztusa támadt rá. Egészen gömb alakúra kitömte a dinnye a hátizsákját, és rohadtul húzta a vállát a hazaúton.

– Előleget adtak, és aláírtam a szerződést.

– Apád mondja, hogy lenne egy állás a kórházban.

– Aha.

A dinnye meleg volt, de friss és édes. Aureliónak nem volt türelme kiszedegetni a magokat, simán lenyelte őket, csak azt nem szerette, amikor valamelyik kettétört a foga alatt, mert keserű volt. Végre fekete magos dinnyét kapott, és nem azt, amiben olyan apró, fehér, puha magok vannak. A fehér magvú dinnye állagát sem szerette annyira. Persze azt is boldogan megette, ha nem volt más.

Állás. A kórházban. Na persze. Még csak az kéne! Az apja műtős volt. Nem orvos, hanem műtős. Bár elmúlt ötvenéves, még mindig betegeket cipelt a karjában, átrakta őket a hordágyról a műtőasztalra, aztán operáció után vissza a hordágyra, majd a betegágyra. Néhány éve őt magát is megműtötték porckorongsérvvel, valószínűleg a sok emeléstől szerezte, a végén már zsibbadt és nehezen mozgott a lába, és állandósultak a fájdalmai. A műtét után hónapokig nem emelhetett. Aurelio nagyapjának az anyagi támogatása nélkül nehezen tudták volna átvészelni azokat a hónapokat. Hát, ha Aurelio nem vágyott valamire, akkor az a kórházi munka volt. Csakhogy ez biztos állás volt – beteghordóra, műtősre mindig szükség van, és az anyja is a biztonságot szerette. Anyja régen az egyik minisztériumban dolgozott titkárnőként, de amikor a nagyapja lelépett az országból, akkor egyik napról a másikra felmondtak neki. Sokáig sehová sem vették fel, aztán bekerült egy iskolába, ahol csak takarítónőként tudták alkalmazni, ám mivel beszél angolul, egy szerencsés véletlen folytán később állást kapott egy belvárosi galériában. Úgyhogy már régóta üzletvezetőként dolgozott a kiállítóteremben, ahol az volt a dolga, hogy a betévedő külföldieknek eladja a galéria „istállójába” tartozó kubai művészek festményeit. Néha igazi remekmű került a galéria falára, de a legtöbbször sorozatban gyártott képeket kínáltak: Aurelio már sok-sok verzióját és „eredeti, számozott” példányát látta azoknak a festményeknek, amelyekre vevők voltak a külföldiek.

– Miért nem akarsz normális állásba menni?

– Normális állásom van. Táncórákat adok, és végre táncosként szerződtettek egy külföldi produkcióba! Ne mondd, hogy te nem örültél volna annak idején, ha…

Elharapta a mondat végét. Nagyon jól tudta, hogy az anyjának is a vérében van a tánc, csak nem akarta az apja, Jesús útját járni. Jesúst nemigen hozták szóba otthon, hiába támogatta őket, hiába tudták, hogy érdeklődik irántuk és gondoskodik róluk, Aurelio anyja nem tudta megbocsátani neki, hogy miatta bocsátották el a minisztériumi állásából. És hát mindig futóbolondnak tartotta az apját… romantikus, mégis kőszívű futóbolondnak. Nyilván megijedt, hogy Aurelio az ő nyomdokaiba lép… és talán attól is félt, hogy csalódni fog a fiú.

– Ez nem normális állás. És egyébként is lesheted, hogy mikor kapsz útlevelet… mikor utazhatsz el bárhová is ezzel a produkcióval.

– Én jól érzem magam, anya. Így érzem jól magam.

– Miért nem szólsz, Pedro, miért ülsz itt ilyen kukán?

Na hiszen. Az apja mindig békességre vágyott. Most is nyugodtan üldögélt a dinnye felett, még nem magozta ki egészen, és addig bele sem kezdett – a bicskával kapargatta ki a gyümölcsből a magokat, és a tányérja szélére tolta.

A szülei még mindig szép pár voltak. Az anyja csinos, arányos, fekete szemű, gyönyörű, világos bőrű – az apja magas, széles vállú, és egészen jóképű…

– Csinálja azt a gyerek, amihez kedve van – mondta végül az apja. – Tudod te is, hogy táncolni szeret. Hát akkor táncoljon.

Ennyit mondott, és tovább kapargatta a magokat a dinnyéből. Aurelio már túl volt a magáén, és felállt az asztaltól.

– Na jól van, elmegyek. Ma még órám van.

– Mikor jössz?

– Ne baszogasd. Felnőtt, akkor jön, amikor akar.

Hála az égnek, az apja mellé állt. Azt tervezte, hogy elújságolja nekik: Jesús hamarosan visszatér, de ez az este nem látszott alkalmasnak a bejelentésre, és nem is akarta tovább bőszíteni az anyját. Persze tudta, hogy az anyja is büszke rá, csak nem akarja, hogy Aurelio csalódjon. Inkább válasszon valami „normális” pályát, ahol nem érheti akkora csalódás az embert. Igaz, hogy a sikerre is kisebb az esély, de az anyja biztonsági játékos volt.

Aurelio viszont szeretett kockáztatni, ha volt értelme.

Újra bekerekezni a városba… mostanában rengeteget biciklizett. Ráadásul elég fáradt volt, ma például zenekarral együtt próbáltak abban a házban, a két szobában. Földes udvar tartozott a házhoz, a szünetekben ott cigiztek a lányok, meg a vadiúj, hamis Gucci és Louis Vuitton táskáikat nézegették, és heccelték a fiúkat. Mercedesnek természetesen eredeti Ed Hardy táskája volt, csodálták is a lányok, és persze tervezgették, hogy ha egyszer eljutnak külföldre, ők is vesznek maguknak ilyet. Mercedest amúgy is istennőként bálványozták: egy lány, aki tizenhat évesen fogja magát, és a nagybátyja után indul Londonba, hogy ott férjhez menjen… hát, nem mindennapi történet. A nagybácsi fizette neki az angol udvarlót, és a papírokat is. Aztán persze az angolt elég nehéz volt leléptetni, de Mercedes – mint mesélte – nem akarta beérni egy hűvös, higgadt, kopaszodó, unalmas londoni tisztviselővel. Neki egy forróvérű, szerelmes szívű, jó egzisztenciájú férfira volt szüksége.

Egész nap próbáltak, az angol producer szendvicseket hozott nekik ebédre, és Aurelio kicsit úgy érezte magát, mintha visszakerült volna az iskolába. Csak itt keményebben kellett hajtania.

Az öreg színésznővel egyszer sem találkozott abban a házban, ahol próbáltak, de neki nem is volt vele közös jelenete, azt is el tudta képzelni, hogy a nő reggelente próbált, vagy hogy nem is kellett kijárnia ilyen messzire. Ki tudja. Nem is bánta, hogy nem futottak össze ezekben a napokban.

Izomláza volt, ahogy tekert, de belegyorsított.

Táncóra következik, utána pedig felugrik Eduardóhoz.

Figyelj, azért vagy itt, hogy táncolj, vagy csak az idődet akarod elütni valahogy?

Nem gondolta át, amit mond. Hiszen ha gondolkozott volna előtte, nyilván nem teszi fel a kérdést, mert ő csak egy tanár, mi a franc köze van ahhoz, hogy mit csinálnak a tanítványok, akik ráadásul nem is neki fizetnek? Ő csak egy – alkalmi – alkalmazott a salsasuliban. Be kéne fognia a pofáját, és megmutatni a lépéseket, beigazítani a nők csípőjét, viccelődni, újra és újra megmutatni, lassan a koreográfiát, és lelkesedni, ha valaki képes ritmusra leutánozni a mozgást. Erre ő beleköt az első fasziba. Ugyanis újra összefutott a táncórán azzal az európaival, aki többször eljött már, a magas, őszes hajú Nickkel. Na, ha valaki, akkor Nick nem volt motivált. Pedig még elég laza is volt a tánchoz, mégis unottan, és talán kicsit szégyenlősen lépegetett.

– Ha nem akarnék táncolni, nem lennék itt.

– Hát akkor lássam az arcodon, hogy itt akarsz lenni, és sehol máshol! Lássam, ahogy ez az öröm átsugárzik a testedre! Lássam, ahogy megjelenik a mozgásodban! Lássam, ahogy kibaszott aerobik helyett átváltasz táncra!

Hú, baszd meg, Aurelio, gondolta utána. Mi a francért húzod fel így magad? Hát nem tök mindegy, hogy ez az európai megérzi-e a salsa lényegét, vagy csak ugrál, mint egy bakkecske, ha kifizeti az óra árát?

Aztán visszafordult egy forgásból, és meglátta a férfi arcát. Elképedve meredt rá, de… mintha gondolkodóba esett volna. És attól kezdve lendület költözött belé. Talán. Mindenesetre igyekezett lelkesebben követni a koreográfiát.

Aztán az óra után, a lépcsőházban, újra összefutottak. Nick lefelé indult volna, Aurelio felfelé, Eduardóhoz.

– Hello.

– Hello. Ne haragudj, hogy olyan ingerülten szóltam rád. Csak… tudod…

– Igen, eleged van az elkényeztetett és unott turistákból. Megértem.

Aurelio a lépcsőkorlátnál állt, egyik lábáról áthelyezte a másikra a testsúlyát, csak most érezte, hogy milyen rohadt izomláza van, még a bordaközti izmai is sajogtak a rengeteg gyakorlástól. El sem tudta képzelni, hogy mit érezhet Mercedes, aki főszereplőként végigtáncolja az egész darabot, míg neki, Aureliónak csak a darab elején van tízpercnyi komoly szerepe, és persze a karban is táncol időnként.

– Aha – dünnyögte, mert nem tudott mást mondani.

– ...de az a helyzet, hogy azért is vagyok itt, mert szeretném megtudni, ki vagyok, hová tartok…

És nekem ehhez mi a franc közöm van? Végül nekitámaszkodott a falnak. Tényleg kimerült, hogy a fenébe merülhet ki valaki huszonévesen, amikor csúcsformában van? Talán többet kellett volna aludnia éjjel, valószínűleg az az öt óra nem volt elég.

– Nem tudom, miért mondom ezt neked, amikor még magamnak is most fogalmazom meg először – az európai csak motyogott. – De hát… új élet… egy válás után, érted. Mindent felrúgtam utána. Mindent. Még a cégemet is leépítettem. Nagy cégből kis cég, nagy célokból kis célok, én meg eljöttem ide…

– Igen.

– Mit igen?

– Igen, értem.

Sóhajtott. Kurvára elege volt belőle, hogy a lépcsőházban álldogál. Végül döntésre szánta el magát.

– Ha van kedved… gyere fel velem a haveromhoz. Eduardóhoz.

Kiderült, hogy Nick és Eduardo már találkoztak. Aurelio megtudta, hogy Nick volt az, aki felhívta Eduardo figyelmét arra, hogy a srác szerepel valamilyen internetes oldalon – miatta kellett felkeresniük Eduardo nagyanyját, a turistákból élő santerát a múltkoriban. Eduardo megörült Nick-nek, de rögtön szemrehányást is tett neki, hogy ígérete dacára még nem vitte el egy szállodába, ahol megnézhette volna az említett oldalt.

Aztán Nick elment, de fél óra múlva egy palack hétéves Havana Clubbal és pár üveg szódával jött vissza, meg három szendvicset, és két tábla csokit is hozott, igazán figyelmes volt, és hát Aurelióra ráfért már a lazítás.

Ráadásul az európai elég rokonszenves volt. A története is kirajzolódott a fiúk előtt: negyvenhat éves, és a nála tizennégy évvel fiatalabb felesége megcsalta a legjobb barátjával és egyben kollégájával, majd le is lépett vele. Hiába próbálta Nick visszacsalogatni, visszakönyörögni, nem sikerült neki. Pedig mindent megadott volna a nőnek. És gyereket akart tőle. De a nő beleszeretett a másik fickóba, így tőle akart családot. Nick kiborult, mert öt évig várt erre a nőre, elvált miatta, fűzte őt, körüludvarolta, programokat talált ki, egyszer a születésnapjára autót vett neki ajándékba, odavitette a nő lakása elé, masnival feldíszítve, de a nő nem fogadta el. (A homályos elbeszélésből, amely az elfogyasztott rum mennyiségével arányosan vált még homályosabbá, kiderült, hogy a nő később elfogadott egy másik autót Nicktől, egy nagyobbat, de immár masni nélkül.) Aztán persze végül sikerült befűznie és gyorsan feleségül is vennie a nőt, akiről sosem tudta, hogy viszontszereti-e őt, és aki elhagyta Nicket a legjobb barátjáért.

Hát ennyi. Aurelio már hallott efféle történeteket, de olyat még nem, hogy valaki így vált, ahogyan Nick tette: eladja a cége felét – amely valamilyen ügynökség volt, márkamenedzseléssel foglalkozott –, aztán leépíti az alkalmazottai egy részét, visszamond munkákat, eladja a nagy házát, és világgá megy. Egy kis karib-tengeri kóborlás után itt kötött ki, Kubában. Nem tudja még, hogy miért, de itt érzi magát legjobban, bár itt is szarul van. Rá kell jönnie, kicsoda is ő valójában, és miért húzta a szíve pont Havannába. És miért nem megy haza, vagy tovább, akárhová. Azt sem tudja, kicsúszott-e a talaj a lába alól, vagy sem.

– Vissza akarod kapni a volt feleségedet? – kérdezte Eduardo, miközben elővett egy cigit.

– Á, nem. Már nem… Nem érdekel. Valahogy semmi sem érdekel igazán.

Aha. Eljátssza, hogy depressziós, gondolta Aurelio. Pedig nem az. Hanem üres az élete. Unatkozik. Na, majd ő ad neki egy kis feladatot. Csak azért, hogy ne unatkozzon.

Később lementek a Malecónra sétálni, aztán Eduardo hirtelen támadt ötletét elfogadva beugrottak a klubba (Eduardo szabadnapos volt, de bevitte őket), ott újabb kör rum következett, amit Nick fizetett, majd ezután, Aureliónak úgy rémlett, hogy táncoltak is, mintha feltaszigálták volna a színpadra, és ő lenyomott volna egy nagyon individuális show-t, de fehér foltok voltak az emlékezetében. Másnap Eduardo mesélte el neki, hogy vastapsot kapott a produkciójáért. Mindössze annyit felelt, hogy reméli, a gatyáját nem tolta le.

Mindegy, végül is ezen az estén Aurelio jót beszélgetett, jól ellazult, és jól berúgott. Hajnalban nem sok választotta el attól sem, hogy jó nagyot hányjon.

Eduardónál aludt, és reggel tőle kellett tiszta pólót kérnie – persze feszült rajta, mert Eduardo jóval vékonyabb volt nála –, hogy viszonylag emberi külsővel indulhasson a próbára. Amit aznap a háta közepére sem kívánt.

36.

– És kitől születtek a gyerekei?

– Ez annyira bonyolult kérdés?

– Inkább a válasz bonyolult.

Key Westen sétáltak, Jesúsnak nehezére esett válaszolnia, hiszen leginkább arra koncentrált, hogy sikerüljön eljutniuk a következő padig, ahol majd újra megpihenhet. Olyan izmai fájtak, amelyeknek a létezéséről már réges-régen elfeledkezett. Jó volt ez a fájdalom: azt jelezte az agyának, hogy még vannak izmai, hogy valóban keményen dolgozik – mindig szerette az izomlázat, táncos korában is, mert tudta, ez azt jelenti, hogy nemcsak ímmel-ámmal teszi a dolgát, hanem teljes erőbedobással. Hajtja és kihajtja magát. És még most, nyolcvanegy évesen is képes rá… kis lépésekkel ugyan, de kitartóan halad… a célja felé.

Aztán végül leülhetett a padra. Nézte a tengert, a görkorcsolyázó fiatalokat, majd Luisához fordult.

– Minden gyerekem más anyától született.

– Úgy érti, mind a kettő…

– Hát… ez is igaz.

– Senior Mortiérez, eldöntötte, hogy rébuszokban válaszol? Ne feledje, hogy kikötöttem, csak akkor utazom el magával, ha tisztában vagyok a családi viszonyaival.

– Már mondtam, Luisa, hogy nem tervezek újabb házasságot… – mosolyodott el fáradtan. – Akkor minek akarja feltérképezni a családi viszonyaimat?

– Mert csak megbízható ember felügyeletét vállalom. Ha felelnem kell magáért, legalább tudjam, kicsoda.

Önérzetesen nézett rá a nővér.

– Nem biztos, hogy megbízhatónak tart… ha elmesélem.

– Nem fogok én ítéletet mondani…

– Dehogyisnem.

– Jó, lehet, hogy magának van igaza, de nem azért kérdezem, mert ítélkezni akarok. Hanem hogy egy kicsit jobban megismerjem.

– A fiam az első feleségemtől született.

– Nem Grace-től.

– Grace sosem lett a feleségem, nem emlékszik?

– Dehogyisnem. Csak teszteltem…

– Grace elment, Grace meghalt, és én éltem tovább az életemet. Csajoztam, táncot tanítottam, mindenfélét csináltam, csak hogy túléljem… Ráadásul voltam olyan idióta, hogy – de ezt már meséltem – kötést rakattam magunkra egy… santerá-val. Szóval, szenvedtem, mint egy kutya. Próbáltam elnyomni a fájdalmat, de sem a rum, sem a tánc, sem a nők nem segítettek. Aztán… megismertem Teresát, a santerát, akivel már találkozott…

– Tudom. – Luisa bólintott, de az arcára volt írva, hogy nem szeretne többet megtudni a szemében még mindig félelmetes santeráról.

– Ő… végül ő segített. Nem nagyon akart kötélnek állni, mert attól tartott, hogy szerinte nem is santera volt az, aki összekötött bennünket, hanem pallero, és egy palleróval ő nem… ő nem akar összeütközésbe kerülni. De aztán mondtam, hogy én már nem bírom tovább. Nézzük meg, ki az erősebb. Melyik mágia az erősebb.

– Mivel győzte meg?

– Jóképű fiú voltam…

– Na neeee… Senior Mortiérez, csak nem…?

– Vicceltem.

Az öreg halványan mosolygott, de lesütötte a szemét. Gondoljon a nővér, amit akar…

– És akkor mi történt? És mi köze ennek a házasságához?

– Nyilvánvaló, hogy amíg oda voltam kötve Grace-hez, addig nem lehettem újra szerelmes. Hogyan házasodtam volna meg?

A nővér tágra nyílt szemmel pillantott rá.

– Senior Mortiérez, maga hisz a szerelemben… Maga nem házasodott volna meg, ha nem szerelmes?!

– Hát, miért is házasodtam volna szerelem nélkül?

– Jó ég, hát maga romantikus, érzelmes férfi. Milyen kár, hogy manapság…

– Ugyan már, Luisa. Manapság is ilyenek a férfiak. Vagyis… vannak ilyenek.

– Mondja már tovább! Mit tett magával az a santera?

– Elmesélte, hogy a vallás és a mágia két különböző dolog, és hogy minden a santera vagy santero személyén múlik – azon, hogy a vallásban vagy a mágiában hisz-e. Ha a mágiában hisz, akkor hatalmat akar magának. Ha a vallásban, akkor a szertartásokat a vallás részeként, saját hite szerint végzi. Úgyhogy addig nem vállalta, hogy segít, amíg részletesen el nem meséltem, mi történt. És addig nem tett semmit, amíg szent meggyőződésévé nem vált, hogy valóban segítenie kell rajtam, mert csak úgy tudom folytatni az életemet.

– És?

– Mit és… Segített.

– Lehetne egy kicsit bőbeszédűbb is, nem? Hogyan segített?

– Elég fájdalmas visszaemlékeznem rá.

– Nagyon érdekel.

– Hát jó. Egy naranccsal.

– Naranccsal? Senior Mortiérez, miért fájdalmas visszaemlékeznie egy narancsra? Netán egészben le kellett nyelnie?

– Nem. Napokon keresztül rugdosnom kellett a lakásban.

– Látom, nem érti. A narancs szimbolizálta Grace-t, a Grace-hez fűző kötelékemet. Tudja, milyen érzés volt belerúgni?

– Nem értem. Rugdosott egy narancsot, és arra gondolt, hogy a szerelmét rugdossa?

– Ennél is rosszabb volt, Luisa. Azt kellett gondolnom, hogy ez a narancs szimbolizálja a kötelékünket, és mire végleg kirugdosom a lakásból, addigra megszűnik minden… Azt is kellett mondogatnom, öt álló napon keresztül, miközben bele-belerúgtam a gyümölcsbe: ahogy ezt a narancsot rúgom, és ahogy gurul előttem, úgy múljon el az életemből a Grace-hez kötő érzelem!

– Ó.

Luisa megértően nézett rá. Jesús a tengerre meredt, majd megszólalt.

– Aztán az ötödik napon kirúgtam a házból az addigra már szétrohadt narancsot.

Nagyon nehéz döntés volt. Nem azt érezte, hogy Grace-be rúg bele, nem is azt, hogy az emlékébe, hanem azt, hogy ezzel kiirt magából egy érzést, és talán elpusztítja vele a lelke egy részét is.

De nem tehetett mást. Ha tovább akart élni, és ha nem akart örökre Grace emlékének foglya maradni, akkor meg kellett tennie.

Nagyot rúgott a már felpuhult, rothadt gyümölcsbe, és sokáig nézett utána, ahogyan kigurult a házból.

Aztán egész éjjel zokogott.

Addig nem sírt miatta. Aznap este siratta el először – és azt remélte: végleg – Grace-t.

– Ne menjünk vissza a kocsihoz? Elég lesz magának mára…

– Azt mondta, kíváncsi a házasságaimra. Hát akkor elmesélem.

– Jó, csak azt hittem, elfáradt…

– Miután Teresa levette rólam a kötést, felszabadultam.

Valóban. Másnap, még mindig egyfajta lebegő állapotban, elment megköszönni a santera segítségét. És heves, fájdalmas, szenvedélyes szeretkezésbe torkollott a köszönetnyilvánítás… Jólesett mindkettejüknek. Jesús úgy érezte, hogy megtisztult.

– Két héttel később megismerkedtem egy lánnyal, egy édes, kedves, helyes havannai lánnyal, Juanitával, és egy hónap múlva feleségül vettem. Fiatal volt, hamvas, bájos… tőle született a fiam. Méghozzá elég hamar. A nászéjszakánkon már teherbe is esett…

– És meddig voltak együtt?

– Sokáig együtt lehettünk volna, de… nem tudom, mi történt, de miután a gyerek megszületett, egyszerűen nem kívántam őt többé. Kipróbáltam mindenféle varázsszert és afrodiziákumot, de… nem ment. Közben persze nem volt semmi bajom, ha érti…

– Értem hát. Muszáj volt kipróbálnia, hogy mással működik-e…

– Igen. Szóval, Juanita hiába volt kedves, gyönyörű, bájos, soha többé nem tudtam magamévá tenni.

– Talán azért, mert menekülés volt az egész. Mert túl hamar fejest ugrott a házasságba, csak azért, hogy Grace-t elfelejtse.

– Biztosan igaza van. Szóval… később, amikor megismertem egy lányt, tudom, a nevét akarja hallani: Eleonóra, cienfuegosi, hófehér bőrű lány volt… úgy értett a testemhez, mint egy zenész a hangszeréhez… Hát, egyszer csak teherbe esett tőlem, és én tettem, amit a szívem diktált.

– Elvált Juanitától.

– Es elvettem Eleonórát. Tőle született a lányom. Sok éven át együtt éltünk. Azt hittem, ő az igazi… de annyira igazit már nem találtam soha többé, mint amilyen Grace volt. Eleonóra…

– Igen. Mi lett vele?

– Akár hiszi, akár nem, Luisa, Eleonóra elhagyott. Megelégelte, hogy állandóan megcsalom, és akkor hagyott el, amikor már azt hittem, hogy mellette fogok megöregedni. Ha velem marad, azt hiszem, sosem jöttem volna át a fiamék után… Valakivel leélni bő két évtizedet… Szerettem Eleonórát. Csak… nem voltam hű hozzá. De megbecsültem.

– Neki viszont elege lett a maga félrelépéseiből.

– Igen. És ami a legfurcsább: feleségül ment az egyik legjobb barátomhoz. Negyvennégy évesen gyereket is szült tőle. Azt hiszem, ma is együtt vannak. .. ha még élnek. Tudnom kellene, ha Eleonóra meghalt volna.

– Na. Szép kis történet. Akkor most már minden gyerekéről és minden gyereke anyjáról tudok.

Jesús hallgatott, majd Luisa felé fordult. Most már mindegy, és ha már ennyit mesélt a régi dolgokról, akár azt is elmondhatja…

– Nem, Luisa, még nem tud mindegyikükről.

37.

Ez lenne a híres Hotel Nációnál, ahol annyi híresség, és annyi gengszter megfordult? Dalma alig fért a bőrébe. Míg Varadero nem ragadta meg különösebben a képzeletét – legalábbis mielőtt Eduardo felbukkant, és azután, hogy a fiú eltűnt –, addig Havanna maga volt meseország, azokkal a régi házakkal, amelyeket idefelé láttak (ugye, tudod, hogy ez a Malecón? – kérdezte Katától, aki tanácstalanul vonogatta a vállát a kocsiban), és ezzel a patinás hotellel, ahol szobát foglaltak. Uramisten, és mekkora kert! Ezt már a szobájukból állapították meg. Valóságos park húzódott a tenger fölött. A gyönyörű, sejtelmesen megvilágított előcsarnokon kellett keresztülmenni – a hallban koktélokat hordtak körbe a pincérek –, és már kinn is voltak a kertben, ahol napernyők alatt elegánsan öltözött férfiak és nők ültek – talán üzletek köttettek itt –, és javában folytak egy esküvő előkészületei, éppen a székeket, asztalokat díszítették az alkalmazottak. Kata leült egy padra, Dalma pedig a fűbe, és csak nézte az alattuk hullámzó tengert, az úton a jellegzetes kókusztaxikat, ezeket a kókuszdió formájú, sárga motoros járműveket, amelyek hátuljában két utas fér el, és arra gondolt, hogy hamarosan talán újra elmehet diszkóba, egy igazi havannai diszkóba, és lehet, hogy túlzás, amilyen rövidre Kata levágta a farmerszoknyája alját, de mégis egyre jobban megbarátkozott vele – előbb-utóbb esetleg nemcsak a szállodai szobában fogja felvenni, hanem… ki tudja, talán még az utcára is kimerészkedik majd benne. A haját meg már most is kibontva hordta. Kata miatt nem merte copfba fogni, és meg kellett állapítania, hogy sokkal kényelmesebb így. Nem húzza a fejbőrét a szoros copf, és ezért valahogy… könnyebb lett minden. Vagy csak azért érezte így, mert elmondhatta valakinek, ami történt? Mert elmesélhette Katának a napszemüveges kubait, beszélhetett neki Eduardóról, és az undok osztálytársairól?

Hirtelen felnézett Katára.

– Akkor nem is fogod otthonról felhívni a volt férjedet?

– Hát… nem hinném, hogy lenne mondanivalóm számára.

– Magyarázatot kérhetnél, nem? Hogy miért tette…

– Elmeséltem neked, hogy mit éreztem Varaderón. Azt, hogy vége, lezártam magamban az ügyet. A láz, a betegségem ennek a jelzése lehetett. A lelkemben nyilván már előbb elengedtem Bálintot. Talán ezt érezte meg ő is…

– Hogy érted, hogy megérezte?

– Én sem hittem el, amikor mások mondták, hogy aki közel állt hozzád, az a fizikai és lelki távolság dacára is megérzi, hogy elengedted őt. És ilyenkor jön vissza a másik… Mert már nem nyomasztja, hogy kényszerítenéd, vagy hogy görcsösen akarnád őt. Tulajdonképpen talán még azt is érzi, hogy most fog elveszíteni.

– Tényleg hiszel abban, hogy ilyesmit meg lehet érezni?

– Eddig nem hittem, de most már másképp látom. Lehet valami benne. Különben miért hívott volna?

– Hát, én aztán nem tudom. Nekem ebben nincs semmi tapasztalatom.

Hallgattak, aztán Dalma újra megszólalt:

– És akkor… Irina hercegnő mit kezd az életével?

– Van négy kutyája.

– Aha… És te mit fogsz kezdeni az életeddel?

– Nem tudom.

– Nem jobb valakihez visszamenni, aki szeret?

Kata egy pillanatig tétovázott, de aztán határozottan felelte:

– Nem. Nem jobb, mert én már nem akarom őt.

Később Dalma az ágyon hevert, miközben Kata mindkettejük bőröndjéből kipakolt. Már nem bírta tovább nézni, hogy a lány megérkezésük óta a bőröndből öltözik. Varaderón Dalma még nem hagyta volna, hogy ez az idegen nő a holmija között turkáljon, de most már nem zavarta. Sőt.

– Szerinted gáz az a póló?

– Hát…

– Pedig az a kedvencem.

– Akkor hordjad.

– De aznap reggel, amikor Varaderón rajtam volt, és megláttam Eduárdot… rögtön rondának találtam a pólót. Érted ezt?

– Igen.

– És mit jelent?

– Azt, hogy nő vagy.

Ezen Dalma eltűnődött. Még soha nem mondták neki, hogy nő lenne. Azt igen, hogy lány, néha azt, hogy csaj… de hogy nő lenne? Most hallja először, tizenkilenc évesen.

– És?

– És. Nőcis cuccokat fogsz hordani. Ez a reggelizős epizód már előre jelezte, hogy fel kell frissíteni a ruhatáradat.

– Gondolod?

– Igen.

Kicsit később, még mindig tűnődve:

– És mi lesz a kindertojásokkal?

– A mikkel?

Kata keze megállt, a pakolás szünetelt.

– Hát tudod, a tojásokkal, a meglepetéssel.

– Mi van velük?

– Hát a bábuk. Gyűjtöm őket, nem vetted észre?

– Ja, ezeket direkt vetted?

– Hogy lehetett volna másképp…

– Mondjuk, kaphattad is őket. Gyerekkorodban.

– Nem. Hetente veszek egyet.

– Ó.

– Meglepődtél?

– Egy kicsit.

– Hülyeségnek tartod?

– Nem. Én meg rajzolok, érted, pedig a gyerekem lehetnél. Irina hercegnőt, koboldot, delfint…

– Az nem ugyanaz. Felnőttek is rajzolnak, de a csokitojás gyerekeknek való. Meg a benne lévő meglepetés is.

– Igaz.

– Hagyjam… ne vegyek többet?

– Dalma, miért ne vennél? A csoki finom.

– Na de nem szoktam megenni.

– Akkor vegyél, és edd meg a csokit. A bábut pedig rakd a gyűjteményedhez, aztán legfeljebb egy szép napon megválsz tőlük.

– Oké.

A lány arca felderült. Kata már a saját holmiját rakta ki.

– Jó az a táska.

– Tetszik?

– Igen. És az a szandál is.

– Szeretnéd ezt a táskát? A bátyámmal vettem, de nem fogom hordani.

– Miért nem?

– Mert… nem illik hozzám. A koromhoz. Az olyan… tinis, ha az ember vászontáskával jár.

– Nem hiszem. Nem fogadhatom el.

– De elfogadhatod, mert különben hozzád vágom.

Nevettek.

Havasi Dalma úgy nevetett, mint egy boldog tinédzser. És pont úgy örült a fekete alapon ezüstfeliratos Benetton táskának, mint egy átlagos fiatal lány. Vagy egy kicsit jobban.

– Anya azt mondta, megkereshetem az apámat.

Kata kezéből kihullottak a ruhák. Sokáig szedegette őket a földről, húzta az időt, mert fogalma sem volt, hogyan reagáljon. Inkább hajolgatott, benézett még az ágy alá is, nem talál-e ott egy kósza bikinifelsőt.

– De engem nem érdekel az apám.

A lány szenvtelenül mondta ezt, nem volt fájdalom a hangjában. Még csak keserűség sem. Miért is érdekelné az a férfi, az apja – miért keresné meg, amikor elhagyta az anyját, őrületes fájdalmat okozva neki?

Nyilván Kata is egyetért vele: fölösleges megkeresni. Hiszen nyilvánvalóan azt se tudja, kicsoda ő, és még ha el is hiszi neki, hogy ő a lánya, mit fog kezdeni vele? Hiszen lelépett az anyjától, nem válaszolt a leveleire, tudta, hogy született egy gyereke, de még csak egy levelet sem írt neki… Kinek hiányzik a csalódás? Kinek hiányzik, hogy ránézzen egy férfi, a saját apja, és elküldje a fenébe?

Aztán Kata végre összeszedegette a földről a holmikat, és megszólalt.

– Azért erre még aludjunk egyet.

Kata nem azt mondta, hogy aludj rá egyet, hanem többes számban beszélt. Ez Dalmát elbizonytalanította, és ugyanakkor áradó jó érzéssel töltötte el.

Katára mosolygott.

– Megyünk vacsorázni? Holnap… tudod, holnap nagy nap van.

– Már hogyne tudnám.

A sarkon, a benzinkúttal szemben, a tengertől néhány méterre láttak egy fagyizót, de éttermet sehol. Elindultak hát a keresztutcában, amely fokozatosan összeszűkült. Sötétség borult rájuk, és csak itt-ott, az utcasarkokon pislákolt egy-egy lámpa. Hirtelen egy kis térre értek, ahol többen ücsörögtek, még a járdaszéleken is, beszélgetve. Egy srác gitáron játszott, az egyik erkélyről busa fejű kutya bámulta az embereket.

– Sehol egy étterem – állapította meg Dalma.

– Meg kellett volna nézni a szálloda éttermét, nem? Ott biztosan tudtunk volna enni.

– Egy vagyonért. Legfeljebb fagyizunk, mit szólsz hozzá?

– Muszáj enned.

– Miért lenne muszáj?

– Hogy ne legyen vékony a lábad.

Nevettek, és mentek tovább. Két nagyon magas, kisportolt testű, legfeljebb huszonéves srác lépett melléjük, sötét volt a bőrük, a külsejük alapján akár kosárlabdázók is lehettek volna. Mindketten farmerban voltak, egyikük narancssárga baseballsapkát viselt.

– Vacsorázni szeretnétek? – kérdezte egyikük angolul, és a bólintásra máris intett nekik.

– Felcsillant a remény – érintette meg Dalma kezét Kata, és követték a kubaiakat. Egyre szűkebb, egyre sötétebb utcákban jártak, az egyik srác menet közben néhány szivart varázsolt elő valahonnan, és megvételre kínálta Katáéknak.

– Az utcán árult szivar többsége hamis. Olvastam az interneten.

– Felőlem akár be is szüntethetik a szivargyártást – fintorgott Kata. – Még egy olyan rosszullétet nem bírnék ki…

– Jó, csak ha ajándékba akarnál vinni valakinek, akkor ne tőlük vegyél…

– Szerinted hová visznek?

Kata hirtelen megrémült. Hátha ki akarják rabolni őket ezen a sötét környéken… hiszen már azt sem tudták, hol járnak, és kitől kérhetnének segítséget.

– Vacsorázni, nem?

– Remélem.

Kata csak dünnyögött. Nem akarta a lányt is megijeszteni, de egyre hevesebben vert a szíve. Közben már olyan utcában jártak, ami csak félig volt leburkolva, a másik fele földes volt, a bukkanok kisebb-nagyobb gödrökkel váltakoztak. Egy középkorú, kövér nő rózsaszín pamut macskanadrágban, fapapucsban és teste összes hurkáját megmutató, szűk fehér felsőben állt az utcán, és hangosan perlekedett egy férfival, mellettük öt év körüli gyerek ült a porban, egy műanyag autót tologatva. A gyerektől néhány méterre, köhögve-hörögve leparkolt egy régi Zaporozsec, de a család nem mozdult, a szülők veszekedtek, a gyerek pedig békésen játszott tovább az út közepén. Kicsivel odébb két kutya hevert egy kapuban. Aztán lányok szaladtak ki az egyik házból, nevetgélve, miniszoknyában, és ráköszöntek a Katáékat kísérő fiúkra.

Elhagytak még egy mellékutcát, és a két srác megállt egy vasajtó előtt. Egyikük a kovácsoltvas kopogtatóval bekopogott, mire egy nő dugta ki a fejét. Váltott néhány szót a fiúkkal, majd az utca felé mutatott. Hamarosan kinyílt egy kapu, néhány méterrel odébb, és a srácok beterelték, majd magukra hagyták őket. Becsukódott mögöttük a kapu.

Katáék egy udvaron találták magukat, kíváncsi szemek lestek őket a ház ablakaiból. A falnak támasztva egy rozsdás vázú kerékpár parkolt, és a magasban, szárítóköteleken, mosott ruhák, ágyneműk lengtek. Amikor körbehordozták a tekintetüket, felfedezték, hogy egy férfi ül az egyik padon, idős kubai, fehér atlétatrikóban, ügyet sem vetve rájuk. Épp rá akart gyújtani, több gyufát is elhasznált, mire sikerült meggyújtania a szivart. Katáék sülthal-illatot éreztek, egészen közelről. Aztán nyílt az egyik földszinti lakás ajtaja, a kellemes ételszag felerősödött, valósággal kiáradt a lakásból, és beborította őket. A nő, aki az imént kinézett a vasajtón, otthonkában kipenderült az ajtón, és elindult feléjük, kezében étlappal.

– Még nincs szabad asztal, de válasszák ki a vacsorájukat. Mire elkészül, az asztaluk is felszabadul.

Spanyolul beszélt, gyorsan, ropogósán, meg kellett ismételnie, mire Dalma megértette. Aztán választottak valamit – a kézzel írt étlap spanyol nyelvű volt, és Dalma egyébként is hadilábon állt az ételnevekkel, úgyhogy fogalmuk sem volt róla, hogy mit rendeltek.

– Ez egy titkos étterem lehet… – mondta a lány.

– Azért várjuk ki a végét.

– Ne már… Vállalod a nagy kalandot, elindulsz velem Kubába úgy, hogy nem is ismersz közelebbről, és megijedsz egy vacsorától?! Ne félj, Kata…

Hirtelen elhallgatott, talán meg is rémült. Hiszen – mindketten tudták – először ejtette ki Kata nevét azóta, hogy elindultak. Eddig egyszer sem szólította a nevén.

Kata elmosolyodott, és megérintette Dalma vállát.

Álltak a sülthal-szagban, amelybe belevegyült az öregúr szivarfüstjének illata, felettük lengedeztek a frissen mosott ruhák, be voltak zárva egy udvarra, egy olyan havannai ház udvarára, amelyről azt sem tudták, pontosan hol van, és hogyan találnak vissza a szállodájukba, és mindketten biztosak voltak benne, hogy valami történt. Valami fontos dolog.

Dalma kimondta Kata nevét, és érezték, hogy ebben a pillanatban megváltozott a viszonyuk. Az óvatos, tapogatózó, alakuló barátság beérett.

Barátnők lettek.

– Mi ez a sok bab?

– Rizs is van benne. Köret.

– Utálom a babot.

Azért Dalma még mindig ki tudta borítani az őszinteségével és a szókimondásával, talán azért is, mert egy kicsit saját magára emlékeztette. De amit ő csak gondolt, azt Dalma nyíltan kimondta. Néha kifejezetten idegesítő volt együtt lenni vele.

– Akkor cseréljünk.

– Nem bánod?

– Nem.

– De ebben is van bab! Ugyanolyan, nem?

Hát persze, ez se jó neki, gondolta Kata, és vágott egy grimaszt. Időnként nagyon közel érezte magához a lányt, máskor viszont legszívesebben lekevert volna neki egy pofont. De hát nem az anyja… Aztán átsuhant az agyán, hogy a bátyja legkisebb gyerekét, Zsófit is biztosan rábízzák majd időnként. Persze csak akkor, ha nem issza el az agyát. Uramisten, milyen kegyetlen vagyok, rázta meg a fejét a gondolatra. Zsófi… az üvöltő csecsemő… remélhetőleg csak akkor bízzák rá – ha már az a sorsa, hogy mások gyerekére vigyázzon –, amikor már megtanult kommunikálni. És ha megígérik neki Péterek, hogy Zsófi nem fog bőgni. És nem turkálja úgy a kaját, mint Dalma. Azután meg arra a képre gondolt, a telefonjában, Zsófiról. Ahogy békésen alszik Péter karjában… Milyen szépek együtt. Az ő ütődött bátyja, meg a kislány…

– És a hal? Milyen a tiéd?

– Finom. De a bab se olyan rossz. Csak keveset kell enni belőle. Kipecázom a rizst, látod?

– Mert te értesz hozzá.

– Honnan veszed?

– Hát, a gyűjtőszenvedélyed… Ki tudod válogatni az apró dolgokat.

– Az olyanokat, mint például a rizsszemek?

– Például. Igen.

– Aha…

Bizonytalan mosoly jelent meg Dalma arcán, Kata pedig arra gondolt, hogy bizony, a humorérzékén még van mit fejleszteni. Bár talán nem volt vicces, amit mondott a lánynak.

Összesen négy asztal fért el a kis helyiségben, és egy rövidke bárpult, amelyen – mint Kubában már megszokták – kazettás magnó szolgáltatta a zenét. Kellemes, latin zenét: halkan szólt a háttérben, csak azért, hogy egymásra tudjanak figyelni, és ne hallják, amiről a szomszéd asztaloknál beszélgetnek. A konyha a szomszédos helyiségben lehetett, a tulajdonosnő volt a szakácsnő, és férjével együtt ők szolgálták fel az ételeket. A másik három asztalnál is külföldiek ültek. A jó ég tudja, gondolta Kata, hogyan találtak ide. Talán őket is „ügynökök” hozták.

Jó kis konspirációs vacsora volt, megtárgyalták Dalmával, hogy ez valóban csakis „titkos” étterem lehet, amelyről nem tud a kubai állam vagy az adóhatóság, vélhetően egyik sem… Ám az étel nagyon ízletes volt, és a vendéglő hangulata minden korábbi étteremét felülmúlta, ahol Kata valaha is járt.

– Egyszer volt egy barátnőm.

Már a desszertnél tartottak – sült banán karamellmártással –, a szomszéd asztaloknál pedig kicserélődött a társaság.

– És…?

– Még az általánosban. Egy osztályba jártunk. Kerényinek hívták.

– Volt keresztneve is?

– Volt.

Semmi mosoly. Dalma arca komor maradt.

– Mi történt vele?

– Kiröhögött a többiekkel együtt. Azt mondta nekik, hogy debil vagyok. És elmesélte mindenkinek, hogy felsős létemre kisvonattal játszom.

– Volt kisvonatod?

– Volt. A Kerényi meg kibeszélte. És hogy debil vagyok, azt mondta. Anyukám nem mondta meg, mi az a debil. De én utánanéztem. Te tudod, mit jelent?

– Hát…

– Jó, tudod.

Csendben ették a banánt. Kata megköszörülte a torkát.

– Sok mindent mondanak a gyerekek egymásra.

– Ő a barátom volt. Megmutattam neki a vonatot, a rongyfonásomat. Mindent, nem érted? Mindent megmutattam.

– Értem.

– Na, hát ő volt az egyetlen barátom. Aztán már nem is kerestem mást.

– Értem.

Kata bólintott, úgyse tudott volna mit mondani.

– Akkor annyira kikészültem, hogy júliusban bepöttyösödött az egyik karom. Viszketett, vakartam. Augusztusban már mind a két karom csupa seb volt. Meg a hasam is. Viszketett, vörös volt, vakartam. A nyakamat is. És amikor elkezdődött a tanév, az arcomon is megjelentek a kiütések.

Kata homályosan emlékezett rá, hogy annak idején Zsuzsi említette neki: Dalmának valamilyen bőrbetegsége van. Talán ekcéma.

– Hát, nem tudtam suliba járni. Három hónapig kezeltek. Ekcéma, allergiás gyulladás, ilyeneket mondtak. Pár hétig kórházban is feküdtem. Az lett a vége, hogy közölték: évet kell halasztanom. Nem mehetek vissza a régi osztályomba. És amikor ezt megmondták, rájöttem, hogy soha többé nem kell egy osztályba járnom a Kerényivel.

– És?

– És meggyógyultam. Egyik napról a másikra.

– A Kerényi miatt lett bőrbetegséged?

Dalma megvonta a vállát.

– Úgy látszik. Es akkor évet halasztottam. Új osztályba kerültem. Ott már nem lett barátnőm. Jobb volt így.

– És mi van a… bőröddel?

– Azóta rendben van. Néha elkezd viszketni… de akkor abbahagyom, amit csinálok. Észrevettem, ha abbahagyom, akkor nem pirosodik be, és a viszketés is elmúlik. Utoljára az érettségin… De nem lett baj. Vége lett a vizsgának, és elmúlt. Aztán… amikor elutaztunk. A repülőtéren. Ott nagyon viszketett, de nem vakartam. Amikor itt leszálltunk, már nem éreztem. És neked… van barátnőd?

– Hát… anyád, ugye… meg néhány régi barátnő.

– Aha… és… izé…

– Aha… és… te, Dalma.

Mindketten elmosolyodtak.

– Azt hiszem, el fogunk tévedni. Gőzöm sincs, merre kell elindulnunk.

– Ne izgulj. Minden sarkot megjegyeztem. Tudom az utat.

– Tényleg?

– Tényleg. Van a fejemben egy beépített térkép.

És valóban visszaértek a szállodához, még fél órába sem telt.

– Hogy csináltad?

– Nem tudom. Megmaradnak bennem a helyek, ahol valaha jártam. Baj?

– És még rád mondta valaki, hogy debil vagy?

Hát, ez kicsúszott a száján, és rémülten pillantott a lányra, vajon halálra sértette-e. Am Dalma jókedvűen kuncogott, és azt mondta: – Igen. A Kerényi.

Végigsétáltak a Hotel Nációnál hosszú kocsifelhajtóján, beléptek az épületbe, és Dalma kérésére még ültek egy kicsit a szálloda kertjében, a tengert és az óceánjárók apró fényeit bámulva. Aztán eltették magukat másnapra.

38.

– Jesús, tudja az unokája, Chuck, hogy eljött?

– Megszöktem, Luisa.

– Ugye, most csak viccel?

– Hogy a fenébe viccelnék? Leléptem! Értse meg, leléptem. Nem hiányzik a lamentálás, a számonkérés, hogy hová megyek, hogyan vállalkozhatom ilyen fárasztó utazásra, meg hasonlók. Le vannak szarva az otthon maradottak.

– De hát maga szereti az unokáját! Úgy értem, ezt az unokáját is szereti.

– Naná, hogy szeretem.

– Akkor miért mondja, hogy le van szarva?

– Mert le van szarva. Attól még szerethetem. Egyébként rohadtul rühellem ezt a tolószéket. Simán elsétálgatnánk itt mi ketten, elég lenne a botom.

– Sajnálom. Így egyeztettünk a légitársasággal. Különben se nevezze tolószéknek.

– Hát mi a tökömnek nevezzem?

– Vegyen már vissza a stílusából, senior Mortiérez.

– Oké, ne haragudjon. Csak kicsúszott a számon.

– Nevezze kerekes széknek.

– Mivel én ülök benne, annak nevezem, aminek akarom. De maga nyugodtan mondja csak rá, hogy kerekes szék, ha úgy tetszik. Egyébként elhagytuk az Államokat, mostantól el is felejthetjük ezt a hisztérikus túlérzékenységet. Belépünk Kubába, ahol vannak feketék, nyugodtan hívja csak őket így, mert a szónak itt nincs mögöttes, pejoratív tartalma. Tehát vannak az országban feketék, fehérek, félvérek, vannak szegények, vannak gazdagok is. Utóbbiak nem sokan, de vannak. Na. Toljon be abba a boltba nyomban!

– Mit akar venni?

– Például kölnit. A… családtagjaimnak. Magának. És magamnak.

– Ez meg hogy jutott az eszébe?

– Úgy, hogy megláttam ezt a boltot. Csokoládét is kell vásárolnunk.

Luisa betolta, ezzel bevették a cancúni reptér duty free üzletét, és – a nővér megítélése szerint – nagyon durván bevásároltak. Egy tömött nejlon-szatyornyi csokoládé, két flaska whisky, és legalább nyolc üveg kölni, ez volt az aznapi zsákmány. Luisa egy Gucci parfümöt kapott, a Guiltyt. Hogy miért pont ezt…? Nem értette. De a végén futva tolta a kerekes széket a beszállókapuig. Alig érték el a csatlakozást.

– Senior Mortiérez, figyelmeztetnem kell, hogy nagyon úgy tűnik: maga boltkóros.

– Ugyan. Hívjon Jesúsnak, rendben?

– És… hogy tervezi, a… harmadik gyereke is kap ajándékot?

– Még szép. Na, mondja ki nyugodtan: Jesús.

– Majd akkor, ha nem kényszerít rá.

– Tudja, Luisa, hogy mi a további program?

– Gondolom, leszállunk Havannában, és meglepjük az unokáját. Meg a lányát.

– Na látja, téved.

– Hogy érti? Mit akar csinálni érkezés után?

– Nem maradunk Havannában.

– Nem? Hát nem Havannát akarta mindenáron újra… látni? Hát nem oda vágyik vissza már évek óta?

– Dehogynem. Mégsem ott kezdünk. Pár napra elmegyünk egy karib-tengeri városkába. Trinidad a neve.

– Trinidad? És mit csinálunk ott?

– Majd meglátja. Végigcsináljuk a tervbe vett programot, maga pihen, meg eljön velem egy-két megbeszélésre, és látni fogja az igazi, hamisítatlan Kubát, mert Trinidad megmaradt olyannak, mint amilyen réges-régen volt, legalábbis az információim erre utalnak… Aztán visszajövünk Havannába.

– Szuper. Elég titokzatosan adta elő a programot, de jól hangzik.

– Igen. Már amennyiben beengednek az országba. ..

– Ezt hogy érti?

– Hát… úgy.

– Az emigrálása, meg a kiadója miatt?

– Igen.

– Ugyan már, egy puha diktatúrába érkezünk, nem igaz? Maga mondta. Meg azt is, hogy ha mindketten megkaptuk a vízumot, akkor nem állhat az utunkba semmi. Rokont látogatni meg már évek óta lehet, nem igaz? Magától tudom. És néhány ismerősömtől.

– Ja.

– Most miért ennyire szűkszavú?

– Mert… majd elmesélem, ha bent leszünk az országban.

– Az már mindjárt itt van… Kösse be magát, az ég szerelmére. És állítsa egyenesre az üléstámláját.

– Mi maga, stewardess?

– Nem, de még itt, a business classon is figyelmeztették az imént az utasokat. Nem érzi, hogy ereszkedünk? Azt hiszem, mindjárt földet érünk.

– Akkor meséljen a barátjáról. Az anyjáról. A nővéréről.

– Rettegek ezen a rohadt gépen, nem érzi, hogy dobál? Milyen hülye kérdései vannak, pont most, amikor élet-halál között vagyunk.

– Kicsi a gép, ezért érzi úgy, hogy dobál. Minden rendben van.

– Majd akkor hiszem el, ha leszálltunk.

– Akkor meséljen az apjáról.

– Hagyjon már békén… az apám hentes. Egy amcsi-kubai hentes. És ennek ellenére megeszi a húst, nem undorodik tőle. Na. Most már mindent tud róla. Édes jó istenem, nehogy már lezuhanjunk!

Luisa ujjai elfehéredtek, ahogy görcsösen kapaszkodott.

– Milyen üzletben dolgozik? Saját boltja van?

– Túléljük ezt a leszállást? Senior Mortiérez, mondja meg, ha nem éljük túl.

– Nyugodjon meg, ez teljesen normális landolás egy ilyen kis géppel. Na, meséljen az apjáról…

Muszáj volt meséltetnie Luisát, máskülönben valószínűleg elérzékenyült volna. Így is a sírás szélén állt. Mint egy pityergős kislány.

Amióta eljött Kubából, egyszer sem ment haza. Nem vissza – haza.

Beharapta az ajkát, hogy Luisa ne lássa, mennyire meg van rendülve. Inkább hallgatja a nővér családi beszámolóját, vagy bármit, csak el ne bőgje magát. És nem néz ki az ablakon. Vagy inkább nézzen ki? Feszítette belül a kíváncsiság… megpillantani a szigetet… újra… Vajon látszik-e innen föntről az erőd, a Castillo del Moro, ahol annak idején annyit csókolózott… kivel is? Hát persze… Grace-szel. Biztosan vele. Kicsit összekeveredtek benne az emlékek, nyilván a megindultság hatására. És vajon megismerné-e a házat… ahol annak idején lakott… ahonnan elindult?

Nem nézett ki az ablakon. Luisának fogalma sem lehetett arról, milyen nehezen állta meg, hogy kipillantson az ablakon. A lány meg ott óbégatott mellette, dehogy beszélt az apjáról, pánikban volt. Mivel segíthetne rajta? Hamarosan földet érnek, és akkor majd megnyugszik. Érdekes, gondolta Jesús, hogy a cancúni leszállás egyáltalán nem viselte meg, pedig nem sokkal nagyobb géppel repültek. Igaz, az nem dobált annyira, mint ez a mostani.

Luisa egészen beleélte magát, már-már tényleg elfogta a pánik. De muszáj volt elterelnie valamivel az öregúr figyelmét. Nehogy már elvigye a szíve pont most, a megérkezéskor! Látta, hogy gyanúsan csillog a szeme. Zaklatott volt az öreg, nyilván felkavarta a megérkezés. A nővér nem tehetett mást, mint hogy megpróbálja elvonni a figyelmét.

– Senior Mortiérez, mentsen meg, ugye nem lesz baj? Úristen, hánynom kell! Adja ide a zacskót, gyorsan!

Belehajolt a zacskóba, majd minden színészi képességét latba vetve öklendezett, miközben Jesús a hátát paskolgatta. Ugyan idegesítő volt ez az ütögetés, de legalább tényleg mással foglalkozott az öreg, és nem a megérkezéssel.

39.

A várakozás idegőrlő volt. Luisa egy üres helyiségben ült, amelynek a berendezése mindössze két székből és egy íróasztalból állt, és egy egyenruhás határőrnő szegezte rá szigorú tekintetét. Mindeközben Jesúst egy másik szobában faggatták valamiről.

Aztán, jó negyven perc után két magas, egyenruhás fickó kigördítette az öregurat a tolószékében, és útjukra engedték őket. Sikerült felvenni a csomagjaikat is. A reptéri szolgálat a kijáratnál visszavette a kerekes széket, és Jesús megkapta Luisától a botját.

Az öreg a bejáratnál tárgyalt egy taxissal, és végre beszálltak egy egészen jó állapotú Volkswagenbe.

Luisa még mindig nem érezte át, hogy megérkeztek Kubába, mert amikor kigördültek a reptérről, nem a tájat nézte, hanem Jesús felé fordult.

– Mondja, mi a frász történt? Miről faggatták? Bevonták a titkosszolgálatot is? És hogy engedték be?

– A kiadómról faggattak, meg az egyik kiadványomról.

– Az újságról, amiről mesélt?

– Nem. Hanem… egy könyvről és annak szerzőjéről.

– Martina Portobellóról?

– Nem. Conrad Valdesről.

– Mit akartak tudni?

– Hogy… ismerem-e. És miért adtam ki a könyvét.

– És…?

– Mondtam, hogy az ügynökén keresztül jutott el hozzám, sosem találkoztam vele. És kiadtam, kizárólag azért, mert irodalmi alkotásnak tartottam, és nem dokumentumregénynek.

– És még?

– Kérdezték, hogy megjelenik-e újabb könyve nálam. Mondtam, hogy nem hiszem, mert megszakadt köztünk a kapcsolat, azt se tudom, mi van vele, ír-e még egyáltalán. Azt is hozzátettem, hogy a szerzői jogdíját egy céges számlára kell utalnunk.

– Ennyi elég volt nekik?

– Látták, hogy nem tudok többet.

– Tényleg nem tud?

– Hááát…

– Ha már végigrettegtem ezt a rohadt leszállást, meg végigizgultam a letartóztatását, akkor lehetne magában annyi jóérzés, hogy elmondja, amit tud.

– Nem tartóztattak le. Csak udvariasan feltettek néhány kérdést.

– Én úgy éltem meg, mintha letartóztatták volna. Honnan tudtam volna, hogy csak bájcsevegnek magával…? És majdnem megőrültem, hogy akkor most mi lesz. Bevágják magát a sittre? Mit mondok majd Chucknak, az unokájának? Hogy elkísértem a rozoga nagyapját Kubába, ahol rögtön le is csukták…?!

– Nem vagyok rozoga.

– Jó. Nem az. De akkor is… érti…

– Értem. Hát, tudok, persze hogy tudok Conrad Valdesről egy-két dolgot. Csak éppen hallgattam róla.

– És mi az az egy-két dolog? Hogy új könyvön dolgozik?

– Például.

– De maga ismeri, ne is tagadja!

– Nem tagadom, Luisa. Maga előtt nem tagadom.

– És… mit tud róla?

– A Conrad Valdes írói álnév.

– Aha… Sejthettem volna. Martina Portobello ír ez alatt a név alatt is?

– Nem. Conrad Valdes… én vagyok.

– Ne nézzen így rám. Mit nem ért?

– Bassza meg, senior Mortiérez. Már ne is haragudjon.

– Miért mond ilyeneket?

– Hát maga… íróféle, vagy mi? Azt hittem, csak könyvkiadással foglalkozik, az üzleti részével. Nem pedig regényírással.

– Hmmm…

– De ugye, nem maga Martina Portobello?

– Ugyan, ne vicceljen már! Láthatta őt a tévében. Nem is egyszer.

– Szóval, Martina Portobello létezik?

– Igen.

– És ő maga írja a könyveit?

– Igen.

– Oké. Akkor én most eldugulok, mert meg kell emésztenem a hallottakat.

Pár perc múlva:

– És… senior Mortiérez…

– Jesús.

– Vagy Conrad?

– Maradjunk a Jesúsnál.

– Szóval, maga akkor író?

– Írtam egy könyvet, igen.

– Zseniális. Komolyan mondom. És az is, ahogy átverte ezeket a durva, dörzsölt titkosszolgálatosokat, a bazi nagy stukkerükkel.

– Nem titkosszolgálatosok voltak, és nem is durvák. Udvariasak és kimértek voltak, ha akarja tudni.

– Nem. Így jobban hangzik, higgye el.

– Jól van, de ne mesélje tovább otthon. Szeretném megőrizni a titkomat.

– Huh. Fura fazon maga. Na jó, most mondja el, mit látok, ha kinézek a taxi ablakán.

– ...és ezek a falak, a plakátokkal, fel fognak tűnni még az út mentén… a forradalom reklámjai. Hogy a kubai nép sose felejtse el, Castro a szabadság ígéretével érkezett… még ha nem pont úgy alakultak is a dolgok, mint annak idején a kubaiak remélték.

– Aha, nagyon érdekes, de tudja, hogy ezek szerint maga az anyám által istenített kubai író?

– Örülök. De nem árulhat el neki.

– Akkor miért mondta el nekem?

– Mert… nem is tudom. Talán azért, mert kezdem barátinak érezni a kapcsolatunkat. Senki sem tudja, hogy én vagyok Conrad Valdes. Még a kiadóm főszerkesztője sem.

– És ír most valamit Conrad Valdes? Tényleg dolgozik valamin?

– Igen, Luisa. Időben meg fogja tudni, hogy min. Vagy talán már ki is találta…

– Én ugyan nem! Nekem nincs semmi fantáziám.

– Nem baj. Talán majd rájön.

– Miért megyünk abba a… karibi faluba? Miért nem maradunk Havannában?

– Mondtam már. Van ott egy kis üzleti ügyem.

– Felvásárolja a falut, vagy mi?

– Ügy is mondhatjuk.

– Viccel velem.

– Naná, hogy viccelek. Akkor most nézzen ki az ablakon, és mesélek…

40.

– Most mondd meg, minek rángatnál oda. Egyetlen okot mondj. Persze akkor sem mennék. Nem érted, hogy nem érek rá? Randim van.

Aurelio sehogyan sem tudta rávenni barátját, Eduárdot, hogy kísérje el a találkozóra. Pedig még azzal is előállt, hogy a nagyapja szervezte a találkát, és biztosan meghálálná Eduardónak, ha elmenne vele, hiszen ez volt az öreg kérése… De Eduardo találkozott egyik régi barátnőjével, akivel valami apró félreértés miatt – Eduardo megcsalta, ez volt az apró „félreértés”, vagy inkább az, hogy lebukott utána? – megszakadt a kapcsolata. Csakhogy a lány most újra feltűnt a színen, előző este megjelent a klubban, és úgy látszott, talán megbocsátja Eduardo félrelépését. Ebben nyilván közrejátszott az is, hogy Eduardo az este dj volt, és már egy órán keresztül keverte a mashupot, nem csak harminc percet kapott… Persze előtte és utána ugyanúgy a bárban dolgozott, mint korábban. De azért mégiscsak menőbbnek számított, mint amikor még csupán pincérkedett. Legalábbis a csajok szemében.

Így aztán Aurelio egyedül készülődött, ráadásul indulás előtt még meg kellett ragasztania a bringáján a gumit, mert előző este ráhajtott egy szögre, és hazafelé, az utolsó másfél-két kilométeren tolnia kellett a bicajt. Aznapra szabadnapot kapott: már betanulta és lepróbálta a számait Mercedesszel, úgyhogy legalább nem kellett korán kelnie. Mégis sokkal jobb lett volna valami mással elütni az időt. Ráadásul Nick sem jelentkezett, pedig megkérte, hogy aznapra próbálja kideríteni a dolgot, vagy legalábbis számoljon be róla, elvégezte-e a feladatot, amivel megbízta. Nem baj, majd este… biztosan eljön a táncórára. Az európai azóta, hogy Eduardo lakásán berúgtak, aztán még buliztak egyet a klubban is, egészen tisztességesen járt a táncórákra, és mintha még abba is energiát fektetett volna, hogy tényleg megérezze, mi a tánc. Nem volt különösebben tehetséges, de Aurelio tudta, hogy milyen komoly felszabadító és újjáteremtő ereje lehet a táncnak – de csak akkor, ha valaki nemcsak tanulgatja a lépéseket, hanem bele is lazul az egészbe.

Aurelio saját magának is nehezen vallotta be, hogy leginkább azért szokott beugrani a salsaiskolába (időnként olyankor is, amikor nem volt beosztva, és nem is kapott pénzt), hogy lássa, Nick fejlődik, változik-e. Nem is a táncban, hanem inkább a fejében. Aurelio úgy gondolta, az európainak lelki utazáson kell részt vennie ahhoz, hogy helyreálljanak benne a dolgok. Mert az mégiscsak furcsa, hogy egy felnőtt férfinak elképzelése se legyen arról, mit kezdjen az életével! Hogyan lehet úgy élni, hogy nincs semmi célja? A cége hozza neki a pénzt, ha nem is annyit, mint régen, de úgy látszott, Nick beéri ennyivel. Aurelio szerint ez persze még nem lett volna baj, ha Nick legalább élvezte volna az utazást, élvezte volna Kubát… de csakúgy elvolt, csak tengett-lengett… De a tűz, az hiányzott belőle. Márpedig egy negyven körüli, egészséges, jómódú fickóban legyen tűz!

Majd a tánc kihozza belőle, reménykedett Aurelio. Nem mintha az ő dolga lett volna – semmi köze hozzá. Mégis dühítette, ha valaki, aki jól is megélhetné a mindennapjait, ennyire elhagyja magát, és nem tud, vagy nem akar túllépni az őt ért sérelmeken. Aurelio már rég megfigyelte, hogy az ember életét a gondolatai alakítják. Ha a rosszra figyel, akkor csak a rosszat veszi észre maga körül, és az tölti be egész lényét. Ellenkező esetben szabadon marad a gondolatainak „fenntartott hely” egy része – legalábbis így tapasztalta –, és ebbe a szabadon maradt részbe beszivároghat valami jó is. Ha valaki dagonyázni akar a rosszban – hát csak tessék, de akkor ne csodálkozzon, hogy nem történik vele semmi jó. Aurelio úgy látta, talán ez a kubaiak életörömének a kulcsa. Legalábbis azok, akiket ismert, azok nem hagyták, hogy az élet rossz dolgai föléjük kerekedjenek. Persze voltak betegségek, volt szegénység, éhség, de voltak ám jó dolgok is… Csak oda kellett figyelni rájuk. Aurelio mindig igyekezett a jó dolgokra koncentrálni, és úgy látta, hogy ez a Nick azért még nem menthetetlen: csak fel kell piszkálni benne a tüzet, és elérni, hogy ne azon morfondírozzon egész nap, hogy lelépett a felesége a legjobb barátjával.

Ezért is adott neki feladatot. Hogy lekösse a figyelmét valamivel – mellesleg, Nick ezzel valóban segíthetett neki, bár ki tudja, hogy utánajárt-e annak, amit Aurelio kért tőle.

Na mindegy. Most már muszáj elindulnia, mert nem vághatja át a nagyapját. Ígéretet tett neki, és azt be is kell tartania. Minimum ennyivel tartozik neki. Furcsállotta, hogy nem hallott az öregről egy ideje, de hát a nagyfater ilyen volt: megesett, hogy naponta telefonált Miamiból, aztán meg hetekre eltűnt. Csak hát azért jó lenne tudni, mikor érkezik.

Az öreg a Habana Libre szálló halijába szervezte a találkozót – nyilván azért, mert oda a kubaiakat is beengedik. Aurelio már látta a hotel homlokzatának kékes színű díszítését, aztán feltolta a bringát a szervizúton. Persze a portás rögtön rászólt, hogy nem hagyhatja a szálloda előtt a biciklit, úgyhogy el kellett kerekeznie a hotel mögé, ahol az egyik kerítéshez lakatolta a bicajt. Persze így késni fog kicsit, de nem a saját hibájából, gondolta. Mert ezek a seggfej ajtónállók gyakran kiszúrnak a helyiekkel. Hát lát zavar egy bicikli a szivarbolt előtt?

Ezen morfondírozott, amikor végre belépett a szálloda főbejáratán. A portás megint odaszólt neki, de ezúttal ügyet sem vetett rá, elindult balra, a bár felé. Kivételesen elég üres volt a hall: a fotelokban üldögélt ugyan öt-hat külföldi, mellettük a bőröndjük, nyilván a varaderói vagy a reptéri transzferbuszra vártak, volt néhány kubai idegenvezető is, akik valószínűleg a turistacsoportjukat lestek, és persze lézengett még ott egy-két magányos férfi is, de neki nőket kellett keresnie… Két európai nőt.

Aztán észrevette őket. Ott ültek a bárpultnál, és narancsdzsúszt kortyolgatva figyelték a bejáratot.

Hoppá. Hiszen őket ismeri valahonnan. Látta már őket. De hol is?

Lazán lépkedett feléjük, de közben lázasan járt az agya. Az idősebb… szoknyában, egyenes, vállig érő, barnásszőke hajjal, fiús farmerdzsekiben, strandpapucsban… és a fiatalabb… ismerős volt a fiatal is. Csak mintha kicsit megváltozott volna a külseje. A frizurája. Hullámos, sötét, hosszú hajtincsei most félig eltakarták keskeny arcát. És szoknyát viselt, cakkos, tépett aljú farmerszoknyát… hozzá fehér pólót és rózsaszín tornacipőt. A vállát egészen behúzta a nyakába. Görcsösen.

Engedd le a vállad, futott át a fején, és elmosolyodott.

Aztán megjelent lelki szemei előtt a lány, egy feliratos, kopott pólóban. Igen, megvan. Varaderón, a szállodában látta. A másik nőt a Meliá Varadero salsaestjein, és egyszer-kétszer talán a tengerparti oktatáson is.

Véletlen lenne? Vagy rá várnak?

Csak ők lehetnek azok. Főleg, hogy a fiatalabb tétován intett neki. Vajon a nagyfater honnan ismeri őket? Hát nem mindegy?

Mit is mondott a nagyfater? Hogy nem árulhatja el nekik, hogy ő küldte Aureliót. De akkor mit mondjon?

Mi a faszért nem figyelt jobban oda? Lelassított, és megpróbálta felidézni a telefonbeszélgetésüket.

– Találkoznod kell valakivel.

– Kivel? Mi ez, konspiráció, öreg? Tudod, hogy itt… mást jelent a szabadság, mint odaát.

– Tudom. Nem lesz belőle bajod. Egy fiatal lány, Európából. A kísérőjével.

– Valami faszival?

– Nem. Egy másik nővel.

– És mit kell csinálnom?

– Megmutatod nekik a tánciskolát, ami Eduardo lakása alatt van. Az se lenne baj, ha összehoznád a lányt Eduardóval.

– Mármint… kerítő lettél, öreg?

– Nem, csak… mutasd be őket egymásnak, mert az a lány boldogtalan. Lássa már meg, hogy lehetne boldog is.

– Mibe keveredtél? Miért kéne egy vadidegent megtanítanom a boldogságra? Találkozni vele, tánciskolába vinni? Azt hiszed, nincs elég dolgom?

– Tudom, hogy van. Tudom. De ezt én kérem. –Jó, de miért? És mit kell tudnom…?

– Hát, tudod, az interneten is próbálok segíteni a hozzám fordulóknak, hogy megismerjék az igazi Kubát, és akiknek kubai gyökereik vannak, megtalálják ezeket a gyökereket… Hogy tudják, honnan származnak, érted?

– De mi köze egy európai csajnak a kubai gyökerekhez?

– Az apja kubai.

– Aha. És? Akkor mutassa meg neki az apja Kubát.

– Nem. Nem ismeri az apját.

– És… Aurelio. Lenne még egy kérésem…

A kurva életbe!

Aurelio már majdnem odaért a két nőhöz, amikor villámcsapásként beléhasított a felismerés.

A nagyfater lopta el Eduardo fényképét!

A nagyapja, a saját nagyapja, a tolószékbe került nagyapja írogat Eduardo nevében az interneten! Ó, elbaszott ég! Micsoda szerencse, hogy Eduardo mostanában halálra mashupolja meg pincérkedi magát, és hogy Nick annyira mélyen van… így legalább a haverjának nem volt ideje megnézni, Nick-nek pedig nem volt kedve megmutatni azokat az internetes oldalakat… mert akkor talán Eduardo is rájött volna… talán. Ki tudja? Bár… Eduardo nagyon kicsi volt – ahogy ő maga is –, amikor utoljára Jesússzal találkozott. Azóta mindketten, a nagyfater meg Eduardo is, csak tőle kaptak egymásról híreket… hogyan is rakná össze a barátja a képet? Talán olyasvalami is fenn van azon az elcseszett interneten, amit Eduardo csak és kizárólag neki, a legjobb barátjának mesélt el, ő meg továbbadta a nagyfaternak.

Bár hogy a fotó milyen úton-módon került a nagyfaterhez, az továbbra is talány. Honnan a fenéből szerezhette meg? Bárhogyan is… A nagyfater rohadtul cseles.

Tőle, Aureliótól szerezte az információkat Eduardóról, a salsaiskoláról… aztán szépen megírogatta őket, Eduardo nevében.

De rafkós az öreg!

Csak hát mi a célja ezzel az egésszel?

Már majdnem odaért a nőkhöz, amikor még valami az eszébe jutott. Ezek szerint Nick is a nagyfater internetes oldalán találta meg a salsaiskola címét… és Eduárdot. És… még valami közös volt ezekben az emberekben. Az, hogy van valami bajuk a saját életükkel. Boldogtalanok. Mi a fene ez az egész? Mi áll a háttérben?

És hányan lehetnek még? Vajon már a múltban is voltak olyanok, akik a nagyapján keresztül jutottak el a suliba, vagy esetleg hozzájuk…? Talán az a múltkori kanadai fickó is… az Ed Hardy fürdőgatyás…?

Mi ez, valami szerveződés? Titkos társaság? Kubában ez halálosan veszedelmes lehet. Igaz, a nagyfater sosem törődött a veszéllyel. Játszani mindig jobban szeretett.

Mire megy ki játék?

Muszáj lenne beszélnie vele.

– Hello. Azt hiszem, már találkoztunk… Varaderón.

– Igen. Te vagy Eduardo haverja.

A fiatalabb lány spanyolul válaszolt, aztán angolra váltott.

– Mi pedig a magyar lányok… khm… nők vagyunk.

– Aureliónak hívnak.

– Aha… Én Dalma vagyok, ő Kata.

– Engedd le a vállad…

Ennyit mondott, és kínjában elmosolyodott. A fiatal lány is mosolygott. De közben a nyakában volt a válla. Nem tudja elereszteni magát.

– Eduardo nem jön?

– Öööö… Majd… biztos találkoztok. De most más dolgunk van. Elmegyünk egy… iskolába. Tánciskolába.

– Te írod azt a blogot?

Aurelio döbbenten nézett rá: mi a fenéről beszél? Mi a franc az a blog? Aztán a lány spanyolra váltott:

– Te írsz naplót az interneten?

- …

– Jó az a napló.

– Ezt majd… később megbeszéljük.

Nagy nehezen kinyögte, aztán szerzett egy taxit. A bicajt a hotel mögött hagyta, a kerítéshez lakatolva.

És miközben beszálltak a taxiba, elátkozta magában a nagyapját.

41.

– Most… hová megyünk? Igazán elmesélhetnéd, legalább útközben, hogy mi ez az egész.

– Hát mondtam, nem?

Dalma egészen megváltozott. Csillogott a szeme, ahogy ült a taxi hátsó ülésén, és ütemesen dobolt a lábával. Kata még sosem látta ennyire izgatottnak.

– Csak annyit mondtál, hogy az interneten kapcsolatba kerültél egy kubai sráccal, aki diszkózik. De ez a fiú… táncos. És miért nem mondtad Varaderón, hogy ő az? Egyáltalán, honnan az ismeretség?

– Én sem tudtam, hogy ő az. Figyelj, én… jaj, hol kezdjem?

Dalma kétségbeesett arcot vágott. Pörögtek a fejében a gondolatok, azt hitte, Kata is benne él az ő álmában… Most pedig mindent az elejéről kell elmesélnie, egy kopott taxiban, amikor úton vannak a tánciskola, vagyis A TÁNCISKOLA felé?!

– Hát, onnan kezdd, ahonnan megértem.

Aurelio csendben ült elöl, nem is érthette ezt a számára furcsa nyelvet.

– Jó, hát… tudod, hogy az apám kubai. Ezzel tisztában vagy.

– Naná.

– És én… egy ideje… Tudod, a legjobb barátom végül is az internet. Mert ott lehet nyugodtan… másféle életekkel is megismerkedni, kicsit kipróbálni… mert ott vannak blogok, utazásokról leírások, ilyenek.

Kata bólintott.

– Na, hát. Elkezdtem Kubáról olvasni, és valahogy így bukkantam rá arra a blogra… Dido blogjára. Ahol a tánciskoláról írt, meg a mashupról, meg a bárról, ahol pincérkedik, meg az életéről, a csajokról… És volt ott egy link. Tudod, mi az a link?

– Hát persze. Tervezek honlapokat, elfelejtetted?

– Ja, tényleg. Szóval, egy facebookos oldal linkje.

Ott is Dido ír, röviden az életéről, a mindennapjairól. Vagyis, azt hiszem, nem ő írja, hanem a testvére. Ő diktálja a testvérének, aki Amerikában él. Mert Kubában még nem szabad az internet. Nem lehet csak úgy hozzáférni.

– És?

– Írtam Didónak üzenetet, és ő válaszolt. Aztán… levelezni kezdtünk. Tudod, én írásban azért… jobb vagyok, mint beszédben. Megírtam, hogy az apám kubai… És ő személyesen nekem válaszolt, hogy meg kellene néznem, hová tartozom, legalábbis félig… Félig-meddig. És akkor én elkezdtem anyával beszélgetni Kubáról, kérdezgetni, persze az apámat nem hoztam szóba, csak az ottani életet, a szabadság hiányát, ilyesmit. Anya valószínűleg rájött, hogy érdeklődöm… ezért találta ki nekem ezt az ajándékot. Hogy a saját szememmel lássam. Hogy honnan jövök. Vagy, hogy hová köt… a múlt.

- …

– És akkor Dido bátorított, hogy ne féljek a repüléstől. Mert nem fogom megbánni. Mondott még valamit…

– Mit?

– Azt írta, hogy Kubában meg fog változni az életem.

A lány elhallgatott. Már a tengerparton jártak, látták a mellvéd előtt andalgó párokat, látták a mellvéden ücsörgőket, a horgászokat, akik a naplemente fényénél vártak a fogásra.

Dalma újra megszólalt.

– Elég nyuszi vagyok, meg nem is szeretem a változásokat. De… De arra azért kíváncsi voltam, hogy itt hogyan tud megváltozni az életem.

– Aha – dünnyögte Kata, és magában nem győzött álmélkodni a fiatal lány bölcsességén. És a bátorságán. – És… akkor Dido, a blogger ül itt a taxiban velünk? Aurelio álneve Dido?

Dalma abbahagyta végre a dobogást, és elgondolkodva válaszolt.

– Nem tudom. Tényleg nem tudom. Gőzöm sincs róla.

A taxi lefékezett egy hámló vakolatú, megkopott, szürke ház előtt, amit két oldalról egy-egy néhány emelettel alacsonyabb, frissen vakolt ház határolt. Az egyik narancssárga-barna színű volt, a fénykort, az egykori palotákat idézte. De az a ház, ahová ők mentek, elég lepusztultnak látszott.

A lépcsőházban büdös volt. Igen, büdös. Kaja-és vizeletszag, csatornabűz… az udvaron néhány pálma állt, és a belső gangról egy öregasszony figyelte őket.

Négy emelet, ennyit kellett megmászniuk.

Dalma szaporán szedte a lábát, Aurelio nyomában járt.

Végre… gondolta. Végre itt lehet, ahová eddig csak képzeletben jutott el. Dido, és a tánciskola…

Csakis Eduardo lehet Dido, suhant át a fején. Hiszen Dido is mashupot játszik, és Eduardo is. Továbbá: Eduardo a haverja Aureliónak…

Hát életre kelt, amiről csak álmodott.

Még szerencse, oltári nagy szerencse, hogy hagyta magát rábeszélni, és kiengedte a haját… és az is, hogy – most először – felvette azt a megkurtított szoknyát, meg Kata fehér topját.

42.

Aurelio szélesre tárta előttük az ajtót. A háttérben zene szólt, halkan, odabent angolul folyt a beszélgetés. Éppen szünetben toppantak be.

– Két új áldozatot hoztam – mondta Aurelio angolul, majd a két tanár felé fordult, és spanyolul hozzátette: – Még csak ismerkednek a dologgal. Még nem döntötték el, hogy akarják-e… csak körülnéznek, rendben?

– Honnan jöttetek? – kérdezte egy vörösre égett bőrű, molett lány angolul.

– Magyarországról – felelt Kata.

– Magyarországról?

A férfi magas volt, sovány, de izmos, és fénytelen tekintettel nézett rájuk. Vagy talán ez nem is igaz így: amikor Kata megszólalt, mintha fény gyulladt volna a szemében. Aztán, Katáék meglepetésére, átváltott magyarra:

– Én is magyar vagyok. Miklós, Budapestről.

Kicsi a világ, gondolta Kata, és várakozón körülnézett.

Dalma Aurelio mellett ácsorgott, valószínűleg ki akarta szedni belőle, hogy merre van a haverja, Eduardo.

Aztán, mielőtt észbe kaphattak volna, vége lett a szünetnek, és folytatódott a táncóra.

Hangos zenével és szótlan táncosokkal. Hiszen mindenki a saját mozdulataira koncentrált.

Kata lopva elmosolyodott – akár akar Dalma táncolni, akár nem, most muszáj lesz neki. Ráadásul Aurelióval.

Amikor a srác megmozdította a csípőjét, Kata újra megbűvölten figyelte. Nem, ez a fiú nem egyszerű tánctanár volt. Ebben a fiúban született meg maga a tánc.

És újra kívülről látta magát. De kínos, itt lépegetni sután, ide-oda, megbotlani a saját lábában… na és, kit érdekel, annyi baj legyen. Ez van, és kész. Nem fog megfutamodni. Irina hercegnő át meri adni magát a táncnak, bassza meg!

Átadja magát, és kész! Hiába van körülötte még négy pár. És persze Dalmáék. Négy külföldi pár, plusz Dalmáék, plusz két tánctanár. Két pár Kanadából, egy olasz nő egy francia fickóval (csak az órákon találkoztak, mint kiderült), illetve egy fiatal, holland lány – a vörösre égett bőrű –, akinek korábban Miklós volt a partnere, most azonban a kubai tánctanár fogta át a derekát. Mindannyian a kezdő csoportba jártak, de sokkal jobban táncoltak már, mint ahogyan Kata a kezdőket elképzelte.

Kata észre sem vette, hogy Miklós lett a partnere. Vagy, ahogyan a többiek nevezték: Nick.

Csak a sokadik ismétlésre tűnt fel neki, hogy végül is nem egyedül gyakorol. Ott van mellette egy férfi, aki nem annyira suta, mint ő.

Számolta, tizenkétszer gyakorolták a lépéseket, mire ő is átvette a ritmust. Tizenkettő. Nem kevés. De legalább ezalatt valamennyire megtanult néhány mozdulatot a koreográfiából. És a csípőjét is megmozdította, ahogy Aurelio mutatta. Ez volt a legnehezebb. A csípőjét ellazítani.

– Akkor leszel szabad, amikor ez már megy, érted? – Aurelio ezt mondta neki, amikor – a tizedik alkalommal – „beállította” a derekát, a csípőjét.

Miklós nevetett, és azt mondta, nyugi, vele is így elbánt a srác.

Ja, az más. Nem mintha Katát különösebben érdekelte volna.

De azért megnyugodott.

Később leálltak. Csak ő és a magyar fickó. Leginkább azért, hogy Dalmát nézzék. Mert Aurelio valami különös dolgot művelt a lánnyal.

– Ez jó, érted, ez jó! Csak hagyd, hogy elernyedjen a tested! – Aurelio hangosan, spanyolul beszélt Dalmához, talán csak azért, hogy túlkiabálja a zenét. Dalma úgy állt ott, mint egy rakás szerencsétlenség, görnyedt vállal, és látszott, hogy nem érti, mit akar tőle a fiú. – Csak annyit tégy meg, a kedvemért, hogy elengeded magad.

– De én… nem tudom.

– Dehogyisnem. Érzed a lábaddal a talajt?

– Persze.

– Érzed, ahogy a talpad érintkezik a cipőddel?

– Hmmm… biztos. Talán.

– Vedd le a cipődet.

– Tessék?

– Vedd le. Most.

Dalma értetlen arcot vágott, végül mégis kibújt a tornacipőjéből. Aurelio odébb dobta a cipőt, és a lányra nézett.

– Oké. Akkor most állj meg. Állj meg úgy, hogy érezd a talajt a talpaddal. Érzed? A talpad minden négyzetmilliméterével érzed a padlót? Érzed, ahogy érintkezik vele a bőröd?

– Érzem… azt hiszem.

– Jó, akkor ne érdekeljen a zene. Koncentrálj a talpadra. Koncentrálj annak minden négyzetmilliméterére…

– Oké…

– Csak nyugodtan. Koncentrálj a talpad bőrére.

- …

– Kezded már érezni?

– Igen.

– Mit érzel?

– Azt, hogy… bizsereg.

– Ha bizsereg, az jó. Na figyelj. Most csukd be a szemed, és képzeld azt, hogy a talpadból gyökerek nőnek ki. Vastag, hófehér gyökerek, egész mélyen behatolnak a padlóba, oké? Érezd úgy, hogy meg sem tudsz mozdulni.

A zene elhallgatott, pár perc pihenőt kaptak a táncosok, de Dalmát nem hagyta Aurelio elmozdulni.

– Érzed, ahogy a padlóhoz kötnek a gyökereid?

– Érzem.

Dalma valóban kezdte úgy érezni, mintha megbénult volna, mintha odaragasztották volna a lábát a parkettához.

– Az jó. Akkor most… figyelj! Most a benned lévő összes feszültséget szépen, lassan engedd ki a gyökereken keresztül. Érezd, ahogy minden kiáramlik belőled!

Dalmának egyre jobban bizsergett a talpa. Hirtelen arra gondolt, hogy az apja… az apja itt él. Talán csak karnyújtásnyira van tőle. Aztán elmúlt ez a gondolat, és megpróbálta maga elé képzelni, hogyan áramlanak ki a zavaró dolgok a talpán keresztül, bele a talajba. Nem tudta, hogyan kellene ezt látnia, aztán fel is adta a próbálkozást. De a talpa még mindig nagyon bizsergett.

– És most… kiadtad az összes feszültséget?

– Igen… azt hiszem.

– Akkor ereszd le a vállad. Érezd, ahogy egyre könnyebb a vállad, oké?

- …

– Jól csinálod. És most… most képzeld el azt, hogy energiát szívsz magadba a gyökereiden keresztül. Fényes, fehér energiát. Felszabadító, fehér energiát. A nőiség energiáját, ami igazán laza, oldott nővé tesz. És hagy téged táncolni. Megtanít ellazulni, és hagyja, hogy táncolj.

– Mit kell éreznem?

– Mindegy. Csak képzeld magad elé, ahogy a talpad gyökerein keresztül beléd áramlik az energia. Érezd meg az erőt, amit adott! Az erőt és a gondtalanságot.

Dalma bólintott. Érdekes módon maga elé tudta képzelni, ahogy árad belé, a testébe, valami fényes, vakítóan fényes sugár…

– És most… szép lassan húzd vissza a gyökereidet. Érezd, ahogy visszahúzódnak a talpadba. Érzed?

– Kicsit fáj. Zsibbad.

– Az a jó. Az a jó.

Megszólalt újra a zene.

– Akkor most megmozdulhatsz. Már nem kötnek a talajhoz a gyökereid. Már tudsz mozogni. Repülni is tudnál, hallod?

Dalma félszegen mosolygott. Aztán utánozni kezdte Aurelio mozdulatait.

Ezt az egészet ő találta ki. Az ő módszere volt, csak néha vetette be, akkor, amikor megérzett valamit a tanítványában. Csak lányokkal csinálta. Egy kanadai csajjal kezdte, akinek sehogy sem tudta elmagyarázni, hogy ki kell engednie magából a feszültséget, el kell felejtenie az előítéleteit, mert addig nem fog tudni táncolni. És meglepő módon bevált a dolog. Ezt a talpból kinövő gyökeret ő találta ki, egyetlen pillanat alatt, de úgy látszik, ráhibázott.

Mert ezek a külföldiek annyira feszültek, hogy a feszültségük bénítja őket a táncban.

Újra megmutatta a lánynak a mozdulatokat.

Ez a lány úgy adhatta le a feszültséget és a görcsöket a padlóba, mint amikor az elektromos áramot elvezeti valami. Egyszerűen kitisztult. Aurelio nem talált rá más szót.

Végre. Végre van értelme. Igazi értelme.

Annak, hogy tanítson.

Ebben a lányban benne van a tánc.

Csak ki kell szabadítani belőle.

Aurelio fején átfutott: ennyivel tartozik a nagyapjának – még ha Jesús rafinált vén faszi is, és szépen behúzta őt a csőbe ezzel az internetes dologgal –, hogy kiszabadítja ebből a lányból a táncot.

Mert hogy a lányban benne volt a tánc, az halálbiztos.

Ilyesmit ritkán látott, de ha mégis, akkor azonnal felismerte.

43.

Nem is olyan nehéz. Nem is olyan nagyon nehéz. Az egészben az volt a legklasszabb, hogy elképesztően könnyűnek érezte magát. Mintha tényleg gyökeret tudott volna ereszteni, amelyen át kiengedte a felhalmozódott feszültséget. Leginkább a derekában, a csípőjében érezte ezt a felszabadító könnyebbséget. Mintha nem is az ő csípője lett volna. Úgy ellazult, úgy tudta mozgatni magát, csípőből, mintha mindig is ezt tette volna.

Nem is figyelt igazán a lépésekre, amelyeket Aurelio mutatott neki. Egyelőre inkább élvezte ezt a megkönnyebbült, lebegő érzést. Mert mintha a föld felett lebegett volna, olyan könnyű lett.

Aztán Aurelio visszaráncigálta a földre, ne ábrándozzon már, ne lebegjen húszdekásan a felhők fölött, hanem tanulja a lépéseket.

Oda kellett figyelnie.

Odafigyelt, és tudta követni.

Képes volt követni Aureliót!

Na jó, de ez a legkezdőbbeknek szóló óra, gondolta. Még jó, hogy béna kezdőként pár lépést meg tud tenni. Természetes. De tényleg természetes lenne? Valóban olyan természetes?

Húzd ki magad, engedd le a vállad. Ezt mondta Aurelio, és mögé lépett, hogy beigazítsa a tartását. Hagyta magát, mintha rongybaba lenne.

Jó. Ez nagyon-nagyon jóóó! Ez a szabadság. A salsa, vagy mi a jófene ez. Mindegy is. Képes követni a lépéseket, ez a lényeg!

– A tartásod. Most már minden azon múlik.

Aurelio ezt az óra végén mondta, amikor már mindenki lazított, fecsegett, megjelent a tulajdonos is, egy idősebb nő, aztán előkerült néhány pohár, rum is akadt, meg egy-két palack ásványvíz. Dalma az utóbbira voksolt, miközben Aureliót hallgatta.

– Mert, és most figyelj, mert ha végre kihúzod magad… nem, nem így. Tánc közben már egész jól csináltad. Nem húzod fel a vállad, nem. Akkor húzod ki jól magad, ha a válladat leereszted, és a mellkasodat előre-meg felfelé tolod. Érezd, ahogy a nap éri a mellkasodat, oké? A csípőd biccenjen előrébb.. . Na látod. Tudod te. És most nézz bele a tükörbe. Nézz bele!… Ugye? Na ugye.

Dalma csodálkozva nézte azt az idegen lányt. Az a lány, akit a tükörben látott, csinos volt, és úgy festett, mint aki tudja, mit akar.

Na, hát ezért sem mutathatta a valóságot a tükör.

Mert ő sosem tudta igazán, hogy mit akar.

De azért jó volt újra odasandítani a tükörre.

Aurelio már látta néhányszor, ahogy egy kislány nővé változott tánc közben, de ez a mostani átalakulás azért volt különleges, mert ez az európai kislány olyan… semmilyen sem volt. És a tánc, ami benne volt – csak még nem tudott róla –, megváltoztatta a tekintetét, tartását, egész lényét. Nemcsak arról volt szó, hogy kislányból egy csapásra nővé vált, hanem inkább arról, hogy a benne rejlő, még kialakulatlan ember kezdett formát ölteni. Az az ember, akiről addig valószínűleg maga a lány sem tudott.

Aurelio nagyon bírta ezt az átalakulást, és hogy részese lehetett annak, amikor valami, vagyis inkább valaki megszületik. Gyerekkorában jó néhány mesét elolvasott, például a Pinokkió kalandjait, és tetszett neki, ahogyan a bábu életre kelt.

Valójában ezt imádta a táncban is, a saját táncában. Hogy életre kelthetett egy történetet vagy egy karaktert.

Páran együtt ballagtak le a lépcsőn. Dalma fél füllel hallotta, hogy Kata a magyar pasival valami városnézésről beszélget, meg egy régi autóról, de nem tudott figyelni. Lebegett, még mindig valahol máshol járt. Ott, ahová az imént, tánc közben bepillanthatott. Talán a lelke egyik titkos zugába látott bele? Ki tudja. Mindenesetre a legjobb érzések lakoztak ebben a zugban. A legeslegjobbak.

El is felejtette, hogy miről akart beszélni Aurelióval. Meg akarta kérdezni, hogy akkor most ő írja-e a blogot, vagy mi van. És Eduardo? Ő lenne Dido?

Kit érdekelt ez most, amikor megtapasztalt valami szokatlan szárnyalást.

Olyan volt, mint amikor lefutotta végül azt a rohadt tizenkét percet a suliban, azon a pályán. Csak hogy ne röhögjenek rajta a többiek. Lefutotta, és nem is az övé lett a leggyengébb idő. Aztán csak ült, és bámult ki a fejéből. Nem is tudta, mi történik körülötte. Hát most is így volt vele. Érzékelte ugyan a külvilágot, de nem akart és talán nem is tudott hozzákapcsolódni.

Ez a furcsa ürességérzés, ami mégis olyan jó volt, egészen addig kitartott, amíg szembe nem jött velük a lépcsőn két ember.

Elállt a lélegzete, amikor meglátta őket.

Eduárdot és egy lányt. Átölelték egymást, és a fordulóban megálltak. Eduardo magához szorította a csajt, és Dalma esküdni mert volna rá, hogy benyúlt a lány miniszoknyája alá. Ó, anyám.

Dalma megállt, és szíve szerint kizárta volna magát az egész világból.

Hiszen már úgysincs értelme, nem igaz?

Nincs értelme a táncnak, az ittlétnek, a levágott szoknyának… és a kibontott hajnak sem.

Mi értelme lenne bárminek is ettől a pillanattól kezdve?

Megálltak, beszélgettek, Aurelio Eduardóval, Dalma nem értette, mit beszélnek, hadartak, vagy szlenget használtak… nem is érdekelte. Aztán Aurelio közölte, hogy Eduardo itt lakik, az ötödiken. A tánciskola felett. Akkor már biztos.

Eduardo írja a blogot, és vele levelezett a Facebookon is. Ő Dido.

Rohadjon meg az egész világ. De akkor minek írta az üzenetében, hogy találkozzanak? És miért küldte hozzájuk a barátját? És… és és és…

Mindegy. Mi a francot gondolt? Mi a francot?!

Sírásra görbült a szája, de tartotta magát. Csak nem… csak nem fog elkezdeni bőgni? Hát még mit nem!

Aztán Eduardo még a magyar pasival is dumált valamit, angolul, de Dalmát már abszolút nem érdekelte.

Tiszta sor volt, hogy nem… hogy nem érheti el, amiről álmodott. Miért is feltételezte…?

A búcsú után levánszorgott a többiekkel a lépcsőn.

A válla a nyakába húzva, kemény kő a hasában, és egyáltalán nem voltak gyökerek a talpában, amelyeken keresztül megszabadulhatott volna a rossz érzésektől.

Aurelio annál a szállodánál hagyta a bicaját, ahol találkoztak, és ahol – mint kiderült – a magyar férfi lakott. Gyalog mentek, a két fickó elkísérte őket a Hotel Nacionalig.

Ők hárman beszélgettek, Dalma egész úton hallgatott.

A búcsúzásnál Aurelio belenézett a szemébe.

– Holnap… lenne kedved holnap eljönni velem egy táncpróbára?

Holnapra én már nem élek, akarta mondani, de valamiért mégsem mondta ki. Várakozón nézte a fiút.

– Van egy… darab. Egy musical. Nemzetközi produkció. Kaptam benne egy szerepet. Ha van kedved eljönni velem, beugrom érted. Tudsz biciklivázon utazni?

Bicikliváz? Dalma elmosolyodott.

– Hát… megpróbálhatom.

– Akkor feküdj le korán. Reggel fél kilenckor itt vagyok érted. Nem mehetek be a szállodátokba, a kocsifelhajtó előtt foglak várni.

– Oké.

– És… ereszd le a vállad! A mellkasodat pedig told az ég felé… tudod…

Mosolygott a fiú, egészen helyes volt így.

Aurelio sajnálta a lányt. Tudhatta volna… Belehabarodott Eduardóba. Mi vonzotta benne? Talán az a laza, link feje. Ráadásul ki tudja, hogy az öreg miket írogatott a nevében az interneten.

Talán fel kellene világosítania a szerencsétlen kiscsajt, hogy valójában egy nyolcvanegy éves öregúr szavait olvasta zakatoló szívvel az interneten. Egy nyolcvanegy éves, kerekes székkel közlekedő öregbe szeretett bele, és nem ebbe a huszonöt éves, oltári link csávóba.

Mindegy. A tánc majd helyrehozza a lelkét. Az tuti.

44.

A férfi, akivel délelőtt volt találkozójuk, egy föld alatti bárba hívta meg őket. Jesús segítség nélkül ment el – nem, nem botorkált, nem is vánszorgott, hanem sétált, ballagott… legalábbis ő úgy érezte, hogy sétál, csupán egy botra támaszkodva – a szállodától a bárig. Pedig egy domb tetején laktak, az óváros közelében. Elsősorban azért fogadta el az invitálást a bárba, mert azt egy cseppkőbarlangban alakították ki, és szerette volna elkápráztatni Luisát. Színes lámpák világították meg odabent a cseppköveket, és még a csapból is rum folyt.

Luisa lenyűgözve hordozta körbe a tekintetét a teremben, és ez Jesúsnak azért is kapóra jött, mert így a lány nem kotnyeleskedett bele a megbeszélésbe.

Nem is tartott sokáig a tárgyalás. Jesús aláírta a papírokat – a hivatalos átutalást már elintézte –, és egy Trinidad-albumba becsúsztatva átadott egy vaskos borítékot a tárgyalópartnerének. Közben a két ügyvéd szintén szignálta az iratokat, majd távoztak. Jesús üzleti partnere jól nevelten üldögélt még velük egy rövid ideig, bár látszott rajta, hogy inkább a zsebre vágott borítékja tartalmát tanulmányozná, aztán fogta a papírjait, és ő is távozott.

Jesús kényelmesen hátradőlt a széken, és odaintette a pincért.

Két pohár Havana Club rumot rendelt, és két üveg szénsavas ásványvizet.

– Tudta, Luisa, hogy a mai Bacardi a forradalomig Kuba legelső rumlepárlója volt?

– Nem. Én azt hittem, hogy a cég Miamiban van. Azt hittem, hogy amerikai.

– Ma már igen. Emigrált az egész cég… Miamiba. Annak idején itt, Kubában, vagyis Santiago de Cubában volt a székházuk, egy gyönyörű palota, és amikor elhagyták a szigetet, természetesen el kellett hagyniuk az itteni lepárlóüzemeiket is. Ezeket aztán – gondolhatja – államosították. Nos, az egykori Bacardi-üzemekben készül ma a Havana Club. Persze ez is régi márka, ha jól tudom, még az ezer-nyolcszázas évek végén alapították, de érti… ez itt így ment. Ez történt többek közt egy ismert havannai szállodával is, a Habana Librével. Látni fogja majd. Conrad Hilton alapította, Havana Hilton volt az eredeti neve. 1958-ban volt a megnyitója. Emlékszem rá… ma is…

– Ott volt a megnyitón? Uramisten, akkor maga…

– Hát igen. Rég volt. A megnyitón azért lehettem ott… az anyám miatt. Őt meghívták. Ugye, meséltem, hogy híres táncosnő volt? A Tropicana egyik ünnepelt táncosnője. Ő is fellépett a műsorban.

– És mi történt a hotellel?

– Hát mi történt volna… Találja ki. Nem nehéz, ugye? Államosították. Ugyanúgy, mint az amerikaiak egykori villáit, autóit. A hotel most a Sol Meliá szállodalánc tagja.

– Hát, nem a szabadság az első dolog, ami Kubáról eszembe jut…

Jesús elmélázott. Hogyan tudta volna megértetni Luisával, hogy ő itt mégis szabad volt? Hogy bizonyos szempontból szabadabbnak érezte magát, abban a rohadt diktatúrában is, mint odaát? Vagy ez csak afféle nosztalgia, amely megszépíti a kegyetlen emlékeket? Hiszen Grace a diktatúra áldozata lett – abból akart elmenekülni, amikor a hajójuk elsüllyedt. És ő maga is nemegyszer hajszál híján börtönbe került, amikor elszakadt nála a cérna, és baráti körben kirukkolt a véleményével… Meg amikor fű alatt lázított az óráin… Ebben az országban mindenki úgy boldogult, ahogy tudott. A kubaiakat kreatívvá és leleményessé nevelte a rendszer. És ma is azok… Aki elég leleményes, akinek sikerül a tűz közelébe férkőznie, az nem is él olyan rosszul. Mert az egyre világosabb volt Jesús előtt, hogy ebben az országban ma már vannak „egyenlőbbek”, azok, akik jól tudnak helyezkedni, könyökölni, akik kellően talpraesettek és talán kellően gátlástalanok ahhoz, hogy leelőzzék a többieket. Mint az a fickó is, akivel az imént találkozott. Kubában – bár ha hallgatnak is róla – virágzik a korrupció.

De ennek Jesús most inkább örült, mintsem felháborodott volna miatta.

– Most akkor mesélje el szépen, miért jöttünk ide.

– Előbb koccintsunk, rendben?

– Jesús, nem fáj a lába? Az utóbbi két nap nagyon megterhelő volt. Először az utazás, aztán a zötykölődés ezeken az úttalan utakon… Ma pedig az a séta, a templomtéren, a belvárosban… aztán itt… Nem akarom, hogy hirtelen megterhelje magát. Végül is… tényleg az egészségügyi személyzet vagyok. Nem tudom, ezek után nem árt-e meg a rum. Inkább egy könnyű ebéd, és utána egy kiadós szieszta. Ezt írnám elő magának.

– Az az érdekes, hogy most sokkal kevésbé érzem a lábamat, mint Miamiban. Lehet, hogy gyógyító hatású a kubai levegő. Ez a szék pedig… látja, kemény az ülőkéje, kemény a támlája. Kényelmesen ülök. Na, ha végre már a keresztnevemen szólított, hajlandó koccintani velem?

A nővér mosolygott, és felemelte a poharát. De a levegőben megállt a keze, és azt kérdezte:

– Mire koccintunk?

– Mondjuk… a megérkezésünkre.

– Jó. Azt hittem, az üzletre akar inni. Mert elvből nem koccintok pénzre meg ilyesmire. Csak érzésekre.

– Akkor most már ne húzzuk az időt… Igyunk végre!

Koccintottak, majd belekortyoltak a rumba.

– Jó, de akkor el kell mesélnie, mi volt ez az egész. Hogy miért nem Havannába mentünk, miért kellett eljönnünk ide, vidékre…

– Látta a terveket, nem?

– Nem figyeltem a beszélgetésüket. A cseppköveket csodáltam. Gyönyörűek… mintha csipkéből lenne az egész barlang. Almomban sem képzeltem volna, hogy ilyen helyre hoz el…

– Tényleg fogalma sincs, milyen üzletet kötöttem itt?

– Tényleg.

– Na jó. Akkor elmondom. Tudja, egyszer majd Kuba… ez az ország felszabadul. Úgy értem, megnyílnak a kapuk, és velük a határtalan lehetőségek, dőlni fog a pénz, és rengeteg itt élő kubai, aki erre a pillanatra vár, hirtelen – vagy ha nem hirtelen, akkor lassan – rá fog ébredni, hogy mégsem jött a Kánaán. Mert az itt élők reménykednek, méghozzá abban, hogy amint teljesen szabaddá válnak: a lelkükben, a szellemükben, és amikor szabadjára engedhetik a kreativitásukat – szerintem igenis kreatívak az itt élők –, akkor ez paradicsomi állapotokat eredményez majd. Vagyis, konkrétabban: hogy anyagilag is sokkal jobb lesz, biztonságban élhetnek, méghozzá az általuk remélt és elképzelt nyugati színvonalon. A történethez hozzátartozik, hogy van még valami, ami segíti ezt a rendszert már jó ideje: az itt élők is tartanak tőle, mi lesz, ha visszajönnek az egykori amerikai tulajdonosok, hogy újra birtokba vegyék, ami az övék volt. Es ha visszajönnek azok a kubaiak, akik elhagyták a hazájukat, és visszakövetelik a jussukat… ? Ez a félelem összeköti ám az itt élőket, és segít fenntartani ezt a rendszert.

– Igen…

– Igen. Ha beüt a remélt fene nagy szabadság, akkor, úgy hiszem, a legtöbb helyi – sajnos – csalódni fog, már ami az elképzelt anyagi felemelkedést illeti. Ezt nem csupán én gondolom így, kérdezzen meg Miamiban egy-két nagy koponyát, kubai közgazdászokat, akik a helyi viszonyokat is ismerik.

– Elhiszem, de mi köze ennek a mi kis trinidadi utunkhoz?

– Hát az, hogy egy ilyen „rendszerváltásnál” lesznek nyertesek, talán nem is kevesen, de lesznek vesztesek is, a kisemberek, akik ugyan szabadok lesznek, de valószínűleg kiszakad alattuk a ma még úgy-ahogy meglévő szociális háló, és elképzelhető, hogy a mostaninál is nehezebb lesz az életük. Részben azért, mert látni fogják, hogy vannak, akik boldogulnak, akik tűzközelben voltak-vannak…

– És?

– A tűzhöz már most közel lehet kerülni, ha csak keveseknek is. És én ezen kevesek közé tartozom, Luisa. Nem kevés kutatómunkámba került, hogy felderítsem: kik azok, akikkel „üzletelni” lehet. Kik azok a befolyásos kubaiak, akiknek döntési jogkörük van… És addig ügyködtem, amíg elértem, hogy – vehessek itt a Karib-tengernél egy telket. Majd elmegyünk taxival, és megnézzük. Persze ez az adásvétel nem úgy történik, hogy az ember bemegy egy ingatlanközvetítőbe vagy a polgármesteri hivatalba, és vásárol egy telket. Nem. De én megvehettem. Nem a saját nevemre…

– Jól értem, lefizetett valakit azért, hogy legyen egy telke a Karib-tenger partján? És mi a jóistent fog csinálni vele? Odaköltözik, és pecázgatni fog? Nyolcvankét éves korában visszaköltözik?

– Nyolcvanegy. De nem költözöm vissza. Nem magamnak vásároltam a telkeket.

– Több telket is vásárolt?!

– Kettőt. Egy nagyobbat és egy kisebbet. A nagyobb az elég nagy, a kisebbre ráfér egy ikerház.

– Mit fog csinálni velük?

– Az egyiket a fiam és az unokám nevére vettem.

– A nagyobbat.

– Nem, a kisebbet.

– Aureliónak és a Miamiban élő fiának?

– Nem. Aureliónak és az itt élő fiamnak.

– Á.

A nővér elhallgatott, próbálta feldolgozni magában az információkat.

– És ők majd eldöntik, építenek-e ide közösen egy házat. Ha igen, támogatni fogom őket.

– És ha nem?

– Az már az ő dolguk. Az ő nevükre vettem, felőlem akár el is adhatják majd.

– Szóval, kihasználta a helyi korrupciós lehetőségeket, és megkent valami hivatalnokot, hogy a rokonainak olcsón telket vehessen. Egészen olyan maga, Jesús, mint egy politikus. Komolyan mondom. Nagy karriert futott volna be politikusként. Csak azt nem tudom… – hallgatott el, majd tűnődött egy kicsit, végül újra belekortyolt a rumba. –Csak azt nem tudom, az anyám nem ábrándulna-e ki Conrad Valdesből, ha megtudná, hogy felvásárolja a kubai földet. Bagóért. Tudja, hogy korrupcióért börtönbe is lehet kerülni?

– Az anyja, azt hiszem, ugyanezt csinálná, Luisa. Ha lenne rá lehetősége.

– Csakhogy nem mindent lehet megvásárolni! Miért nem a szabadságukat vásárolja meg, ha már…? Értem én, azt akarja, hogy a rokonai, ha már szeretik az országot, itt maradjanak, Kubában, meg továbbvigyék a hagyományokat, bármit értsünk is ez alatt, a rum szeretetét, a tenger szeretetét, a szivarét, a táncét… De közben megvesz egy darab földet, áron alul, suba alatt…? Conrad Valdes…? Nem értek egyet ezzel, de nem ám. Inkább azt gondolnám Conrad Valdesről – igaz, nem olvastam a könyvét, és, bevallom, ezek után nincs is hozzá kedvem –, hogy tisztán játszik, egy eszméért áll ki, azért hoz áldozatot… és nem ám ilyen pitiáner dologért, hogy bebiztosítsa a családját. Az nekem jobban beleillene a képbe, ha Conrad Valdes a kubai ellenzéket támogatná, vagy az amnesztiát kapott politikai foglyokat…

Jesús mosolyogva nézte Luisa dühtől kivörösödött arcát, lángoló tekintetét. Ezt szerette, na. Amikor egy igazi kubai nő igazán dühbe gurul. Ilyenkor forróság áradt szét a mellkasában. És még szélesebben mosolygott. A nővér a fejéhez kapott.

– Értem. Értem már, bassza meg. Ezért félt már a repülőn is attól, hogy nem fogják beengedni az országba. Mert akkor maga… nemcsak a családját támogatja, hanem a kubai ellenzéket is…? Igen? Na jó, az anyám félig megbocsátaná ezt a korrupciós telekvásárlási ügyletét. És még…? Igen? A kiszabadult politikai foglyokat is támogatja? Jaj, Jesús, nem bírom ezt a szégyenlős pillantását. Egyik percben egy korrupt rohadék, a másikban meg egy csupa szív, önzetlen ember… De tudja, mit… nem, ne szóljon közbe! Magában két személyiség lakik. Komolyan mondom. Egy ördög és egy angyal. Nem csodálom, hogy néha majd szétszakad. Ezek ketten állandó harcban állnak egymással, és hol az egyik, hol a másik kerekedik felül. Ha az ördög, akkor később az angyal alig bírja helyrehozni a dolgokat.

– Kidühöngte magát? Mert akkor rendelek még egy kört.

– Eszébe ne jusson, hallja? A végén még feldobja a talpát. És akkor mindenkinek elmondom, hogy maga Conrad Valdes!

Közben Jesús egy intéssel megrendelte az italokat. Luisa tovább morgolódott.

– Mondtam már, hogy én vagyok a főnök. Rám van bízva, Jesús! Én mondom meg, mi legyen. És hogy mennyit ihat. Na jó, ne nézzen így rám… Ezzel az esedező angyali tekintettel. Azt akarja, hogy megessen magán a szívem, igaz? Vagy lehet, hogy ez az ördög műve? Mindegy. Rendben, még egy pohárral, de akkor meg kell ígérnie, hogy ebéd után lepihen.

– Befejezte a monológot? Megígérem. Mire koccintsunk?

– Az angyalokra.

– Rendben. Az angyalokra.

Ittak, aztán Luisa tekintete hirtelen felélénkült.

– Azt még nem is mondta el, hogy kinek vette a nagyobbik telket.

– Amikor én fiatal… vagy legalábbis fiatalabb voltam – nevette el magát a férfi –, furcsa világ volt itt. Jött Castro, győzött a forradalom, befellegzett a szabadságnak, ami talán sosem volt ezen a szigeten, de lettek kórházak, ingyenes és színvonalas ellátással, aztán iskolák, méghozzá elég jó iskolák…

– Most nosztalgiázik, vagy elmondja, hogy kinek vette a telket?

– Arról beszélek éppen. Szóval, akkoriban voltak állami üdülők, többek közt Varaderón is, a tengerparton, ahol a kubai családok, kubai iskolások nyaralhattak. Méghozzá ingyen. Ott töltöttek ingyen két-három hetet, volt szállásuk, kaptak kosztot. Az ország belső részeiből, az eldugott helyekről, a kis falvakból is jöhettek. Nem mondom, számított az is, kinek milyen kapcsolatai voltak, de egy kis hússal vagy csokoládéval könnyen lehetett protekciót szerezni. Mára felpuhult a diktatúra, de alig-alig akad olyan hely, ahol ingyen nyaralhatnak a kubaiak. Pedig a legtöbbjüknek nem telik nyaralásra. És ez még inkább így lesz később… azt hiszem. Akkor az üdülés már nemcsak hogy nem lesz része a szociális ellátásnak, de ki tudja, lesz-e egyáltalán bármiféle szociális ellátás. Gondoljon csak arra, hogy mi a helyzet nálunk, az Államokban…

– Nagyon durva – bólintott Luisa. – A betegbiztosításom alig fedez valamit…

– Na igen. Feltételezem, sosem kaptak a családdal ingyenbeutalót.

Nevettek, ittak, aztán Luisa az asztalra könyökölt.

– Szóval, az angyal vette meg azt a telket. Ingyennyaralás a kubaiaknak.

– Úgy valahogy.

– Hogy érti ezt az úgy valahogyant?

– Felépíttetek rá egy üdülőcentrum-félét. Csak kubaiaknak. Egy épületet beteg gyerekeknek, akik másképp nem nyaralhatnának. Egy másikat iskolásoknak, táborozásra. De a legnagyobb épület a családoké lesz. Ingyen nyaralnak majd itt. Kéthetes turnusokban. Hát, ennyi.

– Rendben van. Anyám kiegyezne Conrad Valdes döntésével.

– Tényleg?

– Igen. Biztos vagyok benne.

– Köszönöm, Luisa.

Délután Jesús tényleg lepihent, bár azt utólag már nem kötötte a nővér orrára, hogy az izgalomtól nem tudott elaludni. Látni akarta azt a hátsó utcát, ott, a templom mögött, ahol egyszer, réges-régen az anyjával sétált… Az apja egy szép ház felújítására kapott megbízást, és elvitte magával őket is. Három napig nem volt senki másé az anyja, csak az övé! Sétáltak a városban, kimentek a tengerpartra, az anyja leült egy sziklára, Jesús az ölébe bújt, és onnan nézték a türkizkék, hullámos tengert.

– Látod, Jesús… Ez gyönyörű hely. Annyira szeretném, ha egyszer… ha egyszer állna itt egy ház. Pontosan itt, ahol most ülünk.

– És ki lakna a házban?

– Hát… mi. Vagy azok, akiket szeretünk. Meg akiknek szükségük van rá. Szeretném mindenkinek megmutatni ezt a szépséget! Imádom.

– Otthagynád miatta a táncot?

– Nem tudom… Talán igen.

Soha többé nem jártak Trinidad környékén. Jesús sejtette, hogy az anyja többé nem látta azt a sziklát, de benne mindvégig megmaradt ez a párbeszéd.

És most az övé a szikla. Övé a partnak az a része. Látta a helyrajzot, talán a sziklát már elkoptatta az erózió, de az a part már az övé. Illetve… az unokájáé és a fiáé. A másik telket pedig az anyja után Magdalénának fogja nevezni. Magdaléna Üdülőpart. Olyan jó kis kubaiszocializmus-hangzású ez az üdülőpart. Ez lesz a neve. Délután elviszi oda Luisát.

Alvás, vagyis többórás álmatlan forgolódás után, újra úton… És újra rájött, milyen hely ez a Trinidad.

Olyan hely, ahol megállt az idő.

És még a ház is megvolt, amit az apja felújított.

Jesús kiszállt a taxiból, és becsöngetett. Egy cukorbáró hajdani palotája… azt gondolta, be sem fogják engedni. De tévedett. Cukornádmúzeum volt az épületben, és csak a délutáni szünet idejére csukták be.

Jesús lyukat beszélt a portás hasába, aki végül beengedte. Csak az alsó teremig ment, és nézte a falakat.

Az apja szervezte meg és vezette a ház felújítását. Visszaszökött az életébe a múlt.

A parkettázott teremben, ahol szinte teljesen sötét volt, mert csak két izzó égett a hatalmas kristálycsillárban, és a spaletták zárva voltak, leült egy székre, és végre kitört belőle a zokogás.

A teremőr kiment, és halkan becsukta maga mögött az egykori szalon ajtaját.

45.

Hemingway nyomában járni kifejezetten élvezetes volt. Miklós javasolta ezt a programot, Kata pedig úgy gondolta, érdemes rászánni egy napot arra, hogy kövessék az író nyomát – de álmában sem gondolta volna, hogy mindez bár-, hotel-és étterem-látogatást, illetve egy csodálatos villa és park felkeresését jelenti majd. Persze délelőtt tizenegykor Hemingwayt ünnepelni egy bárban, egy pohár mojitóval – meglehetősen extravagáns időtöltés, de kit érdekelt? Főleg, hogy Kata elolvasta az író mottóját: „Mojitómat a La Bodeguitában, daiquirimet az El Floriditában…” A La Bodeguita falait hírességek sora írta tele – Kuba legértékesebb graffitije lehet, tűnődött Kata, amikor kibetűzte többek közt Jack Lemmon, Pablo Neruda, Gábriel Garda Márquez aláírását, na és persze magáét Hemingwayét. Hát jó, gondolta. Jó kis nap. Egy kis szabadság, Dalma nélkül. Szuper! Ideje volt egy kicsit leválniuk egymásról. Bár megkedvelte Dalmát, néha mégis „soknak” érezte, meg hát rajta volt a felelősség… Vigyáznia kell rá. Nem mintha most nem jutott volna minduntalan eszébe a lány, meg az előző este történtek. Dalma olyan levert volt, amilyennek még sosem látta. Persze sejtette, hogy Dalmát megrázta, amikor a diszkós, Eduardo, egy lánnyal összeölelkezve bukkant fel a lépcsőházban – de azt már nem, hogy Dalma ennyire belebolondult a fiúba.

Alig bírta rávenni, hogy ne mondja le az aznapi programját, és kísérje el Aureliót arra a táncpróbára. Persze egy kicsit idegesítő volt, hogy nem tudta, hová viszi a lányt a kubai – még egy címet sem hagyott. Dalma felpattant a bicikli vázára, hervadt mosollyal integetett Katának, aki elkísérte a sarokig, aztán a fiú felült a kerékpárra, és cikcakkban elindultak a lejtőn. Kata csak később vette észre, hogy Dalma a szállodai szobában hagyta a mobiltelefonját.

Ki tudja, hová vitte a kubai? Igaz, Aurelio megbízhatónak látszott, és – mint azt ma megtudta – Miklósnak a mobilszáma is megvan. És ha táncpróba… akkor Dalma jól fogja érezni magát. Kata elhűlve látta előző este, hogy a lánynak milyen érzéke van a tánchoz. És persze azt is látta, hogy Aurelio nemcsak tanár, hanem egyben lélekdoktor is lehet, mert elérte, hogy Dalma elfeledkezzen a külvilágról, s belefeledkezzen a táncba. Amikor Dalma táncolt, megszépült. Nem is megszépült – egyenesen gyönyörű lett. Kata remélte, hogy ezt a lány is megérzi majd… Hátha elfelejti Eduárdot. Hátha a tánc tölti majd be azt az űrt, amit addig Eduardo.

– Min gondolkozik? Ráncolja a homlokát. Dühös valamiért?

Miklós magas volt, mint Kata bátyja, és a nő megsejtett benne valamit Péter érzékenységéből is.

– Dalmára. Arra, hogy Aurelio…

– Ugyan. Aurelio jó srác. Ne aggódjon. Ez a srác megszállott táncos. A táncnak él.

– Akkor jó. De azért aggódom.

Jó érzés volt, hogy egy magyarral találkozott ilyen messze az otthonától. Ráadásul egy olyan férfival, aki már hetek óta Havannában van. „Magánéleti gondok miatt”, közölte Miklós, és Kata eltűnődött, vajon milyen magánéleti gondok űzhetnek valakit éppen Havannába – Budapestről? Még mindig ezen töprengett, amikor a férfi megkérdezte:

– És maga miért jött ide?

– Magánéleti gondok miatt.

Hát istenem, ez jutott eszébe. És még igaz is volt.

Mindketten elmosolyodtak, és követték tovább Hemingway nyomait. Az El Floridita és egy kis séta után az Ambos Mundos Hotel következett, amelynek halljában egy fotón ott feszített maga Hemingway és Fidel Castro, valamilyen horgászverseny eredményhirdetésén készült a kép. Aztán fellifteztek, hogy megnézzék azt a lakosztályt, ahol az író gyakran tartózkodott. Az ablakból a városra nyílt kilátás, a tetőteraszról pedig az egész óvárost belátták… Kata kezdett beleszeretni Havannába, a nyüzsgő belvárosi utcácskákba, növényeket, ablakokat, házfalakat fényképezett, a katedrális mellett titokban lekapta a fehérbe öltözött, szivarozó jósnőt is – le fogja majd rajzolni, gondolta –, aki gyilkos pillantást vetett rá. Összeborzongott, és már majdnem odament hozzá, hogy adjon neki egy kis pénzt (nehogy már megátkozza), de Miklós nem hagyta, inkább magával vonszolta. És a mese úgy folytatódott, hogy beültek egy 1946-os (!) évjáratú Cadillacbe, bizonyos Jósé nevű sofőr mögé, aki – Kata meglepetésére – simán el tudta indítani a kocsit, és az építészeti „remeknek” számító alagúton keresztül kidöcögtek a városból. A kocsi hörgött-zörgött, de Jósé megnyugtatta őket: elmegy ez a járgány Cojímarig, sőt átzötyögne akár az egész szigeten is…

Így jutottak el Hemingway villájához, amely egy zöld növényekkel teliültetett őspark közepén bújt meg. Ugyan nem mehettek be a házba, de az ablakokon keresztül tisztán látták a helyiségeket. Állítólag minden úgy maradt meg, ahogyan Hemingway az utolsó látogatásakor hagyta… Könyvek, állati prém az ágy előtt, egy köpeny a fogasra akasztva, az író fegyverei, horgászbotjai, edényei… Még a kilátóba is felmentek, ahonnan az egész környéket megszemlélhették. Azután lesétáltak a park egyik sarkába, ahol az író hajója állt, a szárazon. Senki más nem járt arra, csend volt, és ők a korlátra támaszkodva nézték a Pilart, a hajót.

– Halála előtt a kubai népnek ajándékozta a villáját, hajóját, könyvtárát – mondta Miklós. – Ügy tudom, gégerákja volt, mások szerint depresszióban, esetleg üldözési mániában szenvedett… Tény, hogy éveket töltött itt, majd elment Kubából, hazautazott, és azután öngyilkos lett, fejbe lőtte magát. Kubát, a kubai népet nagyon szerette. A kubaiak számára ő az egyetlen igazán szerethető amerikai. Rengeteg írását ihlette Kuba… És hát tudott élni… ugye. A nőügyeiről büszkén mesélnek a helyiek.

– Olvasott tőle valamit?

– Elhoztam magammal, és itt olvastam el Az öreg halász és a tengert. Kár, hogy nem előbb jöttem ide. Tudta, hogy Gregorio Fuentes, akiről Hemingway az öreg halász alakját formálta, pár éve még élt? Pedig nemrég olvastam, hogy a regény megjelenésekor, 1952-ben már az ötvenes évei közepén járt. És akkor már „öreg” volt… Aztán még ráhúzott majdnem ugyanannyit. Azt mesélik a helyiek, hogy néhány éve még tíz-húsz dollárért órákig mesélt Hemingwayről a turistáknak. Majd megkérjük Jósét, hogy vigyen le a cojímari öbölbe, rendben? Oda, ahonnan Hemingway általában kifutott a Pilarral. Az öreg halásszal is horgászás közben barátkozott össze.

– Sokat olvas?

– Á, nem. Sajnos manapság már nem. Illetve… nemrégiben újra elővettem néhány könyvet… Csak tudja, amikor az ember rohadtul mélyen van, akkor nem képes a történetre figyelni, mert mindig az jár a fejében, hogy miért. Miért hagyott el? Hogy léphetett le a legjobb barátommal…? De már gyógyulóban lehetek, mert újra tudok olvasni.

– Aha, hát persze, én ideúton elolvastam Pausch könyvét, és már túl vagyok a bepakolt két regényen is, pedig én sem tudtam ám olvasni, mióta Bálint el… elment…

Már megint előbb beszélek, mint gondolkodom, futott át a fején, és zavartan elhallgatott.

Aztán összenéztek és nevettek.

– Hülyék vagyunk, mi? – kérdezte Kata, majd elővette a táskájából az ásványvizes flakont. – Ihatunk pertut ásványvízzel?

– Itt, a Pilar szomszédságában… miért ne? Bár Hemingway biztosan rosszallóan vonná össze a szemöldökét, ha látná, hogy nem alkohollal koccintunk – felelte a férfi, és ő is lecsavarta a flakonjáról a kupakot.

Később Jósé levitte őket a kikötőbe, ott támadt egy kis probléma a kocsival, de Jósé kiszállt, makulátlan fehér ingének ujját felgyűrte, majd előhúzott egy vékony csövet, megszívta az üzemanyagot, és a járgány pöfögve-köhögve újra beindult. Útban vissza Havannába felajánlotta, hogy megáll a leghíresebb temető, a San Cristobal előtt. Kata, ha csak lehetett, elkerülte a temetőket, de most nem bánta, hogy megállnak. Miért is ne? Olyan jó nap a mai… talán még nem ér véget… Hirtelen ráeszmélt, hogy már hosszú órák óta jól érzi magát. Átvillant az agyán: vajon nem rossz ez, nem kéne valami miatt nyugtalankodnia, bánkódnia, idegeskednie, feszengenie? Aztán elröhögte magát. Hát már az sem jó, ha minden oké?

Átrohantak az úton, Jósé a nyomukban, és bementek a temetőbe. Mintha egy városba értek volna: elegáns sétány, két oldalán márványkriptákkal, sírkövekkel, égbe nyúló emlékművel, amit egy nagy tűzvészben odaveszett tűzoltók tiszteletére emeltek. Nagyon sok gazdag család halottja nyugodhatott itt, Jósé elmesélte, hogy több sír és kripta karbantartásáért külföldről fizetik a leszármazottak a költségeket.

Kata hirtelen meglátott egy sírt, és elindult felé. A főútról letérve, átvágott a sírkövek között, nem is értette, miért viszi arra a lába. Egy sírkő, rajta női alak csecsemővel, ki érti, miért vonzotta annyira? Talán a rengeteg virág miatt? Egyszerűen oda kellett mennie, megérintenie a követ, megállni mellette… Ott állt, keze a szobron, a kövön, érezte, hogy langyos a kő, és bár tudta, hogy vissza kellene mennie Miklósokhoz, nem bírt megmozdulni.

Végül a két férfi ment oda hozzá.

– Ismeri a legendát? – kérdezte Jósé.

– Miféle legendát?

– Azt, hogy ebbe a sírba egy asszonyt temettek a csecsemőjével együtt. Aztán valamiért kihantolták, és akkor látták, hogy a gyermek nem az asszony hasán nyugszik, ahogyan végső nyugalomra helyezték őket, hanem a mellkasán, a szíve fölött.

– Ez azt jelenti, hogy élve temették el a gyereket? – szörnyedt el Kata. A kubai bólintott.

– Akár azt is jelentheti, de valami mást is… csodát. Ez csoda, érti? Az anyaság csodája, az élet csodája, még a halálon túl is. Az anya-gyermek kötődés erejét szimbolizálja ez a sír. Nem is hallott erről a legendáról?

– Nem.

– Furcsa… Pedig… azt gondoltam, ismeri. Azt hittem, azért érintette meg a sírt… Mert az azt jelenti…

– Mit jelent?

– Ha megérinti a sírt és az asszony szobrát, az azt jelenti, hogy a segítségét kéri. És – a legenda szerint – segíteni is fog.

– Miben?

A kubai szeme a földet pásztázta, majd Katára nézett:

– Hát abban, hogy gyermekáldásban legyen része.

– A gyermekre vágyók szoktak idezarándokolni. És meg is kapják a segítséget. Én nem tudom, hogyan, de megkapják. Rengeteg nőn segített már ez a… a csecsemőjével eltemetett asszony.

– Aha.

Endrődi Kata, most aztán beletenyereltél, mi? Zavartan kereste a kijáratot, és egyik férfihoz sem szólt.

Később egy kávémúzeumban ültek, a Fegyverek terén. Erős, kicsit fanyar kubai kávét ittak a kávéház emeletén, majd Miklós megszólalt:

– Tényleg nem ismerted annak a sírnak a legendáját?

– Nem én. Miért, te hallottál róla?

– Soha.

– Na látod.

Kata most vette csak észre, hogy milyen kedves nevetőráncai vannak a férfinak.

– Volna kedved megnézni a Tropicanában a show-t?

– Szívesen, de azt hiszem, Dalmát is el kéne vinnünk. Ahogy látom, tetszik neki a kubai tánc. Biztosan örülne, ha ott lehetne.

Nehezére esett ezt mondania, mert hirtelen kedve támadt Miklóssal kettesben elmenni a show-ra, de nem hagyhatta ki a lányt. Végül is miatta jöttek Kubába, nem? Csak nem hagyhatja ki egy jó kis programból.

Este kiültek a partra, arra a nagy kőgátra, a tengerparti sétányon, sovány kutyákat etettek keksszel, nézték a naplementét, figyelték a horgászokat, mosolyogtak, amikor csókolózó párokat láttak, és ha Kata nem szégyenkezett volna a temetőbeli jelenet miatt, akkor csodálatosan érezte volna magát.

De azért jó nap volt. Ráadásul Miklós elmesélte neki, mivel bízta meg Aurelio. Némi értetlenkedés után Kata rájött a cselszövésre, és még ő kérlelte Miklóst, hogy tudjon meg mindent.

Milyen izgalmas. Találkozik a világ végén egy magyarral, akivel már azelőtt összefonódtak a „szálaik”, mielőtt megismerték volna egymást. Akár egy regényben, gondolta Kata.

Nehezen búcsúzott. El kellett volna fogadnia a vacsorameghívást. Na de akkor kire hagyta volna Dalmát?

Mindegy, majd holnap. Holnap is lesz nap, lesz Tropicana, és van még idejük… néhány napjuk, itt, Havannában.

Holnap kölcsönkapja Miklóstól Az öreg halász és a tengert. Ennyi idősen már illene elolvasnia.

Ha nem égette volna le magát ott a temetőben, akkor úgy értékelte volna magában, hogy szuper nap volt. De Irina hercegnő persze elbaszta ezt a napot is. Kata csodálkozott volna, ha nem így történik. Irina hercegnő mindent elbaszott, ami már-már jól alakult.

A mai napon a Katában lakozó „hercegnő” – persze akaratán kívül, elsősorban műveletlensége, vagyis információhiány miatt – újra porig alázta magát. Francba azt a rohadt temetőt.

46.

Dalma tulajdonképpen mindent elfelejtett abban a házban, már abban a pillanatban, amikor megérkeztek. Persze elkéstek, mert mégiscsak ketten utaztak a bicajon, és ez a girbegurba utcákon, az őskori járművel nem is volt annyira egyszerű. A váz bevágott a combjába, és hiába volt sovány, azért érezte, hogy Aurelio – akivel a vázon ülve egész közeli testi kapcsolatba került, ami először meglehetősen furcsa volt, de nem kellemetlen – küszködve teker. Megsajnálta, és többször felajánlotta, hogy inkább gyalogol mellette, de a fiú nem állt meg. Tovább pedálozott abban a fülledt melegben, a pólója egészen átizzadt. Es közben még idegenvezetést is tartott. Ez a Vedado, itt történnek a fontos dolgok, az a ház, látod, na annak a múlt hónapban kidőlt az egyik fala, ami nem is olyan nagy ritkaság errefelé, ez már nem a kirakat, biztos, hogy akarod látni az igazi Havannát? Hát persze hogy akarta látni. Ezért jött el ide. Ezért ült fel a repülőre.

Aztán megérkeztek a próbára, Aurelio gyorsan lecserélte a pólóját egy izompólóra – hú, Dalma ezt sóhajtotta csendesen, amikor meglátta, milyen kidolgozott, szép, de mégsem testépítős karizma van a srácnak –, futólag bemutatta Dalmát az egyik producernek meg a főszereplő lánynak, aztán beállt ő is. A ház két szobából állt, egyikben egy zenekar játszott, a vezetőjük a kongás lehetett, ő diktálta a tempót, és egy lány énekelt. Közben a táncosok már a zenére próbálták el a koreográfiájukat. Dalma az ajtófélfának dőlve nézte őket, és nem hitt a szemének. Ez más volt, mint amit Varaderón, a parti táncórákon látott. És persze az előző esti táncórától is különbözött, pedig az élete eddigi legnagyobb élménye volt, leszámítva persze az utána következő drámai fordulatot, amikor Eduardo megjelent a csajjal… De ez más volt. Ezek a táncosok érzelmeket fejeztek ki, egész történeteket meséltek el a mozdulataikkal.

Az a lány, Mercedes… Gyönyörű volt, és úgy mozgott, hogy Dalma azon gondolkozott, vajon miért nem ismeri őt az egész világ. Neki biztosan nem is kell beszélnie, futott át Dalma fején, hiszen egy apró mozdulattal ki tud fejezni bármit, amit csak szeretne.

És amikor Aurelio beállt mellé… Jézusom, de szépek!

Ez a szerelem. Erre gondolt Dalma. Amit ezek eltáncolnak, az maga a szerelem. Nincs rá jobb kifejezés.

Gyönyörűek… Ez az igazi mese, amit ők ketten megelevenítenek.

Ezért volt értelme elutaznia Kubába. Hogy lássa Aureliót és Mercedest táncolni.

Később megérkezett egy idős nő, Dalma megtudta az egyik kartáncostól, hogy az ő életéről szól a darab, és ő a mesélő. Leváltotta a fiatal énekesnőt, majd énekelni kezdett. Még idős korában is szép hangja volt.

Dalma kezdte érteni, hogy Aurelio a szerepe szerint az öreg színésznő egyik régi szeretőjét alakítja, Mercedes pedig magát a színésznőt.

Néhány óra múlva Aurelio végzett, és odalépett a lányhoz.

– Elmegyünk csavarogni?

Dalma csak nehezen tért vissza a tánc világából a való életbe. Pedig Mercedes is odament hozzá, és megdicsérte a szoknyáját. A szoknyáját, amit két napja nem vetett le, aminek Kata levágta az alját! Ennek a gyönyörű csajnak tetszik az a szoknya?

– Koszi. Levágtuk az… alját.

– Jól tettétek. Kicsit rövidebb is lehetne. Jól állna neked.

– Ez már így is nagyon rövid.

– Mondom, lehetne rövidebb is. Mini. Egészen mini. Jól állna neked, fiatal csajszi vagy, szép az alakod.

– Hát… kösz.

– Aurelio, elhozod a lányt holnap este?

– Bulizni?

– Aha.

– Jössz velünk, Dalma? Elmegyünk egy klubba holnap este. A producerek fizetik, mert meghívtak Londonból néhány újságírót a próbákra, és holnap van a búcsúestjük. Elmegyünk együtt táncolni, bulizni.

– Jöhetek? Tényleg elvisztek? Még sosem voltam buliban.

– Nem szoktál bulizni?

Mercedes tágra nyílt szemmel nézett rá. Dalma nem válaszolt.

– Na, akkor itt az ideje. Hallod, Aurelio… Hozd el. Hadd lássa, hogy buliznak a kubaiak!

– Mit szólnál, ha elmennénk a tengerpartra? Oda, ahol lakom. Az másmilyen, mint Varadero.

– Nem fog esni?

– És ha esik? Félsz az esőtől?

– Nem, csak… Menjünk!

– Ugorj fel. Milyen volt a próba?

– Nagyon jó! Tetszett. Szép voltál.

Szép voltál? Ez csak úgy kicsúszott a száján? Hú-ha. Talán mégis inkább csak írásban kellene kommunikálnia. Elvörösödött, és észre sem vette, hogy Aurelio is belepirult.

Mióta Dalma látta Aureliót táncolni – úgy igazán: TÁNCOLNI –, azóta másvalakit látott benne. Nem azt a nyegle, beképzelt fiút, akinek Varaderón gondolta. Igazság szerint akkor is csalt a látszat, mert Aurelio egyáltalán nem volt eltelve magával. Valószínűleg Varaderón csak nem volt kedve beszélgetni a hotel vendégeivel.

Szóval, míg az odaúton még dumáltak, meg röhögtek az újabb bukkanok láttán, és azon, hogy Aureliónak mennyire kell tekernie ahhoz, hogy haladjanak is, addig most Dalma csöndben maradt. Nemigen tudott megszólalni, úgy érezte, bármit mond, az hülyeség, és csak lejáratja magát vele.

Mert a fiút most már nem csak ügyes táncosnak tartotta. Hanem nagyon szépnek és vonzónak is.

Nem tudott mit kezdeni ezzel a vonzalommal. Előző nap még Eduardo volt a legvonzóbb fiú a szemében, most meg Aurelio? Biztosan beteg. Az agyával van valami baj. Igaza volt a Kerényinek. Debil, ez tény. Ugrálgat itt a fiúk között. Tegnap Eduardo miatt akart meghalni, most pedig Aureliót tartja gyönyörűnek?! Ez nagyon beteges. A normálisak nem így szokták, nem?

Majd azért megkérdezi Katától. Hátha ő tudja. Mert azért ő mégiscsak normális, annak ellenére, hogy nem akar találkozni többé a volt férjével, pedig egészen eddig őutána sírt. Na mindegy. Lehet, hogy Kata sem egészen normális. De akkor kivel beszélje meg ezt az egészet?

Aureliónak már jó pár csajjal volt dolga, de még senki sem mondta neki, hogy szép. Erre idejön egy csitri Európából, azzal az ártatlan tekintetével, megrebegteti a hosszú szempilláit, megrázza a gyönyörű haját, és odaveti neki, hogy szépnek találta.

Akarata ellenére elvörösödött. Vissza akart vágni, hogy tánc közben mindenki szép, nehogy már azt higgye ez a kiscsaj, hogy ilyen könnyű váltani – Eduardóról őrá… –, de mégsem szólt. Valahogy nem szerette volna megbántani.

Inkább biciklizett vele egy órát, úgy, hogy csak a legfontosabb tudnivalókat közölte azokról a helyekről, amerre mentek. Dalma egyszer kérdezett: akkor, amikor meglátott egy hosszú buszt.

– Lehetséges, hogy egy teherautóból és két buszból van összerakva?

A lány a homlokát ráncolta.

– Hát, miért ne lenne lehetséges…

Mi olyan különös ebben? Aurelio nem értette, de azért maga is utána fordult a havannai busznak. Teljesen átlagos busz, gondolta. Aztán elmosolyodott magában: biztosan így próbál társalgást kezdeményezni a lány…

Végül már majdnem hazaértek. De nem fordult be a házukhoz, hanem továbbkerekezett a lánnyal a partra.

Megmutatja neki azt a helyet, ahol felnőtt.

Milyen gyönyörű környék! Dalma elragadtatva nézte az utcát, amelynek a végén ott világított, igen, világított a tenger. Ezt a Kubát még fotókról sem ismerte. Az utcát fehér kockaházak szegélyezték, és a házakat dús, színes virágba borult bokrok vették körül. Néhány erkélyen kint ültek a lakók, és alig-alig járt autó az úton. Ez egy másik, sokkal csendesebb és barátságosabb Havanna volt, mint amit eddig látott.

Aurelio egyenesen a tengerpartra hajtott vele, és megállt ott, ahol az út a parti homokba torkollott.

Éppen ideje volt. Dalma a bicikli vázán ülve már nem is érezte a lábát, úgy elzsibbadt. Mondjuk, még az hiányozna, hogy ne tudjon lábra állni, és összerogyjon, akár egy rongybaba.

47.

Sehol a lány. Se híre, se hamva.

Hogy képzeli ezt? Kata vívódott, egyrészt féltette Dalmát, másrészt dühös volt rá, mert már alkonyodott, és még mindig nem jött meg – egy táncpróba csak nem tart reggeltől estig?! –, és nem értette, hogyan teheti meg vele, hogy még csak nem is értesíti. Komolyan aggódott, mert Dalma mobiltelefonja kikapcsolva hevert az éjjeliszekrényen. Mi történhetett vele? Az istenért, ezt a lányt rábízták, és ő azt se tudja, merre járhat! Mit mondana Zsuzsinak, ha rátelefonálna? „Dalma biztosan jól van, reggel ellibegett egy kubai sráccal, egy tánctanárral, akinek csak a keresztnevét tudom, de ne aggódj, minden rendben lesz… Hogy hová mentek? Hát, a lányod felült a fiú ütött-kopott biciklijének vázára, és elkarikáztak a… hát, egy táncpróbára, tudod? Hogy pontosan hová? Azt nem tudom, de nincs ok aggodalomra.” Jesszus, miért engedte meg neki, hogy elmenjen egy ismeretlennel? Ez a lány egy kicsit ütődött, nem? Nem, nem az. Na jó, azért egy kicsit… Legalábbis nem teljesen olyan, mint a többi tizenkilenc éves lány. Sokkal… éretlenebb. Pár napja csókolózott először, akkor is spiccesen, egy vadidegen kubaival! Most pedig ő lökte egy másik kubai karjaiba, akiről egyikük sem tud semmit! Mi van, ha ezt a szerencsétlen lányt… ne adj' isten, megerőszakolja az a fiú? Vagy ha többen erőszakolják meg? Úristen. Egy csomó kubai megerőszakolja Dalmát, és otthagyják valahol egy sötét út mentén, sérülten, véresen, és a lelke örökre összetörik…

Hogy lehetett ilyen hülye és felelőtlen, ilyen idióta, hogy elengedte?! Nem a lány dilis, nem ám. Hanem ő, aki elvileg vigyáz rá… Szépen vigyáz, bassza meg! Már egy tizenkilenc évest sem lehet a gondjaira bízni. Még csak az kéne, hogy Péterek rábízzák a kicsit! Amilyen felelőtlen, hülye picsa, még azt a kisgyereket is elhagyná, vagy a kocsijában felejtené kánikulában, vagy… Ó, istenem, hasított belé, hát ezért nem született Irina hercegnőnek gyereke. Mert nem nőtt fel a feladathoz. Még negyven körül sem érett arra, hogy egy emberért felelősséget vállaljon. És ha megölik Dalmát?! Teljesen belehergelte magát a kétségbeesésbe.

Elővette a telefonját, de remegett a keze. Pedig muszáj volt valamivel lekötnie magát.

Megpróbálta sms-írással elütni az időt, és megtudta a testvérétől, hogy az anyjáék jól vannak, és az anyja már meglátogatta újdonsült unokáját. És gügyögött hozzá. De csak akkor, amikor azt hitte, hogy Péterek nem hallják. Egyébként a gyerek kiváló úszó lesz, ez kiderül abból, hogy mennyire elemében van a kiskádban. Ez a dilis bátyja meglátása volt. Dóra is írt Katának sms-t: „Nem hagyom ám, hogy élsportolót csináljon belőle! Az általam támogatott mozgás az lesz, hogy sportból cipőket vásárolgat majd magának… :)”

Dalma még mindig nem jött meg, és Kata nem bírt magával. Végül felugrott a teraszról, írt egy cédulát a lánynak – hátha időközben megérkezik –, és felkerekedett. Még szerencse, hogy előző napról már ismerte az útvonalat.

– Szia. Kata vagyok.

A recepcióról hívatta fel a férfit, és Kata hallotta a hangján, hogy meglepődött.

– Szia. Azt hittem…

– Igen, elbúcsúztunk. Nem, ne érts félre, nem az van, hogy nem bírtam ki holnap estig…

Elnevették magukat, Kata pedig rákönyökölt a recepciós pultra, kezében a telefonnal, amelynek a zsinórja túl rövid volt ahhoz, hogy normálisan beszélgethessen a hívottal, szinte be kellett hajolnia a pulton.

– Valami baj van?

– Nem tudom. Dalma még nem jött meg.

– Várj, jövök.

Miklós pár perc múlva kiszállt a liftből, és Kata úgy látta, hogy örül neki. Kezében szorongatta a megígért Hemingway-könyvet, Az öreg halász és a tengert, és átnyújtotta Katának, aki rögtön belesüllyesztette a táskájába, és türelmetlenül megszólalt.

– Hívjuk fel.

– Úgy érted, csörögjünk bele a randijába?

– Jaj. Nem érted. Ez a lány… izé. Hát… más. Nem olyan, mint az átlagos tinik. És a táncos fiúról nem tudunk semmit. Nem is ismerjük.

– Normális fiúnak tűnik.

– Á, tudod te, hány fiú tűnik elsőre normálisnak, aztán kiderül, hogy pszichopata?!

– Hát… gondolom, ezt a megállapítást valamire csak alapozod.

Elmosolyodtak.

– Szóval, felhívjuk?

– Fel ám.

– És ha tényleg szerelmeskednek? Ha randiznak?

– Nem lehet eltűnni egész napra. Hívd fel! A kedvemért. ..

Miklós kikereste a számot, aztán beszélt pár szót, végül átnyújtotta Katának a mobilját.

– Dalma a vonalban.

– Dalma. Kata vagyok. Minden rendben? Hol vagy? Jól vagy? Érted menjünk?

– Dehogyis. Jól vagyok. Tényleg. Aurelióéknál vagyok. Vacsorázunk. Ugye nem gond?

– Á, nem. Csak… tudod, nem tudtam, mi legyen. Együtt vacsorázunk-e…

– Majd jövök, okés? Nyugodtan vacsorázz meg nélkülem.

– Jól van. És…

– Igen?

– Rendes veled?

- …

– Úgy értem… nem erőszakos, meg ilyenek?

– Ugyan. A szülei is itt vannak. Rakott padlizsánt eszünk.

– Aha. Akkor… jó. Érezd jól magad.

– Ó, basszus.

– Azt hiszem, együtt vacsorázhatunk.

– Ja. Igen.

– Szerintem holnap a Tropicanában sem kell számítanunk rá.

– Gondolod?

– Gondolom.

– De… kislány. Rám bízták.

– Jól van, és? Már ne is haragudj, de ahogy tegnap táncolt, nem az jutott elsőként az eszembe, hogy kislány. Kész nő már, hidd el.

– Á, nem tudhatod… Nem ismered. Nem érted.

– Nem értem, azt viszont érzem, hogy éhes vagyok. Elmegyünk vacsorázni?

– Hová?

– A belvárosba. Egy jó kis étterembe. Bár turistahely, de jó hangulatú.

– Csak tudod… ugye, nem fog lefeküdni vele egynapi ismeretség után?

– Nem tudom.

– Nem?

– Jó neked, ha stresszeled magad? Úgy értem, a szorongások tartanak életben?

– Nem, csak… Dalma még szűz.

– Előbb-utóbb nem lesz az.

– Hát igen, de most én vigyázok rá.

– Nyugi. Lazítanod kéne. Azt hiszem, koktéllal kezdünk. Mégis inkább az El Bodeguitába kéne mennünk. De előbb beülünk egy bárba, egy belvárosi ház teraszára az O'Reilly utcában.

– Fogadjunk, hogy Hemingway oda is járt.

– Nálad a pont. Tényleg.

– Lassan azt kell feltételeznem, hogy nincs is Havannában olyan bár, ahol Hemingway ne piált volna.

– Hála istennek. Jól tette.

– Igen. Hála istennek.

Sokkal nyugodtabb volt, mint amikor elindult a szállodájából. Kókusztaxival mentek, és nevettek, ahogy a Malecónon száguldva látták, hogy kicsapnak az útra a hullámok.

Kata arra gondolt, ha már Hemingwayjel kezdték a napot, miért is ne fejezhetnék be vele?

– Ez a kultúra napja – mondta a férfi, mintha csak olvasott volna a gondolataiban. Kata bólintott, és mosolyogva hozzátette:

– Igen. Úgy is mondhatjuk, hogy az irodalom ünnepe.

48.

Amikor leértek Aurelióval a partra, Dalma azt hitte, nem lesz miről beszélgetniük – különösen azután, hogy ő olyan hülyén bókolt a próba után a fiúnak. Aztán jött az a horgász, letáborozott tőlük nem messze, és elkezdte felszerelni a botját.

– Az apámmal én is sokat horgásztam gyerekkoromban – jegyezte meg Aurelio, és lehuppant a homokba. Dalma leült mellé.

– Én nem ismerem az apámat.

Nem volt fájdalom Dalma hangjában, csak tárgyilagosság. A fiúra nézett, és folytatta:

– Pedig kubai. Itt él valahol.

Amikor ezt kimondta, megint, immár életében – és itt-tartózkodásuk óta – másodszorra rázuhant a súly: itt él az apja, talán már elment mellette autóval, vagy a buszon utazva… Egy férfi, akit sosem fog megismerni, mégis köze van hozzá. Nem tapasztalta korábban ezt az érzést, amely mintha megbénította volna az összes tagját.

Egy idegen, akihez köze van.

– De lehet, hogy már nem is él.

Gondolkodás nélkül kimondta, ami eszébe jutott.

– Hiányzik?

– Nem hiányzik, mert nem is ismerem. Még azelőtt el… elment, hogy megszülettem volna.

– Meg akarod keresni?

Dalmának elkerekedett a szeme. Hogy jutott Aureliónak eszébe rögtön ez a lehetőség? Még mit nem. Igaz, Kata pár napja azt mondta, hogy még aludjanak rá egyet, de azóta aludtak rá, és nem került újra szóba az apja. Végül is ő nem az apját akarta megtalálni, hanem csak egy… helyet, ahová akár tartozhatna is. És ezt a helyet – immár biztosan tudta – megtalálta.

– Nem.

– Azt hittem, kíváncsi vagy az apádra. Én a helyedben kíváncsi lennék.

– Én nem vagyok az.

– De nézd, ha az apád ott lakott, a San Lazarón, akkor…

A fiú hirtelen elhallgatott.

Honnan tudja? Honnan a picsából tudja?! Bassza meg, honnan tudja?

Dalma nem szokott káromkodni, de most, ahogy nézte Aurelio vörösödő arcát, káromkodott magában.

Ki ez a fiú? Ki uszította rá? Vagyis… hát, csak egyetlen megoldás lehet.

– Te vagy Dido.

– Nem értem. Ki az a Dido?

– Ne csináld ezt. Dido a blogger. Dido a Facebookról. Veled leveleztem, nem Eduardóval.

– Nem Eduardóval, és nem is velem.

– Akkor honnan tudod, hogy hol lakott az apám? Csak Didónak árultam el… az utolsó címét, amit az anyám ismert.

– Mert… Hidd el, hogy nem én vagyok Dido.

– Honnan tudod a címet? Honnan tudsz az apámról?

– …Didótól.

– Ki az a Dido?

– Nem ismered.

– Nem ismerem? Vele leveleztem. Ő tartotta a lelket bennem az érettségi idején. Ő mondta, hogy meg tudom csinálni. És ő …egy dj. Aki mashupot játszik. És egy salsaiskola fölött lakik. Éppen úgy, mint Eduardo. És Eduardo a te haverod. Tehát vagy ő Dido, vagy te vagy az.

Nem szokott ilyen hosszú monológokat leadni, főleg nem fiúknak, de most olyan volt az agya, mint egy számítógép. Megjelentek előtte a fotók, az időpontok, és még a Didóval váltott e-mailekre is szinte szó szerint emlékezett. Hangosan gondolkodott, és tudta, hogy a fiú hazudik. Csakis ő, vagy Eduardo lehetett Dido. Miért nem lehet ezt bevallani?

– Nézd, Dalma, egyikünk sem írogat az interneten, és ennek az a legfőbb oka, hogy itt, Kubában nem úgy van, hogy bemész valahová és elkezdesz internetezni. Itt csak kevesen jutnak hozzá, és ellenőrzik az oldalakat. A turisták nem látják, milyen világ ez – ők csak a felszínt látják. Itt simán feldobnak a szomszédjaid, ráadásul a nagyfaterom lelépett Amerikába, szóval, semmi esetre sem tartozom a politikailag megbízható kubaiak közé, akiket esetleg az internet közelébe engednek.

Aha. Dalma fejében egy pillanatra összekapcsolódtak a szálak, de mielőtt tudatosult volna benne, mi lehet a megoldás, azt mondta:

– Dido az Amerikába emigrált rokonának diktálja a bejegyzéseit.

– Dido nem diktál senkinek.

– Ezt honnan veszed?

– Onnan, hogy… Dido a nagyapám. Nyolcvanegy éves, és ő írogat az interneten. Nemrég jöttem rá én is. Ne kérdezd, hogy miért csinálja. Nem is ez a neve. Jesúsnak hívják. Nem tudom, miért…

– Miért?

– Mondom, hogy nem tudom. Ő ilyen… nem szeret unatkozni.

– De honnan tud Eduardo életéről?

– Tőlem. Hmmm…

– Amikor felhív, mindig érdeklődik a dolgaimról, anyámékról, a legjobb haveromról, Eduardó-ról… Es nekem fogalmam sem volt róla, hogy ezeket a dolgokat bárhol is megírja.

– De miért mesélt neked az apámról?

– Azért, hogy… Megkért, hogy találjam meg őt.

Puff. Ez már sok volt Dalmának. Azt hiszi, egy fiatal sráccal levelezget, aki bátorítja, biztatja őt, hogy induljon útnak, aki megírja, hogy az apjának talán nem volt más választása, és hogy nem ellene tette, amit tett, aki teljesen otthon van a mashup-ban meg az építészeti stílusokban, aztán kiderül, hogy egy nyolcvanéves amerikai öregúr a levélíró. Aki meg akarja kerestetni az ő apját. Hát mi értelme ennek az egésznek? Vagy csak neki olyan nehéz a felfogása, hogy nem érti?

– Azt mondtad, te is nemrég jöttél rá, hogy a nagyapád ír Dido nevében. De akkor hogy került szóba köztetek az apám? És miért találkoztál velünk abban a szállodában, ahol Katával vártunk? Dido megírta nekem az időpontot, amikor „vagy ő, vagy egy ismerőse” eljön értünk a Habana Libre Hotelbe.

– Felhívott. Azt mondta, van egy európai lány, akivel találkozni kellene, és megmutatni neki, milyen az igazi kubai boldogság. Ezt mondta. Meg azt is, hogy titokban nézzek utána az apádnak. Megadta a nevét és azt a címet a San Lazarón.

– És? Nem kérdezted, hogy miért?

– Jesúsnak vannak fura dolgai. Nem faggattam, csak megígértem, hogy ott leszek. Elvittelek táncórára, mert megkért rá.

Lett volna még kérdése, de hirtelen elfelejtette. Úgy érezte, pofon ütötték.

– Szóval, csak miatta vagy velem? Azért, mert megígérted neki?

Ennél szarabb már nem jöhet, gondolta Dalma. Ez a jó az egészben, hogy ennél már nem lesz szarabb.

– Azért találkoztam veletek, mert megígértem neki. Aztán elmentünk a tánciskolába, és megláttam benned valamit… amit csak ritkán látok. Higgy nekem, ritkán látok ilyen ösztönös táncost, mint amilyen te vagy. És érdekelni kezdtél. Kedves vagy, szép vagy, láttam, hogy tudod, vagy legalábbis tudnád élvezni a táncot, és ezért hívtalak el a próbára. Mert szeretném, ha megéreznéd, mennyit változhat az életed, ha engeded, hogy kijöjjön belőled a tánc.

- …

– Úgyhogy… megsértődhetsz, de tudnod kell, ha nem akarnék veled lenni, akkor nem lennék. Ne hidd, hogy engem a nagyapám vagy bárki más csak úgy ugráltathat.

Mondjon már valamit! Csak néz rá azzal az átható tekintettel, és feldühíti. Hát miért képzeli róla, hogy bárki is ugráltathatja?

- …

Aztán a lány elfordult, de nem elég gyorsan. Aurelio látta, hogy Dalma szemét ellepték a könnyek.

Na, Aurelio, kisfiam, most aztán jól megszívtad, hogy minden kavarásban benne vagy, és nem tudsz lakatot tenni a szádra!

Mit lehet most tenni? Bármit, csak ne sírjon! Bármit!

Jobb ötlete nem lévén, és, mert hirtelen úgy érezte, mindenáron meg kell vigasztalnia, magához ölelte a lányt, és megcsókolta.

Ettől aztán annyira összezavarodott, hogy meghívta magukhoz vacsorára.

49.

– Jesús, ha ez Havanna, mármint az a Havanna, amit eddig csak hallomásból ismertem, akkor… azt kell mondanom, hogy ilyen hangulatos várost rég láttam. Sőt. Még soha. És nagyon tetszik, hogy mindenütt szól a zene.

– Biztos voltam benne, hogy tetszeni fog magának.

– Csak azt nem értem, hogy alighogy megérkeztünk, rögtön mehetnékje támadt. Pedig annyira szép az a hotel, elnézelődtem volna a kertjében. Tovább mesélhetett volna arról, hogy milyen maffiózók pénzéből építették a szállodánkat, és kik laktak ott mielőttünk… Fogadjunk, hogy maga még ezeket a maffiózókat is ismerte. Akár személyesen, azon se csodálkoznék. Szóval, miattam még maradhattunk volna… Ráért volna vele, hogy megmutassa nekem ezt a gyönyörű óvárost.

– Luisa, imádom az önbizalmát, de nem maga miatt tesszük most ezt a sétát.

– Azért vigyázzon. Karoljon belém, nyugodtabb lennék.

– Igen? Akkor jó. De tudnia kell, hogy egészen jól elboldogulok ezzel a bottal. Tulajdonképpen nélküle is. Úgyhogy csak azért karolok magába, mert így azt hiszik, hogy ilyen fiatal barátnőm van.

– Nagyon vicces. Hol vagyunk? Mi ez a templom?

– Ez a Székesegyház tere. A tenger felől jöttünk, emlékszik még?

– Persze. Ott szálltunk ki a sarkon, a taxiknál.

– Igen. Ez itt jobbra pedig a San Cristobal-katedrális. Régen itt őrizték Kolumbusz Kristóf hamvait, de aztán elszállították őket Spanyolországba. Az az épület, a hátunk mögött, Lombillo gróf palotája, de azt hiszem, a grófot, akinek régen a tulajdonában volt, nem így hívták.

– Akkor miért ez a neve a palotának?

– Már nem emlékszem. Azt hiszem, valami nőhöz vagy nőrokonához kötődik… Nem tudom. Sosem voltam profi idegenvezető.

– Dehogyisnem. Trinidad óta tudom… Ahogy elmesélte, hogy Kuba első kormányzója, az a Vesco…

– Velasquez…

– Mindegy. Szóval, hogy ő alapította a várost, meg aztán amit a cukorbárókról mesélt… hogy micsoda élet lehetett ott, amikor dőlt a pénz a cukornádültetvényekből. ..

– Jó, de azt én sem láthattam. Annyira öreg azért nem vagyok…

– Mindegy, de olyan szemléletesen mesélte el, meg aztán azt is, ahogy abban a függetlenségi háborúban tönkrementek a cukorgyárosok, és vége lett a fényes életnek, és lassan elszegényedett a város…

Tudja, Jesús, én megláttam a lepusztult házakban is az egykori szépséget, meg azokban a palotákban a régi pompát! Nagyszerű, hogy az apja segített abban, hogy a város újra fejlődésnek induljon. Mondjuk, nagy szerencse, hogy nem hoztam magas sarkú cipőt, mert Trinidad utcáin, meg persze itt is kitört volna a bokám. Vagy a cipőm sarka.

– Imádom, ha egy nő magas sarkút hord. Imádom, ahogy járás közben ring a csípője.

– Jesús, én magának nem „egy nő” vagyok, hanem az ápolónője! Érti?

– Értem hát. Meddig fogunk még itt ácsorogni?

– Addig, amíg mindent el nem mond nekem erről a térről. Például mi az az étterem? Híres?

– Igen, azt hiszem, híres. Az is egy régi palotában működik, amit egy gazdag havannai kezdett építeni, valamikor a tizennyolcadik században, de aztán bebörtönözték, és másvalaki vette meg az épületet. Az étterem az aljában az El Patio. Hallott már róla?

– Nem én. Miért dugták börtönbe a palota tulaját?

– Fogalmam sincs. Majd egyik nap itt eszünk, rendben? Régen még énekeltek is itt a pincérek felszolgálás közben.

– Akkor ez olyan… kirakat, nem?

– Hát, ha akarja, olyan helyre megyünk, ahol nem a turistákat várják.

– Tudja, hogy fogyózom.

– Igen. Na, menjünk, mert még sok dolgunk van.

– Hová?

– Oda, látja a templom és az étterem között, a sarokban azt a…

– Ó, bassza meg, Jesús, ezt nem teheti meg velem. Menjen egyedül. Én nem megyek.

Luisa lecövekelt a tér közepén. Félelmet tükrözött a tekintete.

– Márpedig maga nélkül… mi van, ha megbotlom, elesem, és újra összetöröm magam?

– Szemétség, amit csinál, ugye, tisztában van vele? Pontosan tudja, hogy… hogy félek.

– Na, szedje össze magát. Nincs mitől félnie. Jöjjön. Majd én megvédem.

– Jesús, utálom magát, ha tudná, mennyire utálom…

Elindultak, és Jesús mosolygott, de csak magában, mert félt, hogy ez az indulatos kubai lány, akibe belekarolt, még jobban megdühödik. Ami persze nem lett volna olyan nagy baj, de nem akarta még őt is csitítgatni, amikor más dolga volt.

– Estrella.

– Kicsoda maga? Osun, segíts…! Hát visszajöttél…

– Megismersz?

– Jesús. Mit keresel itt?

– Visszajöttem.

– Szent ég. És mit akarsz? Ne állj itt, ne takarj el az emberek elől, mert elszalasztom a klienseket.

– Ott állok, ahol akarok. És ha akarok, fizetek is neked.

– Jósolok ennek a kislánynak. Ki ez a kislány, Jesús? Nagy huncut voltál mindig.

– Nekem ugyan nem.

Luisa nyugodtan szólt közbe, és arra gondolt, ha már eljött idáig az öreggel, akkor nem hagyja magát. Ha már képes volt odamenni a santerához Jesússal, akkor nem hagyja megfélemlíteni magát, így is remegett belül, ahogy a fehérbe öltözött, virággal felékesített, fehér turbános, szivaros, fekete bőrű öregasszony felé közeledtek, aki az étterem sarkában, egy széken üldögélt, és szúrós szemmel figyelte az embereket.

– Hagyd békén, Estrella. Ráérsz egy kicsit?

– Sokba fog az kerülni neked, Jesús.

– Hány kliensed van egy óra alatt?

– Hát… akár három. Vagy négy is. Egyenként tíz euróért!

– Jó. Akkor beülünk az El Patióba, akár itt is hagyhatod a kellékedet…

– Azok nem kellékek. Nem vagyok bűvész.

– Rendben. Szóval, eszünk valamit, vagy iszunk, és fizetek negyven eurót egy kis beszélgetésért.

A santera gyanakvón nézte a férfit, aztán lassan bólintott.

– Rendben van. De meg kell ígérned, hogy… hogy békén hagyod őket. Hogy nem kavarsz itt nekem.

– Üljünk le a teraszon.

– Egy óra, Jesús. Nem több.

– Nem lesz olyan hosszú.

– Hogy kerültél ide? – kérdezte az öregasszony, majd felnézett a pincérre. – Egy pohár rumot kérek.

Jesús szódavizet rendelt, és sült halat salátával, Luisa csak salátát, és egy csésze erős kubai kávét.

– Visszajöttem. Egy kis rendet kell tennem. Mosolygott, de a santera szúrósan nézett vissza rá. –Jesús, te csak ne tegyél itt rendet. Nem ide tartozol. Már nem…

– Senki sem tudhatja nálam jobban, hová tartozom. És azt sem, hogy kik tartoznak hozzám.

– A lány… muszáj hallania ezt a beszélgetést?

A santera Luisára sandított.

– Luisa mindent tud rólam. Nincs titkom előtte.

– Jól van – sóhajtott az asszony. – Mondd már, miért jöttél!

– Estrella, nekem van még egy gyerekem. Egy fiam.

– Kegyelmezz, Osun – a turbános színpadiasan az égre emelte a tekintetét. – És most mit akarsz ezzel? Megállapodtunk, hogy…

– Megállapodtunk, igen. Csak hát nem teljesítetted, amit ígértél. Fütyültél arra, amiben akkor maradtunk.

– Jesús, te elmentél innen a… elmentél a paradicsomba, vagy elmenekültél, vagy mit tudom én… Egyszerűen faképnél hagytál bennünket, nem törődtél vele, hogyan boldogulunk majd. És most van pofád bármit is számon kérni tőlem?

– Estrella. Hallgass végig. Amália a te lányod. Eduardo az unokád. És te fütyültél az unokádra, meg arra is, amit kértem.

– Ez nem igaz, Jesús, nem tudom, kitől hallottad, de megmondhatom, hogy mindig törődtem velük. Amália, sajnos, elkurvult, mint ahogy az a szerencsétlen hülye férje is állandóan félrelépett, ezt te tudod a legjobban. Ha te nem jössz be a képbe, Amália talán sosem kezd mással, vagy szerelembe esik valakivel, és kilép abból a… terméketlen házasságából.

– Hogy érted, hogy elkurvult?

– Hát úgy, hogy szeretőket tart. Most is van neki, és erről te tehetsz, Jesús. Ha békén hagytad volna őket, ha nem koslatsz utána, ha nem csábítod az ágyadba…

– .. .ha nem ejtem teherbe…

– Ne emlegesd!

A santera felcsattant. Luisa reszkető kézzel kavargatta a kávéját, de ha nem félt volna az öregasszonytól, még talán élvezte is volna, hogy efféle beszélgetést hall.

– De emlegetem, mert…

– Miért? Mi okod van rá, Jesús? Ne akarj rosszat, mert az istenek megbüntetnek.

– Emlegetem, mert Eduardo, akárhogyan nézzük is… az én fiam.

Hallgattak, és nézték, ahogy Luisa a kávét kevergeti, őrült gyorsan, mintha csak habot akarna verni belőle.

– Jó, és most mit akarsz ezzel? Szart keverni a családomban? Azt akarod, hogy Amáliát kikiáltsák kurvának? A férjét pedig egy szerencsétlen, magtalan baromnak?

– Rajtad kívül senki sem mondja Amáliáról, hogy kurva. És nyilván megvan az oka arra, hogy máshol keresse a boldogságot. Nem akarok én szart keverni, Estrella. Eszemben sincs. Csak tőled akarom megkérdezni, miért… miért nem tartottad be a szavad.

– Nézd, Jesús, te elmentél innen, nem tudhattad, mi itt a helyzet, jött az a gazdasági válság, a kilencvenes években, nem volt már szovjet segítség meg támogatás, mindenki legatyásodott, még jobban, mint amikor te még itt éltél, szóval, ne nyilváníts véleményt olyasmiről, amiről fogalmad sincs. Inkább mérlegeld a körülményeket.

– A körülményeket mérlegelve, azt kell mondanom, Estrella, hogy roppant dühös vagyok, amiért elkártyáztad azt a pénzt, amit arra küldtem, hogy Amália el tudjon költözni a férjétől. És még dühösebb vagyok, hogy a kisujjadat sem mozdítottad azért, hogy Eduardo tovább tanuljon, pedig megígérted. Megígérted, hogy nem hagyod, hogy elkallódjon, és olyan céltalanul lézengjen a világban, mint a szülei.

– Az unokám nem akart tovább tanulni. A zene érdekli. Nem kényszeríthetem semmire.

– Továbbá, azt a pénzt is elkártyáztad, az utolsó fillérig, amit a fiamnak küldtem. Ez a lakása sem lenne, ha nem intézem el… Gondolod, annyira könnyű volt Miamiból találni valakit, akit meg lehetett kenni, hogy utalja ki neki? És gondolod, hogy nem vérzett a szívem, amikor az unokámnak ezt már nem tudtam elintézni, mert addigra az az idióta hivatalnok börtönbe került?

– Most mit akarsz? Vissza akarod venni a lakását, és odaadni Aureliónak? Vagy mit?

– Nem, Estrella. Azt akarom, vedd rá Eduárdot, mindegy, hogyan, varázslattal, vagy bármi mással, hogy tanuljon tovább. Ne maradjon pincér örökre. Felőlem egyetemre is mehet, vagy tanuljon szakmát… Olyat, amire szükség lesz… Castro után is.

– Ne vedd a szádra a nevét! Nem akarok miattad egy börtönben elrohadni. Egyébként Eduardo már huszonöt éves! Hová vennék fel?

– Bárhová, Estrella, de ezt te is tudod. Segítek benne. Csak a motiváció hiányzik. Mármint az övé.

– Miért nem Aurelióval foglalkozol?

– Azért, mert tudom, hogy Aurelio megtalálta, amit szeret. A hivatását. És a vérében van, amit csinál… A tánc. Eduardo meg ugyanoda jut majd, ha így folytatja, mint az apja, aki pincérként kezdte, aztán most, ötven körül is felszolgáló valami kocsmában, és alig keres, de azt a keveset is elveri. Érd el Eduardónál, hogy tovább tanuljon. Zeneelméletet, vagy bármit, ami érdekli.

– És neked ez miért lesz jó?

– Mert nem élek örökké, Estrella.

A santera végül bólintott, és szedelőzködött.

– Megteszem, amit tehetek. Cserében add a szavadat, hogy nem kavarod fel az állóvizet. Nem mondod el senkinek, hogy te vagy Eduardo igazi apja.

– Nem ígérek én neked semmit, Estrella. De abban biztos lehetsz, hogy senkinek sem akarok rosszat. Még neked se…

– És mit csináltál azzal a gyerekkori fotójával, amit magaddal vittél? A fiú rajtam kereste.

– Felraktam az internetre. Ne aggódj, nem fog rájönni, hogy én voltam.

– Utálom, hogy állandóan szervezkedsz, nyüzsögsz, Jesús.

– És, tudod, mit, Estrella? Ha a… fiam egyetemre fog járni, vagy szakmát tanul, akkor nem kell pincérkednie. Támogatni fogom, és hétvégenként diszkózhat. De tanulnia kell. Hogy ne váljon belőle olyan lecsúszott, csóró alkoholista, mint amilyen az apja. És hogy ne legyen olyan boldogtalan, mint az anyja.

– Ugyan.

A santera megvonta a vállát.

– Ugye, nem akarsz rosszat az unokádnak, Estrella?

– Hogy a fenébe akarnék? Nem tudom, mit gondolsz rólam, Jesús, de én szeretem azt a gyereket. Én is jót akarok neki.

– Akkor tudnod kell, ha betartod a megállapodásunkat, és segítesz nekem, Eduardónak és Aureliónak lesz egy közös telke Kubában. A tengerparton. Tőlem kapják. De ha nem teszel meg mindent, hogy jó irányba tereld Eduárdot, akkor Aurelio fogja megkapni. Egyedül.

– Rohadék egy zsarnok vagy, Jesús.

A santera felállt, de bólintott.

– Meglesz, amit akartál. De ne keverd meg a szart, mert magadra haragítod az isteneket.

– Na mi van? Zöld az arca. Egyen már. Jó kis műsor volt, ugye? Igazán nem panaszkodhat, hogy nem elég szórakoztató mellettem az élet.

– Jesús, még mindig egész testemben reszketek. Rettegek ettől a nőtől. Nézze meg, állandóan errefelé sandít.

Luisa nem merte arra fordítani a fejét, ahol Estrella éppen egy turistának jósolt. Még a napszemüvegét is feltette, nehogy találkozzon a pillantásuk, és nehogy a santera – például – kiégesse a tekintetével a szemét.

– Ugyan már, ne féljen. Dolgozik.

– Magának ezzel a santerával is volt dolga korábban?

– Hogyne. Ő volt az első… Mielőtt Grace meghalt, ő rakta ránk a kötést. Ő kötött össze bennünket. Jól ismertem, és megkértem, hogy segítsen. Azt beszélik róla, hogy csak afféle turistasantera, hogy csak a külföldieknek csinálja a show-t, de mondhatom magának, hogy igazán sikeresen összekötött bennünket. Szóval, ért hozzá. De szerintem… vagyis Teresa, a miami santera szerint… tudja, őt ismeri…

– Jaj, hagyjon már békén ezekkel a santerákkal.

Hát nem látja, hogy mennyire félek ettől az egésztől?

– Egyen. Szóval, Teresa szerint Estrella nem egyszerű santera, hanem fekete mágiával is foglalkozik.

– Köszönöm az információt. Egészen megnyugodtam tőle. Remélem, nem készít rólam egy vudubabát, és nem szurkálja tele tűvel.

– Nyugodjon meg.

– De mondja… hogy volt… bátorsága lefeküdni ennek a szúrós szemű boszorkának a lányával?

– Még csak nem is hasonlít rá – nevette el magát Jesús. – Amália szép lány volt, és boldogtalan. Szerintem az anyja miatt nem vált el. Mert világéletében az anyja irányította. Zsarnokoskodott fölötte. Hát legalább gyereke született… mert a férjétől öt év alatt sem tudott teherbe esni.

– Ha jól gondolom, Amália fekete…

– Nem annyira, mint Estrella, mert az apja világos bőrű lehetett.

– Nem azért kérdezem, hanem… milyen a férje?

– Ja. Na igen. Ha a férje sötét bőrű lenne, akkor talán… nem lett volna bátorsága megtartani a gyereket. Vagy lefeküdni velem. A férje fehér. Hófehér. Érti már? Nem bukhatott le ezen. Eduardo olyan… tejeskávé, ha érti, mire gondolok. Olyasmi a bőrszíne, mint a magáé. Ilyen gyönyörű, mintha mindig le lenne barnulva, de nem fekete.

– Aha. Ne bókolgasson itt nekem, mert nem tudom komolyan venni. És… hogyan lett jóban a legkisebb gyereke, meg az unokája? Véletlenül?

– Amália a… lányom barátnője volt. Nem Estrellán, hanem a lányomon keresztül ismertem meg. Tudom, hihetetlen, de Estrellával teljesen megszakadt a kapcsolatom, azután, hogy Grace-szel összekötött – mint kiderült, el kellett költöznie Havannából egy időre –, és amikor Amáliát megismertem, fogalmam sem volt róla, hogy a santera lánya. De akkor én még nem… Nem volt köztünk semmi. Tudja, Luisa, nekem csak futó viszonyom volt Amáliával, mert tudtam, hogy nem fogja elhagyni a férjét, és nem akartam leszúratni magam egy alkoholista disznóval. Aztán egy ünnepségen találkoztam újra Estrellával, ahol a lányaink is ott voltak. Akkor tudtam meg, hogy Amália a santera lánya. Aztán, mivel a lányaink gyerekei nagyjából egy időben születtek – Eduardo egy évvel fiatalabb, mint Aurelio –, később is összejártak. És a gyerekek is. Egy óvodába, egy iskolába jártak. Megszerették egymást. Most is jó barátok. Szerencsére. Ha valami boldoggá tesz, hát ez az. Hogy nem ismerik a rokoni kapcsolatot, ami összefűzi őket, és mégis szeretik egymást.

– De miért akarja, hogy Eduardo tovább tanuljon?

– Sokat kérdezgettem róla Aureliót. Az a gyerek cigizik, füvezik, iszik… á, így nem lehet. Így nem. Félrecsúszik, mint az apja, ha így folytatja.

– Maga az apja. A vér nem válik vízzé.

– Nézze, Luisa, én nem hazardírozhatok itt, hogy most akkor rám ütött-e Eduardo, és talál-e magának célt, vagy a környezete hatott rá inkább… Muszáj volt bekeményítenem. Higgye el, hogy így a legjobb. Hatni fog rá a nagyanyja. Mágiával, vagy a nélkül. A végeredmény a fontos.

– Na jó, most már elég ebből. Vigyen el valami olyan helyre, ahol mesél, meg ahol újra láthatom, ahogy megelevenedik a múlt.

– Hamarosan, csak egye meg a salátát. Későre jár. Még lesz egy programunk.

– Igen? Micsoda? Azt hittem, a szálloda kertjében fogunk ülni, és nézzük a hajókat, a fényeket, meg koktélozunk…

– Majd holnap koktélozunk. De ma még elmegyünk valahová.

50.

Keskenyre építették a teraszt az O'Reilly utcai bárban, de annyi hely mégis volt, ahol egy kis asztal, és persze két szék elfért. Rákönyökölhettek a korlátra, és kihajolva látták az utcán a nyüzsgést. Bár már egészen besötétedett, még mindig óriási volt a jövés-menés, helyi fiatalok sétáltak a turisták között, valahogy bemanőverezett az utcába egy kisteherautó is, amely lassan araszolt, nehogy nekisúrlódjon a falnak, nők gyerekeket vittek a karjukban, szerelmespárok andalogtak… A bárban – ahol fotók és írások hirdették: Hemingway gyakran megfordult itt – három zenész játszott, ám mivel Katáék a teraszon ültek, nem zavarta őket a beszélgetésben a zene.

Már kitárgyalták Miklós múltját, Kata megnyugtatta, hogy ez nem depresszió – ő csak tudja… –, hanem inkább gyászreakció, és elmesélte, hogyan sikerült évek után, itt, Kubában lezárnia a Bálinttal való kapcsolatát. Hogyan jött rá, hogy már nem akar tőle semmit…

– Azt hiszem, alkoholista lettem a szakítás miatt.

Csak úgy kibukott belőle, a második koktél után. Aztán hozzátette:

– Legalábbis sokat ittam. És sajnáltam magam.

– Az nem alkoholizmus.

– Jó, de… én már akkor is ittam, amikor együtt voltunk. Dühös voltam és csalódott, amiért nem jött össze a gyerek. Vacak érzés volt szembesülni azzal, hogy a lombikbébiprogram sem segített, hogy újra és újra kudarcot vallottunk. Annak ellenére, hogy mindketten egészségesek voltunk…

Milyen furcsa, most jött rá, hogy már Bálint mellett elkezdett inni. Most tudatosult benne, hogy nem a válás miatt… akkorra már kipróbálta ezeket a pótszereket: az antidepresszánsokat meg az alkoholt.

– Született egy fiam az előző házasságomból, és mégis őrülten akartam a második feleségemtől azt a gyereket… és nekünk sem jött össze. Azt hiszem, Kata, néha nem véletlen, ha egy kapcsolatból nem születik gyerek. Már nem bánom, hogy nem lett… Akkor még borzalmasabb lett volna… ha elhagynak mindketten.

– Szóval… igen.

Nem tudott mást kinyögni. Igaza van Miklósnak, kimondta, ami benne is megfogalmazódott pár nappal korábban. Mégsem bírt ránézni a férfira. Nem furcsa, hogy egy idegen pasinak tálal ki mindent a múltjáról? Olyasvalakinek, akit mindössze két napja ismer? És nem furcsa, hogy a másik is elmeséli neki életének ezt a nagyon intim részletét?

Maga elé húzott egy szalvétát, aztán szórakozottan benyúlt a táskájába egy tollért, és a keze elindult a papíron.

– Hát ez meg… Ilyen jól rajzolsz? Ez te vagy! Magadat rajzoltad le.

Felnézett, és elmosolyodott.

– Annak idején kaptam egy ösztöndíjat egy amerikai filmstúdiótól.

– Ne viccelj.

– Animációs filmeknél asszisztenskedhettem. Előrajzoltam néhány képkockát.

– Csak nem a Disneynél?

Kata bólintott. Tudta, hogy szomorú a tekintete, úgyhogy magára erőltetett egy mosolyt.

– Aztán az anyámat kisebb baleset érte, és… idő előtt haza kellett jönnöm. Pedig óriási lehetőség volt.

– Szegény. Sajnálom.

Kata vágott egy grimaszt, és egyenesen a férfi szemébe nézett.

– Ne sajnáld. Én nem voltam elég erős… Féltem ettől az egésztől. Inkább hazamenekültem.

De kurva nehéz volt! Mégis kimondta. Előbb mondta ki, mint ahogyan tudatosult benne. És ismét az történt, mint amikor rájött, hogy már nem akarja Bálintot: mázsás súlytól szabadult meg. Hát ez az igazság, gondolta. Irina hercegnő, vagyis Endrődi Kata most szembesül az igazsággal. Azzal, hogy félt attól, mi lesz vele ott kint, mi lesz, ha nem felel meg, ha nem válnak valóra az álmai, mert nem elég tehetséges… Ezért inkább hazamenekült.

Elmenekült az álmai elől. Még kapóra is jött neki az anyja balesete.

– Hát… nem tudom, érdemes-e ezen tépelődni ma már. Végül is lett egy saját céged, érdekes a munkád…

– De én rajzolni szeretek.

Na. Végre. Kimondta ezt is. Végre valami, amit szeret. Hát akkor mi a francért nem ezt csinálom?, kérdezte magában. Azt, amit szeretek.

– Akkor rajzolj. Nincs késő.

– Gondolod?

Ó, ezt utálta. Amikor sajnálják és bátorítják. De Miklós hozzátette:

– Tudom. Én is elszúrtam egy csomó mindent, de… ha akarod, mindig tudsz korrigálni.

– Nagy szavak.

– És milyen igazak.

Kata elmosolyodott. Aztán odarajzolt még egy alakot a szalvétára, és hagyta, hogy a férfi közelebb hajolva szemügyre vegye. Vagy nagyon részeg vagyok, vagy ennyire laza, gondolta. Mert már nem zavarta, hogy a másik rájön: őt, Miklóst rajzolta le.

Irina hercegnő mellé odakerült egy másik alak.

Egy férfi.

– Ezt elrakom – mondta Miklós, és óvatosan kétrét hajtotta a szalvétát. – Egyszer még nagy művész leszel, és sokat ér majd… de nem fogom eladni.

– Oké.

– Átmegyünk valahová kajálni?

– Mehetünk. Remélem, olyan helyre megyünk, ahová Hemingway is járt.

– Naná.

– Akkor jó.

Összemosolyogtak, és Kata arra gondolt, hogy milyen szép lett Irina hercegnő azon a szalvétán. Szebb lett, jóval szebb, mint az életben. Mindegy. Az csak egy rajz.

51.

Aurelio anyja gyönyörű volt, és nagyon kedves. Dalma az első pillanatban a szívébe zárta a fiú szüleit: olyan természetesen fogadták, mintha évek óta ismernék. És milyen hangulatos volt a lakásuk… Igaz, sokkal kevesebb bútoruk volt, mint Dalmáéknak, és azon is elgondolkodott, hogyan tudnak hárman úgy élni ebben a kétszobás, kis lakásban, hogy ne ütközzenek folyton egymásba, de aztán rájött, hogy őket valószínűleg nem zavarja ez a közelség. Minden kisebb volt a lakásban, mint az ő budapesti otthonukban: a hűtőszekrény, a televízió, a tűzhely, az étkezőasztal, de még talán a kanapé is. Mégis, a kaja isteni volt, csak zöldségből állt, de nem is hiányzott a hús, és desszertnek ott volt a görögdinnye.

Jó volt ott ülni az étkezőasztalnál. Aurelio anyja, amikor látta, hogy Dalma haja minduntalan előrehull, hozott valahonnan egy szalagot, és egészen természetes mozdulattal, lazán összekötötte vele a lány haját.

– Csak hogy ne edd meg a hajadat is.

Most találkoztak először, de úgy bánt vele, mintha a lánya lett volna.

Ami azt illeti, jó is volt, hogy valaki elterelte a figyelmét – az apjáról és Didóról.

És arról a csókról.

Az első csók szar volt, nyálas és gusztustalan, Varaderón, azzal a napszemüveges fiúval. Akkor eldöntötte, hogy ez neki nem kell. Soha többé nem hagyja, hogy rátapadjon a szájára egy idegen száj. Egy alkalom elég volt, hogy kiderüljön: szar érzés. És a filmekben csak hülyítik az embereket, akik aztán azt hiszik, hogy ez valami felemelő, fantasztikus dolog. Holott csak nyálas és undorító, és, ne adj' isten, még fertőző is lehet.

Aztán jött Aurelio, bevallotta, hogy csak a nagyapja miatt van együtt Dalmával, csak miatta figyel rá – ugyan elkezdett kamuzni Dalma tánctudásáról, blablabla, de ki hiszi ezt el?! –, és aztán… talán végső érvként, vagy nem is, inkább végső csapásként, gondolta Dalma, odahajolt hozzá és megcsókolta.

És, a fenébe, az a csók egyáltalán nem hasonlított ahhoz az elsőhöz. De nem ám. Már az első pillanatban sem jutott eszébe Dalmának, hogy fertőző lehet, vagy ilyesmi. Hanem azt érezte, hogy felforrósodott belül. Az egész teste. Olyan volt, mint valami kellemes bizsergés, mint amikor álmában megcsiklandozza a haja a nyakát, és erre a simogató érzésre ébred, mégis oda kell nyúlnia, és meg kell vakarnia, mert mindjárt szétrobban – hát most, csók közben is valami ilyen, robbanás előtti állapotot észlelt magán.

Nem volt gáz ez a csók. Éppen ellenkezőleg.

És milyen jó szaga volt a fiúnak. Valami kölni nyomai, a tenger sós illatával és a tánc izzadságával keveredve. De még ez az izzadságszag sem volt büdös. Dalma tudta, hogy ezt az illatot szeretné gyakran érezni.

És azok az izmok a fiú karján! Csak óvatosan mert hozzáérni. Még sosem látott, de legfőképpen sosem tapintott ilyen izmokat. Igazság szerint sem-milyet, a saját testén és az anyjáén kívül másét sosem érintette. Jó volt hozzáérni Aurelio karjához, jó volt megérinteni a mellkasát.

– Hazamegyünk vacsorázni?

Na, gyönyörű folytatása a csóknak. Aurelio megéhezett, Dalma ezért nagy nehezen eltolta magától a fiút. Hát jó. Menjenek vacsorázni, ha már nem folytatják… Az is lehet, gondolta, sőt valószínű, hogy Aurelio a nagyapja kérésére csókolózott vele.

És most ott ültek az étkezőasztal körül, négyen, ő és három ismeretlen – Aureliót talán, az imént történtek fényében, nem nevezhette egészen ismeretlennek –, megégette a nyelvét a forró sajttal egybesütött padlizsán, szétcsurgott a szájában a sütőben megpuhult paradicsom leve, és olyan volt az egész, mint valami újnak és mégis ismerősnek a kezdete… Aurelio anyja olyan kedvesen viselkedett vele, mintha a rokona lenne. Az apja mosolygós volt és csendes, nem is a szája mosolygott, hanem a szeme, amikor ránézett. Megnyugtató volt itt lenni, valahogy lekerekedett minden, ami eddig szúrós és szögletes volt. A dinnye is édes volt.

Végül is, bár nagyon gáz, hogy Aurelio mindent valaki más kérésére tett, azért nem bánta, hogy most itt van vele és a szüleivel. Aurelio alig szólt hozzá a vacsora alatt, de az anyja helyette is beszélt. Helyes nő volt. És neki nyilván nem adta senki sem utasításba, hogy foglalkozzon Dalmával.

Vacsora után előkerült a kártya. Franciakártya, és Aurelio apja volt az osztó. Römiztek, de Aurelio családja a könnyített verziót akarta játszani, amikor a sort felülről és alulról is lehet folytatni. Dalma tiltakozott. Semmi értelme. Úgy bárki tud játszani. Az a gyerekeknek való, meg a hülyéknek.

A család beleegyezett. Oké, nincs alulról-felülről folytatás. Dalma bólintott.

És sorozatban nyert.

Aztán csöngettek, pedig pont ott tartottak, hogy Dalma megnyeri a bulit.

Ki lehet, ki lehet, mormolta Aurelio anyja, és kiment ajtót nyitni.

Egy öregúr állt az ajtóban, meg egy fiatal, félvér csaj. Az öreg lazán lóbált a kezében egy sétabotot, és széles mosoly volt az arcán.

– Á… Dalma, ő a nagyapám.

Ezt mondta Aurelio, döbbenten, és lassan felállt, olyan lassan, mint egy lassított filmben. Aztán egyre gyorsabbak lettek a léptei, a végén szinte már szaladt.

Az öreg, bár a szülők már az ajtóban álltak, nem Aurelio szüleivel ölelkezett össze először, hanem a fiúval.

52.

– Apa, hogy kerülsz ide?

– Jesús. Hát visszajöttél.

– Vissza bizony.

– Mi ez a bot?

– Volt egy kis balesetem.

– Baleseted? És nem is szóltál róla?

És így tovább… Aurelio hallotta a beszélgetést, a szülei párbeszédét a nagyapjával, de olyan érzése támadt, mintha egy akváriumban lenne, a víz alatt, és onnan figyelné a világot. Csak szófoszlányok jutottak el hozzá, és tétován állt az ajtóban még azután is, hogy az öreggel elengedték egymást.

Milyen rég volt. Gyerekkorában találkozott vele utoljára. Még iskolába sem járt, amikor az öreg… fogta magát, és elment. Attól kezdve az anyja jó ideig nem is volt hajlandó szóba hozni. És neki is megtiltotta, hogy a barátaival beszélgessen a nagyapjáról, „elvisznek és bezárnak a sötétbe”, még most is emlékezett, hogy ezt mondta az anyja. És arra is, hogy mennyire szar volt, mert attól féltek, hogy összeköltöztetik őket más családdal, de aztán mégsem kellett megosztozniuk a lakáson… Talán azért – ezt csak később gondolta –, mert akkoriban sokan mentek el. Túl sokan ahhoz, hogy ezt az otthon maradottakon megtorolják. Idővel minden visszatért a normális kerékvágásba, de Aurelio az anyjával később sem igen tudott a nagyapjáról beszélgetni, csak az apjával, aki igencsak kedvelte az apósát, illetve a haverjának, Eduardónak mesélt az öregről. Vele lehetett beszélni róla, mert Eduardo is csípte Jesúst, az öregúr mindig bevonta őt is a közös programjaikba, elvitte őket pecázni a Malecónra, becsempészte őket a Tropicana egyik előadására, ott ültek a sorok között, a lépcsőn, és bámulták a fiitteres ruhás, gyönyörű nőket, akik úgy táncoltak, mint az istennők; szájtátva nézték a kidolgozott testű férfi táncosokat, és ez a show új világot nyitott meg előttük. Legalábbis Aurelio előtt.

Aztán arra is emlékezett, amikor a nagyapja táncolt, igen, egyik lányrokonuk nővé avatásán a nagyapja Aurelio anyjával táncolt, istenem, de gyönyörűek, én is szeretnék így táncolni, gondolta akkor Aurelio… és nem sokkal, talán egy-két hónappal később a nagyapja megmutatta neki, hogy kell lépnie, hogyan kell tartania magát, hogyan kell megállnia egy „nő” előtt… Aurelio négyéves volt, és pontosan tudta, hogy táncos lesz, olyan nagy táncos lesz, mint a nagyapja, vagy mint a nagyapjának az anyja volt, akit ő ugyan nem ismert, de az öreg gyakran mesélt róla. Magdaléna, így hívták.

– Egyszer, fiam, majd nyitsz egy tánciskolát… Ha szeretnéd.

Aurelio mosolygott.

– Nem nyitni akarok, hanem táncolni benne! Én leszek a főfőfőtáncos!

A nagyapja megsimogatta a kobakját.

– Rendben, kisöreg, te leszel a főfőfőtáncos.

– Úgy fogják hívni, hogy Magdaléna Tánciskola.

A nagyapja hümmögött és krákogott egy kicsit.

Milyen rég volt. Húsz éve! Húsz éve… és ő hamarosan felléphet egy igazi produkcióval, a Salsakirálynő. Táncos lett!

Aurelio most érezte meg, hogy már majdnem valóra vált, amire négyévesen vágyott. Márpedig, ha az embernek sikerül megvalósítania a gyerekkori, az egészen kisgyerekkori álmát, akkor tökéletesen boldog, nem igaz?

Dalmára nézett, aki kiszedte a szalagot a hajából, amely most beborította a fél arcát, és érdeklődve figyelte az újonnan érkezetteket. Dalma… az öreg… Micsoda nap!

Ráadásul Jesús nem is tartotta be az ígéretét. Hál' istennek. Nem tolószékkel vagy gurulós izével érkezett, hanem csak egy bot volt nála, amire néha támaszkodott, máskor viszont meglóbálta. Egészen jól néz ki, gondolta Aurelio, miközben az öreg – mint régen – elfoglalta az asztalfőt.

Aurelio arra gondolt, hogy majdnem mindenki ott van, akit szeret. A szülei, az öreg… együtt vannak. Már csak Eduardo hiányzik, neki is kijárna, hogy találkozzon a nagyfaterral, és átélhesse a viszontlátás örömét. Dalmára siklott a tekintete. És… igen… ott volt Dalma is. Ez a pillarebegtetős, ártatlan tekintetű lány, aki – ezt a szenvedélyes csókjából is érezte – persze nyilván nem volt olyan ártatlan és naiv, mint amilyennek látszott, de sebaj.

Az öreg váratlanul énekelni kezdett. Rohadtul kínos volt az első pillanatban, de Aurelio látta, hogy Dalmát elbűvöli a fátyolos bariton hangon megszólaló boleró. Aztán csatlakozott hozzá az apja, majd az anyja is. Pár sort, ha elénekeltek, aztán elhallgattak, és Aurelio azt gondolta, milyen jó így. Ők, így öten, együtt…

Később az anyja kitálalta a maradékot Jesúsnak és a csajnak, akit Luisának hívtak, és, mint mondta, „egészségügyi személyzet” státusban van Jesús mellett. Az apja elővett egy felbontott üveg rumot, amit sátoros ünnepekre tartogatott, és elmosogatott néhány poharat.

A nagyfater kezébe vette a kártyát, és keverni kezdett, miközben Dalmát hallgatta, aki tőle is Didóról érdeklődött. Aurelio hallotta, hogy az öreg azt mondja neki: hamarosan mindent megbeszélnek. És elkezdte leosztani a lapokat.

Mintha soha el se ment volna.

És mintha Dalma mindig ott lett volna, velük.

Mégiscsak rend van a világban, gondolta Aurelio.

53.

– Tudod, mire gondolok?

– Sajnos nem.

Kata felnevetett. Vidáman. Ez a „sajnos”, hát ez igazán kifejezett mindent. Legalábbis azok után, hogy végigették a Patio étlapját, na jó, ez azért túlzás, de háromféle halat is rendeltek, és a koktélokat is alaposan tanulmányozták és bevizsgálták.

– Hát arra, hogy ez, ami most történik velünk, veled, külön, és velem is külön, aztán meg kettőnkkel, ma este, együtt…

– Várj, már nehezebben fog az agyam. Kezdd elölről…

– Szóval, hogy ez az egész kubai út mindkettőnknek ajándék. Mind a ketten úgy jöttünk el, hogy jó, megpróbáljuk, mit veszíthetünk, de persze úgyis szar lesz, és úgysem fogjuk jól érezni magunkat, mert nagyobb ám a mi bajunk annál, hogy egy álomút segíthetne, hogy néhány hét tengerparti nyaralás kirángathatna belőle…

– Bocsánat, én úgy jöttem ide, hogy unalmamban az interneten keresgéltem, és rátaláltam egy blogra. De ezt már meséltem.

– Igen, igen. A facebookos srác, aki letagadja, hogy ő írta volna. Tudom, Dalmával is ő levelezett. Szerintem, legalábbis abból, amit meséltetek, biztos Eduardo az.

– Nem ő az, de lényegtelen.

– Miért vagy ilyen biztos benne?

– Azért, mert láttam a döbbenetet és a dühöt a szemében, amikor elmeséltem neki. Mindegy. Valaki írogat a nevében az interneten, és Kubába csábítja a boldogtalanokat. Olyan ez, akár egy film. Vagy mint egy mese. Talán az a legjobb, ha nem is tudjuk meg, ki áll az egész hátterében. Akkor olyan… titokzatos marad minden.

– Jó, nekem tényleg mindegy. Nem is erről akartam most székfoglalót tartani.

– Akkor térj vissza a kiírt témádhoz. Mosolyogtak.

– Rendben. Szóval, itt vagyunk mi, két rohadt pesszimista, akik már nem vártunk semmit az élettől, meg Kubára is úgy tekintettünk, hogy oké, adok neked egy esélyt, de előre közlöm, nem fogsz levenni a lábamról…

– Én vártam valamire.

– Persze. Csak ellenálltál neki. Jó volt Hemingway nyomában járni, és elmeditálni azon, hogy Kubából hazaérkezve majd szépen főbe lövöd magad…

– Nem is. Kötél is van.

– Na mindegy, azt akartam mondani, és akkor most csak a saját nevemben beszélek, hogy olyan rohadt szkeptikusan álltam hozzá ehhez az egészhez, mert úgy gondoltam, hogy az életem el van cseszve, ráadásul a nyakamba sóztak egy retardált kiscsajt… És akkor jött ez a Kuba, vagyis, mi a fenét beszélek, idejöttünk, és Kuba szépen megszelídített. És közben egy csomó minden történt bennem. Például rájöttem, hogy minden így jó, ahogy van. És ma már azt is tudom, hogy ez az egész, az utazás, a tánc, a kubaiak, a… a találkozás… ok… khm… Szóval, Hemingway, meg ez a nap és minden… ez… ez ajándék. Mert ugyan menekülés volt, kiszakítottam magam a mindennapokból, de bezártam a lelkem egy befőttesüvegbe, jól rá is csavartam a tetejét – de valahogy kinyílt, és kiszabadult a lelkem. Követhető vagyok, vagy már nagyon fejembe szállt a daiquiri?

– Követhető vagy.

Miklós halkan felelt, és komolyan nézte Katát.

– És most már tudom azt is, mert nekem másodszor kínált ilyen lehetőséget az élet – tudod, meséltem azt a balinéz kirándulást, ami végül nem a legjobban sült el –, hogy haladékot kaptam, de esélyt is, hogy a sokszor elveszített és darabjaira hullott önmagamat végre megtaláljam és összerakjam. Ráadásul azt is megértettem, hogy egy korszaknak vége, annak a korszaknak, amikor semmihez sem volt merszem. Mert gyáva voltam az élethez, érted?

– És most már nem vagy gyáva?

– Nem. Fel kell nőnöm. Nem kell az anyámtól tartanom, meg attól, hogy mások mit gondolnak, és attól sem tartok már, hogy nem vagyok elég jó, hogy nem vagyok tehetséges, hogy bármibe kezdek, úgyis megbukom, ezért bele sem kezdek… Érted?

– Igen. Nagyon helyes vagy, ahogy így feldühíted saját magadat.

– Hát nem érted? Nem érted, amit mondok? Felelősséget kell vállalnom az életemért. Nem azt mondom, hogy a „kibaszott életemért”, ahogy régen mondtam volna, hanem az életemért. Mert az klassz is lehet, nem?

– Igen. Örülök, hogy már nem félsz.

– Nem félek. Akár bungee jumpingolnék is, pedig elhiheted, rettentő tériszonyom van.

– És…

– És… és például…

– Például?

– Megcsókollak. Csak hogy bizonyítsam a bátorságomat.

– Holnap is bátor leszel?

– Igen.

– És holnapután?

– Akkor is.

– És… jövő hónapban? –Jövő hónapban is.

Álljunk már meg egy pillanatra, mit érdekli, hogy jövő hónapban is bátor leszek-e? – futott át Kata fején. Aztán nem tűnt olyan lényeges kérdésnek, hogy tovább tanakodjon rajta, meg különben is, olyan hosszú ideje nem érezte már férfi testét, olyan régen nem bújt hozzá senkihez, és még sosem kóstolt rumízű csókot… Hát kit érdekel? Jövő hónapban is bátor lesz, meg mindig. Még tök józanul is az lesz.

– Most hová megyünk?

– Hazakísérlek a szállodádba.

– Igen…?

– Igen.

– És… miért?

– Mert nem akarom, hogy holnap azt mondd, csak spiccesen voltál bátor.

– Józan vagyok.

– Akkor is.

– Te ilyen… gyáva vagy? Vagy úriember? Vagy lukas az alsógatyád?

– Haha. Kata, vicces vagy. De tényleg.

– Aha. Koszi. Jó kis bók.

– Utálnám, ha holnap nem bírnál rám nézni.

– Én meg most utállak… Most mit csinálsz?

– Visszaélek a helyzetemmel.

– Alig várom.

– Jó, de le fogunk zuhanyozni a szobámban. Jéghideg vízzel.

– Aztán miért?

– Az kijózanít mindkettőnket. És ha akkor is akarod… Tiszta fejjel…

– Rendben. Deal.

Hideg vizes zuhany után, tiszta fejjel is akarták. De még mennyire.

Kata arra gondolt, hogy most már, életében először, szüksége is van egy egyéjszakás kalandra. Direkt jó, hogy csak kaland, hogy csak Kubára érvényes, és nem kell tervezgetni, ábrándokat szőni… Csak a másik testét veszi birtokba, ahogy azt a csajozós férfiak teszik a nőkkel.

Hát alaposan birtokba vette.

Már jócskán elmúlt éjfél, amikor Miklóssal lesétáltak a Rámpán a Hotel Nacionalig, és a bejáratnál elbúcsúztak egymástól. Ahogy Kata a lift felé ment – na jó, inkább lebegett –, még látta, hogy a teraszon két pár ül, és egy öregúr egy fiatal csajjal.

Dalma már aludt, amikor belépett a szobába, úgyhogy gyorsan lekapcsolta a villanyt, hangtalanul levetkőzött, fogat mosott, és bedőlt az ágyba. Azonnal elnyomta az álom.

54.

– Szép családja van.

– Igen.

– Elérzékenyült, Jesús.

- …

– Ezek az emberek szeretik magát. Azt hiszem, megérte visszajönnie.

– Ki akar borítani, Luisa?

– Fenét. Azért… azt elmondhatná, hogy mi járt a fejében, amikor ezt a lányt idehívta.

– Melyik lányt?

– Hát ezt az európait. Akit mi hoztunk haza a taxival. Aki ugyanitt lakik, a Nációnál Hotelben. Mi volt a csel? Össze akarta hozni az unokájával? Mert úgy látom, sikerült.

– Nem állt szándékomban.

– Mi a frászt művel maga az interneten, Jesús? Miért avatkozik bele külföldi, vadidegen emberek életébe? Miért veszi rá őket, hogy Kubába utazzanak? És hogyan? Talán jutalékot kap valamelyik légitársaságtól? Vagy a magáé ez a szálloda? Vagy…

– Vagy vagy vagy… írok egy blogot, és facebookolok.

– Igen, ezt már tudom. De miért?

– Leírom, hogy milyen is Kuba. Mi van a felszín alatt. Mi az, amit nem látnak azok a turisták, akik két hétre Varaderóra utaznak nyaralni. Lefestem az ország szépségeit, leírom, milyen itt az élet, megírom a nyomort is, de olyasféle tárgyilagossággal, hogy ne vegyem el a kedvüket.

– És mi a jó istenért kell Eduardo nevében írnia?

– Muszáj fiatalos hangon szólnom, Luisa. Egy nosztalgiázó vén szivar tanácsaira és emlékeire senki sem kíváncsi. Hát belebújtam egy huszonéves, fiatal kubai bőrébe. Nem regényhős ő, hanem húsvér kubai. A fiam. Eduardo. Vagyis Dido.

– Tudom. De nem értem.

– A fiatalokkal akarom felfedeztetni a szigetet. Azt akarom, hogy ha ideutaznak, akkor többet lássanak, mint amit pusztán a szemükkel látnának. Azt akarom, hogy érezzék… hogy felfedezzék és elsajátítsák azt a látásmódot, ami az igazi kubaiakat jellemzi. Hogy mindenben észrevegyék a jót. És mellesleg továbbadják a sziget hírét a barátaiknak, az ismerőseiknek… Jöjjenek ide, hiszen a kubaiak részben az idegenforgalomból élnek. Nem, ne nézzen így rám, senkitől sem kapok jutalékot.

– Még mindig nem teljesen értem.

– Azok az emberek, legalábbis a többségük, akik komolyan rákattannak a blogomra, boldogok lehetnének, mégis boldogtalanok. Azt szeretném, ha rátalálnának magukban erre az érzésre… hogy lehet másképpen is élni.

– Vegyük például ezt a lányt. Mit mutat meg neki Kuba?

– Dalmának…? Dalmának nem voltak barátai. Megírta nekem, hogy milyen szarul érzi magát. És ebbe belenyugodott. Meg abba, hogy ő „más”. Kevesebb, mint akik körülötte vannak. Legalábbis így érezte, azért, mert bizonyos képességei gyengébbek, mások viszont sokkal jobbak, mint az „átlagnak”. Ráadásul kubai az apja. Azt gondoltam, segíteni fog neki, ha idejön. Megnőhet az önbizalma, megtalálhatja az apját, önállóvá válhat… Ha már egyszer megtalálta a naplómat az interneten, az azt jelenti, hogy vágyott ide. Hát megadtam neki a lökést.

– És mit mond ezeknek az embereknek, amivel hatni tud rájuk?

– Azt, ha eljönnek Kubába, akkor megváltozik az életük.

Luisa felnevetett.

– Mindenkinek ezt mondja?

– Kivétel nélkül.

Az öreg is mosolygott.

– És… Hallja, nagy rendező maga! És…? Megváltozik az életük?

– Igen.

– Honnan tudja?

– Beszámolnak róla, amikor hazaérnek. Mindenkinek megváltozik az élete.

– Ez valami… mágia?

– Nem mágia, bár akár annak is betudhatjuk, de én inkább azt mondom, hogy valójában ők maguk is akarják, hogy változzon meg az életük. Ez hajtja őket. Én csak a kezdőlökést adom meg.

– Szóval, semmi mágia, meg santería?

– Nincs benne. Semmi.

– És nagyon elégedett, amikor beszámolnak róla, hogy megváltozott az életük?

– Elégedett vagyok, és még elégedettebb leszek, ha elkészül a teljes kézirat.

– Miféle kézirat?

– Luisa. Ne mondja, hogy még nem találta ki…

– Nem tudom, mire céloz.

– Hát Conrad Valdes új regényére. Erről szól. Az író, aki inkognitóban marad, de vadidegen embereknek segít, hogy megtalálják magukat. Kubában.

– Ó, de cseles, bassza meg! Jesús, gondoltam, hogy van valami hátsó szándéka, nem csupán az önzetlenség mozgatja. Nem mindig az angyal kerekedik felül magában, pedig az utóbbi időben már kezdtem azt hinni, hogy az angyalnak sikerül legyőznie az ördögöt. De most már látom…

– Mit lát?

– Hogy ez egy ördögi terv. Lehet, hogy az angyal váltja valóra, de az egészet az ördög találta ki. Csak azért, hogy Conrad Valdes egy újabb nagy durranással térjen vissza a könyvpiacra.

– Nem értem, mi benne az ördögi.

– A gondolkodásmódja, a csavarjai, Jesús. Ilyen rafinált terveket csak az ördög tud kiagyalni. Az angyal ennél sokkal egyszerűbb, ha megbocsát ezért a meglátásért.

– Ahogy gondolja, Luisa. Utálnám is, ha egy angyalt látna bennem.

– Emiatt aztán nem kell aggódnia.

– Valamit még nem mesélt el, Jesús.

– Későre jár. Holnap elmegyünk a próbára, megnézem a gyereket, hogy táncol. Mivel éjjel háromra jár, mégiscsak azt javasolnám, menjünk aludni.

– Nem. Addig nem, amíg meg nem tudom… Ha már kényszerített rá, hogy végigüljem magával azt a szörnyű beszélgetést a téren, a santerával, akkor jogomban áll tudni…

– Mit?

– Azt, hogy mikor és hogyan segített magán másodszor a santería.

– Nem olyan érdekes történet.

– Nem baj. Engem érdekel.

– Tudja, valaha tánctanár voltam Havannában. Meséltem.

A nővér bólintott.

– Szóval, ahogy öregedtem, egyre kevésbé tudtam tartani a számat, és amikor valami igazán feldühített, akkor virágnyelven ugyan, de kitálaltam a tanítványaimnak. Egy nap lekapcsolták a barátomat, akinek mindössze annyi volt a „bűne”, hogy lement vidékre – ugye, tudja, Luisa, hogy itt még az országon belül sem mozoghattak szabadon az emberek, sőt még most is mindenféle korlátozások vannak érvényben –, na szóval, a tiltás ellenére leutazott vidékre, és onnan csempészte fel Havannába a leölt fél disznókat. Seftelt, innen levitt valami rádióalkatrészeket, onnan meg hozta a húst, és eladta a fővárosiaknak. Aztán amikor befutott a vonata, Havannában elkapták. Kétszer is, egymás után. Ráfogták, hogy lopta a húst, ő meg nem akarta feladni a kapcsolatait, úgyhogy lecsukták. Na, én ezt elmeséltem a tanítványaimnak, némiképpen felháborodva, érti. És gyűjtést indítottam a barátom családjának. Össze is gyűlt némi kenyér, zöldség, krumpli, ilyenek. Elvittem nekik, és még aznap este megjelent nálam az egyik tanítványom, hogy ne menjek másnap órát tartani, inkább lépjek le itthonról, mert le fognak tartóztatni. Feldobott valaki, mint rendszerellenes összeesküvést szervező személyt. Gondolom, el tudja képzelni, mivel járt volna, ha elkapnak… Lehet, hogy évekre bedugnak a sittre. A barátom, a seftes egy évig ült a miatt a két kibaszott fél disznó miatt, hát gondolhatja, mi várt volna rám…

– És akkor segített a santera. Mágiával leoldotta magáról a körözést.

Jesús felnevetett.

– Segített, Luisa, de nem mágiával. Megkerestem Teresát, tudja, akivel otthon, Miamiban találkozott…

– Igen, tudom. Hogy is felejteném el?

– Szóval, kértem, hogy találjon ki valamit. Tudtam, hogy a santeríának van olyan szertartása is – sejtheti, hogy nem véletlenül találták ki! –, amivel a rendőrséget távol lehet tartani. Gondoltam, ha már egyszer segített rajtam, és eloldotta a kötést, amit Estrella tett rám és Grace-re, akkor ez már csak nem lehet olyan bonyolult feladat…

– Hát…

– Igen. Teresa is pontosan ezt mondta. Háááát… így mondta. Aztán rám nézett, és közölte, hogy sajnos nincs olyan szertartás, amivel megakadályozhatná a letartóztatásomat, ráadásul azt gondolja, hogy a bujkálás sem segítene. Szerinte azzal is legfeljebb csak egy-két napot nyerhetek.

– Akkor hogy segített?

– Először is kagylóhéjból jósolt. A fejét csóválta, majd közölte: ezt nem lehet megúszni. Aztán elmondta, hogy másnap elmegy egy hajóval Amerikába. És többé nem jön vissza. Azt mondta, egyetlen lehetőségem van, hogy megússzam a börtönt. Ha én is felszállok arra a hajóra.

– Szent ég.

– Hát igen. Én, aki egyáltalán nem akartam elhagyni a szigetet, még azután sem, hogy a fiam elment a családjával, mert végeredményben jól éreztem magam – annak ellenére, hogy néha, hasonló okokból már volt okom félni a rendőröktől, de ennyire komolynak sohasem látszott az ügy –, végül beadtam a derekam. Nem mondom, hogy aznap nem jutott eszembe ezerszer is Grace, és az, hogy végül akkor lelte halálát, amikor egy lélek-vesztővel elhagyta Kubát… De beadtam a derekam. A franc akart megrohadni egy kubai börtönben! Meg aztán, Luisa, bármennyire szerettem és szeretem is ezt az országot, már kibaszottul untam, hogy sosem beszélhetek szabadon. Untam, bár izgalmakat is rejtett…

– Hát igen, az ördög és az angyal már akkor is viaskodhatott magában.

– Ha így gondolja… Szóval, senkinek sem szóltam, csak csendben leléptem. És megérkeztem Miamiba, Teresával és még néhány emberrel. A többit már tudja.

– Csak azt nem értem, mindezek után hogyan engedték be az országba. Csodálom, hogy megérkezésünkkor nem tartóztatták le.

– Pontosan tudják, hogy én már nem jelentek veszélyt. Azt hiszem, a nevem már nincs a listájukon. Conrad Valdes könyve évekkel ezelőtt megjelent, és nem robbantott ki forradalmat, hanem irodalmi díjakat nyert. És, azt gondolom, ma már nevetséges ez az ügy, amikor a hússal seftelő barátom családjának gyűjtöttem.

– Azért csak kihallgatták a reptéren.

– Igen. És én kérdés nélkül el is meséltem nekik, hogy soha, a büdös életben soha el nem hagytam volna az országot, ha nem akarják e miatt a piti ügy miatt rám húzni a vizes lepedőt.

– És érdekelte ez a kihallgatok?

– Nem. Csak bámultak rám, fogalmuk sem volt, miről beszélek. Ezeket Conrad Valdes érdekelte. De, sajnálattal meg kell mondjam magának, hogy ő is csak mérsékelten.

– Szóval, nem is a santería segített magán…

– De, szerintem igen. Teresa pontosan látta, hogy mi fog történni velem, ha nem lépek le. Még azt is megmondta, hogy három évet sóznak rám, ha maradok. És ha túlélem, akkor többé nem kerülök börtönbe, de nem volt biztos benne, hogy túlélem. Megértheti, hogy ezek után nem sok kedvem volt dutyiba záratni magam, esetleg megdögleni?! De mivel mindezt a kagylóhéjból olvasta ki Teresa, én a santeríának tudom be a segítséget.

– És… fizet az ember a santerának?

– Igen, ha tud, akkor fizet. Azzal, amije van. Nekem akkor jóformán semmim se volt, és Teresa nem is fogadott el semmit. Talán… lehet, hogy azt is látta már a kagylóhéjból, hogy…

– Micsodát?

– Hogy amikor lesz pénzem – ki tudja, lehet, hogy Martina Portobellót és a könyvkiadót is látta? –, akkor bőségesen meghálálom neki.

– Meghálálta? Mivel?

– Mit gondol, kié a bár, ahová Miamiban vittem magát?

– Hát, ott volt a tulajdonos.

– Aha, Caridad. Nos, ő csak üzletvezető. Az a bár valójában Teresáé. Megvettem neki. De ezt csak kevesen tudják.

– Vagy úgy… Ezúttal megint az angyal kerekedett felül magában.

– Ugyan már.

– Figyeljen rám, Jesús, lehet, hogy most olyasmit fogok mondani, amitől kiborul…

– Nem baj. Azért csak mondja.

– Az jutott eszembe, hogy mi van, ha ez az egész kamu volt? Egy túlbuzgó tanítvány, aki olyasmire figyelmezteti, ami csak a saját képtelen agyszüleménye… mármint hogy le fogják tartóztatni magát. Lehet, hogy senki sem kereste, Jesús, lehet, hogy nem akarták letartóztatni, erre nem gondolt? Aztán a santera jóslata… hát, én szkeptikus vagyok az egész üggyel kapcsolatban.

– Nézze, ez nekem is megfordult a fejemben. Nemcsak a mostani érkezésünkkor, hanem már korábban is… amikor elhagytam Kubát. És még évekig gondoltam erre, egészen addig, amíg meg nem írtam azt a könyvet… De tudom, hogy jól döntöttem. Mert ha mégis le akartak volna tartóztatni, akkor… hát igen, megtették volna, ha itt maradok.

– Mindenesetre, Jesús, tudnia kell, hogy örülök, amiért nem dugták dutyiba itt, Kubában. Akkor sosem ismertem volna meg.

– Miért akarja ma folyton azt, hogy elérzékenyüljek?

– Dehogyis akarom. De tudom, hogy az ördög nem alszik.

Nevettek, aztán felkászálódtak, hogy legalább néhány órát aludjanak. Jesús észre sem vette, hogy a botját a fotelnak támasztva hagyta a teraszon. Luisa kapott észbe, és ő szaladt vissza a botért.

55.

Csodás érzés volt. Még sosem tapasztalt hasonlót, pedig azt hitte, a táncban már mindent meg-és átélt, amit csak lehetett. De most, hogy a nagyapja előtt táncolhatott, és Mercedest megemelve – koreográfián kívül, csak úgy, örömből – elkapta elismerő, meghatott tekintetét, úgy érezte, mindjárt szétfeszíti a büszkeség és a boldogság. A nagyapja büszke volt rá.

És amikor látta Dalma elragadtatott arcát… akkor el is felejtette, hogy dühös rá, hogy dühös mindkettejükre azért, mert előző este a lány nem hagyta, hogy biciklivel vigye haza, hanem elment Jesúsék-kal, beült velük egy taxiba, és ő látta, ahogy elmélyülten magyaráz neki az öreg, mint ahogyan ma reggel is végig neki és a nővérnek mesélt Havannáról, direkt kerülő utat választva, hogy mindent megmutathasson… Féltékenykedett a nagyapjára, hát normális dolog, hogy az ember a nyolcvanegy éves nagyfaterjára legyen féltékeny?

De ez most maga volt a csoda. Minden hibátlanul sikerült. Minden mozdulat a helyén volt. Átélte a szerelmet, szerelmesen nézett Mercedesre, de Dalmát képzelte a helyébe… hogy is van ez?

Mindegy. Nem is táncolt, hanem repült.

Jobb volt ez, mint a testi gyönyör. Mindenféle gyönyört felülmúlt.

Még az is kiment a fejéből, hogy el kell mondania a nagyfaternak: reggel az unokatestvére, Chuck hívta kétségbeesetten Miamiból, azzal a hírrel, hogy eltűnt az öreg. Aztán persze nem hitt a fülének, amikor Aurelio elmondta, hogy Jesús egy szál bottal bevillant Havannába, és remekül van. Chuck, amikor végre szóhoz jutott, közölte Aurelióval, hogy „szeretne majd hosszabban beszélgetni vele”, de Aurelio túl álmos volt ahhoz, hogy megkérdezze, miről, mikor és hogyan. De legalább már odaát is tudják, hogy az öregnek nem esett baja, nem lépett le végleg, csak megszökött egy időre.

56.

Luxus, hogy itt van, Havannában, és városnézés helyett a szálloda kertjében napozik, de most erre vágyott. Miért ne csinálhatná azt, amihez kedve van? Kata végighasalt a nyugágyon, és fellapozta a könyvet, Az öreg halász és a tengert.

Jól indult a napja, nyugodt volt, kipihent, és még Dalmával is tudott néhány szót váltani.

– Annyira jó, képzeld el, megvan Dido! – a lány kapkodva reggelizett, és közben elmesélte, hogy Aurelióékhoz beállított Amerikából a fiú nagyapja, és kiderült, hogy az ő blogja keltette fel Dalma kíváncsiságát Kuba iránt.

– És mi van Aurelióval? Mit csináltatok?

– Háááát… majd elmesélem.

Nyakig vörös volt a kiscsaj, Katának rögtön pörögni kezdett az agya: lefeküdt volna vele? Rá van bízva a lány, mit tegyen? Kérje számon, mi történt? Vagy tegyen úgy, mintha semmit sem vett volna észre? Mert az is lehet, hogy nem történt semmi, csak… tetszik neki az a fiú. Váratlan szeretethullám öntötte el. Hát akkor a cinkosa lesz… bármi történt, vagy történjen is. Menjen csak el a sráccal a táncpróbára, végre lánynak néz ki, ma már felvette a másik topot, amit Katától kapott, egy szűk világoskéket – az utazás elején ezt biztosan nem húzta volna fel, a fazonja, és a színe miatt sem –, és ki volt bontva a haja. Bármi történt is vele tegnap, az jót tett az önbizalmának. A búcsúzáskor Katának eszébe jutott, hogy megkérdezze, ugye védekeznek, ugye tudja, hogy óvszer nélkül nem… de aztán visszaszívta a kérdést, milyen alapon faggatná?!

– Ma későn jövök, buliba megyünk Aurelióék-kal!

– Buliba?

– Aha. Velük fogok táncolni!

– Dalma, nálad van a telefonod?

– Nincs.

– Akkor tedd el… kérlek. Örülnék, ha rád csöröghetnék, és te is szólhatnál, ha bármi van.

Dalma visszarohant a telefonjáért, aztán odament ahhoz az öregúrhoz, akit Kata előző este a teraszon látott. Ugyanaz a félvér lány állt mellette, mint akivel az éjjel beszélgetett. Az öreg magasra emelte a sétabotját, úgy mutogatott valamit a távolban, aztán üdvözölte Dalmát.

Kata pedig úgy döntött, hogy elvonul Hemingwayjel a kertbe.

Alighogy észrevette a rá vetülő árnyékot, már a hangot is hallotta.

– Prolongálod az irodalom ünnepét. Ezt már nevezem!

– Hello.

– Hello. Átjöttem.

– Aha… látom.

– Gondoltam, írok egy sms-t, de az talán bunkóság lett volna. Hát inkább átsétáltam.

– Az jó.

Hunyorogva nézett fel Miklósra. Meglepődött, hogy látja. Az embert nem szokta délelőtt meglátogatni az egyéjszakás kalandja.

– És meg is éheztem.

– Aha.

– Szókincsedet Hemingwayen csiszolgatod?

– Mmmm…

Azért nevetett. Nem is volt annyira rossz poén, így, az előző este történtek után.

– Szóval, akkor folytathatnánk a túrát. Arra gondoltam, még nem teszteltük le Hemingway összes kajáldáját és kocsmáját, márpedig nagy hiba lenne, ha egyet is kihagynánk… Szóval, esetleg… nincs kedved összekapni magad, mielőtt éhen halok?

Mi a… mi a mi a mi a fenét akar?

Ez kaland volt, nem? Meddig tart egy kaland? Az egész nyaralás alatt? Hát, ki tudja. Akár tarthat is… Tulajdonképpen nem volt ellenére.

Felült az ágyon, és összecsukta a könyvet.

Belefér egy kalandba, hogy az ember keze összekulcsolódik a másikéval, és órákig csavarognak – nem is csavarognak, hanem andalognak – a városban? Hogy gyanús kinézetű hot dogot esznek, majd, hogy feledjék az ízét, citromfagyit nyalnak, mojitót isznak, meg egy pohár bűn rossz vörösbort, és közben szakadatlanul csókolóznak – utcasarkon, buszmegállóban, a part menti mellvédnek támaszkodva, egy Castrót ábrázoló kép alatt, Che Guevara plakátjának dőlve, az erődnél és egy százéves patika bejáratánál?

Na de kit érdekel, hogy belefér-e, vagy sem?!

– Most megfigyelünk. Ha van nálad újság, akkor ki is lukaszthatod két helyen, és onnan kémleljük majd az eseményeket.

– Berúgtál?

– Nem. Csakis józanul állok szolgálatba.

– Nagyon hülye vagy. Mit keresünk itt?

Egy teljesen szokványos havannai utcában álltak, egy ház falának támaszkodva, azt jelölte ki Miklós „megfigyelőállásnak”.

– Hát, mondtam, hogy Aurelio megkért valamire…

– Igen, hogy nyomozd ki, a régi címen lakik-e még Dalma apja.

– Na. Pontosan itt van velünk szemben az a ház.

– Ne viccelj.

– Nem viccelek. Itt lakik az emberünk. A célszemély.

– Megtaláltad Dalma apját?!

– Nem volt nehéz. Ugyanott lakik, ahol annak idején. A szülei címén.

– Találkoztál vele?

– Nem, de beszéltem egy szomszédjával. Illetve, nem én beszéltem vele, hanem egy kubai srácot kértem meg, aki tud angolul, és öt euróért mindent megtudott, amire Aurelio kíváncsi volt.

– Öt euróért?

– Hát, az információnak ára van.

Nevettek, de Kata elkomorult.

– És mit tudtál meg róla?

– Agrármérnök, felesége van és négy gyereke. A legkisebb kétéves, a legnagyobb tizenhat, mind ugyanattól az anyától született. A szomszéd szerint jó házasságban él, néha ugyan ordítoznak egymással, de ez még belefér. A szomszéd szerint. Velük lakik a nővére és annak két gyereke, meg a férje. A lakásuk három szobából áll, ez helyi viszonylatban nagynak számít, az az erkély az övéké, látod?

– És mit gondolsz?

– Azt, hogy ez a faszi jól megvan itt, már a körülményekhez képest, szereti a családját, és nem nagyon foglalkozik vele, hogy valahol a világban van még egy gyereke.

– Hmmm…

– Ne haragudj, te kérdezted. De ez csak az én véleményem.

– Most mit fogunk csinálni?

– Várunk. Hátha felbukkan.

– És ha nem? Meddig várunk?

– Tőled függ. De vacsoraidőben nem szeretnék itt posztolni.

– Sokat eszel?

– Csak amióta ismerlek.

– Két napja?

– Három.

– Aha. Akkor nem fogsz elhízni.

– Ne kiabáljuk el.

Két órát álldogáltak ott, a falnak dőlve, beszélgetve, aztán leültek a járdaszegélyre, megosztoztak egy palack ásványvízen, megbeszélték Miklós volt kutyájának (akit magával vitt az asszony, de kéthetente láthatást engedélyez nekik) azt a faramuci szokását, hogy minden kankutyát nyakon pisál, kielemezték ennek lehetséges lelki okait, Kata elmesélte, hogy mindig vágyott egy kutyára, de „nem lenne jó gazda”, megbeszélték, hogy bár Kata bátyja plasztikai sebész, egyikük sem feküdne szépészeti célból kés alá (na jó, Kata azért megfontolná azt a mellplasztikát, meg néha a szemráncait is szerette volna kiszabatni Péterrel, de erről inkább hallgatott), aztán beszéltek még a sakkról, amihez Kata nem értett, Miklóst pedig nem érdekelte – nem is értették, hogyan került szóba –, Kata mesélt a parfümőrökről, elmondott mindent, amit Péter volt élettársától, Judittól hallott erről a hivatásról (és azt tudtad, hogy a parfümőr nem bírja meginni az előző nap felbontott tejet, mert úgy érzi, hogy „stichje” van?), Miklós elmagyarázta, mi a márkaépítés lényege, és milyen márkákat épített fel a cége, de a négygyerekes kubai családfő még mindig nem volt sehol. Még csak az erkélyre sem jött ki senki.

– Azt hiszem, mehetünk. Ennyi elég volt. Majd Dalma eldönti, akar-e találkozni vele, megkeresi-e…

– Biztosan menni akarsz?

– Szétültem a fenekemet. Szomjas vagyok.

– Én meg éhes.

– Akkor menjünk.

Már indulóban voltak, amikor egy férfi lépett ki a házból, két kisgyerekkel.

– Na, ott megy az emberünk.

– Honnan tudod, hogy ő az?

– Hát leírták a külsejét. Magas, vékony, fül alá érő göndör haja van, és a fejtetőnél kopaszodik. Ez mind stimmel.

– Figyelj, én rá sem ismerek. Pedig annak idején találkoztam vele, nem is egyszer. Talán… talán a járása.

– Aha.

– Hát, nem tudom.

– Mit nem tudsz?

– Semmit sem tudok.

Később, már a taxiban azt mondta Kata a férfinak:

– Azt hiszem, jobban örültem volna, ha kiderül, hogy lecsúszott és alkoholista lett.

– Miért?

– Akkor talán Dalma is könnyebben meg tudná bocsátani… Így…? Nem tudom. Lehet, hogy kiakad, ha megtudja, hogy az apja normális ember, normális családi életet él, és magasról szarik rá, hogy van egy lánya Magyarországon.

– Nem akarod megmondani neki, hogy megtaláltuk?

– Muszáj lesz megmondanom. De attól még utálhatom ezt a férfit, nem?

– Most hová megyünk? Nem azt mondtad, hogy Hemingwayt követjük?

– Biztosra veszem, hogy ott is járt, ahová megyünk.

– Nem emlékszel?

Kata a fejét rázta.

– Nem is merek rákérdezni, hogy bármire is emlékszel-e a tegnapi napból.

– Aha… – Kata ábrándozva nézett ki az ablakon, hogy ezzel is cukkolja Miklóst. – Emlékszem egy csodás pasira, átölelt, és aztán… aztán, persze, biztos felébredtem. De nagyon jó álom volt, képzeld el, úgy éreztem, hogy ez a férfi újra nőt csinált belőlem. Na.

– Akkor lehet, hogy már nem is kell nekem a kötél?! Kuba után sem?

Kata eleresztette a füle mellett a jövőre való utalást. Még ha csak humor volt, akkor is.

– Áruld már el, hogy hová megyünk!

– A Tropicanába. Nem emlékszel? Megbeszéltük.

– Ó. De van egy kis probléma. Strandpapucsban vagyok. Muszáj megállnunk a szállodánál. Át kell öltöznöm, mégsem mehetek ebben a koszos farmerban és strandpapucsban!

– Szerintem nyugodtan.

– Szerintem meg nem.

– Hát, ha tegnap óta bátor vagy, és fütyülsz mások véleményére, akkor mit érdekel, hogy strandpapucsban vagy?

– Annyira azért nem vagyok bátor, Márkaépítő úr.

– Csak annyira, hogy ledönts egy férfit a lábáról?

– Pontosan. Ahhoz is kell bátorság, nem igaz? Így Kata – évek óta először – felvett egy magas sarkú szandált (az ezüstpántosat), és nőnek öltözve, szoknyában – igaz, emiatt kicsit morcosan – rohant vissza a bejárathoz, majd újra beült Miklós mellé a taxiba, és végre elindulhattak a Tropicanába.

– Elképesztő, milyen autók közlekednek ebben a városban.

Egy lila Cadillacet látott, az orrán egy szobrocskával, ami egyetlen autós emblémához sem hasonlított. De azért ügyesen kitalálták. Húszcentis szobor a régi Cadillac orrán.

– Milyen autód van?

Kata ránézett a férfira, és elmosolyodott.

– Egy teherautó.

– Teherautó. Persze. Gondolhattam volna. De látszott a férfi szemén, hogy nem hiszi el.

57.

Ez a gyerek… és ez a darab… Jesús egy széken ült, a falnál, a laza angol producerek megengedték neki, hogy a három angol újságíró mellől, a „fő helyről” nézze végig a próbát. Jesús lenyűgözve figyelte az unokáját, azt a fiút, aki ugyanolyan könnyedén és lazán mozgott, mint a nagyapja annak idején, aki olyan gyors volt, mint Jesús anyja, Magdaléna, olyan férfias, mint valaha maga Jesús… Szép volt a gyerek, és Jesús tudta, hogy bármilyen szerepet képes lenne eltáncolni.

Már csak ezért meg fogja érni… meg fogja érni, hogy bármi áron megszerezze neki azt az útlevelet, ha esetleg nem kapná meg. Mondjuk, az angolok biztosan szabályos és hivatalos kikérőt írnak majd a turné idejére, de Jesús nem akarta, hogy valamin mégis megbukjon a dolog. Be akarta biztosítani, hogy Aurelio megkapja az útlevelét – nem is a világba, hanem inkább a tánc világába… Na bumm, legfeljebb fizet érte. Nem olyan nagy ügy, fizetett már szívességért korábban is.

Megéri, mert ez a gyerek megtalálta, amit keresett.

És hiába indul turnézni, hiába jár be majd sok-sok országot, akkor is vissza fog térni Kubába. Hiszen Aurelio rá ütött. Itt akar élni, és ő már – remélhetőleg – meg is teheti ezt, anélkül, hogy félnie kelljen bármitől is. Bárcsak olyan sora lehetne, mint azoknak a sportolóknak, akik Kuba hírét öregbítették a világban!

Bár még nem állt össze teljesen az előadás, valami mégis ismerős volt a darabban Jesúsnak. Valami… nem tudott rájönni, mi, de amikor Aurelio táncolt, kifejezetten úgy érezte, mintha mindezt már átélte volna… valamikor… korábban.

Aztán megérkezett a díva. A darab címszereplője, maga a Salsakirálynő. Öregasszony volt már, de amikor megállt, néhány méterre Jesústól, a férfi rájött, hogy miről és kiről szól a darab. Maríabelről. Róla, az egykori díváról, aki a Tropicana vezető énekesnője volt annak idején… hány éve is? Megvan már hatvan éve, hogy…

És akkor beugrott még valami.

Aurelio őt, Jesúst táncolja el a darabban. Akár tud róla a fiú, akár nem, a saját nagyapja rövid, dühödt viszonyát táncolja el Mercedes oldalán. Azt a viszonyt, amely végül nem teljesült be, amely tönkretette Jesús táncoskarrierjét, mert Maríabel bosszút állt, és kirúgatta őt a Tropicanából. Maríabel, aki miatt Jesúsnak el kellett tűnnie a táncosok világából, aki miatt leírta magát arról a listáról, ahol a tehetséges táncosokat számon tartották… Mariabel, aki végül is belesodorta őt Grace karjaiba, mert Grace finom volt, nőies volt, élvezte a „hagyományos” szexet, és egyáltalán nem akarta azt, amit Maríabel várt volna tőle…

Hát ezért nem fogadta Maríabel Aurelio köszönését. Azt hitte, hogy a fiú mindent tud kettejük viszonyáról. De honnan is tudhatna? Ő sem gondolta, hogy Maríabel Aurelióék házába költözött. Vajon Maríabel tudott róla, hogy Aurelio az ő unokája, vagy egyszerűen az általa megformált karakterért utálta?

Mialatt ezen tűnődött, a nő – aki még öregkorára is megőrzött valamit egykori vonzerejéből, és bár megkopott, azért még tisztán szólt, és szexisen fátyolos volt a hangja – közelebb lépett.

Maríabel most ott állt őelőtte, és énekelt.

Találkozott a pillantásuk.

58.

– Elköltesz egy csomó pénzt arra a nyaralásra, legalább jól érzed magad?

Ó, a francba. Talán mégsem kellett volna felvennie a telefont, ott, a revü bejáratánál, de azt gondolta, valami baj van, mert nyilván nem hívná őt az otthoni éjszaka közepén az anyja csak úgy, ha minden rendben lenne.

– Jól, igen. Nagyon jól.

– Na jól van. Akkor most már nemsokára hazajössz, igaz?

– Még van pár napom.

Hiába akarja elvenni a kedvemet a nyaralástól, azért sem hagyom, gondolta.

– Akkor jó. Láttam Péter gyerekét, hát, hogy ezek hogy el fogják kényeztetni…

– Nem baj, anya, hadd kényeztessék.

– Nem azért mondom, mert amúgy aranyos gyerek, csak persze üvölt éjjel-nappal, nem is értem, hogy hagyhatja az a nő, hogy Péter éjszaka felkeljen hozzá, pedig kialvatlanul nem lehet dolgozni, de mit érdekli őt…

– Az a „nő” Péter felesége, és feltételezem, hogy a bátyám saját jószántából kel fel éjjel a síró gyerekéhez.

Csend, majd az anyja folytatta.

– Ti nem sírtatok ilyen sokat. Meg Péter gyerekei sem… úgy értem, Dóri és Balázs. Ok nem voltak ilyen sírósak. Ezt a kislányt… Zsófit… biztosan sok stressz érte az anyaméhben. Ezért nem kell dolgozni terhesen.

Aha, már megint piszkálja Dórát… Kata elmosolyodott. A saját anyjának köszönheti, hogy megszerette a sógornőjét. Ha valakit ennyit baszogatnak, akkor az ember melléáll… csak azért is. És Dóra nem volt rossz fej, egyáltalán nem.

– Jó, anya. Írjál erről olvasói levelet a Nők Lapjának.

– Megsértődtél, vagy miért vagy ilyen undok?

– Kubában vagyok, és nálatok éjszaka van. Hogyhogy nem alszol?

– Aggódtam miattad, az altatómat se találtam, és arra gondoltam, megnyugodnék, ha tudnám, hogy jól vagy. És ezek szerint jól vagy.

Jobban, mint gondolnád. Bő három év óta tegnap dugtam először, méghozzá csodásat, egy helyes, összetört szívű pasival… Elröhögte magát, amikor arra gondolt, mit szólna az anyja, ha ezt mondaná neki.

– Igen, anya, remekül vagyok. Nemsokára kezdődik egy táncos show, azt fogom megnézni.

– Azzal a kislánnyal? Zsuzsika lányával?

– Nem.

– Egyedül mentél el egy táncos műsorra?

Anya, elmúltam tizennégy éves, és már attól sem kell félnem, hogy netán elvesztem a szüzességemet, bármennyire fájdalmas is hallanod, gondolta magában… Aztán kicsúszott a száján:

– Nem vagyok egyedül. Egy férfival vagyok.

– Egy férfival?

Álmélkodott, csodálkozott, netán felháborodott? Inkább csodálkozás volt az anyja hangjában, és Kata nem tudta eldönteni, min lepődött meg: azon-e, hogy a lánya képes volt elmenni egy show-ra egy férfival, vagy hogy egyáltalán van olyan férfi, aki hajlandó elkísérni?

– Igen.

– Egy kubai férfival?

– Egy magyarral.

– Ja. Akkor jó. Érezd jól magad, és most már siess haza!

– Szia, anya. Jó éjszakát.

Arra gondolt, hogy az anyja megkönnyebbült. Biztosan attól félt, hogy hazaállít egy kubai férfival. Már nem is érdekelte, hogy magyar pasi van vele – nyilván minden viszonyítás kérdése. Az anyja, amilyen előítéletes volt, valószínűleg elbújt volna szégyenében, ha hazaállít egy barna bőrű, kubai fickóval. Egy pillanatra el is meditált ezen: milyen poén lenne… Persze nem pont most kellene polgárpukkasztóan viselkednie. Azt húsz évvel ezelőtt kellett volna…

– Feldühítettek?

– Dehogyis. Az anyámmal beszéltem. Nem tudja elképzelni, hogy az ember a világ távoli részén is jól érezheti magát…

– Minden rendben?

– Aha.

– Bővebben?

– Minden rendben.

– Akarsz beszélni róla?

– Húha. Nem gondoltam, hogy valaha még a pszichiáter díványán találom magam, ámbár, hogy a fenébe ne gondoltam volna, persze, féltem tőle, hogy szép lassan elhatalmasodik rajtam a depresszió, és amikor ezredszer is leiszom magam a sárga földig, a bátyám elvisz újra egy lélekgyógyászhoz… De azt nem hittem, hogy Havannában találok egy amatőr lélekbúvárt. De. Ha már kérdezted. Igen, akarok beszélni róla. Igen, szeretem az anyámat, de dühös vagyok rá. Dühös voltam rá, éveken át, majdnem két évtizeden át, mert úgy éreztem, miatta nem tudtam elindulni azon az úton, amin szerettem volna, hogy ő kényszerített haza… a balesetével… És dühös voltam rá, amiért mindig én ugrottam, szó nélkül, engedelmesen, ha füttyentett, hogy nincs otthon tej, hozzak, hogy jöjjek el érte kocsival, otthagyva csapot-papot, mert el akar menni Péterékhez, és nincs, aki elvigye… és még sorolhatnám. Dühös voltam rá, mert mindig tartott otthon alkoholt, és amikor rossz passzban voltam, nem szólt rám, ha rájártam az üvegre, de másnap bizony elpanaszolta az apámnak és Péternek, és felhergelte őket, hogy most már csináljanak valamit, mert rossz vége lesz a dolognak… Dühös voltam rá egy csomó mindenért. Ez az asztalunk? Mások is velünk vacsoráznak?

– Ekkora asztalnál ülünk, gondolom, másokat is ideültetnek… De csak veled fogok beszélgetni, rendben?

– Rendben.

– És még…?

– Ennyi. Dühös voltam rá, és most nem tudok mit kezdeni ezzel az egész helyzettel. Mert most már tudom, hogy nem az anyám miatt, hanem gyávaságból menekültem haza a Disneytől, és mindenhez gyáva voltam, közben persze jól jött, hogy valaki másra lehetek dühös, mást okolhatok. Aztán… most, hogy minderre rájöttem, már csak azt nem tudom, hogyan tovább.

– Anyáddal?

– Anyámmal, meg az életemmel, de ez utóbbit felejtsd is el. Igen, anyámmal. Mert az is nehéz, ha valakire már nem vagy dühös, nem igaz? És ha ráeszmélsz, hogy valójában csak kivetítetted rá a dühödet, mert önmagáddal nem mertél szembenézni…

– Figyelj, tényleg bátor vagy. Ezt csak kevesen merik kimondani.

– Bátor… ? A bátor nyúl.

– Bírom a bátor nyulakat.

– Én meg ezt a szűk gatyát, ami rajtad van… Jó, nem… Rendesen fogok viselkedni. Ha már úgy öltöztem, mint egy finom nő.

– Finom nő, teherautóval.

– Nem hiszed, mi… ?

Látta Miklóson, hogy nem hiszi el ezt a teherautó-dolgot. Mondjuk, ha most kívülről látta volna magát, a szűk, fehér, térd fölé érő nyári ruhájában és az ezüstpántos szandálban, rózsaszín szájfénnyel az ajkán (már ha a csókoktól egyáltalán maradt még valami belőle a száján), ő sem tudta volna elképzelni, hogy ez ugyanaz a nő, aki egy rozsdás karosszériájú kisteherautót vezet, aki nem akar tetszeni senkinek, mert látszólag szarik rá, hogy ki mit gondol róla. Látszólag, igen, látszólag szarik rá, de mégis fontos lenne neki, hogy mások jó véleménnyel legyenek róla. Ez az ellentmondás rohasztotta szét a lelkét, éveken át rohasztotta, de most rájött, hogy felelősséget kell vállalnia az életéért, mert különben mindörökre bűntelen bűnös marad, és akkor már nem jobb igazi bűnösnek lenni?

Csak hát milyen lesz hazaérkezni?

Gyorsan elengedte a kérdést. Ha valahol, akkor itt, Kubában nem fogja fölöslegesen stresszeim magát. Ráér majd otthon…

59.

A nagyfatert otthagyta a nővérrel a próbán, mert az öreg még maradni akart, Aureliónak viszont eszébe jutott valami. Kíváncsi volt, vele megy-e a lány, vagy ott marad Jesússal, a „plátói szerelemmel”, akit nyilván ezerszer elképzelt, mint huszonéves dj-t… haha… na jó, a káröröm csúnya dolog, de mégis szerette volna, ha Dalma vele tart. Különös, és persze faszság is, ha az ember a százéves nagyfaterjára féltékeny, Aurelio mégis úgy érezte, Jesús többet tud Dalmáról, mint ő, és ez fájt neki. De miért? Miért fáj az embernek ilyen hülyeség? Dalma vele csókolózott. Vele táncolt. És vele fog táncolni. Akkor mit félt rajta… a nagyapjától?

Meghülyült, nincs mese. Bezavart az agyába ez a sok váratlan esemény: a szerep a darabban, Dalma felbukkanása, aztán az öreg megjelenése…

– Eljössz hozzánk? És akkor együtt mehetünk a klubba este.

– Öööö…

– Határozott válasz.

– Akarom mondani, jövök.

– Szereztem neked egy bringát holnapig. Carlost is elhozzák kocsival a klubba, és holnapig odaadja a biciklijét.

Dalma szeme felcsillant. Már régóta vágyott rá, hogy Havannában is tekerjen egy kicsit…

– Mehetünk.

Carlos bringája piros volt, helyenként ugyan lekopott róla a festék, de sokkal jobb állapotban volt, mint Aurelio özönvíz előtti biciklije. És női váza volt! Illetve… öszvér volt, mint annyi minden itt, Kubában. Pont félúton lehetett egy felnőtt-és egy gyerekbicikli között. Dalmának éppen megfelelt.

Elindultak. Eleinte lassan, de aztán Dalma belehúzott, mert kiszámolta: amilyen hosszú az út, ebben a tempóban sosem érnek oda. A Rámpán csak úgy suhant lefelé, a Malecón irányában. És volt ott egy ugrató… micsoda ugrató! Mielőtt Dalma átgondolta volna, mit csinál, felszáguldott rá a bicajjal. Aztán becsukta a szemét. Anyám, szarrá fogom törni magam, gondolta, és vigyorgott. Vigyorgott, ahogy repült, miután megdobta őt az ugrató. Szép ugrás, még akkor is, ha összevissza töri majd magát.

Aztán leért. Tökéletesen fogott talajt, és a bicikli sem csuklott össze.

Jó gyakorlat, Havasi! Kiváló gyakorlat. Győztes ugrás.

Diadalmas mosoly ragyogott az arcán.

– Te mit…? Ne hozd rám a frászt, baszki. Azt hittem, menthetetlenül elperecelsz. Kell az neked, hogy eltörd az orrod, és úgy nézz ki, mint egy bokszoló?

Aurelio kiabált vele. Igen, kiabált. Hogy a picsába képzeli ez a csaj, hogy összetöri magát?! És tényleg, azt a szép orrát akarja szétlapítani? És honnan tud így bicajozni?

Na persze. Látta ő már az első pillanatban. Ártatlan a tekintete, szégyenlősen elpirul, de ez csak a látszat. Valójában vagány, kemény csaj, aki nyilván játszik a fiúkkal. Nem örült neki túlzottan.

Össze kell szedned magad, Aurelio, ha labdába akarsz rúgni nála, gondolta.

– Csuromvíz a pólóm. Nem mehetek így bulizni.

Csak Aurelio sokadik kérdésére merte kinyögni, mi bántja. Úgy izzadt, mint amikor kétségbeesetten, szinte az életéért küzdve lefutotta azt a tizenkét percet a suliban, bedobva apait-anyait… A Katától kapott csinos topnak izzadságszaga volt, és gyanús foltok éktelenkedtek rajta.

– Ha van víz, le tudsz zuhanyozni. Vagy megmártózunk a tengerben.

Ha van víz? Jézusom. Itt víz sincs. Mégis itt a legboldogabb, még sosem érezte magát ilyen felszabadultnak, mint ebben a vízhiányos országban… Persze leszámítva ezt a mostani alkalmat, amikor bűzlik, mint egy kuka.

Nem volt víz. Csak csöpögött a csap.

Úgyhogy topban és az Aureliótól kapott szörnyű nagy, lötyögős fürdőgatyában (amit halálfej díszített, micsoda ronda egy darab, gondolta) belegyalogolt a tengerbe, ahol percekig csak tűrte, hogy Aurelio fröcskölje, majd visszafröcskölt, aztán a srác belökte a vízbe, úgyhogy muszáj volt visszatámadnia…

Röhögtek, birkóztak, aztán… újra egy csók, ezt már talán nem Aurelio nagyapja írta elő, vagy ha ő volt is, nagyon jólesett…

– Na most már egész biztos, hogy nem mehetek. Sajnálom.

– Mi van? Mi történt veled? Az előbb még…

– Ebben a topban nem lehet emberek közé menni. Koszos is, bele fog száradni a só… Nem. Így nem.

– Várj egy kicsit. Gyere velem.

Aurelio, mint az őrült, beszáguldott a szobájába, kézen fogva húzta a lányt, és elkezdte kiborogatni a fiókjait. Aztán benyúlt a szekrénybe, és két kézzel szórta kifelé az ott őrzött kincseket: szállodai katalógust, néhány könyvet, füzetet, egy pár leharcolt edzőcipőt, pólókat, egy összeszottyadt, lyukas futball-labdát... és a végén, legalulról előhúzott egy csillogó valamit. Pici volt, könnyű, és csillogott.

– Próbáld fel.

– Ez… mi ez?

– Egy top.

– Milyen top?

– Táncos top. Bulizós top.

– Egyik… barátnődé…?

– Nem.

– Akkor te hordod?

Aurelio elröhögte magát, de Dalma komor maradt. Nézte az alig pár dekás ruhadarabot, tetszettek neki a színei, a díszítések, gyöngyök és flitterek (jó, hát ilyet a világért fel nem vett volna), és az a fájdalmas kép jelent meg előtte, ahogy Aurelio egy lánnyal csókolózik, akin ez a top van, egy gyönyörű lánnyal, aki aztán fázik, és nála hagyja a topot, mert a fiú pulóverében megy el…

Nem fogja felvenni.

– A dédnagyanyámé volt.

– A dédnagya…

– …nyámé.

– Ezt hogy érted?

– Táncosnő volt a dédnagyanyám. A Tropicana táncosa. Ezt a topot gyerekkoromban találtam a nagyfaternál. Azt mondta, vihetem.

Dalma széthajtogatta a finom selymet, és óvatosan végigsimított rajta.

– Hogy hívták a dédnagyanyádat?

– Magdalénának.

– És… ebben táncolt?

– Igen.

– Hm.

– Mit fog szólni a nagyapád, ha megtudja, hogy odaadtad nekem a topot?

– Nem fogja bánni.

– Biztos?

– Száz százalék.

Magdaléna ugyanolyan vékony lehetett, mint Dalma. A top úgy állt a lányon, mintha egyenesen rá szabták volna. A tépett aljú farmerszoknyával és a rózsaszín tornacipővel különös kontrasztot alkotott – mégis nagyon kúl volt, legalábbis Aurelio szerint. A gyönggyel kivarrt selyem kifeszült Dalma mellén, csinos volt benne, nagyon csinos és szexis. A legjobb csaj lesz a buliban.

Csak később, már útközben jutott eszébe, amit Eduardo nagyanyja, a santera mondott neki. Van nálad valami, ami nem a tiéd. Amit el kell ajándékoznod…

Libabőrös lett az egész teste. Úgy érezte, kibiztosítottak egy bombát a testében, és csak pillanatok kérdése, hogy felrobbanjon.

60.

– Jöjjön el velünk!

Jesús a kör közepén ült, egy széken, a nagyobb szobában. A táncosok többsége köréje gyűlt, a zenekarból is ott voltak ketten, és a producerek. Jesús már legalább egy órája mesélte nekik az életét. Látta, hogy Luisa büszkén pillant rá az előtérből. A táncosok meg kérdezgették. Fiatal gyerekek, némelyikük már nem is Kubában él, például a szólótáncos kislány, Mercedes, mégis csüngtek a szavain. Milyen volt akkor a Tropicana? Kivel találkozott? Kiknek adott órát? Miért ment el?

Arra gondolt, most tényleg le lehetne adni valami rendszerellenes szöveget, de az nem ő lenne. Tárgyilagos mesélő volt. És már nem fájt semmi.

Nem mesélt el mindent, sok mindent megtartott magának, de mesélt Mina Perez szalonjáról, az egykori Tropicana elődjéről, aztán a táncról, amit otthon látott, a nőkről, és elmesélte azt is, hogy a Tropicanában volt egy díva, aki beleszeretett. És… mivel ő nem állt kötélnek, a nő kidobatta a show-ból.

Nem volt fájdalom a hangjában.

És azt is látta, hogy levették. Hogy már tudták. Hogy róla szól az az icipici szerep, amit Aurelio táncolt el a darabban. Büszke volt rá.

Az embert ritkán írják bele egy musicalbe, nem igaz?

Korábban, amikor még mindenki ott volt, a szünetben…

Maríabel megállt előtte, és annyit mondott.

– Nem rögtön, de megismertelek. Az unokádról, tudod? Évek óta ugyanabban a házban lakunk, és valahányszor láttam, mindig volt bennem valami furcsa, rossz érzés. Már gyerekkora óta. Tudtam, hogy emlékeztet valakire… de nem jöttem rá, hogy kire.

– Ne rá légy dühös… ő nem tett semmi rosszat.

– Nem. Tudom. Amikor megláttam az első próbán, rögtön világosság gyúlt az agyamban, hogy kire emlékeztet. Véletlennek tartottam, hogy pont ő táncolja ezt a szerepet, mégis haragudtam rá.

– Szegény nem is tudta, miért.

– Én pedig azt nem tudom, hogyan került bele a kettőnk története a darabba.

– Nem veled meséltették el az életedet a forgatókönyvírók?

– Dehogynem. És persze megkérdeztek másokat is. Így lett, ahogy ők mondták, teljes a kép. Megpróbáltam elérni, hogy hagyják ki a darabból ezt az epizódot, amikor életemben először és utoljára kosarat kapok… de azt felelték, ettől lesz emberi. Hogy egy dívát is vissza lehet utasítani.

– Nem derül ki a darabból, már amennyit én láttam belőle, hogy mi volt az oka a visszautasításnak, Maríabel.

– Nem.

A nő elmosolyodott.

– Jesús, sokáig gondoltam rád. Meg arra, hogy milyen nagypofájú, bátor, gyönyörű fiú voltál.

– Rég volt.

– Az unokád pont olyan, mint te voltál. Csak nem olyan nagy a szája.

– Legalább könnyebb lesz neki.

– Azért… nem hittem, hogy valaha is találkozunk még. Nem tudtam, azóta sem tudtam, mi lehet veled.

– Nemrég gondoltam rád. És arra, hogy… durva voltam veled. Arra gondoltam, hogy elnézést kellene kérnem. Tényleg. Megbántam, hogy nyers voltam. De tudod…

– Jesús, ne bánj semmit. Megtaláltam a férjemet. És boldogan éltük le az életünket.

– Igen.

– Aztán most kaptam egy jutalomjátékot. Bonusz az élettől, érted. Még egy lehetőség. Szerencsés vagyok.

– Igen, Maríabel. Azok vagyunk.

Nézték egymást, és Jesús a múltját látta a másik szemében. Megrázó volt, de ez a pillantás újra ráébresztette, hogy nem kell bánnia… semmit.

– Örülök, hogy láttalak, Maríabel.

– Én is neked, Jesús. Ügyes gyerek az unokád. Sokra viheti…

– Majd mondd meg neki. Hálás lesz érte.

És a fiatal, huszonéves táncosok most arra akarták rávenni, hogy menjenek el velük este a buliba. Ami azt illeti, Luisára ráfér egy kis kikapcsolódás. Már körül is vették a csajok, és ő táskákról, cipőkről, fiúkról társalgott velük, mintha mindig is ismerte volna őket.

61.

Dalma csak az első percekben feszengett attól, hogy annyira színes és kivágott felső van rajta, de aztán Aurelio magával húzta, középre, és újabb salsalépésekre tanítgatta. Már érezte is a lábából sarjadó gyökereket… ellazult, mindent kiengedett magából, ami rossz lehetett, és látta, ahogy a gyökerek megtelnek fénnyel, és a fény szétárad egész testében… Aztán táncoltak. Sokáig fogalma sem volt, hogy vannak-e körülöttük mások, egyszerűen eltűnt a külvilág, csak Aurelio maradt meg ő, és persze a tánc, ami végül is egyszerűbb volt, mint remélte, amikor ráérzett…

Aztán megjöttek a táncosok, de ezt is csak akkor vette észre, amikor hirtelen csend támadt. Meglepődve körülnézett, de már nem tudott mit tenni, bevonták, Aurelio átölelte a derekát, a másik oldalára Mercedes került, és máris megszólalt egy nagyon divatos latin szám, temperamentumos, mégis lassan lüktető dal, mintha csak Dalma mellkasában lüktetett volna a dob és a gitár, egy sorba rendeződött a csapat, az összes profi táncos, és persze Dalma – a kubai táncosoknak nyilván a fejükben, a szívükben volt a koreográfia, vagy talán a génjeikben, ki tudja, de egyszerre mozdultak. Egyszerre lépett vagy húsz-huszonöt ember, és Dalma úgy érezte, hogy szétpattan a bőr a testén, annyira jó volt ez, együtt mozdult, egyszerre lépett velük, egyszerre fordultak, nem volt bonyolult a koreográfia, mégis úgy érezte, mintha színpadon lenne, még elkapott néhány pillantást, aztán hallotta a vastapsot, ahogy bátorították őket, igen, ez még Kubában is megdobogtatta a szíveket, ahogy látták ezt a sok embert egyszerre mozdulni… És ő egy volt közülük. Mercedes és Aurelio finoman, szinte csak ujjrezdüléssel irányította, és ő vette a jelzéseket, és arra gondolt, ennek nem lehet vége soha, mert ez olyan jó…

Aureliót akarta.

És táncolni akart.

Most már mindig.

Jesús elragadtatottan nézte őket, de persze főleg Aureliót, majd Dalmára siklott a tekintete, és bólintott. Ez a lány, ha nem is tudott róla, a táncra született. Hála az égnek, hogy idecsábította! Hála az égnek, hogy találkozott az unokájával… Ámbár, ki tudja… Mindegy. Akár van jövőjük, akár nincs, Dalmának csak jót tesz, ha Aurelio táncol vele… És ez a fiú… tényleg sok mindent örökölt tőle. Jesús látta, ahogy finoman irányítja a lányt. Tanítani is tud. Hála az égnek. Aurelio sínen van.

Később összevissza táncoltak, mindenki mindenkivel, Mercedes még Jesúst is a táncparkettre rángatta, az öreg egy darabig csak állt ott, aztán megmozdult. A francba, gondolta, erre már csak muszáj táncolni. Luisa kezébe nyomta a botját. És mozdult a lába!

Jesús, öreg fasz, a vér nem válik vízzé.

Rötyögött magában. És azon is, ahogy Luisát a többiek megtáncoltatták. Na, most aztán nem panaszkodhat, hogy csak hízik…! Dalmát meghagyták Aureliónak. Vagy a fiú nem engedte mással táncolni? Nagyon helyesnek találta őket.

És… Dalmán az a szexis top vagy mi az isten…

Igen. Hirtelen rájött, és melegség járta át a mellkasát.

Azt a felsőt viselte, amiben az anyja táncolt mindig. Magdaléna színpadi ruháját.

– Öreg, annyit beszéltünk a haveromról.

Aurelio kipirultan állt meg előtte. Jesús értetlenül pillantott rá.

– Eduardóról. Emlékeztek még egymásra?

És odapenderítette nagyapja elé a fiút. Vékony, alacsony, sötét bőrű srác, kajla füllel, vagány, büszke mosollyal.

Jesús magához ölelte, és remélte, hogy a fiú nem érzi meg, hogy rázza a testét az elfojtott zokogás.

– Jó fej az öreged. Kicsit fura, de jó arc. Láttad, hogy megörült nekem?

– Aha. Hát tudod, sokat meséltem rólad… Mindig csípett téged. Amikor kijártunk pecázni…

– Én is bírom őt. Azt mondta, egyik nap majd elmegyünk együtt kajálni meg dumálni.

– Ja. Nézd meg, már a botját is elhagyta! Az agyamat eldobom, baszd meg, az egyik pillanatban még a halálán van, aztán megjelenik itt, és egy diszkóban ropja…

– Őrületesen nagy figura. Néha irigylem tőled. Nekem miért nincs ilyen a családomban?!

Aztán Aurelio visszament Dalmával táncolni. Meg tudta volna szokni, hogy ezzel a lánnyal bulizik.

62.

Valójában nem sok változás történt – mégis minden megváltozott. Dalma lebarnult, az arca csupa elevenség, a tekintete csupa fény volt, beszédessé vált, de folyton rohant valahová. A hátralévő napokat Aurelióval, a táncosokkal és Aurelio nagyapjával akarta tölteni. Kata megértette, és nem is ellenezte, főleg, hogy ő maga is állandóan elfoglalt. Nagyokat sétált, és még nagyobbakat dumált Miklóssal. Belevetette magát az életbe. A város és a saját életébe.

Havanna megtelt élettel, felpezsdült, barátságosabb lett. Legalábbis Aurelio kézzel foghatóan érezte ezt a változást. Bár a táncosokkal jó barátságba került, Eduárdot sem akarta elveszíteni. Örült neki, hogy Eduardo – legalábbis egy időre – leparkolt a régi barátnője mellett (így legalább Dalmára sem fog ráhajtani, gondolta), de azért szuperül érezte magát, amikor együtt, ötösben elmentek vacsorázni. A nagyfater elvitte őket Eduardóval, Dalmával és Luisával az Ambos Mundos Hotel tetőteraszára, ott kajáltak, a hirtelen jött zápor elől megvédte őket a napernyő, és úgy beszélgettek, mint a legjobb barátok… Lehet, hogy gáz, ha valaki huszonévesen úgy néz a nagyfaterjára, mint egy istenre, de Aurelio nagyon bírta Jesúst, és szerencsére Dalma és Eduardo is kíváncsian hallgatta az öreget.

Bárcsak sose érne véget, ezt kívánta, amikor ott ültek a sötét, forró, párás éjszakában. Maradjon így mindig. Ez nem egy kisgyerek kívánsága, hanem egy felnőtté. Hát akkor így kell maradnia.

Sose legyen rosszabb.

63.

– Lehet, hogy meg kéne keresnem az apámat?

– Lehet?

– Nem tudom.

– Elkísérlek, ha akarod.

– Kata… ő már látta. Elmondta…

– És…?

– Nem tudom. De ha… szóval, csak látni őt… mit gondolsz?

– Jó ötletnek tartom.

– Tényleg?

– Tényleg.

– Eljössz velem?

– Aha. Mindenhová elmegyek.

– És fogsz tanítani a tánciskolámban?

– Miért, lesz tánciskolád?

– Nem tudom. Remélem.

- …

– És kitaláltam valamit. Illetve te találtad ki, de ellopom tőled.

– Mit?

– A nevét. Magdaléna Táncstúdió, oké? Ez lesz a neve.

64.

Az a férfi. Az apja.

Nem érzett semmit, amikor meglátta. Semmit. Nem is hasonlított rá. Egy idegen férfi.

Ott állt az ajtóban, és nem tudta, mit mondjon neki.

Aztán spanyolul kérdezett tőle valamit, és a férfi válaszolt.

Dalma bólintott, sarkon fordult, és várt egy kicsit, mielőtt lement volna a lépcsőn, Aurelióhoz.

Az utolsó lépcsőket már átugrotta, hogy mielőbb Aurelio karjában lehessen.

– Mit mondott? Mi volt? Elküldött? …Ó, csajszi, ne sírj… Mit tett veled az az ember?

– Sem… mit.

– Ne sírj, kérlek… Mivel bántott meg? Felmenjek hozzá?

– Nem. Induljunk.

Aurelio átölelte Dalmát, szinte cipelte az utcán. Aztán Dalma még egyszer kifújta az orrát, és megszólalt.

– Nem is kérdezted, mit mondtam neki.

– Mit mondtál neki?

– Hát… megkérdeztem, hol laknak Lopezék.

– Kik azok a Lopezék?

– Nem tudom. Ez a név jutott eszembe.

– De miért ezt kérdezted? Miért nem azt kérdezted, hogy szokott-e gondolni a Magyarországon élő lányára? Arra, aki történetesen te vagy?

– Mert… mert nem akartam.

– És mit mondott?

– Hogy nem tudja, hol laknak Lopezék.

– És?

– És. Megköszöntem és eljöttem.

– De… Jó így? Nem akarsz visszamenni?

– Nem. Jó így. Ennyi elég.

– Elég?

– Nem megyek vissza. Most nem. Esetleg majd… legközelebb. Talán.

Dalma, amikor becsöngetett, és meglátta a férfit, tudta, hogy nem fogja megmondani neki. Hogy nem osztja meg vele a titkát.

Nem volt képes rá. Nem élte volna túl, ha az a férfi, az a vadidegen, azt mondja neki, hogy tűnjön el. Vagy azt feltételezte volna, hogy hazudik neki.

Jobb volt így. Látta őt, tudja, hol lakik. Aztán, ha egyszer visszajön… mert vissza fog jönni… talán.. Ha visszajön, akkor esetleg újra megkeresi.

Megsimogatta Aurelio arcát. Jobban fájt neki hogy mindjárt vége… hogy hazamegy, és ki tudja mikor találkozhatnak újra… Ez sokkal jobban fájt mint az, hogy nem árulta el a kilétét az apjának.

65.

Búcsúzni, azt mindketten utáltak. Mégis ott volt velük a két férfi, kikísérték őket, hogy elbúcsúzzanak tőlük – a két férfi, akiket otthagynak, pillanatokon belül, a reptéren.

Ki-ki szorította a „magáét”, a maga férfiját, és benne ragadt volna a pillanatban, az ölelésben… és álmodtak: búcsú helyett a találkozásról…

De a kalandnak vége.

Kata, amikor már bejutottak a reptérre, és többé nem látták az őket búcsúztató férfiakat, váratlanul átölelte Dalmát.

Aztán bőgtek egy jót.

És megitták az utolsó kubai koktéljukat, miközben mindketten vadul sms-eztek.

66.

– Jesús, maga aztán ért hozzá, hogyan kell megkeverni a kártyákat! Összehozta az unokáját ezzel a magyar kislánnyal…? És ezzel előkészített Conrad Valdesnek egy szép hepiendet. Mondhatom, ügyes, nagyon ügyes!

– Ah… Luisa, maga szerint lesz ebből hepiend?

– Nem tudom. De Aurelio még találkozhat Dalmával. Vagy nem?

– Ez már az ő dolguk. Én csak beleeresztettem a szereplőket egy helyzetbe, ők meg megírták a sztorit. Az élet ilyen egyszerű, Luisa.

– Hát, nem mondanám, hogy egyszerű.

– Miért nem?

– Például azért, mert még egy hétig itt maradunk, ami remek, fantasztikus, szuper… viszont…

– Viszont? Visszavágyik Miamiba, a fiújához? Nem sértődöm meg, tényleg.

– Pont ezt magyarázom, Jesús. Hogy ez olyan hely, ahol… jó lehet élni. Nem fogok ideköltözni… még nem… – nevette el magát. – De az biztos, hogy fájdalmas lesz elmenni innen.

– Nekem mondja?

– Hát… igen.

– Csakhogy még vannak terveim. Itt is, otthon is.

– Ne rémisztgessen. Mik azok a tervek?

– Például felülni egy biciklire.

- …

– Kerékpározni. Itt is, otthon is.

– Jesús, én már egy szóval sem tiltakozom. En már nem merek ellentmondani magának… De mi lesz akkor a kocsijával?

– Majd maga elvezeti, én meg az anyósülésen terpeszkedem.

– Nem félti a vezetési stílusomtól azt a csodaautót?

– Nem a fenét. De megsúgom: már beszereltettem azt a rohadt parkolássegítőt. Csakis a maga rendkívül egyéni vezetési stílusa miatt.

Luisa felnevetett, aztán visszaszaladt az öreg botjáért, amit Jesús már megint ottfelejtett a szálloda kertjében, egy széknek támasztva. Aztán elindultak.

Havanna várta őket.

És ők be akarták venni a várost. Látni akarták a színeit, érezni az ízét, az illatát.

Hogy jó sokáig megmaradjon bennük.

UTÓHANG

– Nem kell ennyi fokhagyma bele!

– A padlizsánkrém fokhagymásán jó. Így pikáns.

– Jó, de a capresét is teleszórtad fokhagymával.

– Mi bajod egyszerre a fokhagymával? Vámpír vagy?

– Nem, csak… felfordul tőle a gyomrom.

– Tőlem nem fordul fel?

– Tőled nem. Örülök, hogy hazajöttél. Örülök, hogy már két hete itthon vagy, és örülök, hogy azóta sem szabadultam meg tőled. Ámbár ez nem szokás egy egyéjszakás kalandnál…

– Oké, kapok még egy, csak egyetlenegy éjszakát?

– Csak akkor, ha nem tömöd tele fokhagymával…

– Miért, csókolózni akarsz?

– Neee… Kávéízű a szád.

– Irina hercegnő, tudtad, hogy kávéivás után az embernek kávéízű a szája? Ez a legújabb tudományos felfedezés. Most jöttek rá angol tudósok, akik két évig tanulmányozták a témát.

– Vicces, de a kávénak mostanában olyan… fura szaga van.

– Aha. Arra is rájöttek a tudósok…

– Jól van, szétvet az ideg, sosem hívok vendégeket, most meg mindjárt itt lesz…

– Ó, igen. Dalma királykisasszony.

– Aha. Izgulok, na.

– Jó, én is. És tudod, miért…?

– Hogy esetleg nem fizetik ki az angol tudósokat a kétéves kutatómunkáért…?

Miklós a füléhez hajolt, és súgott valamit.

Kata elsápadt, a férfi pedig vigyorogva kiviharzott a konyhából, magára hagyva Katát a padlizsánnal, a fokhagymával. Hatalmas dörrenéssel csapódott be mögötte az ajtó.

És akkor én elmegyek Londonba, nem hiszitek, hogy elmegyek Londonba? Elmegyek, megnézem a show-t, és képzeljétek, anya azt mondta, támogatja a tervet, csak hogy tökéletesen meg kell tanulnom táncolni, mert lesz a stúdió, képzeljétek, Zoli megengedi, hogy a raktárját átalakítsuk táncstúdiónak, és az az enyém lesz, csak az enyém, és Aurelio ott fog tanítani, már két hónap múlva, amikor befejeződik a turnéjuk, mert kikérjük, egy hónapra, hivatalosan, képzeljétek… Igen, sikerülni fog, naponta beszélünk, jövő héten indulnak Európába, Londonban kezdenek, és én odamegyek, megtanulom a salsát, amit már majdnem tudok, meg a csacsacsát, amiről gőzöm sincs, és a merengue-et, amiről szintén lövésem sincs, hogy micsoda, de már most is járok tánciskolába, hogy amikor meglesz az enyém, tudjak táncolni… Eljöttök majd az órákra? Egész jól táncoltatok Havannában. És képzeljétek, ha Aureliót nem engednék el Kubából a kikérővel, akkor Jesús segít Amerikából, mert nem akarja, hogy Aurelio esetleg ne mehessen vissza, vagy hogy emiatt kellemetlensége legyen a családjának… Mert én nem tudom, hogy lesz, csak azt tudom, hogy naponta beszélünk Aurelióval, meg hogy hiányzik, de erre nem lehet alapozni a jövőt. A salsára, arra lehet, arra alapozhatok, ugye, mit gondoltok…?

Kata hallotta is, nem is, amit Dalma mesélt. Szédült a feje a sok szövegtől. A lánynak, akit nem olyan régen még egy kicsit fogyatékosnak és kommunikációképtelennek tartott, be nem állt a szája, és közben rendületlenül lapátolta magába a padlizsánkrémes pirítóst. Dalmából pár hét leforgása alatt igazi nő lett, cserfes, csupa tűz nő.

– Ízlik a kaja?

– Nagyon fincsi.

– Akkor jó. Mert Kata szerint túl fokhagymás.

– Igen? Nem tudom. Szerintem szuper. Nem szereted a fokhagymát?

– Őööö… nincs bajom vele.

– Amikor éppen nem terhes. Akkor nincs baja vele.

Miklós szólt közbe. Aztán mindhárman hallgattak. Kata a tesztre gondolt, amit az imént hozott neki a patikából a férfi… A Férfi. Az Egyéjszakás Kaland. Aki alig két hete egyenesen hozzá jött haza Kubából, berobbant az életébe, és elkezdte ötletekkel bombázni a munkatársait, bátorítani őt a rajzolásra, aki elkísérte a bátyjáékhoz, aki ölébe mert venni egy pár hetes gyereket, aki el mert menni Kata anyjáékhoz – az első férfi az életében, aki ezt önszántából tette, sőt ő maga ajánlkozott –, aki a repülésről is tudott beszélgetni Péterrel… Az Egyéjszakás Kaland. Aki gyereket csinált neki. Valószínűleg az első éjszakán.

Hát ezt azért még meg kell emésztenie…

Még mindig hallgattak, majd a két nő hirtelen, egymás szavába vágva beszélni kezdett.

Miklós felállt a székről, és a bajsza alatt mosolyogva megforgatta a nyárson a húst.

Mustáros pikáns csirkét sütött. Többféle fűszerrel ízesítette. Csak fokhagymát nem tett rá.

.

…hirdetés az interneten:

Megnyílt!

Új salsaklub Budapest szívében:

a Magdalena-Havanna Táncstúdió

E hónapban a vendégtanárunk:

Aurelio,

a Salsakirálynő című nemzetközi musical táncosa,

egyenesen Kubából!

Mindenkit szeretettel vár a stúdió vezetője:

Havasi Dalma

Jelentkezés az iskola Facebook-oldalán

ELŐKÉSZÜLETBEN

Fejős Éva

Hello, London

(Részlet)

1.

Hat év homály. Hat év, ami talán mindörökké fehér folt marad számára.

Hat év, több mint kétezer nap – ennyi időre kapcsolt ki az agya, és ő maga is a világból.

Hat év szunyálás, ha így tetszik.

A fényből repült bele a homályba, minden előzmény nélkül. A fényből, ahová mindig vágyott.

Hát innen állj fel, gondolta.

És visszafeküdt az ágyba.

Még mindig pontosan emlékezett a pillanatra, amikor felébredt, és nem akarta elhinni, hogy az elmúlt hat év csak úgy elhúzott mellette.

Talán el sem hinné, hogy így történt, ha nem Délegyházán lett volna, hanem éppenséggel Londonban.

Csakhogy London olyan távolinak tűnt, mintha egy másik kontinensen lenne. Vagy egy másik bolygón. Netán egy másik életben.

2.

– Hallja, amit mondok?

– Mmmm…

– Hall engem, Luca?

– Mmmm… Szomjas vagyok.

– Mindjárt. Mindjárt…

Sokféle szobát látott már, de ezt még nem. Ebben biztos volt. Elaludt, és egy vadidegen, rideg szobában ébredt…? Ennél még a hotelszobák is otthonosabbak. Nem beszélve a lakásáról, a Szent István parkban, amit ugyan minimalista stílusban rendezett be, de nem úgy nézett ki, mint egy… kórházi szoba.

Megmozdult volna, de nem érezte a testét. Mintha nem is lett volna teste, csak feje.

Kórházban vagyok, gondolta. Ez nem lehet igaz. Nem.

Beúszott a gondolataiba egy chopper motorkerékpár képe, de az agya – talán azért, hogy óvja a lelkét – ismét kikapcsolt. Luca olyan hirtelen, mint ahogyan felébredt, újra álomba merült.

Fogalma sem volt, mennyi idő telhetett el, mire újra kinyitotta a szemét. Igen, jól gondolta: kórházban van. Egy fehér köpenyes férfi és két nővér állt az ágya mellett. Kétségbeesetten nézett rájuk.

– Nem mozog a lábam.

– Még be kell járódnia. Mozogni fog.

– Megvan mindkét lábam?

– Igen, persze.

– Nem bénultam meg?

– Nem, Luca.

– Megvan minden szervem?

– Igen.

– Ép minden szervem?

– Igen.

– És Tomi… ő hol van?

- …

– Tomi él?

– Nem tudom, Luca, hogy ki az a Tomi – felelte a férfi, és állta a tekintetét.

Felsóhajtott. Akkor hát Tomi túlélte.

– Tomi a… srác. Akinek a motorján ültem. Tegnap, tudják. Tegnap este.

Az orvos nem válaszolt. Luca kimerülten kortyolta a vizet, amit a szájához tartottak. Mintha ezer éve nem ivott volna. Egy éjszaka telt el, és mégis, mintha ezer álmot látott volna alvás közben. Akkor hát mi a baja? Nem érzi a tagjait, de minden szerve ép. Mi lehet a probléma? Miért nem képes megmozdítani a lábát?

– Hamarosan itt lesznek a szülei.

Aha. Hát mire ideérnek… ki tudja, mennyi időbe telik.

– Luca, mikor menstruált utoljára?

Atyaúristen, gondolta. Akkor hát terhes is. Lőttek a karrierjének. Hiába kutatott az agyában, nem jutott eszébe a dátum.

– Talán… júliusban.

– Melyik júliusban?

– Hogyhogy… ? Hát 2004 júliusában.

– Most 2010-et írunk. És az utóbbi két évben biztosan nem menstruált.

Elképedve nézte az orvost.

– Viccel velem?

– Nem viccelek. Hat év telt el a motorbalesete óta.

Később mindent felfogott, mégsem volt képes megérteni.

Hat évet töltött éber kómában.

Hat év, amikor nem menstruált, nem evett, szondán keresztül egyenesen a gyomrába kapta az ételt, infúzión a folyadékot.

Hat év, ami kiesett az életéből.

A tagjai egyelőre azért nem mozognak, mert eddig csak az ő közreműködése nélkül végeztek nála „gyógytornát”. Majd az agya szép lassan visszaveszi a régi funkcióit, mondta az orvos.

A karján petyhüdt volt a bőr, mintha nyugdíjas lenne, és nem huszonkét éves. Vagyis… huszonnyolc.

De a legelképesztőbb az volt, hogy nem kórházban tért magához, hanem – egy „rehabilitációs otthonban”. Olyan helyen, ahová többnyire meghalni viszik az idős embereket.

Ki rakta be ide?

Hol a régi élete?

És hol van a huszonkét éves Lengyel Luca? Mikor kapja vissza? Visszakapja-e valaha?

Ki az az ember, aki hat év után, mindenféle törvényszerűségre rácáfolva, magához tért, felébredt valami rehabon?

És… mi történt a motoron azon az augusztusi estén?

Rengeteg kérdés feszítette, úgy érezte, többé nem tud, és nem is akar elaludni. Soha többé. De mire megérkeztek a szülei, már mélyen aludt.

Lengyel Luca huszonnyolc éves, vagyis lélekben csak huszonkettő. .. Egy motorbalesettel és hat átaludt évvel korábban nagyvárosi életet élt, és éppen elindult álmai útján. Mostanra azonban semmije sem maradt: sem lakása, sem álmai – csak egy pici nyaraló a délegyházi tó partján, és a gyerekszobája a szülei falusi házában. Ráadásul azt sem tudja, mi történt vele azon a végzetes éjszakán: baleset érte? Lelökték a motorról? Leugrott? Leesett? Miféle titok lappang a múltjában? Egykor fotózták, és biztos volt benne, hogy Londonban nyit majd egy ügynökséget… most viszont a dunavarsányi vasútállomás is távoli, már-már elérhetetlen célnak látszik. Hová vezet az útja? Talpra áll és megfejti élete rejtélyeit, vagy beletörődik abba, amit a sors kimért rá?

Van-e fordulópont, ahonnan még újragondolhatunk és újraépíthetünk mindent? Ragaszkodjunk-e a régi álmokhoz, vagy álmodhatunk újakat? Honnan meríthetünk erőt az újrakezdéshez?

Ígérem, hogy ebben a könyvben is megpróbálok választ találni ezekre a kérdésekre, megmutatva a barátság, az „adni és kapni'''' óriási erejét, és azt: ha a lelkünkben talpra tudunk állni, akkor fizikailag is sikerülhet…

Fejős Éva

Kedves Olvasónk!

Az Ulpius-ház Könyvkiadó kínálata megtekinthető a

www.ulpiushaz.hu

című honlapon.

Újdonságainkról, bemutatóinkról, akcióinkról hírlevélben tájékoztatjuk olvasóinkat, amelyre szintén a honlapon regisztrálhatnak.

Ulpius-ház Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kepets András

Felelős szerkesztő V. Detre Zsuzsa

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt,

Debrecen

Felelős vezető György Géza vezérigazgató

Table of Contents

Start