Arthur C. Clarke

Mesék a Földrõl

Magyar Könyvklub

1996

ISBN: 963-548-261-2

ELõSZó

Az összes tudományos-fantasztikus író közül az 1917-ben született Arthur Charles Clarke hasonlít hozzám a legjobban.

Õ persze határozottan tagadná ezt az állítást. Megjegyezné - egyébként joggal -, hogy több mint két ével idõsebb, mint én; hogy sokkal kopaszabb, mint én; és sokkal kevésbé jóképû, mint én. Na és akkor mi van? Nem szégyen az, ha valaki idõs, kopasz és ronda!

A hasonlóság ott kezdõdik, hogy Arthur, mint én, komoly természettudományos tanulmányokat folytatott, amelyeket fel is használ "hard science fiction" gyûjtõnéven emlegetett mûveiben. Stílusa hasonlít az enyémhez, és gyakran össze is kevernek minket - legalábbis a könyveinket.

Az a tudományos-fantasztikus könyv, amelyet drága feleségem, Janet életében elõször elolvasott, Arthurnak A gyermekkor vége címû regénye volt; a második pedig az én Alapítvány és birodalmam. Mivel Janet nem emlékezett tisztán, melyik melyik, végül hozzám jött feleségül, pedig szerintem Arthurra pályázott.

Ebben a könyvben viszont Arthur tudományos-fantasztikus történeteit olvashatják. Tudománnyal foglalkozó tudományos-fantasztikus, okosan elkülönítve egymástól. Élvezni fogják!

El kell mondanom önöknek valamit Arthurról. Úgy negyven éve ismerjük egymást, és ez alatt az idõ alatt egyfolytában szeretetteljes sértéseket vágunk egymás fejéhez. (Ez ugyanígy igaz jómagamra és Harlan Ellisonra, illetve Lester del Reyre.) Egyfajta férfias kötõdés ez, amit a nõk, attól tartok, sohasem érthetnek meg.

Amikor két meggyõzõdéses alsóbb osztálybeli úriember (két marhapásztor vagy két kamionsofõr) összefut, az egyik nagy valószínûséggel vállon veregeti a másikat, és azt mondja: "Na mi van, te utolsó féreg, te kétszínû senkiházi?" Ez nagyjából annyit tesz, hogy: "Üdvözletem, barátom, hogy s mint vagy mostanában?"

Nos, Arthur és én ugyanezt tesszük - persze egy csipetnyit szellemesebben. Tavaly például lezuhant egy repülõgép lowában. Az utasoknak körülbelül a fele odaveszett, míg a többiek életben maradtak. Kiderült, hogy az egyik túlélõ a kockázatos földet érési kísérletek közepette úgy õrizte meg nyugatmát, hogy Arthur C. Clarke regényét olvasta; errõl egy újságcikk is beszámolt.

Arthur szokásához híven azon nyomban ötmillió fénymásolatot készített a cikkrõl, és elküldte mindenkinek, akit csak ismert vagy akirõl hallott. Én is kaptam egyet, a hozzám címzett másolat alján kézírással ez állt: "Milyen kár, hogy nem a te regényedet olvasta! Átaludta volna az egész szörnyû megpróbáltatást!"

Egy pillanat mûve volt, és már meg is született a levél Arthurnak: "Ellenkezõleg. Azért olvasta a te könyvedet, mert ha a gép mégis lezuhan, a halál jótékony megváltásként érkezik."

Ezt a szeretetteljes levélváltást felidéztem a bostoni tudományos-fantasztikus konferencián, amelyet 1989 õszén tartottak. Egy hölgy, aki újságíróként vett részt a konferencián, megdöbbent ellenérzéssel hallgatta a történetet. Nem ismerem az illetõt, de úgy képzelem, vegyileg mentes mindenfajta humorérzéktõl, és semmit sem ért a férfiak közti kötekedés formáihoz - egyik formához sem. Megjegyzésem mindenesetre kiugrasztotta a hölgyet a tundrabugyiból, és arra késztette, hogy kifejezett egyet nem értésének adjon hangot a Locus magazinban.

Természetesen sosem hagynám, hogy valami nevetséges nõszemély az Arthur és közöttem fennálló szeretetteljes viaskodás útjába álljon, így befejezésül következzen még egy. Ezúttal én kezdek.

Ezt a bevezetõt ingyen írom, Arthur iránt érzett merõ szeretetbõl. Õ persze soha nem gondolna arra, hogy viszonozza a szívességet, mert a fogához veri a garast, és hiányzik belõle az a képesség, ami bennem megvan: hogy a mûvészetet és a jóindulatot a pénztárcája elé helyezze.

Tessék. Némi félelemmel várom Arthur válaszát.

Isaac Asimov

New York

Örömmel olvastam Isaacnak a Mesék a Földrõlhöz írott bevezetõjét. Ahogy mondja, én vagyok az az író, aki a leginkább hasonlít hozzá. Megismételvén korábbi megjegyzésemet: mindketten majdnem olyan jók vagyunk, mint amilyennek hisszük magunkat.

Egy apró helyreigazítás: nem küldtem szét ötmillió példányt abból a Time cikkbõl amire Isaac utal. Egyet postáztam csupán - Isaacnak, jól tudva, hogy õ majd szétkürtöli a hírt a világban.

Végezetül következzen kihívására adott válaszom, amely rettegéssel tölti majd el szívét.

Ezennel önként vállalkozom arra, hogy megírjam következõ könyvének elõszavát.

Arthur C. Clarke

Colombo, Sri Lanka

AZ ÚT A TENGERHEZ

Ahogy átnézem feljegyzéseimet, látom, hogy Az út a tengerhez több mint negyven éve íródott. Nincs sok mondanivalóm róla, kivéve talán azt, hogy ez a történet megelõlegezi vagy magába foglalja mindazokat a témákat, amelyeket részletesebben kidolgoztam késõbbi munkáimban, különösen A város és a csillagokban és A távoli Föld dalaiban.

Egy apró megjegyzés: jót szórakozom azon, hogy nemcsak a kisméretû, hordozható hanglejátszók feltalálását jósoltam meg, hanem azt is, hogy hamarosan olyan közveszélyessé válnak, hogy be kellene tiltani õket. A jóslat második része, fájdalom, még nem teljesült be.

Hullottak a fákról az elsõ õszi levelek, amikor Durven találkozott barátjával az Arany Szfinx melletti hegyfokon. Repülõjét az út menti bokrok között hagyta, és gyalog ment a tenger fölé magasodó csúcsra. A mocsáron át metszõ szél fújt, amely korai fagyokkal fenyegetett, de lent a völgyben, a Szép Shastarban még meleg volt a hegyek védelmezõ félkörében. Üres rakpartjai álmodón nyugodtak a hanyatló nap sápadt fényében, és a mélykék tenger lágyan mosta a márvány mellvédeket. Durven még egyszer lepillantott a fiatalkorából kísértetiesen ismerõs utcákra, kertekre, és érezte, hogy cserbenhagyja az elszántsága. Örült neki, hogy itt, a várostól egy mérföldre találkozik majd Hannarral, nem pedig ott lenn, a látványok és hangok között, amelyek újra rázúdítanák gyerekkorát.

Hannar kis pont volt messze a lejtõ alján, a maga módján, lassan, komótosan mászott fölfelé. Durven egy szempillantás alatt ott lehetett volna a repülõvel, de tudta, hogy nem sok köszönetben lenne része, ha megtenné. Így azután tovább várt a nagy Szfinx szélárnyékában; közben fel-alá járkált, hogy ne fázzon. Egyszer-kétszer elment a monstrum fejéig, és fölnézett a nyugodt arcra, amely merengve figyelte a várost és a tengert. Emlékezett rá, hogyan látta gyerekkorában Shastar kertjeibõl az égre rajzolódó, kuporgó alak körvonalát, és azon töprengett, vajon él-e a Szfinx.

Hannar nem látszott idõsebbnek, mint elõzõ találkozásukkor, húsz évvel ezelõtt. Haja még mindig sötét és sûrû volt, arca ránctalan, hiszen Shastar és lakóinak nyugodt életét ritkán zavarta meg valami. Keserû igazságtalanságnak tûnt ez, és Durven, aki beleõszült az éveken át tartó ádáz küszködésbe, érezte, hogy irigység hasít belé.

Röviden, de szívélyesen üdvözölték egymást. Akkor Hannar odament a hajóhoz, amely hanga és összenyomódott rekettyebokrok alkotta ágyban feküdt. Botjával megkopogtatta az íves fémtestet, és Durvenhez fordult.

- Nagyon kicsi. Ezzel tetted meg az egész utat?

- Nem, csak a Holdtól. A Projektrõl egy százszor ekkora cirkálóval jöttem.

- És hol a Projekt… vagy nem akarod, hogy tudjuk?

- Nem titok. A hajókat kint építjük az ûrben, túl a Szaturnuszon, ahol a Nap gravitációs gradiense csaknem lapos, így csak egy kis lökésre van szükség, hogy egyenesen a Naprendszerbe küldjük õket.

Hannar botjával az alattuk hullámzó kék víz, a kis tornyok színes márványa és a széles utcákon lassan hömpölygõ autók felé intett. - Messze mindettõl, kinn a sötétségben és a magányban - mit kerestél?

Durven szája vékony, határozott vonallá keskenyedett.

- Ne feledd - mondta csendesen -, hogy már egy életet töltöttem el a Földön kívül.

- És boldog voltál? - folytatta Hannar könyörtelenül, Durven egy ideig hallgatott.

- Több voltam - felelte végül. - A végsõkig felhasználtam az erõmet, és olyan gyõzelmeket ízleltem meg, amelyeket el sem tudsz képzelni. Az a nap, amikor az Elsõ expedíció visszatért a Naprendszerbe, felért egy egész Shastarban töltött élettel.

- Gondoljátok, hogy ennél szebb városokat építetek majd, amikor örökre itt hagyjátok a mi világunkat?

- Ha erre érzünk késztetést, igen. Ha nem, majd építünk mást. Építenünk mindenképpen kell; és mit alkotott a te néped az utóbbi száz év alatt?

- Ne gondold, hogy teljesen tétlenek voltunk, csak mert nem építettünk gépeket, csak mert hátat fordítottunk a csillagoknak és elégedettek vagyunk a magunk világában. Itt Shastarban olyan életmódot fejlesztettünk ki, amelyet, azt hiszem, soha senki. Tanulmányoztuk az élet mûvészetét; a miénk az elsõ rabszolgák nélküli arisztokrácia. Ez a mi eredményünk, ennek alapján ítél majd meg a történelem minket.

- Lehet - válaszolta Durven - de soha ne feledd, hogy a paradicsomotokat tudósok építették, akiknek harcolniuk kellett, hogy valóra váltsák álmaikat, éppúgy, mint nekünk.

- Nem mindig sikerül nekik. A bolygók egyszer legyõzték õket, miért lennének vendégszeretõbbek más napok világai?

Jó kérdés volt. Az elsõ kudarc emléke még ötszáz év után is keserû volt. Micsoda reményekkel és álmokkal indult neki az ember a bolygóknak a huszadik század végén - csak hogy rájöjjön, nem pusztán sivárak és élettelenek, hanem ellenségesek is! A Merkúr lávatengerének baljós tüzeitõl a Plútó lassan mászó, szilárd nitrogéngleccsereiig sehol nem élhetett védelem nélkül a saját világán kívül; és évszázados eredménytelen küzdelem után visszatért a saját világába.

Bár a vízió nem halt el teljesen: amikor felhagytak a tervezéssel, még mindig voltak olyanok, akik mertek álmodozni a csillagokról. Ebbõl az álomból született végül a Transzcendentális, az Elsõ expedíció - most pedig a régóta várt siker mámorító itala.

- Ötven Nap típusú csillag van, amely tízévnyi repülés alatt elérhetõ a Földrõl - felelte Durven -, és csaknem mindegyiknek vannak bolygói is. Mostanában úgy gondoljuk, hogy a bolygók ugyanúgy jellemzõek egy G típusú csillagra, mint a spektrumai, noha nem tudjuk, miért. Így a Földhöz hasonló bolygók utáni kutatásnak idõvel sikerrel kellett járnia, nem hiszem, hogy különösen szerencsések voltunk azzal, hogy ilyen hamar rábukkantunk az Édenre.

- Éden? Így neveztétek el az új világotokat? - Igen; úgy tûnt, illik hozzá.

- Milyen gyógyíthatatlan romantikusok vagytok ti, tudósok! A név talán túlságosan is jó választás; abban az elsõ Édenben nem volt nagyon barátságos az élet az Ember számára, ha emlékszel rá.

Durven halványan elmosolyodott.

- Ez megint nézõponttól függ - felelte. Shastarra mutatott, ahol kezdtek kigyúlni az elsõ fények. - Ha az elõdeink nem ettek volna bõségesen a Tudás fájáról, ez soha nem lett volna.

- És mit gondolsz, most majd mi történik vele? - kérdezte Hannar keserûen. - Mikor megnyitjátok a csillagokhoz vezetõ utat, az emberiség minden ereje és lendülete elszáll a Földrõl, mint egy nyílt sebbõl.

- Nem tagadom. Megtörtént már, és újra megtörténik. Shastar Babilon, Karthágó és New York útját járja majd. A jövõ a múlt kövein épül; a bölcsesség pedig abban áll, hogy szembenézünk ezzel, ahelyett hogy harcolnánk ellene. Ugyanúgy szerettem Shastart, mint te - annyira, hogy most, bár nem látom többé, nem merek lemenni még egyszer az utcáira. Azt kérdezed, mi lesz belõle, én megmondom. Amit mi teszünk, csak sietteti a véget. Amikor

utoljára itt jártam, már húsz éve is, úgy éreztem, elszívja az akaraterõmet életetek céltalan rítusa. Hamarosan ez történik a Föld összes városában, hiszen mindegyikük Shastart majmolja. Azt hiszem, a Hajtómû egyáltalán nem jött korán; talán te is hinnél nekem, ha beszélnél az emberekkel, akik visszatértek a csillagokról, és a sok évszázados alvás után újra éreznéd, hogyan kavarog a vér az ereidben. Mert a te világod haldoklik, Hannar; ami most a tiéd, még sokáig a tiéd maradhat, de végül kicsúszik majd a kezedbõl. A jövõ a miénk; benneteket az álmaitokra hagyunk. Mi is álmodtunk, és most megyünk, hogy valóra váltsuk az álmainkat.

Az utolsó sugarak megérintették a Szfinx homlokát, ahogy a Nap a tengerbe süllyedt. Shastarra ráköszöntött az éjszaka - de nem a sötétség. A széles utcák mozgó pontok miriádjait szállító fényes folyók voltak; a tornyokat és a tetõket színes fények ékszerezték fel, a szél távoli zene hangját sodorta, ahogy egy sétahajó lassan kifutott a tengerre. Durven mosolyogva figyelte, hogyan húz el a kanyargó rakpart mellõl. Ötszáz vagy még több éve ürítette ki az utolsó kereskedõhajó a rakományát, de amíg van tenger, az ember hajózik rajta.

Kevés mondanivalójuk maradt; Hannar hamarosan egyedül állt a hegyen, a csillagok felé fordított fejjel. Soha nem látja újra testvérét; a Nap, amely néhány órára eltûnt a szeme elõl, Durven számára hamarosan örökre elvész, amint beleolvad a feneketlen ûrbe.

Shastar közömbösen csillogott a sötétségben, végig a tengerpart mentén. A balsejtelmektõl gyötört Hannarnak úgy tûnt, a várost már majdnem elérte végzete. Volt igazság Durven szavaiban, hamarosan kezdõdik az exodus.

Tízezer évvel azelõtt más felfedezõk indultak útra az emberiség elsõ városaiból, hogy új földeket fedezzenek fel. Megtalálták õket, és soha nem tértek vissza, az idõ pedig elnyelte kiürült otthonaikat. Így kell történnie a Szép Shastarral is.

Hannar erõsen botjára támaszkodva lassan elindult a hegyoldalon a város fényei felé. A Szfinx érzéketlenül figyelte, amint alakja beleolvad a messzeségbe és a sötétségbe.

Még ötezer év múltán is figyelt.

***

Brant nem volt egészen húszéves, amikor a népe otthonából elûzve nyugatnak indult, át két kontinensen és egy óceánon, megtöltve az étert a sértett ártatlanság szánalmas kiáltásaival. A világ másik része csekély együttérzést tanúsított irántuk, hiszen csak magukat okolhatták, és aligha tudták elhitetni, hogy a Legfelsõbe Tanács szigorúan bánt velük. Tucatnyi elõzetes figyelmeztetés kaptak, és nem kevesebb mint négy, egyértelmûen végsõ ultimátumot, mielõtt a tanács vonakodva intézkedett. Azután egy napon egy hatalmas akusztikus sugárzóval felszerelt kis hajó jelent meg hirtelen háromszáz méterrel a falu fölött, és több kilowattnyi nyers zajt adott ki. Néhány óra múlva a lázadók megadták magukat, és nekiálltak, hogy összecsomagolják holmijukat. Egy héttel késõbb megérkezett a szállítóflotta, és harsány tiltakozásuk közepette új otthonukba vitte õket, a világ másik felére.

Így hát érvényre jutott a Törvény, az a Törvény, amely úgy rendelkezett, hogy három emberöltõnél tovább egyetlen közösség sem maradhat ugyanazon a helyen. Az engedelmesség változást jelentett, a hagyományok elpusztítását és az õsi, szeretett otthonoktól való elszakadást. Éppen ezért hozták a Törvényt négyezer évvel korábban; de a stagnálást, amelyet meg akart akadályozni, már nem lehetett sokáig elodázni. Egyszer nem lesz központi szervezet, amely betartatná, és az elszórt falvak ott maradnak majd, ahol voltak, amíg az Idõ el nem nyeli õket. Így történt ez a korábbi civilizációkkal is, amelyeknek õk az örökösei voltak.

Chaldis lakóinak teljes három hónapjukba telt, hogy felépítsék új otthonaikat, eltüntessenek egy négyzetmérföldnyi erdõt, elültessenek néhány egzotikus és pazar, de felesleges gyümölcsöt termõ növényt, eltérítsenek egy folyót és leromboljanak egy hegyet, amely sértette esztétikai érzéküket. Szép teljesítmény volt, és Chaldis lakóinak mindent megbocsátottak, amikor a helyi Felügyelõ kis idõ múlva ellenõrzõ körutat tett. Az emberek nagy megelégedéssel szemlélték, ahogy a szállítóeszközök, a buldózerek és a mobil, gépesített civilizáció összes kelléke eltûnt az égen. Alig halt el távozásuk zaja, a falu újra eltespedt, akár egy ember, és õszintén remélte, hogy legalább egy évszázadon át semmi nem zavarja meg nyugalmát.

Brant nagyon élvezte a kalandot. Persze sajnálta otthagyni gyerekéveit meghatározó otthonát; mostantól soha többé nem mássza meg a büszke, magányos hegyet, amely szülõfaluja fölött magasodott. Ezen a környéken nem voltak hegyek, csak alacsony, hullámzó dombok és termékeny völgyek, amelyekben évezredek óta erdõ burjánzott, hiszen nem volt többé mezõgazdaság. Itt melegebb is volt, mint a régi országban, mivel közelebb voltak az Egyenlítõhöz, és maguk mögött hagyták a kegyetlen északi teleket. A változás csaknem minden szempontból pozitív volt; de a chaldisiak egy-két évig még a mártíromság kényelmes hevületében éltek.

Ezek a politikai ügyek egyáltalán nem nyugtalanították Brantet. Abban a pillanatban az emberiség történelmének teljes íve, a sötét koroktól egészen az ismeretlen jövõig, sokkal kevésbé volt fontos, mint Yradne és az, hogy õ mit érez iránta. Arra gondolt, vajon mit csinál most a lány, és megpróbált ürügyet keresni rá, hogy láthassa. De akkor a lány szüleivel is találkoznia kellene, õk pedig csak zavarba hoznák azzal, hogy úgy tennének, mintha egyszerû udvariassági látogatásban volna részük.

Úgy döntött, inkább a kovácsmûhelybe megy, ha másért nem, hát hogy ellenõrizze, mit csinál Jon. Sajnálta, ami köztük történt; rövid ideje még olyan jó barátok voltak. De a szerelem a barátság legveszélyesebb ellensége, és õk a fegyveres semlegesség állapotát választották, amíg Yradne nem választ köztük.

A falu egy mérföld hosszan terpeszkedett a völgy mentén. Takaros, új házait kiszámított összevisszaságban rendezték. Néhányan mentek valahova, nem különösebben sietõsen, mások kis csoportokban pletykáltak a fák árnyékában. Brantnek úgy tûnt, hogy minden tekintet õt követi, amint elhaladt, és ez a feltételezés tökéletesen megfelelt a valóságnak. Egy zárt közösségben, amely ezernél is kevesebb, értelmes emberbõl állt, senki nem várhatta, hogy magánélete legyen.

A kovácsmûhely egy tisztáson állt a falu végében, ahol az általános rendetlenség a lehetõ legkevésbé volt bántó. A mûhelyt összetört és félig szétszedett gépek vették körül, amelyeket az Öreg Johannak még nem sikerült megjavítania. A közösség három repülõgépe közül az egyik ugyanott feküdt, csupasz bordáit a Nap felé tárva, ahová hetekkel azelõtt letették - mondván, a javítás sürgõs. Az öreg Johan egyszer majd megreparálja, de a maga tempójában.

A kovácsmûhely széles ajtaja nyitva állt, és a fényesen megvilágított helyiségbõl a fémek sikítása hallatszott, miközben az automata szerkezetek gazdájuk kívánságára új formát készítettek. Brant óvatosan lavírozott a munkálkodó szolgák között, és bejutott a mûhely hátsó részének viszonylagos csendjébe.

Az Öreg Johan kényelmes karosszékben nyúlt el, és úgy festett, mint aki egy napot sem dolgozott életében. Takaros kis ember volt, gondosan kihegyezett szakállal - és csak fénylõ, állandóan mozgó szeme mutatott némi élénkséget. Akár másodrangú költõnek is nézhették volna - miként azt õ képzelte szívesen -, de falusi kovácsnak soha.

- Jont keresed? - kérdezte két pöfékelés között. - Itt van valahol, annak a lánynak csinál valamit. Átkozott legyek, ha tudom, mi tetszik nektek kettõtöknek benne.

Brant enyhén elpirult, és éppen válaszra készült, amikor az egyik gép hangosan figyelmet kért. Az Öreg Johan egy szempillantás alatt kint termett a helyiségbõl, és egy percig csak ütések és csapódások zaja, meg rengeteg káromkodás szûrõdött át az ajtón. Ennek ellenére hamarosan újra a székében ült, és nyilvánvalóan nem számított rá, hogy újra megzavarják.

- Mondok én neked valamit, Brant - folytatta, mintha mi sem történt volna. - Húsz éven belül pontosan olyan lesz, mint az anyja. Gondoltál már erre?

Brant nem gondolt rá, és most kissé elcsüggedt. De húsz év egy fiatal számára kész örökkévalóság; ha most elnyerheti Yradnét, a jövõ majdcsak elrendezõdik. Ezt Johannak is megmondta.

- Ahogy gondolod - mondta a kovács kedvesen. - Azt hiszem, ha mindannyian ennyire elõre gondolkodnánk, az emberiség rég kihalt volna. Miért nem játszotok egy parti sakkot, mint az értelmes emberek, hogy eldöntsétek, kié legyen?

- Brant csalna - felelte Jon, aki hirtelen megjelent az ajtóban, és csaknem ki is töltötte. Hatalmas, jó felépítésû fiatalember volt, ellentétben apjával, és tervrajzokkal teli papírlapot tartott a kezében. Brant kíváncsi volt rá, vajon milyen ajándékot készít Yradnénak.

- Mit csinálsz? - kérdezte. Hangjában jóval több volt, mint érdektelen kíváncsiság.

- Miért kéne megmondanom? - kérdezte Jon szeretetre méltóan. - Egy okot mondj rá!

Brant megvonta a vállát.

- Biztos vagyok benne, hogy nem fontos - csak udvariaskodtam.

- Ne játszd túl a dolgot - mondta a kovács. - Amikor utoljára udvariaskodtál Donnal, egy hétig monoklit viseltél. Emlékszel? - A fiához fordult, és nyersen azt mondta: - Lássuk azokat a rajzokat, hadd mondjam el, miért nem lehet megcsinálni a dolgot!

Kritikus szemmel megvizsgálta a vázlatokat, miközben Jon egyre nagyobb zavarba került. Johan helytelenítõn felhorkant, és azt mondta: - Honnan veszed majd az alkatrészeket? Egyik sem szabványos, és a legtöbb mikroméret alatti.

Jon reménykedõen nézett körül a mûhelyben.

- Nem kell sok belõlük - mondta. - Egyszerû dolog, és arra gondoltam, hogy…

- Azt hiszed, hagyom, hogy szétszedd az integrátorokat, hogy megszerezd az alkatrészeidet? Nos, majd meglátjuk. Brant, az én tehetséges fiam azzal próbálja bebizonyítani, hogy esze is van, nemcsak izmai vannak, hogy egy ötven évszázada elavult játékszert készít. Remélem, te többre mész. Én például a te korodban…

Hangja és emlékfolyama megakadt. Yradne lépett be a pokolian zajos mûhelybõl, és az ajtóból figyelte õket, ajkán enyhe mosollyal. Valószínû volt, hogyha Brantet és Jont megkérik, írják le Yradnét, olyan lett volna, mintha két különbözõ személyrõl beszélnének. Persze lett volna némi felületes hasonlóság. Mindketten egyetértettek volna abban, hogy gesztenyeszínû haja van, nagy kék szeme, bõre pedig a legritkább színû - csaknem gyöngyfehér. De Jon szemében Yradne törékeny teremtés volt, akit babusgatni, védeni kell; Brant számára viszont olyan nyilvánvaló volt a lány öntudatossága és magabiztossága, hogy lemondott arról: valaha is a szolgálatára lehet. A véleménykülönbségben része volt Jon plusz tizenöt centis magasságának és plusz húszcentis derékbõségének is, de az ok inkább mélyebb, pszichológiai volt. Az, akit szeretünk, soha nem létezik valójában, kivetített kép, amely az agy objektívjén keresztül olyan képernyõre vetül, amely a legkisebb torzítással adja vissza. Brant és Jon eszményképe különbözött, és mindketten úgy hitték, hogy Yradne testesíti meg. Ez legkevésbé sem lepte volna meg a lányt, õt nagyon kevés dologgal lehetett meglepni.

- Lemegyek a folyóhoz - mondta. - Útközben benéztem hozzád, Brant, de nem voltál otthon.

Ez csapás volt Donra nézve, de a lány gyorsan egyenlített.

- Azt gondoltam, elmentél Lorayne-nal vagy egy másik lánnyal, de tudtam, hogy Jont otthon találom.

Jon önelégültnek látszott e kéretlen és elég téves bizonyítvány hallatán. Összetekerte rajzait, beviharzott a házba, s közben boldogan hátraszólt a válla fölött: - Várj meg, nem tart soká!

Brant levette szemét Yradnéról: közben kényelmetlenül egyik lábáról a másikra álldogált. A lány tulajdonképpen senkit sem hívott magával, és amíg egyértelmûen el nem küldik, õ ott marad. De emlékezett egy régi mondásra, aminek az volt az értelme, hogy ahol ketten jól megvannak, hárman már nem.

Jon visszatért: meglepõ, zöld köpenyben pompázott, amelynek oldalát átlósan vörös foltok tarkították. Csak nagyon fiatal emberhez illett, még Jonhoz is éppen hogy. Brant arra gondolt, van-e ideje hazafutni és átöltözni valami hajmeresztõ ruhába, de túlságosan nagy lett volna a kockázat. Ezzel mintha az ellenség karjaiba futna: a harc véget érhet, mielõtt õ hozzájutna az erõsítéshez.

- Micsoda tömeg! - jegyezte meg az Öreg Johan egyáltalán nem segítõkészen, amikor elindultak. - Mi lenne, ha én is jönnék?

A fiúk zavarban voltak, de Yradne pajkosan felnevetett, nehéz lett volna nem szeretni. Johan egy ideig még álldogált a bejárati ajtóban, és mosolyogva nézte, ahogy a fiatalok átvágnak a fák között és végigmennek a folyóhoz vezetõ hosszú, füves lejtõn. De most a szeme már nem követte õket - Johan beleveszett az álmaiba, amelyek éppolyan hiábavalóak voltak, mint bármelyikünk álmai, elmúlt fiatalságunk álmai.

Hamarosan hátat fordított a Napnak, és már nem mosolygott. Eltûnt a mûhely zajos forgatagában.

Az észak felé kúszó Nap épp elhagyta az Egyenlítõt; a nappalok hamarosan hosszabbak lettek az éjszakáknál, a tél véget ért. A félteke számtalan falva készülõdött a tavasz üdvözlésére. Miután kihaltak a nagyvárosok, és az ember visszatért a mezõkre meg az erdõkbe, újra felvett számos olyan õsi szokást is, amely átszenderegte a városi civilizáció ezer évét.

Bizonyos szokásokat a harmadik millennium antropológusai és szociológusai élesztettek föl szándékosan: ugyanazok a tudósok, akiknek zsenialitása az emberi kultúra számos vívmányát örökítette át biztonságosan évszázadokon át. Így történt, hogy a tavaszi napéjegyenlõséget még mindig rituális ünnepekkel köszöntötték, amelyek kifinomultsága kevésbé tûnt volna különösnek az õsembernek, mint az ipari városok lakóinak, akik füstjükkel egykor bepiszkították a Föld égboltját.

A Tavaszünnep elõkészületei mindig nagy áskálódást és civakodást váltottak ki a szomszédos falvakban. Bár az ünnephez hozzátartozott, hogy legalább egy hónapig minden más tevékenységet beszüntetnek, az összes falu számára óriási megtiszteltetésnek számított, ha a fesztivál vendéglátójának választották. Egy újonnan létrejött közösség, amely még csak most heverte ki a költözés fáradalmait, nem várhatta, hogy ilyen felelõsségteljes szereppel bízzák meg. Brant népe azonban leleményes módot talált rá, hogyan szerezhetnék vissza a jóindulatot, és köszörülhetnék ki a csorbát, amit kegyvesztettségük jelentett. Százmérföldes körzeten belül öt másik falu volt, és mindegyiket meghívták Chaldisba a fesztiválra.

A meghívást igen gondosan fogalmazták meg. Finoman utalt rá, hogy nyilvánvaló okok miatt Chaldis nem is remélhetné, hogy olyan kifinomult ünnepséget szervezzen, ahogy vámi lehetne, amiben benne volt, hogyha a vendégek igazán jól szeretnék érezni magukat, jobb, ha máshová mennek. Chaldis legfeljebb beleegyezõ válaszra számított, de szomszédainak kíváncsisága legyõzte bennük az erkölcsi felsõbbrendûség érzését. Mindannyian azt mondták, szíves-örömest jönnének, mire Chaldis már nem tudott kibújni a kötelezettségek alól.

A völgyben nem ismerték az éjszakát, és alig aludtak. Magasan a fák fölött egy sor mesterséges Nap lángolt folyamatos, kékesfehér fénnyel, elhomályosítva a csillagokat, számûzve a sötétséget, és jó néhány mérföldes körzetben zûrzavart keltettek a környékbeli vadak mindennapos életében. A nappalok meghosszabbodtak, az éjszakák lerövidültek, az emberek és a gépek együtt küzdöttek, hogy elkészüljenek a nagy amfiteátrummal, amelynek négyezer embert kellett befogadnia. Egy tekintetben mindenképpen szerencsések voltak: ilyen éghajlat alatt nem volt szükség tetõre vagy fûtésre. Abban az országban, amelyet vonakodva hagytak el, még március végén is vastag hó borítaná a földet.

Brant a nagy napon korán ébredt, mégpedig egy repülõgép hangjára, amely az égbõl hullott alá éppen fölötte. Fáradtan elnyújtózkodott, és arra gondolt, vajon mikor kerül újra ágyba, aztán felöltözött. Elég volt belerúgni egy rejtett kapcsolóba, és a padlóból három centiméternyire kinyúló, négyszögletes, puha habgumit tökéletesen betakarta egy merev mûanyag lap, ami a falból gördült elõ. Ágynemûvel nem kellett törõdni, mert a szoba hõmérséklete automatikusan a testhõmérséklethez igazodott. Brant élete sok tekintetben könnyebb volt, mint távoli õseié - hála az ötezer éves tudomány folyamatos és csaknem elfeledett erõfeszítéseinek.

A szobában, amelyet áttetszõ falból áradó, lágy fény világított meg, hihetetlen zûrzavar uralkodott. Az egyetlen tiszta terület a padlón az volt, amely az ágyat rejtette, és estére valószínûleg ezt is újra szabaddá kell majd tenni. Brant nagy gyûjtögetõ volt, és gyûlölt eldobni bármit. Igen ritka tulajdonság volt ez egy olyan világban, ahol kevés dolognak volt értéke, mivel mindent könnyen elõ lehetett állítani - de az integrátorok nem a Brant által összegyûjtött dolgok készítéséhez szoktak. Egy sarokban kis farönk állt a falnak támasztva. Egy részét emberi alakra emlékeztetõ formára faragták. Máshol elszórt homokkõ-és márványdarabok lepték el a padlót. Ott voltak mindaddig, amíg Brant úgy nem döntött, hogy megmunkálja õket. A falakat festmények borították, legtöbbjük absztrakt alkotás. Nem kellett sok ész hozzá, hogy levonjuk a következtetést: Brant mûvész; azt azonban már nehezebb lett volna eldönteni, hogy jó mûvésze.

Átlavírozott a törmeléken, és nekilátott, hogy keressen valami ennivalót. Konyha nem volt; egyes történészek azt állították, hogy egészen i. sz. 2500-ig létezett, de a legtöbb család már jóval ezelõtt csak olyan gyakran készítette maga az ételét, mint a ruháját. Brant átment a nagy nappalin, egészen egy fémdobozig, amelyet mellmagasságban a falba építettek. A közepén volt valami, ami az utóbbi ötven évszázadban igen ismerõs lett volna bármely emberi lény számára - egy tíz számjegyû tárcsa. Brant tárcsázott, és várt. Semmi sem történt. Kissé bosszankodva benyomott egy rejtett gombot, mire a szerkezet eleje kinyílt. A dobozban szabály szerint étvágygerjesztõ reggelinek kellett volna lennie. Nem volt benne semmi.

Brant felhívhatta volna a központi élelmiszergépet, hogy magyarázatot kérjen, de valószínûleg nem kapott volna választ. Elég nyilvánvaló volt, mi történt: az élelmezési részleget annyira lefoglalta a felkészülés az aznapi túlterhelésre, hogy örülhetett, ha reggelihez jut egyáltalán. Törölte az adatot, és megpróbálkozott egy másik, ritkán használt számmal. Ezúttal finom zúgás hallatszott, majd tompa kattanás, és a kinyíló ajtó mögött feltárult egy csészényi sötét, gõzölgõ ital, néhány nem túlságosan izgalmas külsejû szendvics és egy nagy szelet sárgadinnye. Brant orrát húzva arra gondolt, vajon mennyi idejébe telik az emberiségnek, hogy visszatérjen a barbarizmusba, ha ilyen sebességgel halad; azután nekiállt a pótreggelinek, és hamarosan eltüntette.

Szülei még aludtak, amikor csendesen kiment a házból, és a falu füves fõterére lépett. Nagyon korán volt még, a levegõ kissé dermesztõ, de tiszta, az idõ szép volt; ez a frissesség ritkán marad tovább, mint amíg a harmat fölszárad. Több repülõgép állt a fûben - ontották magukból az utasokat, akik csoportokban kavarogtak, kószáltak, és kritikus szemmel vizsgálgatták Chaldist. Miközben Brant nézelõdött, az egyik repülõ nagy zúgással hirtelen az égbe emelkedett, halvány ionizációs csíkot húzva maga után. Egy perc múlva a többi gép is követte; egyszerre csak néhány tucatnyi utast tudtak szállítani, és napnyugtáig még sok fordulót kellett megtenniük.

Brant odasétált a vendégekhez; próbált magabiztosnak látszani, de mégsem annyira tartózkodónak, hogy elvegye kedvüket a kapcsolatteremtéstõl. A legtöbb idegen olyan korú volt, mint õ - az idõsebbek majd jobb idõpontban érkeznek.

Õszinte kíváncsisággal nézték, amit õ érdeklõdéssel viszonzott. Megfigyelte, hogy bõrük sötétebb, mint az övé, hangjuk lágyabb, és nem olyan árnyalt. Egyeseknek még némi akcentusuk is volt, hiszen az univerzális nyelv és a közvetlen kommunikáció ellenére még mindig léteztek helyi változatok. Legalábbis Brant úgy gondolta, hogy õk beszélnek akcentussal; de egyszer-kétszer rajtakapta õket, hogy elmosolyodnak, amikor õ beszél.

A vendégek egész reggel a téren gyülekeztek, azután pedig elindultak a hatalmas arénába, amelynek helyét korábban könyörtelenül kivágták az erdõbõl. A környéket sátrak meg fényes zászlók tarkították, kiabálás, nevetés hallatszott, merthogy a reggel a fiataloké volt. Bár Athén távolodó, de soha el nem haló fényként sodródott tízezer éven át az idõfolyóban, a sport alig változott valamit az elsõ olimpiák óta. A férfiak most is futottak, ugrottak, birkóztak és úsztak, persze sokkal jobban, mint õseik. Brant jó rövidtávfutó volt, és száz méteren sikerült megszereznie a harmadik helyet. Ideje valamivel több volt, mint nyolc másodperc, ami nem számított igazán jónak, mert a csúcs hétnél is kevesebb volt. Brant meghökkent volna, ha tudja, hogy volt idõ, amikor a világon senki sem tudta megközelíteni ezt az eredményt.

Jon remekül érezte magát, miután nála nagyobb ifjakat döntött a türelmes pázsitra, és amikor összesítették a reggeli eredményeket, Chaldisnak több pontja volt, mint a vendégek közül bárkinek, még ha kevés számban is szerzett elsõ helyet.

A dél közeledtével a tömeg amõbaként hömpölygött az Öt tölgy tisztás felé, ahol kora reggel óta mûködtek a molekuláris szintetizátorok, hogy asztalok százait borítsák be ennivalóval. Nagy szakértelemmel készítették el a prototípusokat, amelyeket hûen reprodukáltak, egészen az utolsó atomig: s noha az élelmiszergyártás folyamata teljesen megváltozott, a szakácsmûvészet megmaradt, és olyan babérokra tört, amelyekben a természetnek már egyáltalán nem volt szerepe.

A délután fõ attrakciója egy hosszú, verses színdarab volt, jó ideje feledésbe merült költõk mûveibõl összeállított míves utánzat. Brant egészében unalmasnak találta, bár volt néhány szép verssor, amely megragadt benne:

Mert múlik a tél, az esõk hidegek,

a havak meg a bûnök évszaka…

Brant ismerte a havat, és örült, hogy megszabadult tõle. A bûn viszont olyan archaikus szó volt, amelyet három vagy négy évezrede nem használtak, de volt valami baljós és izgalmas holdudvara.

Mire összefutott Yradnéval, már csaknem alkonyodott, és kezdõdött a tánc. Magasan a völgy fölött villódzó fények gyúltak, és állandóan változó kék, zöld, meg arany mintákkal árasztották el az erdõt. A táncosok kettesével, hármasával, majd tízesével és százasával vonultak az ovális amfiteátrum közepére, amíg az nevetõ, forgó alakok tengerévé változott. Végre volt valami, amiben Brant felülkerekedhetett Jonon, és hagyta is, hogy magával sodorják a tisztán testi élvezet hullámai.

A zenében benne volt a teljes emberi kultúra. Az egyik pillanatban dobok lüktetése reszkettette meg a levegõt, így szólhattak valami õskori dzsungelbõl, amikor még a világ fiatal volt, kicsivel késõbb negyedhangok finom szövevényét alakítgatta a kifinomult elektronikai szakértelem. A csillagok sápadtan bámultak lefelé, ahogy az égen vonultak, de senki nem látta õket, és senki nem gondolt az idõ múlásával.

Brant sok lánnyal táncolt, mielõtt rátalált Yradnéra. A lány gyönyörû volt, túláradt benne az életöröm, és úgy tûnt, nem siet Branthez, amikor annyi fiú közül választhat. De végül együtt köröztek az örvényben, és Brant nem kis örömmel gondolt arra, hogy Jon valószínûleg mogorván figyeli õket a távolból.

Az egyik szünetben abbahagyták a táncot, mert Yradne közölte, hogy kissé fáradt. Ez tökéletesen megfelelt Brantnek, hamarosan ott ültek az egyik hatalmas fa alatt, és a teljes elernyedés pillanataiban bekövetkezõ kívülállással figyelték a köröttük hullámzó életet.

Brant törte meg a varázslatot. Meg kellett tennie, mert sok idõ telhet el, míg újra ilyen alkalom adódik.

- Yradne - mondta -, miért kerülsz engem?

A lány ártatlan, tágra nyílt szemekkel nézett rá.

- Ó, Brant - felelte -, nem szép, hogy ezt mondod! Te is tudod, hogy nem igaz! Bárcsak ne volnál ilyen féltékeny, nem várhatod, hogy örökké téged kövesselek.

- Ez igaz - mondta Brant erõtlenül, s közben arra gondolt, nem csinál-e bolondot magából. De most, hogy belekezdett, folytatta: - Tudod, egyszer majd választanod kell kettõnk közül. Ha folyton halasztgatod, talán ugyanúgy hoppon maradsz, mint a két nagynénéd.

Yradne csengõn felkacagott, és nagy nevettében hátravetette a fejét arra a gondolatra, hogy valaha is öreg és csúnya lehet.

- Még ha te túlságosan türelmetlen vagy is - felelte -, azt hiszem, Jonra számíthatok. Láttad, mit adott nekem?

- Nem - mondta Brant kalapáló szívvel.

- Te aztán figyelmes vagy, nem igaz? Hát nem vetted észre ezt a nyakláncot?

Yradne egy csomó drágakövet viselt a keblén, amelyek vékony aranyláncon függtek a nyakából. Nagyon szép nyaklánc volt, de nem volt benne semmi különleges, és Brant ezt nyomban meg is mondta. Yradne titokzatosan mosolygott, és ujjai a nyaka felé rebbentek. Abban a pillanatban zene szólalt meg, amely elõször elvegyült azzal a zenével, amire táncoltak, majd teljesen elnyomta.

- Látod - mondta a lány büszkén -, bárhová megyek, ezentúl mindig magammal vihetem a zenét. Jon szerint sok ezer órányi van elraktározva benne, így soha nem tudom meg, mikor kezdi ismételni önmagát. Hát nem ötletes?

- Lehet, hogy az - mondta Brant kelletlenül -, de nem éppen újdonság. Valaha mindenki ilyesmit hordott, míg aztán sehol nem volt többé csönd a Földön, és be kellett tiltani. Gondold csak el, milyen zûrzavart okozna, ha mindenkinek volna.

Yradne dühösen félrehúzódott.

- Tessék, már megint kezded, mindig féltékeny vagy arra, amit te nem tudsz megcsinálni. Mit adtál nekem valaha, ami legalább fele olyan ötletes vagy hasznos, mint ez? Elmegyek, és meg ne próbálj követni!

Brant tátott szájjal bámulta, ahogy elment, lelombozta, hogy ilyen hevesen reagált a lány. Aztán utánaszólt: - Hé, Yradne, nem akartam… - De a lány már nem volt sehol.

Rosszkedvûen ment el az amfiteátrumból. Egyáltalán nem segített rajta, hogy átgondolta, mi volt az oka Yradne kitörésének. Megjegyzései rosszindulatúak bár, de igazak voltak, és néha nincs bosszantóbb dolog az igazságnál. Jon ajándéka ötletes, de hétköznapi játékszer volt, és csak azért lehetett érdekes, mert egyedülállónak számított.

Egy dolog, amit a lány mondott, még mindig sajgott benne. Mit adott valaha is Yradnénak? Neki nem volt más, csak a festményei, és azok sem voltak nagyon jók. A lány semmi érdeklõdést sem mutatott, amikor felajánlott neki néhányat a legjobbak közül, és nehezen tudta elmagyarázni, hogy õ nem portréfestõ, és inkább nem próbálkozik meg azzal, hogy lefesse Yradnét. A lány ezt soha nem értette meg igazán, és Brant nem akarta megbántani õt. Brantet leginkább a természet ihlette meg, de nem másolta, amit látott. Amikor egy képét befejezte (ami olykor megtörtént), gyakran már csak a cím utalt az eredeti témára.

A zene még ott lüktetett körülötte, de már egyáltalán nem érdekelte, látni másokat, ahogy szórakoznak - ez több volt annál, amit el tudott viselni. Úgy döntött, elmenekül a tömegbõl, és az egyetlen nyugalmas hely, ami eszébe jutott, a folyóparton volt, ott, ahol véget ért az erdõn átvezetõ, frissen ültetett, fénylõ mohaszõnyeg.

Leült a vízhez, ágakat dobált bele, és nézte, ahogy sodródnak lefelé az árral. Néha mások is arra tévedtek, de általában párosával, és nem vették észre Brantet.

Szinte jobb lenne, gondolta, ha Yradne elhatározná magát, és Jont választaná. Így legalább véget vetne az õ szenvedéseinek. De a lány a legkisebb jelét sem mutatta annak, hogy egyikõjüket jobban kedvelné a másiknál. Talán egyszerûen jót szórakozott az õ kárukra, ahogy egyesek - különösen az Öreg Johan - váltig állította;

bár az is ugyanilyen valószínû volt, hogy Yradne tényleg nem tudott választani. Ó azt akarja, gondolta Brant morcosan, hogy egyikük valami látványosat csináljon, amivel a másik képtelen felvenni a versenyt.

- Helló - szólalt meg egy vékonyka hang Brant mögött. Megpördült, és hátranézett a válla fölött. Egy nyolc év körüli kislány nézett rá kissé félrebillent fejjel, mint egy kíváncsi veréb.

- Helló - felelte Brant lelkesedés nélkül. - Miért nem nézed a táncot?

- Miért nem táncolsz? - vágott vissza a lány.

- Fáradt vagyok - mondta Brant, remélve, hogy a kifogás megfelelõ. - Nem volna szabad egyedül szaladgálnod. Még eltévedsz. - Már eltévedtem - felelte a lány boldogan, és leült Brant mellé

a partra. - Szeretek eltévedni. - Brant azon tûnõdött, vajon melyik faluból jött a kislány. Szép kis teremtés volt, de még szebb lett volna, ha kevesebb csokoládé van az arcán. Úgy tûnt, Brant magánya véget ért.

A lány azzal a zavarba ejtõ közvetlenséggel bámult rá, ami lehet, hogy szerencsére ritkán éli túl a gyermekkort. - Én tudom, mi bajod - mondta hirtelen.

- Tényleg? - érdeklõdött Brant udvarias hitetlenséggel. - Szerelmes vagy!

Brant elejtette az ágat, amit éppen a folyóba akart hajítani, és megfordult, hogy lássa a kihallgatóját. A kislány olyan ünnepélyes együttérzéssel nézett rá, hogy morbid önsajnálata egy pillanat alatt eltûnt, s Brant hangosan fölnevetett. A lány megbántódott, Brant gyorsan összeszedte magát.

- Honnan tudhatnád te azt? - kérdezte komolyan.

- Olvastam róla - felelte a kislány. - És láttam egy filmet, és volt benne egy férfi, és az lement egy folyóhoz, ugyanúgy ült, mint te, és végül beleugrott. Akkor volt valami nagyon szép zene.

Brant elgondolkozva nézte ezt a koraérett gyermeket, és megkönnyebbülést érzett, hogy nem az õ közösségéhez tartozik.

- Sajnálom, hogy nem tudom elintézni a zenét - mondta komoran -, de a folyó különben se elég mély.

- Az messzebb történt - jött a segítõkész válasz. - Ez itt csak egy bébifolyó, nem nõ fel addig, amíg el nem hagyja az erdõt. Láttam a repülõbõl.

- Ott mi történik vele? - kérdezte Brant, akit egyáltalán nem érdekelt a dolog, de hálás volt, hogy a beszélgetés ártalmatlanabb fordulatot vett. - Gondolom, eléri a tengert, nem?

A kislány nõhöz méltatlan módon undorodva szippantott egyet. - Dehogy, te buta. A hegyeknek ezen az oldalán minden folyó a Nagy Tóba ömlik. Tudom, hogy akkora, mint egy tenger, de az igazi tenger a hegyek másik oldalán van.

Brant még keveset tudott új otthona földrajzi adottságairól, de rájött, hogy a kisgyereknek igaza van. Az óceán nem egészen húsz mérföldre északra volt, de alacsony hegyek választották el tõlük. A Nagy Tó a szárazföld belsejében terült el, száz mérföldre innen. Ez a tó éltette a földet, amely sivatag volt, mielõtt a földmérnökök átformálták ezt a kontinenst.

A tudós gyerek közben ágakból térképet készített, és türelmesen magyarázta a dolgokat kissé ostoba tanítványának.

- Itt vagyunk mi - mondta -, és itt a folyó, itt vannak a hegyek, a tó pedig ott, a lábadnál. A tenger itt megy - és elárulok egy titkot. - Mit?

- Soha nem találod ki!

- Azt hiszem, tényleg nem.

A kislány hangja bizalmas suttogásra váltott. - Ha végigmész a parton - nincs messze innen -, Shastarba érkezel.

Brant próbált úgy tenni, mint akit lenyûgöz a dolog, de nem sikerült neki.

- Nem hiszem, hogy hallottál róla - kiáltott fel csalódottan a lány. - Sajnálom - felelte Brant. - Azt hiszem, ez egy város volt, és biztos, hogy hallottam róla valahol. De tudod, olyan sok volt belõlük - Karthágó és Chicago és Babilon és Berlin - egyszerûen képtelenség mind észben tartani. Különben már amúgy sincs meg egyik sem.

- De Shastar igen. Az még mindig ott van.

- Nos, néhány késõbb épült város többé-kevésbé még áll, és az emberek gyakran meglátogatják õket. Ötszáz mérföldre a helytõl, ahol korábban laktam, volt egyszer egy elég nagy város, úgy hívták, hogy…

- Shastar nemcsak egy régi város - szakította félbe a lány titokzatosan. - A nagyapám mesélt róla: õ járt ott. Egyáltalán nem rombolták le, és teli van csodás dolgokkal, ami már senkinek nincs.

Brant elmosolyodott magában. A Föld elhagyatott városai évszázadok óta legendák szülõhelyei voltak. Négy - nem, inkább öt

évszázada annak, hogy Shastart elhagyták az emberek. Ha még állnak is az épületei, ami elképzelhetõ, biztos, hogy réges-régen kifosztották õket. Úgy tûnt, hogy a nagypapa kitalált néhány tündérmesét, hogy elszórakoztassa a gyereket. Brant rokonszenvvel gondolt rá.

A kislány rá sem hederítve a hitetlen férfire, tovább locsogott. Brant csak fél füllel hallgatta, néha egy udvarias "igen"-t vagy "nahát"-ot vetett közbe, ahogy az alkalom kívánta. Hirtelen csend lett.

Felnézett, és látta, hogy beszélgetõtársa bosszúsan bámulja a fasort.

- Szia - mondta hirtelen. - Máshol kell elbújnom, itt jön a nõvérem.

Ugyanolyan gyorsan tûnt el, ahogyan érkezett. Brant úgy gondolta, a családja biztosan jó ideje szorgalmasan keresi: de a kislány jót tett neki azzal, hogy eloszlatta borongós kedvét.

Néhány óra múlva rájött, hogy sokkal, de sokkal többet tett.

Simon az ajtónak dõlve figyelte, hogyan halad a világ, amikor Brant megérkezett hozzá. A világ rendszerint kissé felgyorsult, amikor Simon ajtaja elõtt kellett elhaladnia, mert a férfi leállíthatatlan mesélõ volt, és mihelyt csapdába ejtett egy áldozatot, nem volt elõle menekvés egy óráig vagy még tovább. Felettébb szokatlan volt, hogy bárki is szándékosan a karmai közé sétáljon, ahogy most Brant tette.

Simonnal az volt a baj, hogy elsõrangú agya volt, de túlságosan lustának bizonyult arra, hogy használja. Talán szerencsésebb lett volna, ha energikusabb korban születik. Chaldisban csak arra volt képes, hogy mások rovására köszörülje az elméjét, ezáltal nagyobb hímévre, mint népszerûségre téve szert. De Simon nélkülözhetetlen volt, mert valóságos tárháza volt a tudásnak, és többnyire jól tudta, amit tudott.

- Simon - kezdte Brant bevezetõ nélkül. - Meg akarok tudni valamit errõl az országról. A térképek nem sokat árulnak el - túlságosan újak. Mi volt itt annak idején?

Simon megvakarta drótszerû szakállát.

- Nem hiszem, hogy nagyon más volt, mint most. Milyen régen gondolod?

- Ó, még a városok idején.

- Nem volt ilyen sok fa. Ez itt mezõgazdasági terület lehetett, amit élelem elõállítására használtak. Láttad azt a földmûvelõ gépet, amit akkor ástak elõ, amikor az amfiteátrumot építették? Biztosan nagyon régi - még csak nem is elektromos.

- Igen - mondta Brant türelmetlenül. - Láttam. De beszélj nekem a városokról. A térkép szerint volt egy Shastar nevû hely néhány száz mérföldnyire nyugatra a part mentén. Tudsz róla valamit?

- Á, Shastar - morogta Simon az idõt húzva. - Nagyon érdekes hely, azt hiszem, még egy képem is van róla valahol. Egy pillanat, mindjárt megnézem.

Eltûnt a házban, és vagy öt percig bent volt. Alapos könyvtári kutatást végzett, noha valaki, aki a könyvek korából származott, aligha következtethetett volna erre abból, amit csinált. A Chaldisban fellelhetõ összes adat egy méteres oldalú fémdobozban rejlett, ez a doboz több milliárdnyi kötetnek megfelelõ információt tartalmazott szubatomikus formákban. Az emberiség csaknem teljes tudásanyaga és megmaradt irodalma feküdt a dobozba rejtve.

De nem a bölcsesség passzív tárháza volt ez csupán, mert tartozott hozzá egy könyvtáros is. Amint Simon jelezte kérését a fáradhatatlan gépnek, az áramkörök szinte végtelen hálózatában megindult a keresés. Egy másodperc törtrészébe telt, és megvolt a kívánt információ, hiszen Simon megadta a nevet és a hozzávetõleges dátumot. Azután lazított, és e könnyû önhipnózisban áramolni kezdtek agyába a mentális képek. A tudás csak néhány óráig marad majd a birtokában - ami a céljához éppen elég idõ volt -, azután elenyészik. Simonnak semmi kedve nem volt hozzá, hogy oda nem illõ dolgokkal zagyválja össze jól szervezett elméjét, és számára a nagyvárosok felemelkedésének és bukásának története csupán nem különösebben fontos történelmi kalandozás volt. Érdekes és sajnálatos epizód, amely a múlthoz tartozott, és visszavonhatatlanul elmúlt.

Brant még mindig türelmesen várt, amikor Simon jól értesült ábrázattal megjelent.

- Képeket nem találtam - mondta. - A feleségem már megint rendet rakott. De elmondom neked, mire emlékszem Shastarról. Brant a lehetõ legkényelmesebben elhelyezkedett: valószínû volt, hogy jó ideig itt marad.

- Shastar volt az egyik legutolsó, ember építette város. Persze, tudod, hogy azok a városok az emberi kultúra elég késõi szakaszában keletkeztek, úgy tizenkétezer éve. Évezredeken át nõtt a számuk és a nagyságuk, míg végül olyanok is épültek, ahol több millió ember lakott. Mi nehezen tudjuk elképzelni, milyen lehetett

ilyen helyeken élni - acél-és kõsivatagokban, ahol mérföldes távolságban nincs egy szál fû sem. De szükség volt rájuk, mielõtt a szállítást és a kommunikációt tökéletesítették, az embereknek közel kellett lakniuk egymáshoz, hogy elvégezhessék azokat a bonyolult kereskedelmi és ipari mûveleteket, amelyektõl az életük függött. Az igazi nagyvárosok akkor kezdtek eltûnni, amikor a légi közlekedés univerzálissá vált. Azokban a barbár idõkben a támadásoktól való félelem is segített feloszlatni õket. De nagyon sokáig…

- Tanultam annak a kornak a történelmét - szólt közbe Brant, nem túl hûen az igazsághoz. - Mindent tudok a…

…nagyon sokáig léteztek még kisebb városok, amelyeket inkább kulturális, mint kereskedelmi szálak tartottak össze. Ezeknek néhány ezer-tízezer lakosuk volt, és az óriásvárosok eltûnése után még évszázadokig húzták. Ezért jelent nekünk még mindig valamit Oxford, Princeton és Heidelberg, míg a sokkal nagyobb városok már csak nevek. De még a kisvárosok sorsát is megpecsételte az integrátor feltalálása. Ez a legkisebb közösség számára is lehetõvé tette, hogy gond nélkül elõállítson bármit, ami a civilizált élethez szükséges. Shastar akkor épült, amikor technikai értelemben már nem volt szükség a városokra; de még azelõtt, hogy az emberek rájöttek volna, hogy a városi kultúra a végét járja. Úgy tûnik, tudatos mûvészi alkotás volt, amelyet egészként fogalmaztak és terveztek meg, és az ott élõk nagyrészt mûvészek voltak. De nem tartott nagyon sokáig; végül az exodus ölte meg.

Simon hirtelen elhallgatott, mintha azokon a viharos évszázadokon merengene, amikor megnyílt a csillagokhoz vezetõ út, és a világ kettészakadt. Azon az úton távozott az emberiség színe-virága, hátrahagyva a többieket; így aztán úgy tûnt, hogy a Földön véget ért a történelem. A kivándorlók ezer éven át, vagy még tovább is, sebtében vissza-visszatértek a Naprendszerbe, és reménytelenül vágytak rá, hogy meséljenek a különös napokról, a messzi bolygókról és a hatalmas birodalomról, amely egy napon behálózza a galaxist. De vannak mélységek, amelyeken még a leggyorsabb hajók sem kelhetnek át; ilyen mélység nyílt most a Föld és kíváncsi gyerekei között. Egyre kevesebb közös vonásuk volt; a hajók egyre ritkábban tértek vissza, míg végül emberöltõk teltek el egy-egy látogatás között. Simon nem hallott ilyen látogatásról már vagy háromszáz éve.

Szokatlan dolog volt, hogy valakinek beszédre kell ösztökélnie Simont, de most Brant megjegyezte:

- Engem jobban érdekel maga a város, mint a története. Gondolod, hogy még mindig áll?

- Épp erre akartam rátérni - mondta Simon, az álmodozásból hirtelen visszatérve. - Persze hogy áll; abban az idõben értettek az építkezéshez. De miért érdekel annyira? Leküzdhetetlen szenvedély ébredt benned a régészet iránt? Ó, azt hiszem, értem!

Brant jól tudta, hiábavaló volna, hogy bármit is megpróbáljon eltitkolni egy Simonhoz hasonló hivatásos minden lében kanál elõtt. - Azt reméltem - mondta védekezõen -, hogy lehetnek még ott

dolgok, amik után érdemes kutatni, még ennyi idõ elteltével is.

- Talán - mondta Simon kételkedve. - Egyszer el kell oda mennem. Tulajdonképpen majdnem itt van az orrunk elõtt. De te vajon hogyan boldogulsz majd? Alig hiszem, hogy a falu beleegyezne, hogy kölcsönvedd az egyik repülõt! Gyalog pedig nem mehetsz. Legalább egy hetedbe kerülne, hogy odaérj.

De Brantnek pontosan ez volt a szándéka. Mint ahogy az elkövetkezõ napokban gondosan elmagyarázta mindenkinek a faluban, csak úgy érdemes belekezdeni valamibe, ha a nehezebb utat választja az ember. Semmi nem ér fel azzal, amikor erényt kovácsolhatunk a szükségbõl.

Brant hallatlan titkolózás közepette látott az elõkészületekhez. Nem akart részleteket elárulni a terveibõl, már ha annak lehetett nevezni õket, gondolván arra az esetre, ha a tucatnyi chaldisi közül, akinek joga volt használni egy repülõt, valaki úgy döntene, hogy elõször õ néz szét Shastarban. Ez persze csak idõ kérdése volt, de az utóbbi hónapok lázas tevékenysége megakadályozta az ilyesfajta felfedezõutakat. Mi lehetne megalázóbb annál, mint egyhetes utat követõen bevánszorogni Shastarba, csak hogy fesztelenül üdvözölje az egyik szomszéd, aki tíz perc alatt ott termett.

Ugyanilyen fontos volt, hogy a falu, különösképpen Yradne, rádöbbenjen, hogy Brant kivételes erõfeszítésre készül. Csak Simon tudta az igazságot, õ pedig húzódozva ugyan, de beleegyezett, hogy egy ideig hallgat. Brant remélte, hogy sikerült igazi céljáról elterelnie a figyelmet azzal, hogy a Chaldistól keletre fekvõ vidék iránt tanúsított nagy érdeklõdést, ahol szintén voltak többé-kevésbé fontos régészeti emlékek.

Egy két-három hetes távollétre elképesztõ mennyiségû élelemre és felszerelésre volt szükség, és Brant, miután elvégezte elsõ számításait, nagyon elkedvetlenedett. Egy ideig még arra is gondolt,

hogy megpróbál kikönyörögni vagy kölcsönvenni egy repülõt, de a kérését biztosan nem teljesítenék, és ez meghiúsítaná vállalkozását. Ugyanakkor lehetetlen volt mindent magával cipelnie, amire az úton szüksége lesz.

A megoldás teljesen nyilvánvaló lett volna bárki számára, aki kevésbé gépesített korban él, de Brantnek idejébe telt, míg rájött. A repülõgép egy kivétellel a szárazföldi közlekedés minden formáját kiölte, de ez az egy volt a legõsibb és a legsokoldalúbb eszköz az összes között - az egyetlen, amely önjáró volt, és igen jól boldogult, ahogy régebben is, az ember közremûködése nélkül.

Chaldisnak hat lova volt, a közösség nagyságához képest elég kevés. Egyes falvakban több ló volt, mint ember, de Brant népének, amely vad hegyvidéken lakott, eddig kevés alkalma adódott a lovaglásra. Brant kétszer-háromszor ült lóháton életében, és akkor is csak nagyon rövid ideig.

A ménnek és az öt kancának Treggor viselte a gondját, egy csontos kis ember, akinek az állatokon kívül nem volt semmilyen kimutatható érdeklõdési köre. Nem tartozott Chaldis kiemelkedõ elméi közé, de tökéletesen boldog volt, hogy elirányíthatja állatseregletét, amelyben voltak különbözõ alakú és méretû kutyák, egy hódpór, egy oroszlánkölyök, két medve, egy fiatal krokodil és más olyan állatok, amelyeket az emberek leginkább távolról csodáltak. Treggor nyugalmas életét egyetlen bánat felhõzte, az, hogy mindeddig nem sikerült szert tennie egy elefántra.

Amikor Brant rátalált Treggorra, a férfi várakozásának megfelelõen éppen az elkerített legelõ kapujának támaszkodott. Volt vele egy idegen is, akirõl Brant a bemutatkozáskor megtudta, hogy az egyik szomszéd faluból való, lóimádó. A két férfi különös hasonlósága, amely öltözéküktõl egészen az arckifejezésükig terjedt, feleslegessé tette a magyarázkodást.

Az ember valamennyire mindig ideges elismert szakértõk társaságában, és Brant némileg szégyenlõsen vázolta problémáját. Treggor megfontoltan hallgatta, azután sokáig várt, mielõtt válaszolt.

- Igen - mondta lassan, hüvelykjével a kancák felé bökve -, bármelyikük megtenné, ha tudnád, hogyan bánj velük. - Kétkedve nézett Brantre.

- Tudod, olyanok, mint az emberek; ha nem szeretnek, semmire sem mész velük.

- Semmire - visszhangozta az idegen nyilvánvaló tetszéssel.

- De te biztosan meg tudnál tanítani rá, hogyan bánjak velük.

- Talán igen, talán nem. Emlékszem, amikor egy fiatal pasas, épp olyan volt, mint te, meg akart tanulni lovagolni. A lovak még a közelükbe sem engedték. Valahogy megutálták - ennyi volt.

- A lovak érzik - vetette közbe a másik sötéten.

- Így igaz - helyeselt Treggor. - Rokonszenvesnek kell lenned. Akkor nincs mitõl félned.

Brant úgy találta, végül is elég sok minden szól a nyugodtabb vérmérsékletû gépek mellett.

- Én nem akarok lovagolni - mondta némileg elgondolkozva. Csak azt akarom, hogy egy ló vigye a felszerelésemet. Vagy azt is ellenezné?

Enyhe szarkazmusa süket fülekre talált. Treggor ünnepélyesen bólintott.

- Az nem lenne probléma - mondta. - Mindegyikük hagyná, hogy kantáron vezesd - úgy értem, Daisyt kivéve. Õt aztán soha nem érnéd utol.

- Akkor talán kölcsönkérhetnék egyet a… ööö… szófogadóbbak közül egy idõre?

Treggor két ellentétes vágy szorításában csoszogott körbe-körbe bizonytalanul. Örült neki, hogy valaki használni szeretné imádott állatait, de ideges volt, hogy bajuk eshet. A baj, ami esetleg Brantet érheti, másodlagos volt csupán.

- Nos - kezdte kételkedve -, ebben a pillanatban kissé furcsa a kérés… Brant jobban megnézte a kancákat, és megértette, miért. Csak egyiküket kísérte kiscsikó, de nyilvánvaló volt, hogy ez nemsokára megváltozik. Még egy bonyodalom, amit nem vett figyelembe.

- Meddig leszel távol? - kérdezte Treggor.

- Legfeljebb három hétig; lehet, hogy csak kettõig. Treggor elvégzett néhány gyors ginekológiai számítást.

- Akkor elviheted Napsugarat - mondta végül. - Nem lesz vele semmi bajod, õ a legkezesebb állat, akivel valaha dolgom volt.

- Nagyon köszönöm - mondta Brant. Megígérem, hogy vigyázok rá. És most bemutatnál minket egymásnak?

- Nem értem, miért csinálom ezt - morgolódott Jon jóindulatúan, miközben a málháskosarakat igazgatta a fénylõ szõrû Napsugár oldalán -, fõleg mivel azt sem mondod meg, hová mész és mire számítasz, mit találsz.

Brant ez utóbbi kérdésre akkor sem válaszolhatott volna, ha akar. Józanabb pillanataiban tudta, hogy semmi értékesre nem bukkan majd Shastarban. Valóban nehéz volt elképzelni bármit is, ami nem volt meg a népének, vagy amit nem érhetett volna el azonnal, ha akarja. De ez az út lesz majd Yradne iránt érzett szerelmének lehetõ legmeggyõzõbb bizonyítéka.

A lányt kétségtelenül lenyûgözték Brant elõkészületei, õ pedig gondosan ecsetelte a rá leselkedõ veszélyeket. Nagyon kényelmetlen a szabad ég alatt hálni, étrendje felettébb monoton lesz. Még el is tévedhet, és akkor sohasem látják többé. Vagy mi van, ha még mindig élnek vadállatok - mégpedig veszélyesek - fent a hegyek között vagy az erdõkben?

Az Öreg Johan, akit nem érintettek meg a történelmi hagyományok, tiltakozott a méltánytalanság ellen, hogy egy kovácsnak bármi köze volna olyan primitív túlélõhöz, mint egy ló. Ezért kapott is Napsugártól egy igen ügyesen és pontosan kivitelezett, finom rúgást, éppen amikor lehajolt, hogy megvizsgálja a patáit. De az Öreg gyorsan elkészített egy pár málháskosarat, amelybe belefért minden, amire Brantnek szüksége volt az úton - még a rajzeszközei is, amelyektõl nem volt hajlandó megválni. A lószerszám technikai részleteit illetõen Treggor látta el jó tanáccsal, õsi, fõleg kötélbõl font prototípusokat halászott elõ.

Kora reggel volt, amikor az utolsó igazítás is megtörtént; Brant a lehetõ legkisebb feltûnést keltve akart útnak indulni, és a tökéletes siker most bántotta kissé. Csak Jon és Yradne jött el, hogy elbúcsúztassa.

Csendben, elgondolkodva sétáltak a falu végébe, és átkeltek a folyón átívelõ karcsú fémhídon. Akkor Jon mogorván azt mondta: "No, nehogy aztán kitörd azt a bolond nyakadat", kezet rázott vele és elment, magára hagyva Brantet Yradnéval. Nagyon szép gesztus volt, és Brant értékelte is.

Gazdája elfoglaltságát kihasználva Napsugár elkezdett bóklászni a folyóparton növõ magas fûben. Brant egyik lábáról a másikra himbálódzott, azután nem nagy meggyõzõdéssel megszólalt:

- Azt hiszem, jobb, ha most indulok.

- Meddig leszel távol? - kérdezte Yradne. Nem viselte Jon ajándékát: már beleunt. Brant így is remélte, de azután rájött, hogy a lány ugyanilyen hamar elvesztheti érdeklõdését bármi iránt, amit õ hoz majd neki.

- Vagy két hétig, ha minden jól megy -, tette hozzá baljósan.

- Légy óvatos - mondta gyorsan Yradne fakó hangon -, és ne csinálj semmi butaságot.

- Megteszem, ami tõlem telik - felelte Brant, aki még mindig nem mozdult -, de az embernek néha kockázatot kell vállalnia.

Jó ideig tarthatott volna még a csapongó beszélgetés, ha Napsugár át nem veszi az irányítást. Brant érezte, hogy megrántják a karját, és élénk menetben elvonszolják. Sikerült visszanyernie egyensúlyát, és éppen azon volt, hogy búcsút intsen, amikor Yradne odarepült hozzá, hatalmas csókot adott neki, és eltûnt a falu irányába, mielõtt még Brant magához tért volna.

Amikor Brant már nem láthatta, a lány lépésre váltotta a futást. Jon jóval elõtte járt, nem próbálta utolérni. Különös komorság kerítette hatalmába, ami nem tûnt helyénvalónak ezen a fényes tavaszi reggelen. Jó érzés volt, hogy szeretik, de megvoltak a hátrányai is, ha a közvetlen jelenen túl gondolkodott. Egy pillanatra Yradne arra gondolt, vajon tisztességesen bánik-e Jonnal, Branttel - és önmagával. Egy napon döntenie kell majd; nem halogathatja az örökkévalóságig. De ha az életébe kerül, akkor se tudta volna megmondani, melyik fiút kedveli jobban; és azt sem tudta, szereti-e valamelyiküket.

Soha senki nem mondta neki, õ pedig még nem jött rá, hogy ha valakinek meg kell kérdeznie magától: "Tényleg szerelmes vagyok?", a válasz mindig nem.

Chaldison túl az erdõ öt mérföldre nyúlt el keletre, azután beleolvadt a hatalmas síkságba, amely a kontinens többi részét kitöltötte. Hatezer éve ez a vidék még a világ leghatalmasabb sivataga volt, és visszahódítása az Atomkor egyik legelsõ eredményének számított.

Brant úgy gondolta, keletnek tart, amíg ki nem jut az erdõbõl, és azután fordul az északi fennsíkok felé. A térképek szerint valamikor út vezetett a hegygerincen át; ez az út fûzte láncra a part menti városokat egészen Shastarig. Könnyedén követhetné a vonalát, bár Brant nem számított rá, hogy az útnak nagy része túlélte az eltelt évszázadokat.

A folyó közelében maradt, remélve, hogy az nem változtatta medrét, amióta a térképek készültek. A folyó volt a vezetõje és országútja az erdõn át; amikor a fák túlságosan sûrûn nõttek, õ és Napsugár mindig belegázolhatott a sekély vízbe. Napsugár kész

volt az együttmûködésre; errefelé nem nõtt fû, ami eltérítette volna, így a kanca módszeresen rótta a mérföldeket, csak kicsit kellett nógatni.

Nem sokkal azután, hogy a nap delelõre tért, a fák ritkultak. Brant elérte a határt, amely századokon át húzódott egy olyan vidéken, amire az Embernek nem volt többé szüksége. Valamivel késõbb maga mögött hagyta az erdõt, és kiért a sík vidékre.

Ellenõrizte helyzetét a térképen, és észrevette, hogy készítése óta a fák észrevehetõen keletre húzódtak. De északra az alacsony hegyektõl, amelyek mentén a régi út futott, tisztán látszott egy ösvény; úgy gondolta, odaér, mielõtt beesteledik.

Ekkor elõre nem látott nehézségbe ütközött. Napsugár, aki a legétvágygerjesztõbb fûben találta magát, amit jó ideje látott, képtelen volt ellenállni a kísértésnek, három-négy lépésenként megállt, és harapdált belõle egy keveset. Brant rövid kötelet erõsített a ló kantárjához, a rángatás csaknem kitépte a karját. Ha hosszabbra vette a kötelet, csak rontott a helyzeten, mivel egyáltalán nem tudta irányítani a kancát.

Mostanra Brant megszerette az állatokat, de hamarosan nyilvánvalóvá vált elõtte, hogy Napsugár visszaél a jóindulatával. Fél mérföldön át tûrte a dolgot, azután egy fának vette az irányt, látszott, hogy különösen hosszú és ruganyos ágai vannak. Napsugár gyanakodva figyelte világosbarna szeme sarkából, ahogy Brant levág egy szép ostort, és feltûnõen az övére erõsíti. Azután olyan (úrgén indult tovább, hogy Brant alig tudott lépést tartani vele.

Igaza volt Treggornak: Napsugár kétségkívül kivételesen intelligens állat volt.

A hegyvonulat, amelyet Brant elõször célba vett, alig hétszáz méter magas volt, és enyhén emelkedett. De a gerincre vezetõ úton számos kisebb dombot és völgyet kellett végigjárnia, úgyhogy jócskán esteledett már, mire a csúcsra ért. Dél felé Brant látta az erdõt, amelyen keresztüljött, és amely már nem hátráltatja többé. Chaldis ott volt valahol a közepén, bár csak sejtette, hogy hol; meglepõdve vette észre, hogy nyoma sincs a hatalmas tisztásoknak, amelyeket a népe vágott. Tõle délkeletre a végtelen síkság nyújtózott: kis facsoportokkal tarkított fûtenger. A látóhatár közelében Brant apró, lassan mászó pontokat látott, és úgy gondolta, vadállatcsorda vonulhat valamerre.

Tõle északra a tenger hullámzott; csak tizenkét mérföldre volt tõle, túl a lejtõn és a síkságon. Szinte feketéllett a lemenõ nap fényében, bár néhol hullámtörés habja pettyezte fehérre.

Brant még az éjszaka leszállta elõtt talált egy szélvédett mélyedést. Napsugarat kipányvázta egy tömzsi bokorhoz, és fölverte a kis sátrat, amit az Öreg Johan hozott össze neki. Ez elméletben könnyû mûvelet volt, de, mint jó néhányan rájöttek már azelõtt, a végsõkig igénybe tudta venni az ember ügyességét és türelmét. Brant végre mindennel végzett, és nyugovóra tért.

Vannak dolgok, amelyek a legmagasabb intelligenciával sem számíthatók ki elõre, hanem csak keserû tapasztalatok útján sajátíthatók el. Ki gondolta volna, hogy az ember teste olyannyira érzékeny a csaknem észrevehetetlen lejtõre, amelyen a sátor állt? Még kényelmetlenebb volt az egyik és másik pont között fennálló egészen kis hõmérséklet-különbség, amelyet feltehetõen a sátorban ki-be járó légáramlat okozott. Brant bármilyen állandó hõmérsékletet elviselt volna, de a kiszámíthatatlan változások idegesítették.

Legalább egy tucatszor felriadt szeszélyes álmából - vagy legalábbis így tûnt neki -, és hajnal felé eljutott a mélypontra. Fázott, nyomorultnak és merevnek érezte magát, mintha napok óta nem aludt volna rendesen. Nem sokat kellett volna gyõzködni, hogy felhagyjon az egész vállalkozással. Felkészült a veszélyre, sõt kívánta - szerelmében -, de a lumbágó más lapra tartozott.

Az új nap ragyogása hamar elûzte az éjszaka megpróbáltatásait. Itt, a hegyekben a szél friss-sós levegõt hordott a tenger felõl. A harmat vastagon belepte a meghajlott fûszálakat, de hamarosan még a nyomát is eltüntette az egyre magasabbra hágó Nap. Jó volt élni; még jobb volt fiatalnak lenni; de az volt a legeslegjobb, hogy szerelmes.

Nem sokkal indulás után rátaláltak az útra. Brant korábban azért nem vette észre, mert lejjebb vezetett a tenger felé húzódó lejtõn, õ pedig arra számított, hogy a gerincen találja majd. Kitûnõen megépítették, az évezredek csak kevés nyomot hagytak rajta. A természet hiába próbálta eltüntetni; bár itt-ott sikerült néhány méternyit földtakaró alá temetnie, szolgái, a szél meg az esõ, ellene fordultak, és ismét megtisztították. Az út, amely egyetlen hatalmas szalagként futott végig a tengerparton több mint ezer mérföldön át, még mindig összekötötte az Ember gyerekkorának szeretett városait.

Ez volt az egyik legnagyszerûbb út a világon. Valaha csak ösvény volt, ahol vad törzsek ereszkedtek le a tengerhez, hogy távoli szigetek agyafúrt, világos szemû kereskedõivel csereberéljenek. Azután

új és a korábbiaknál szigorúbb gazdái lettek; egy hatalmas birodalom katonái olyan szakértelemmel formálták és nyesegették a hegyeken át, hogy útvonala azóta is változatlan maradt. Kikövezték, hogy hadseregeik gyorsabban haladhassanak rajta, mint a világ bármely más serege; az út mentén légióik villámként csaptak le a város parancsára, amelynek nevét viselték. Századok múlva ugyanez a város szorult helyzetében visszahívta õket; az út pedig ott maradt ötszáz éven át.

De újabb háborúk jöttek; hátravolt még az idõ, amikor a Próféta hadai félhold alakú zászlók alatt rázúdultak a nyugati keresztény világra. Még késõbb - századok múltán - itt fordult a kocka az utolsó és legnagyobb ütközetben, miközben acélszörnyek csaptak össze a sivatagban, és halál hullott az égbõl.

A centuriók, a lovagok, a fegyveres hadosztályok, de még a sivatag is - mind a múlté volt már. De az út, az emberi alkotások eme legtartósabbja, megmaradt. Elég idõn át hordta terhét; most ezer mérföld hosszan nem járt rajta más, csak egy férfi és egy ló.

Brant három napig követte az utat, mindig szemmel tartva a tengert. Már hozzászokott a nomád lét apróbb kényelmetlenségeihez, az éjszakái sem voltak már olyan elviselhetetlenek. Az idõ remek volt, hosszú, meleg nappalok, és rövid, enyhe éjszakák, de a jó szakasz a végéhez közeledett.

A negyedik nap estéjén úgy számolta, hogy kevesebb mint öt mérföldre van Shastartól. Az út most elkanyarodott a tengertõl, hogy kikerüljön egy földnyúlványt. Emögött voltak azok a védett öblök, amelyek partja mentén felépült a város; miután megkerülte a nyúlványt, az út hatalmas kanyart leírva észak felé tartott, és a hegyek közül ereszkedett le Shastarba.

Mire alkonyodott, világossá vált, hogy Brant aznap már nem pillanthatja meg úti célját. Az idõ megváltozott; nyugatról sûrû, dühödt felhõk gyülekeztek sebesen. Brant most hegynek felfelé tartott, az út lassan emelkedett, ahogy elhagyta az utolsó hegygerincet, a szélvihar ellenében. Tábort ütött volna éjszakára, ha védett helyet talál, de mérföldekre mögötte csak csupasz hegy volt, így nem tehetett mást, küszködve haladt elõre.

Messze Brant elõtt, a hegygerinc legtetején, alacsony, sötét tárgy sziluettje rajzolódott a fenyegetõ égre. Brantet hajtotta a remény, hogy az a valami menedéket nyújt. Napsugár leszegett fejét a szélnek feszítve hasonló elszántsággal, kitartóan baktatott mellette.

Még mindig egy mérföldre voltak a csúcstól, amikor eleredt az esõ. Eleinte magányos, mérges cseppekben, azután vakító falként zúdult alá. Pár lépésnél elõbbre nem lehetett látni, még ha valaki ki is tudta nyitni a szemét a szúrós esõben. Brant annyira átázott, hogy több víztõl már nem érezte rosszabbul magát; eljutott abba az állapotba, amikor a felhõszakadás szinte mazochista örömmel töltötte el. De a szél elleni küzdelemben kifejtett fizikai erõfeszítésben egyre jobban kimerült.

Mintha ezer év telt volna el, mire az út újra vízszintesen futott. Brant tudta, hogy a csúcsra ért. A homályba meresztette a szemét, és nem messze maga elõtt hatalmas sötét alakzatot látott, ami akár épület is lehetett. Még ha romos is, menedéket nyújt a vihar elõl.

Az esõ alábbhagyott, miközben Brant célja felé közelített; fölötte megritkultak a felhõk, és átengedték a nyugati égbolt utolsó, egyre halványuló fényeit. Ez épp elég volt Brantnek ahhoz, hogy rájöjjön: ami elõtte van, az nem épület, hanem egy hatalmas kõállat, amely a hegytetõn kuporogva a tengert bámulja. Nem volt rá ideje, hogy alaposabban megvizsgálja, de oltalmában, a fölötte még most is dühöngõ széltõl védetten, gyorsan felverte a sátrat.

Besötétedett, mire megszárogatta magát, és ennivalót készített. Egy ideig pihent az apró, meleg oázisban; a kimerültségnek abban az üdvözült állapotában, amely a kemény, de eredményes erõfeszítést kíséri. Azután fölkelt, fogott egy elemlámpát, és kiment az éjszakába.

A vihar elfújta a felhõket, az éjjeli égen fölragyogtak a csillagok. Nyugaton süllyedõben volt a Hold vékony karimája, igyekvõn követte a Nap példáját. Észak felõl Brant érezte - hogy mi módön, azt nem tudta volna megmondani - a tenger éber jelenlétét. Ott lent, a sötétségben feküdt Shastar, az örökösen ellene vonuló hullámoknak feszülve; de bármennyire meresztette is szemét, Brant semmit sem látott.

Végigment a hatalmas szobor oldala mentén, zseblámpája fényében vizsgálgatva a faragott köveket. A szobor sima volt, az illesztéseknél és szegélyeknél töretlen, és noha az idõtõl foltos lett és elszínezõdött, a kopás jelei nem látszottak rajta. A korát nem tudta megállapítani; lehetett Shastarnál idõsebb, de készülhetett néhány évszázada is.

A Lámpa kemény, kékesfehér sugara végiglibbent az óriás nedvesen csillogó oldalán, és megpihent a hatalmas, nyugodt arcon meg

az üres szemeken. Nevezhetõ volt emberi arcnak is, de minden szó tétován és hamisan csengett. Nem volt sem férfi, sem nõ, és elsõ látásra tökéletesen közömbösnek tûnt minden emberi szenvedély iránt; azután Brant észrevette, hogy az idõk vihara rajta hagyta bélyegét. Számtalan esõcsepp szántotta végig a márványkeménységû arcot, míg foltot nem hagytak rajta az Olümposzi könnyek - könnyek, amelyeket talán a városért hullatott, amelynek születése és halála most egyaránt távolinak tûnt.

Brant annyira kimerült, hogy mire felébredt, a Nap már magasan járt. Egy ideig feküdt a sátron átszûrõdõ félhomályban, próbálta összeszedni a gondolatait, és rájönni, hol van. Azután felkelt, és pislogva kiment a napfényre, kezével árnyékolva szemét a vakító ragyogás elõl.

A Szfinx kisebbnek tûnt, mint éjszaka, bár így is lenyûgözõ volt. Brant most vette észre, hogy gazdag õszt idézõ aranyszíne van, amely természetes köveknél nem fordul elõ. Ebbõl arra is rájött, hogy a szobor nem a történelem elõtti korokban készült, amint azt korábban gondolta. Tudományos módszerekkel építették valamilyen elképzelhetetlenül idõálló, szintetikus anyagból, és Brant úgy gondolta, hogy készítésének ideje az õ kora és a Szfinxet ihletõ mesés eredeti szobor keletkezése közötti idõre tehetõ.

Némileg tartva attól, amit esetleg talál, lassan hátat fordított a Szfinxnek, és észak felé nézett. A hegy elfogyott a lábánál, az út hosszú lejtõn futott lefelé, mintha türelmetlenül üdvözölni akarná a tengert; a végén ott volt Shastar.

A város befogta a napfényt, és olyan színekben verte vissza Brant felé, amilyeneket építõi megálmodtak. A széles utcákat szegélyezõ tágas épületeken mintha nem fogott volna az idõ; a tengert kordában tartó hatalmas márványszalag sértetlenül állt, a parkok, kertek, bár régóta benõtte õket a gaz, még nem magasodtak dzsungellé. A város kétmérföldnyire követte az öböl vonalát, és feleakkora távolságra nyúlt bele a szárazföldbe; múltbéli mértékkel tényleg kicsi volt. De Brant számára hatalmasnak tûnt az utcák és terek eme kiismerhetetlen útvesztõje. Azután kezdte felismerni a szimmetriákat, felfedezte a fõ útvonalakat, és rájött, milyen ügyesen kerülték el az építõk az egyhangúságot és a disszonanciát.

Brant sokáig állt a hegycsúcson, csak a szeme elõtt feltáruló csodára figyelt. Egyedül volt az egész tájban, elveszett és esendõ, apró figuraként nagyszerû emberek alkotása elõtt. Szinte nyomasztó volt a történelem, a hatalmas emelkedõ, amelyen az Ember egymillió éve küzdötte magát fölfelé. Abban a pillanatban Brant úgy érezte, hogy a hegy tetejérõl inkább az Idõt, nem a Teret nézi; fülében pedig suttogott az örökkévalóság szele, amint a múlt felé viharzott.

Ahogy közeledtek a város külsõ része felé, Napsugár egyre idegesebbnek tûnt. Életében nem látott még ehhez hasonlót, és Brant is osztozott nyugtalanságában. Bármilyen szegényes is az ember képzelete, mindig van valami baljós az évszázadok óta elhagyott épületekben, és azok, amelyek Shastarban álltak, jó ötszáz éve üresek voltak.

Az út nyílként haladt át két magas, fehér fémpillér között; a Szfinxez hasonlóan ezek is megviseltek voltak, de nem kopottak. Brant és Napsugár elhaladt e csendes õrök alatt, és egy hosszú, alacsony épület elõtt találta magát, amely bizonyára fogadópontként szolgált a városba látogatók számára.

Távolról úgy tûnt, mintha elõzõ nap hagyták volna el, de Brant a pusztulás és az elhanyagoltság ezer jelét fedezte fel rajta. Az épület színes köveit a kor patinája pöttyözte, az ablakok koponyán tátogó üres szemek voltak, bennük itt-ott egy-egy csodával határos módon épen maradt üvegdarab.

Brant kipányvázta Napsugarat az elsõ épület elõtt, és elindult befelé, keresztül a romokon és a mindent vastagon beborító porhalmokon. Nem talált ajtót, már ha egyáltalán volt valaha, áthaladt a magas, boltíves átjárón, és egy terembe jutott, amely láthatóan végigfutott az épület teljes hosszán. Szabályos idõközönként további szobákba nyíló bejáratok sorakoztak, közvetlenül Brant elõtt pedig széles lépcsõsor vezetett az emeletre.

Csaknem egy órájába telt, míg felfedezte az épületet, és végtelenül lehangoltan távozott. A gondos kutatás semmilyen eredménnyel nem járt. Az összes szoba, kicsi és nagy, üres volt; Brant úgy érezte magát, mint egy tisztára rágott csontvázon átmászó hangya.

Amikor kilépett a napfényre, kissé felderült. Ez az épület valószínûleg csak valamilyen hivatal lehetett, és nyilván mindig csak feljegyzések és információs egységek voltak benne; a város más részein másképp állhatnak a dolgok. De a kutatás nagyszerûsége még így is vonzotta Brantet.

Lassan haladt a tenger felé. Elképedt a széles sugárutak láttán, és csodálkozva bámulta a kétoldalt tornyosuló homlokzatokat. A város közepe táján rábukkant a számos park egyikére. Jócskán benõtte a gaz és a cserje, de még mindig voltak benne nagy füves részek, és Brant úgy döntött, itt hagyja Napsugarat, míg õ folytatja felfedezõútját. Valószínûtlen volt, hogy a kanca túlságosan messzire elkódorog, ha bõségesen talál ennivalót.

A park olyan békés volt, hogy Brant nem szívesen hagyta ott csak azért, hogy ismét alámerüljön a városba. Az itteni növények nem hasonlítottak az általa ismertekhez, azoknak a vadon élõ õsei voltak, amelyeket Shastar népe dédelgetett annak idején. Ahogy ott állt a magasra nõtt fûben az ismeretlen virágok között, Brant most hallotta meg elõször a reggel nyugodt csendjében azt a hangot, amelyet gondolatban mindig Shastarhoz kötött. A tenger felõl jött, és bár még soha életében nem hallotta, fájó felismerés telepedett rá. Ott, ahol már nem voltak emberi hangok, magányos tengeri sirályok szomorú kiáltása hangzott a hullámok felõl.

Brant számára világos volt, hogy a város legfelületesebb átvizsgálása is sok napot venne igénybe, és hogy az elsõ teendõje, hogy lakóhelyet keressen magának. Órákig kutatott a lakónegyedek után, míg ráébredt, hogy van valami felettébb különös Shastarban. Bármelyik épületbe ment be, mindegyiket munkára, szórakozásra szánták, de egyik sem arra készült, hogy éljenek benne. Csak lassan jött rá a megoldásra. Ahogy fokozatosan megismerte a város szerkezetét, észrevette, hogy szinte minden útkeresztezõdésben alacsony, egymással majdnem megegyezõ egyemeletes épületek állnak. Kör vagy ovális alaprajzúak voltak, és több irányból volt bejáratuk. Amikor Brant belépett az egyiken, egy sor fémkapuval találta magát szemközt, mindegyik oldalán függõlegesen elhelyezett jelzõfények égtek. Már tudta, hol éltek a shastariak.

Elõször taszította a föld alatti otthonok gondolata. Azután legyõzte elõítéletét, és rájött, hogy ez tudatos és elkerülhetetlen megoldást jelentett. Szükségtelen volt felfordulást okozni a felszínen, és elfogni a napfényt olyan épületekkel, amelyek pusztán az alvás és az étkezés mechanikus tevékenységét szolgálták. Azzal, hogy a föld alá helyezték ezeket az épületeket, a shastariak pompás, tágas várost tudtak építeni, amely mégis olyan kicsi volt, hogy egy óra alatt be lehetett járni.

A liftek persze nem mûködtek, de voltak a sötétbe kanyargó tûzlépcsõk is. Valamikor ez a föld alatti világ fényárban úszhatott, de most Brant habozott egy kicsit, mielõtt elindult lefelé a lépcsõn. Volt ugyan zseblámpája, de még sohasem járt a föld alatt, és elborzasztotta a gondolat, hogy eltéved odalent. Azután vállat vont, és elindult a lépcsõn; végül is nem kerülhet veszélybe, ha betartja a legelemibb szabályokat - és volt még több száz kijárat, ha esetleg eltéved.

Lement az elsõ szintre, és hosszú, széles folyosón találta magát, amely legalább olyan messze nyúlt, ameddig a lámpája elvilágított. Mindkét oldalon számozott ajtók sorakoztak, és Brant legalább egy tucatnyival megpróbálkozott, míg az egyiket nyitva találta. Lassan, tisztelettudóan lépett a kis otthonba, amely az írott történelemnek legalábbis a második felétõl fogva elhagyottan állt.

A lakás tiszta és rendezett volt, errefelé nem volt por vagy piszok. Az arányosan megtervezett szobákból hiányzott a bútorzat; semmi értékes nem maradt hátra az emberöltõnyi elvándorlást követõen. A félig-meddig állandó berendezési tárgyak egy része még a helyén volt; az élelemelosztó az ismerõs tárcsával olyan döbbenetesen hasonlított arra, amely Brant lakásában volt, hogy látványa szinte semmissé tette az eltelt évszázadokat. A tárcsát még el lehetett forgatni, bár kissé beragadt, és Brant alig lepõdött volna meg, ha azt látja, hogy étel jelenik meg a materializációs kamrában.

Brant számos lakást felderített, mielõtt visszatért a felszínre. Noha semmi értékeset nem talált, egyre erõsebben érezte, hogy rokonságban áll az itteniekkel. De még mindig úgy gondolt rájuk, mint nála alacsonyabb rendûekre, hiszen városban lakni - bármilyen szép és nagyszerûen megtervezett város legyen is az - Brant számára még mindig a barbarizmus jelképe volt.

Az utolsó lakásban, ahova bement, talált egy szobát, melynek falait körös-körül táncoló állatokat ábrázoló falfestmény díszítette. A képekrõl bolondos humor áradt, ami bizonyára jókedvre derítette a gyerekeket, akiknek készült. Brant érdeklõdéssel megvizsgálta a festményeket, ezek voltak az elsõ mûalkotások, amelyeket Shastarban talált. Már éppen indulni készült, amikor a szoba egyik sarkában apró porkupacot vett észre. Amikor lehajolt, hogy szemügyre vegye, rájött, hogy egy játék baba felismerhetõ darabjaira bukkant. Néhány színes gombon kívül semmi szilárd nem maradt belõle, és ezek is porrá morzsolódtak a kezében, amikor fölvette õket. Arra gondolt, vajon miért hagyta itt tulajdonosa ezt a szomorú kis emléket; azután lábujjhegyen kiment a szobából, és visszatért a felszín

re, a magányos, de napsütötte utcákra. Soha többé nem tért vissza a föld alatti városba.

Estefelé újra ellátogatott a parkba, hogy lássa, nem sántikál-e rosszban Napsugár, és felkészült rá, hogy a kertben szétszórtan elhelyezkedõ számos kis épület egyikében tölti az éjszakát. Virágok és fák vették körül, és már-már azt hihette, újra otthon van. Jobban aludt, mint bármikor, mióta elhagyta Chaldist, és napok óta elõször utolsó gondolatai nem Yradne körül forogtak. Shastar varázslata már dolgozott benne; annak a civilizációnak az összetettsége, amelyet színleg megvetett, sokkal gyorsabb változásokat indított meg Brantben, mint gondolta. Minél tovább maradt a városban, annál messzebb került a naiv, de magabiztos fiútól, aki néhány órája ide érkezett.

A második nap megerõsítette az elsõn szerzett benyomásokat. Shastar nem egy év, nem is egy nemzedék alatt pusztult el. Lakói lassan szállingóztak el, miközben létrejött az új - és mégis milyen régi! - társadalmi berendezkedés, és az emberiség visszatért a hegyek és az erdõk közé. A márvány emlékmûveken kívül semmit sem hagytak hátra, ami örökre múltba veszõ életmódjukra utalt volna. Még ha maradt volna is itt bármi értékes, a kíváncsi felfedezõk ezrei, akik az azóta eltelt ötven évszázadban erre jártak, régóta elvitték volna. Brant elõdei számos nyomát megtalálta; nevük ott díszelgett a város falaiba vésve, a halhatatlanság e formájának az ember sohasem volt képes ellenállni.

Végül, az eredménytelen kereséstõl fáradtan, lement a partra, és leült a széles hullámtörõ kövére. Egy-két méterrel alatta az égszínkék tenger teljesen nyugodt volt; olyan csendes és tiszta, hogy Brant látta a mélyben úszó halakat, egy helyütt pedig még egy oldalán fekvõ roncsot is észrevett. A hajót benõtte a hínár, amely hosszú, zöld hajzatként tört egyenesen felfelé. De Brant tudta, hogy volt idõ, amikor a hullámok tombolva csapódtak a masszív falakhoz; mögötte a széles mellvédet vastag kõ-és kagylószõnyeg borította, amelyet a századok viharai sodortak a partra.

A látvány ernyesztõ békessége, és a körös-körül tapasztalható nagyravágyás felejthetetlen hiábavalósága elûzte Brant csalódottságát és vereségérzetét. Bár nem kapott Shastartól semmit, aminek anyagi értéke lett volna, nem bánta meg az utazást. Ahogy itt ült a parti mellvéden, háta mögött a szárazföld, szeme elõtt a vakító kékség, máris érezte, hogy gondjai semmivé lesznek, és fájdalom nélkül, szenvtelen kíváncsisággal képes visszatekinteni arra a nyugtalanságra, amely az utóbbi hónapokban gyötörte.

Lassan visszament a városba, de elõször sétált egy kicsit a part mentén, hogy új útvonalon térhessen vissza. Hirtelen egy hatalmas, kör alaprajzú épület elõtt találta magát, amelynek teteje áttetszõ anyagból készült, és lapos kupolát formázott. Brant csekély érdeklõdéssel nézte, hiszen érzelmileg teljesen kimerült, és úgy döntött, valószínûleg egy újabb színházat vagy koncerttermet lát. Már majdnem elment a bejárat mellett, amikor valami bizonytalan késztetés eltérítette, és belépett a nyitott kapun.

Odabent a fény olyan akadálytalanul szûrõdött át a mennyezeten, hogy Brantnek az az érzése támadt, mintha a szabad ég alatt volna. Az épület számos jókora csarnokból állt, amelyek rendeltetésére hirtelen izgalommal döbbent rá. Az árulkodó, elszínezõdött négyszögek arra utaltak, hogy a falakat valaha képek borították; még az is lehetséges volt, hogy néhány itt maradt közülük, érdekes lett volna látni, mit kínált Shastar, már ami a komoly mûvészeteket illeti. Brant, aki még mindig meg volt gyõzõdve felsõbbrendûségérõl, nem számított rá, hogy túlságosan lenyûgözi majd a látvány. Annál nagyobb volt a megdöbbenése.

A hatalmas falon tündöklõ színek trombiták fanfárjaként csaptak le rá. Egy pillanatig bénultan állt a bejáratban, képtelen volt felfogni a látvány formáját vagy jelentését. Azután lassan kezdte kibogozni az óriási, szövevényes falfestményt, amely oly hirtelen tárult a szeme elé.

Több mint harminc méter hosszú volt, és kétségkívül a legcsodálatosabb dolog, amit életében látott. Shastar már korábban elámította és lenyûgözte, de a város tragédiája eddig furcsamód hidegen hagyta. De ez itt a szívébe hatolt, olyan nyelven szólt, amit értett; és miközben ez megtörtént, a múlt iránti lekicsinylésének utolsó nyomai úgy szóródtak szét, mint falevelek a vihar elõtt.

Szeme önkéntelenül balról jobbra haladt a festményen, követve a feszültség ívét egészen a tetõpontig. Balra volt a tenger, ugyanolyan mélykék, mint a Shastar partjait nyaldosó víz; a tenger színén különös hajóflotta haladt. Evezõk sora hajtotta, és dagadó vitorlák, amelyek a távoli szárazföld felé feszültek. A festmény nemcsak többmérföldnyi teret, hanem talán többévnyi idõt is átfogott; késõbb a hajók partot értek, a szárazföldön hadsereg táborozott. Zászlói, sátrai és harci szekerei eltörpültek az ostromlott város-erõdítmény mellett. Pillantása végigfutott a még sértetlen falakon, és megállapodott, az alkotó szándéka szerint, a fal tetején álló nõalakon. Õ onnan tekintett le a hadseregre, amely követte az óceánon át. Elõredõlve nézett át az oromzat fölött, a szél a hajába kapott, és arany ködöt formált belõle a feje körül. A nõ arcára szavakkal elmondhatatlan, mély szomorúság telepedett, de ez a szomorúság nem csúfította el, szépsége megigézte Brantet, aki hosszú ideig képtelen volt elfordítani tekintetét róla. Amikor végre megtette, követte a nõ pillantását, végig a látszólag áthatolhatatlan falakon, az árnyékukban küszködõ katonák csoportjáig. Gyülekeztek valami körül, amit annyira megrövidített a perspektíva, hogy Brantnek idõbe telt, míg kitalálta, mi az. Azután rájött, hogy egy hatalmas lovat lát, amelyet kerekekre állítottak, hogy könnyebben lehessen mozgatni. A ló nem keltett emlékeket Brantben, így gyorsan visszatért a falon álló magányos alakhoz, aki köré, ahogy mostanra rájött, az egész hatalmas alkotás rendezõdött. Amint a tekintet végigvonult a festményen, magával vitte a szellemet is a jövõbe, romba dõlt ormokra tévedt, az égõ város eget szennyezõ füstjére és a dolga végeztével hazainduló flottára.

Brant csak akkor hagyta el az épületet, amikor már olyan gyenge volt a fény, hogy semmit sem látott. Az elsõ megrázkódtatás elmúltával közelebbrõl is megvizsgálta a hatalmas festményt; és kereste a mûvész kézjegyét - mindhiába. Próbált valami képaláírást vagy címet találni, ilyen sohasem létezett, talán mert ehhez túlságosan is jól ismert volt a történet. Bár a közbeesõ évszázadok során Shastar egyik látogatója két verssort rótt a falra:

Ez az arc dobott tengerre ezer

habot s törte le Trója tornyait?

Trója! Furcsa, mágikus név volt ez; de Brant számára semmit sem jelentett. Arra gondolt, történelem-e vajon vagy mese, nem tudta, milyen sokan birkóztak elõtte ugyanezzel a problémával.

Ahogy felért a ragyogó alkonyatba, még ott volt szeme elõtt a szomorú, földöntúli szépség látványa. Talán ha Brant nem mûvész, és nincs olyan fogékony hangulatban, nem döbbenti meg annyira ez a kép. Pedig az ismeretlen mester éppen ezt a hatást akarta elérni, amikor Fõnixként felélesztette egy nagyszerû legenda haldokló parazsából. Megragadta és meg is õrizte a jövõ számára azt a szépséget, amelynek szolgálata az élet célja és egyedüli értelme.

Brant sokáig ült a csillagok alatt, és figyelte, amint a Hold sarlója a város tornyai alá süllyed. Olyan kérdések kínozták, amelyekre sohasem kaphat választ. Ezekbõl a kiállítótermekbõl az összes többi kép eltûnt, nyom nélkül szétszóródott, nem is a világon, hanem az univerzumban. Milyenek lehettek vajon egy zseni egyetlen munkájához képest, amely most már örökre képviseli Shastar mûvészetét?

Reggel Brant visszatért. Furcsa álmai voltak az éjszaka. Fejében egy terv körvonalazódott; olyan vad és nagyra törõ, hogy elõször nevetve próbálta elûzni, de az nem hagyta nyugton. Szinte vonakodva állította fel kis, összecsukható állványát, és elõkészítette festékeit. Egyetlen dolgot talált Shastarban, ami egyszerre volt különleges és gyönyörû; talán elég ügyes ahhoz, hogy magával vigye Chaldisba halvány mását.

Természetesen a hatalmas képnek csak egy részletét lehetett lemásolni, de a választás könnyen ment. Bár soha nem próbálkozott azzal, hogy Yradnét megfesse, most lefest egy nõt, aki, ha élt egyáltalán, ötezer éve elporladt már.

Többször is megfontolta ezt a paradoxont, és végül úgy gondolta, sikerült megoldania. Azért nem festette le soha Yradnét, mert kételkedett saját tehetségében, és tartott a lány bírálatától. Ez itt most nem probléma, gondolta Brant. Azt a kérdést pedig nem tette föl magának, vajon mit szól majd Yradne, ha õ úgy tér vissza Chaldisba, hogy egyetlen ajándéka egy másik nõ portréja.

Valójában önmagának festett, és senki másnak. Életében elõször közvetlen kapcsolatba került a klasszikus mûvészet egy nagyszerû alkotásával, és az levette a lábáról. Mindeddig dilettáns volt csupán; lehet, hogy soha nem is lesz több ennél, de legalább tesz egy kísérletet.

Egész nap kitartóan dolgozott, és a munka által megkövetelt összpontosítás lelki békét hozott rá. Estére elkészült a várfalak és az oromzat vázlatával, majd a portré következett. Aznap éjszaka jól aludt.

Másnap reggelre derûlátásának nagy részét elvesztette. Élelmiszerkészletei kifogyóban voltak, és talán az a gondolat nyugtalanította, hogy az idõ ellene dolgozik. Mintha minden elromlott volna: a színek nem egyeztek, és a festmény, amely elõzõ nap még olyan ígéretesnek tûnt, percrõl percre gyengébbnek látszott.

Rontott a helyzeten, hogy csökkent a fény, bár majdnem dél volt már. Brant úgy gondolta, odakint beborult az ég. Egy ideig pihent, és remélte, hogy újra kiderül, de mivel ennek semmi jele nem volt, újrakezdte a munkát. Most vagy soha; ha képtelen jól megfesteni azt a hajat, felhagy az egésszel…

Gyorsan telt a délután, de a nagy odafigyelésben Brant alig vette észre az idõ múlását. Egyszer-kétszer mintha távoli hangokat hallott volna, és arra gondolt, talán vihar közeleg, mert az ég nagyon besötétedett.

Nincs annál dermesztõbb érzés, mint amikor az ember hirtelen, váratlanul rájön, hogy nincs egyedül. Nehéz volna megmondani, vajon mi késztette arra Brantet, hogy lassan letegye az ecsetet, és még lassabban a tõle tíz méterre lévõ bejárat felé forduljon. A férfi, aki ott állt, valószínûleg szinte hangtalanul lépett be, és Brant képtelen volt megítélni, vajon mióta figyeli. Egy perc múlva a férfit két másik követte, akik szintén nem próbáltak az ajtónál beljebb kerülni.

Brant lassan felállt. Forgott körülötte a világ. Egy pillanatra már-már azt képzelte, hogy Shastar szellemei tértek vissza kísérteni. Azután felülkerekedett benne a józan ész. Miért ne találkozhatna más látogatókkal, amikor õ is az?

Néhány lépést tett elõre, és így tett az egyik idegen is. Amikor már csak néhány méterre voltak egymástól, a másik nagyon tisztán, lassan azt mondta: - Remélem, nem zavartuk meg.

Nem kezdõdött drámaian a beszélgetés, és Brantet kissé zavarba ejtette a férfi akcentusa - pontosabban az, hogy szinte túlságosan gondosan ejtette ki a szavakat, mintha arra számítana, hogy máskülönben Brant nem érti meg.

- Semmi baj - felelte Brant ugyanilyen lassan. - De megleptetek, nem számítottam rá, hogy bárkivel is találkozom itt.

- Mi sem - mondta a másik enyhe mosollyal. - Nem gondoltuk, hogy él még valaki Shastarban.

- De én nem itt élek - magyarázta Brant. - Látogató vagyok, ahogy ti is.

A három férfi összenézett, mintha titkos tréfán osztozna. Azután egyikük kis fémtárgyat emelt le az övérõl, beleszólt néhány szót, túlságosan halkan ahhoz, hogy Brant hallhassa. Brant feltételezte, hogy ide tart a társaság többi tagja, és bosszantotta, hogy magánya darabokra törik.

Két idegen odament a hatalmas festményhez, és kritikus szemmel megvizsgálta. Brant kíváncsi volt, vajon mire gondolnak; valahogy nem akarózott megosztania kincsét olyanokkal, akik nem éreznek iránta az övéhez hasonló hódolatot, akik számára nem más, mint egy szép festmény. A harmadik férfi mellette maradt, és a lehetõ legkevésbé tolakodóan összehasonlította Brant másolatát az eredetivel. Úgy tûnt, mindhárman szándékosan tartózkodnak a további beszélgetéstõl. Hosszú, zavarba ejtõ csend következett; azután a másik két férfi csatlakozott hozzájuk

- Nos, Erlyn, mi a véleményed? - mondta az egyik, kezével a festmény felé intve. Úgy tûnt, hogy ebben a pillanatban egyáltalán nem érdekelte õket Brant.

- Nagyon jó primitív, a harmadik évezred végérõl. Olyan, mint a többi. Nem így gondolod, Latvar?

- Nem egészen. Nem mondanám, hogy késõ harmadik. Egyrészt a téma…

- Ó, te és az elméleteid! De talán igazad van. Túlságosan jó ahhoz, hogy az utolsó periódusba soroljuk. Ha jobban meggondolom, 2500 körülre tenném. Mit szólsz hozzá, Trescon?

- Egyetértek. Valószínûleg Aroon vagy az egyik tanítványa festette. - Hülyeség - mondta Latvar.

- Képtelenség - horkant fel Erlyn.

- Jó, rendben van - felelte Trescon engedékenyen. - Én csak harminc éve tanulmányozom ezt a korszakot, ti pedig attól fogva, hogy belekezdtünk. Meghajlok a nagyobb tudás elõtt.

Brant meglepõdve és egyre nagyobb zavarban figyelte a beszélgetést.

- Mindhárman mûvészek vagytok? - bökte ki végül.

- Természetesen - felelte Trescon felsõbbségesen. - Mi másért volnánk itt?

- Ne hazudj! - mondta Erlyn, anélkül hogy a hangját fölemelte volna. - Belõled akkor sem lesz mûvész, ha ezer évig élsz. Egyszerûen szakértõ vagy, és ezt te is tudod. Aki tudja, csinálja; aki nem, bírálja.

- Honnan fõttetek? - kérdezte Brant kissé erõtlenül. Sohasem találkozott még senkivel, aki ehhez a három rendkívüli emberhez lett volna fogható. Középkorúnál idõsebbek voltak, lendületük és lelkesedésük viszont mint a kisfiúké. Minden mozdulatuk kissé szélesebb az életszerûnél, és amikor egymáshoz szóltak, olyan gyorsan beszéltek, hogy Brant csak nehezen tudta követni õket.

Mielõtt bárki is válaszolhatott volna, újabb közjátékra került sor. Egy tucatnyi férfi jelent meg a bejáratban, és állt meg ott egy pillanatra a hatalmas festmény láttán. Azután sietõsen csatlakoztak a csoporthoz, amely körülvette Brantet, aki így kisebb tömeg közepén találta magát.

- Hát itt vagy, Kondar - mondta Trescon, Brantre mutatva. Találtunk valakit, aki tud válaszolni a kérdéseidre.

A megszólított férfi egy pillanatig figyelmesen nézte Brantet, rápillantott befejezetlen festményére, és elmosolyodott. Azután Tresconhoz fordult, és kérdõin felvonta szemöldökét.

- Nem - mondta Trescon velõsen.

Brant egyre idegesebb lett. Nem értette, mi folyik itt, és bosszankodott.

- Elmondanátok nekem is, mirõl van szó? - mondta panaszosan. Kondar kifürkészhetetlen arccal nézett rá. Azután csendesen azt mondta: - Talán jobban el tudnám magyarázni a dolgokat, ha kijönnél.

Úgy beszélt, mint akinek soha semmit nem kell kétszer mondania; Brant szó nélkül követte, míg a többiek szorosan mögötte csoportosultak. A külsõ bejáratnál Kondar félreállt, és intett Brantnek, hogy menjen.

Még mindig természetellenesen sötét volt, mintha viharfelhõ takarta volna a Napot; de a Shastart beborító árnyak nem felhõk árnyékai voltak,

Tucatnyi szempár figyelte, ahogy Brant az eget bámulja, és próbálja megbecsülni a város fölött lebegõ hajó méreteit. Olyan közel volt, hogy a távlatot nem is lehetett érzékelni, csak a látóhatárba veszõ, elnyúló fémhajlatokat. Kellett volna valami hangnak, jelzésnek lennie, ami ezt a döbbenetes tömeget Shastar fölött nyugalomban tartó erõkre utal, de csak csend volt, mélyebb, mint amivel Brant életében valaha is találkozott. Még a sirályok sem rikoltoztak, mintha õket is lenyûgözte volna az eget bitorló betolakodó.

Végre Brant a mögötte csoportosuló férfiak felé fordult. Tudta, hogy arra várnak, hogyan reagál, és hirtelen fény derült zárkózott, de nem barátságtalan viselkedésük okára. Számukra, akik istenek hatalmát élvezik, Brant alig volt több egy vadembernél, aki éppenséggel az õ nyelvüket beszélte - saját, félig elfeledett múltjuk fennmaradt emlékét, amely felidézte bennük az idõt, amikor õseik Brant õseivel együtt osztoztak a Földön.

- Érted már, kik vagyunk? - kérdezte Kondar.

Brant bólintott. - Régen mentetek el - mondta. - Már majdnem elfelejtettünk benneteket.

Újra fölnézett az eget áthidaló hatalmas fémívre, és arra gondolt, milyen furcsa, hogy annyi évszázad múltán az elsõ kapcsolatra itt, az emberiségnek ebben az elveszett városában kerül sor. De úgy tûnt, Shastarra jól emlékeznek a csillagok között, hiszen Trescon és barátai számára ismerõsnek tûnt a város.

Akkor Brant messze északon megpillantotta a Nap visszaverõdõ fényét. A hajó alatti sávban másik fémóriás haladt megfontoltan - akár ennek az ikertestvére is lehetett, bár a távolság eltörpítette. Gyorsan áthaladt a látóhatáron, és másodperceken belül eltûnt szem elõl.

Szóval nem ez az egyetlen hajó, még mennyi lehet vajon? A gondolat valahogy a hatalmas festményre emlékeztette Brantet, amelyet éppen most hagyott odabent, és a támadó flottára, amely végzetes céllal haladt az elátkozott város felé. Ezzel a gondolattal pedig az emberiség emlékezetének rejtett barlangjaiból beléhasított a félelem az idegenektõl, akik egyszer az emberiség átkai voltak. Kondar felé fordult, és vádlón felkiáltott:

- Meghódítjátok a Földet!

Egy pillanatig senki sem szólt. Azután Trescon, némi rosszindulattal a hangjában, azt mondta:

- Kezdj bele, Parancsnok - elõbb-utóbb úgyis el kell magyaráznod. Itt az ideje, hogy gyakorold.

Kondar parancsnok aggodalmasan elmosolyodott, ami elõször megnyugtatta Brantet, de azután még rosszabb elõérzettel töltötte el. - Igazságtalan vagy velünk, fiatalember - mondta komoran.

Nem meghódítjuk a Földet. Kiürítjük.

- Remélem - mondta Trescon, aki pártfogásába vette Brantet -, hogy a tudósok ezúttal megtanulták a leckét, bár kétlem. Azt mondják: "történnek majd balesetek", és amikor egy szemétdombot eltisztítottak, folytatják, és csinálnak egy másikat. A Szigora Mezõ nyilvánvalóan az eddigi leglátványosabb kudarcuk, de a fejlõdés sohasem ér véget.

- És ha valóban eléri a Földet - mi történik majd?

- Ugyanaz, ami az ellenõrzõ berendezéssel történt, amikor a

Mezõ fellazult - szétszóródik a világûrben. És ez történik veled is, hacsak nem viszünk ki idõben.

- Miért? - kérdezte Brant.

- Ugye nem várod, hogy mûszaki választ adjak? Az egész a Bizonytalansággal van kapcsolatban. A régi görögök - vagy talán az egyiptomiak - rájöttek, hogy egy atom helyzetét sem lehet tökéletes pontossággal megállapítani; kicsi, de véges valószínûséggel bárhol lehet a Világegyetemben. A Mezõt létrehozó emberek azt remélték, hogy majd meghajtásra használják. Ez megváltoztatná az esélyeket, így egy Vega körüli pályán haladó ûrhajó egyszer csak úgy dönthetne, hogy mégis inkább a Betelgeuze körül kellene keringenie.

Nos, úgy tûnik, hogy a Szigora Mezõ csak a munka felét végzi el. Pusztán megsokszorozza a valószínûségeket, nem rendezi õket. Most pedig véletlenszerûen bóklászik a csillagok között, a csillagközi porból és az esetleges napsütésbõl táplálkozik. Senki nem volt képes rá, hogy semlegesítse, bár létezik egy borzasztó javaslat, amely szerint létre kellene hozni az ikerpárját, és össze kellene ütköztetni a kettõt. Tudom, mi történik, ha megpróbálják.

- Nem értem, miért az aggodalom - mondta Brant. - Még mindig tíz fényévnyire van innen.

- Tíz fényév túlságosan is közeli egy olyan valaminek, mint a Szigora Mezõ. Véletlenszerû, cikcakkos úton halad, olyan módon, amit a matematikusok "részeges tántorgás"-nak neveznek. Ha nincs szerencsénk, már holnap itt lehet. De annak az esélye, hogy a Földet érintetlenül hagyja, egy a húszhoz; néhány év múlva újra hazatérhetsz, mintha mi sem történt volna.

"Mintha mi sem történt volna!" Bármit tartogatott is a jövõ, a régi életnek örökre vége szakadt. Ami Shastarban történt, így vagy úgy a világ minden részén végbemegy. Brant tágra nyílt szemekkel figyelte, ahogy furcsa gépezetek gördülnek végig a csodálatos utcákon, és eltisztítják a régi korok köveit, hogy újra lakhatóvá tegyék a várost. Mint ahogy egy csaknem kialudt csillag is hirtelen felgyulladhat egy dicsõséges utolsó órában, úgy lesz Shastar is néhány hónapig a világ fõvárosa, helyet adva a tudósok, mûszaki és közigazgatási szakemberek hadának, amely az ûrbõl szállt alá.

Brant kezdte egyre jobban megismerni a behatolókat. Elképesztette lendületük, tetteik zabolátlansága, és szinte gyerekes elragadtatásuk az emberfeletti erõk iránt. Õk, az unokatestvérei voltak a Világegyetem örökösei; és még nem merítették ki csodáit, nem untak bele titokzatosságába. Nagy tudásuk ellenére sok tettüket kísérletezõ szellem, sõt vidám felelõtlenség jellemezte. A Szigma Mezõ is ezt példázta; hibát követtek el, de úgy tûnt, cseppet sem bánják, és elég bizonyosak benne, hogy elõbb-utóbb rendbe hozzák a dolgokat.

A Shastarra - és valójában az egész bolygóra - szakadt zûrzavar ellenére Brant csökönyösen kitartott feladata mellett, amely a változó értékek világában valami szilárdat jelentett számára, ezért kétségbeesetten ragaszkodott hozzá. Trescon vagy társai idõrõl idõre meglátogatták, és tanácsokkal látták el, általában kitûnõ tanácsokkal, amelyeket õ nem mindig fogadott meg. Néha pedig, amikor fáradt volt, és pihentetni akarta szemét vagy az elméjét, elhagyta a hatalmas, üres galériákat, és kiment a város átalakult utcáira. Új lakóira jellemzõ volt, hogy noha tudták, hogy nem lesznek itt többet néhány hónapnál, nem kímélték az erejüket, hogy Shastart tisztává és hatékonnyá tegyék, és olyan ragyogó szépséggel ruházzák fel, amely meglepte volna elsõ építõit.

Négy nap múltán - ez volt a leghosszabb idõ, amit egyetlen munkának szentelt - Brant csökkentette a tempót, majd abbahagyta a festést. Toldozhatta-foldozhatta volna a képet az örökkévalóságig, de azzal csak rontott volna rajta. Egyáltalán nem volt elégedetlen a munkájával, amikor Trescon keresésére indult.

A kritikust, mint rendszerint, most is vita közben találta, kollégáival arról tárgyalt, mit kellene megmenteni az emberiség összegyûjtött mûvészetébõl. Latvar és Erlyn közölte, hogy erõszakot alkalmaznak, ha még egy Picasso a fedélzetre kerül vagy egy újabb Fra Angelico lekerül. Mivel Brant még egyikükrõl sem hallott, lelkiismeret-furdalás nélkül hozakodott elõ a kívánságával.

Trescon csendben állt a kép elõtt, és néha az eredetire pillantott. Elsõ megjegyzése váratlanul érte Brantet.

- Ki a lány? - kérdezte.

- Azt mondtad, Helénának hívták… - kezdte Brant a választ. - Úgy értem, a lány, akit valójában lefestettél.

Brant a saját vásznára nézett, azután az eredeti képre. Különös volt, hogy korábban nem vette észre a különbségeket, de a nõn, aki az õ festményén az erõdítmény falán állt, kétségtelenül felfedezhetõk voltak Yradne vonásai. Nem ezt a másolatot akarta elkészíteni. Agya és szíve szólalt meg az ujjain keresztül.

- Értem, mire gondolsz - mondta lassan. - Van egy lány a fa

lomban; tulajdonképpen azért jöttem ide, hogy ajándékot vigyek neki, valamit, ami lenyûgözi.

- Akkor csak az idõdet vesztegetted - felelte Trescon nyersen. Ha valóban szeret, úgyis nemsokára közli veled. Ha nem, akkor meg nem erõltetheted. Ilyen egyszerû.

Brant nem hitte, hogy ilyen egyszerû volna, de úgy döntött, hogy ezen nem vitatkozik.

- Nem mondtad, mit gondolsz a képemrõl - panaszolta.

- Ígéretes - felelte Trescon óvatosan. - Harminc, jó, inkább húsz év múlva eljuthatsz valahová, ha kitartó vagy. Az ecsetkezelés elég durva, az a kéz meg olyan, mint egy halom banán. De szép, lendületes vonalaid vannak, és még többre tartalak, hogy nem indigómásolatot készítettél. Azt bármilyen bolond meg tudja csinálni, benned, úgy tûnik, van eredetiség. Most gyakorolnod kell, mindenekelõtt tapasztalatra van szükséged. Úgy gondolom, ezt mi meg tudjuk adni neked.

- Ha arra gondolsz, hogy hagyjam el a Földet - mondta Brant -, nekem nem ilyen tapasztalat kell.

- Jót tesz majd neked. Nem hoz lázba a gondolat, hogy elutazz, ki a csillagok közé?

- Nem; megrémít. De nem is tudom komolyan venni, mert nem hiszem, hogy távozásra bírhattok bennünket.

Trescon kissé fenyegetõen elmosolyodott.

- Elég gyorsan szeditek majd a lábatokat, ha a Szigora Mezõ elszívja a csillagok fényét az égrõl. És még jó is lehet, ha ideér: úgy érzem, épp idõben jöttünk. Gyakran gúnyolódtam a tudósokkal, de most örökre megszabadítottak minket a tespedéstõl, ami a te fajtádon úrrá lett.

El kell hagynod a Földet, Brant, azok közül, akik egész életüket a bolygó felszínén töltötték, senki sem látta a csillagokat, csak azok halovány szellemképét. El tudod képzelni, mit jelent az egyik többszörös rendszer közepén függeni az ûrben, körülötted színes, lángoló napokkal? Én kipróbáltam; és láttam karmazsinszínû tûzkörökben úszó csillagokat, hasonlóan a ti Szaturnusz bolygótokhoz, csak annál ezerszer nagyobbakat. És el tudod képzelni, milyen az éjszaka egy olyan világon, ami közel van a Galaxis szívéhez? Az ég csillagködöktõl fénylik, amelyekbõl még nem születtek napok! A ti Tejutatok nem más, mint néhány szétszórt, harmadosztályú csillag; várd ki, amíg meglátod a Központi Nebulót!

Ezek a nagy dolgok, de a kicsik éppen ilyen csodálatosak. Igyál mindabból, amit az univerzum kínál; és ha úgy kívánod, térj vissza a Földre az emlékeiddel. Akkor majd munkához láthatsz, akkor és nem korábban, megtudod, hogy mûvész vagy-e.

Brantet lenyûgözte, amit hallott, de nem gyõzte meg.

- Eszerint nem létezhetett volna igazi mûvészet az ûrutazás elõtt. - Egész kritikai iskola alapul erre a tézisre; az ûrutazás minden bizonnyal az egyik legnagyszerûbb dolog, ami valaha is befolyásolta a mûvészetet. Az utazás, a felfedezés, a más kultúrákkal való találkozás, ez serkenti a legjobban az intellektuális tevékenységet. - Trescon a mögöttük lévõ falon fénylõ festmény felé intett. - Akik ezt a legendát teremtették, tengeri utazók voltak, és a világ forgalmának a fele áthaladt a kikötõiken. De néhány ezredév múltán a tenger már nem volt elég az ihlet és a kaland számára, elérkezett az ûrutazás ideje. Nos, számodra is eljött az idõ, ha tetszik, ha nem.

- Nem tetszik. Yradnével szeretnék élni.

- Nagy különbség van a között, amit az ember akar, és ami jó neki. Sok szerencsét a festészethez, nem tudom, hogy a másik vállalkozásodhoz kívánjak-e szerencsét. A magas mûvészet és a családi üdvösség összeférhetetlen. Elõbb-utóbb döntened kell!

Elõbb-utóbb döntened kell. A szavak még mindig visszhangoztak Brantben, ahogy a hegy orma felé gyalogolt, a szél pedig végigsöpört a nagy úton, hogy üdvözölje. Napsugár megérezte, hogy vége a vakációnak, így még annál is lassabban haladt, mint amennyire az emelkedõ megkívánta. De a vidék fokozatosan kitárult körülöttük, és a látóhatár messzebb került a tengeren, a város pedig egyre inkább úgy festett, mint egy színes téglákból készült játékszer - olyan játékszer, amelyet a fölötte könnyedén, mozdulatlanul függõ hajó uralt.

Brant elõször látta teljes egészében, hiszen most szinte szemmagasságban lebegett, így egy pillantásra be tudta fogni. Henger alakja volt, de bonyolult, soklapú formában végzõdött, amelynek rendeltetését nem is sejtette. A hajó hatalmas ívû hátsó részét ugyanennyire titokzatos domborulatok, barázdák és kupolák tagolták. Erõ és célszerûség sugárzott róla, de semmi szépség; Brant ellenszenvvel figyelte.

- Eget bitorló szörnyeteg, bárcsak eltûnne, hasonlóan az oldalánál sodródó felhõkhöz!

De attól, hogy kívánta, még nem tûnt el; Brant tudta, hogy a most gyülekezõ erõkhöz képest az õ gondja jelentéktelen. Ez volt az a pillanat, amikor a történelem visszatartotta a lélegzetét, a fénylõ villanás és az elsõ megrázkódtatás eljövetele közötti néma pillanat. A vihar hamarosan körbeszáguld a világon; és lehet, hogy nemsokára már világ sem lesz, õ pedig népével együtt hazátlan számkivetetté válik a csillagok között. Ezzel a jövõvel nem szívesen nézett szembe, ettõl a jövõtõl jobban félt, mint azt Trescon és társai, akik számára a Világegyetem ötezer éve csupán játékszer volt, valaha is megérthették volna.

Méltánytalannak tûnt, hogy mindez az õ korában történik, ennyi évszázadnyi nyugalmat követõen. De az ember nem alkudozhat a Sorssal, nem választhatja kívánsága szerint a békét vagy a kalandot. A Kaland és a Változás újra elérte a világot, neki pedig a lehetõ legjobban ki kell használnia, ahogy õsei is tették az ûrkor kezdetén, amikor elsõ törékeny hajóik megrohamozták a csillagokat.

Utoljára üdvözölte Shastart, azután hátat fordított a tengernek. A nap a szemébe sütött, és az elõtte elterülõ utat mintha fényes, vibráló köd fátyolozta volna, úgy reszketett, akár a délibáb vagy mint a Hold fénye a zavaros vízen. Egy pillanatra Brant azt hitte, becsapja a szeme; azután rájött, hogy nem káprázat, amit lát.

Ameddig a szem ellátott, az utat és mellette a földeket megszámlálhatatlan fátyolszerû fonál borította. Olyan törékenyek és finomak voltak, hogy csak a szikrázó napfény árulta el ottlétüket. Brant negyed mérföldön keresztül úgy szelte át õket, hogy nem állták útját jobban, mint füstgomolyagok.

A szél hordta pókok milliószámra hullhattak alá az égbõl reggel; és amikor felpillantott a kékségbe, Brant még látta, hogy a napfény itt-ott megcsillan a sodródó selymen, miközben az elkésett utazók tovaúsznak. Mivel nem tudták, merre tartanak, ezek az apró lények sokkal barátságtalanabb, feneketlen mélységbe merészkedtek annál, mint amivel õ néz majd szembe, ha eljön az idõ, hogy búcsút mondjon a Földnek. Olyan lecke volt ez, amire még hetekig, sõt hónapokig emlékezik majd.

A Szfinx lassan belesüllyedt a látóhatárba, és összeért Shastarral a hegyek egyre homályosuló sarlója mögött. Brant csak egyszer nézett vissza a kuporgó kolosszusra, amelynek évszázados virrasztása most lassan véget ér. Azután lassan elindult, a nap felé. Arcát tovább dörzsölték a kitapinthatatlan ujjak, ahogy a selyemfonalak sodródtak a szélben, ami otthonról fújt.

GYÛLÖLET

A most következõ történet túlságosan valószínûtlen ahhoz, hogy kitalált legyen: egyszerûen el kell hinniük, hogy nem én ötlöttem ki. Mivel addig, amíg elõ nem ástam sárguló jegyzetfõzeteimet, egyáltalán nem emlékeztem a novella születésének körülményeire, még most is kissé hitetlenkedem.

1960 februárjában - harminc évvel e szavak kinyomtatása elõtt William MacQuitty, a kiváló filmproducer arra kért, írjak egy forgatókönyvet A tenger és a csillagok címmel. Ez valamivel több mint két évvel azután történt, hogy a Szputnyik-1 1957 októberében megnyitotta az ûrkorszakot; emberi lény azelõtt még nem lépte át a föld légkörét, és Lajka kutya, illetve más állat asztronauták dacára egyesek még mindig kételkedtek abban, hogy hosszabb ideig lehet élni a súlytalanság körülményei között.

Bár abban az idõben természetesen nem tudtunk róla, Jurij Gagarin már készült elsõ ûrutazására (1961. április 12.), és Bill meg én bizonyosak voltunk benne, hogy az elsõ ember az ûrben orosz nemzetiségû lesz. Úgy gondoltuk, drámai film kerekedhetne abból, ha az ûrkabint a Nagy-korallzátonynál süllyesztenénk el, és csapdába esett utasával együtt egy búvár találna rá, aki… de nem, nem rontom el a szórakozásukat.

A forgatókönyvbõl semmi sem lett, ahogy az ilyenek kilencvenkilenc százalékával történni szokott. Ezzel együtt úgy gondoltam, az ötlet túlságosan jó ahhoz, hogy kárba vesszen, így a következõ hónapban novellává alakítottam. Az If magazinban jelent meg 1961 novemberében A repülés vége címmel. Nekem az eredeti jobban tetszik, frappánsabb.

Ezzel csaknem egy idõben találkoztam az elsõ ûrhajóssal; egyik legértékesebb tulajdonom Gagarin önéletrajza a dedikációval: "Ceyloni találkozásunk emlékére, 61. 12. 11." Évek múlva Csillagvárosban ott álltam Gagarin irodájában, pontosan olyan volt, amilyennek otthagyta, mielõtt a végzetes gyakorlórepülésre indult. A falon lévõ óra halála pillanatában állt meg.

Amikor elõször találkoztam Bill MacQuittyvel, éppen befejezte a Titanic szerencsétlenségérõl szóló hiteles filmjét, az Emlékezetes éjszakát, különös módon vonzódott a témához, mivel gyermekkorában Belfastban jelen volt, amikor a hajót vízre bocsátották. Késõbb elszánt, de sikertelen kísérletet tett a Holdrengés megfilmesítésére. Mivel nem tudott tengeralattjáró-mûveleteket filmezni a Holdon, a Fölöttünk a hullámokkal tért vissza a Földre - a történet a brit haditengerészetnek a Tirpitz hadihajó elleni támadásról szólt. Bill Ceylont is felhasználta - a harmincas években banktisztviselõként dolgozott ott - a The Beachcomher címû film hátteréül. A sztori alapja Somerset Maugham gyarmati idõkrõl szóló története, fõszerepben azzal a szép darab Robert Newtonnal. ("Az utolsó film - mondta Bill -, amiben Bob többnyire józan volt.")

Mindez úgy hangzik, mintha nem tartozna a tárgyhoz, pedig nagyon is oda tartozik. Hiszen az a férfi, aki látta, hogyan siklik a vízre a Titanic 1910-ben, és lecsaphatott volna rám, Stanley Kubrick elõtt, éppen most sétált be a szobámba önéletrajzának elsõ kötetével. Én pedig, megszegve kõbe vésett szabályaim egyikét, éppen bevezetõt írok…

Még nem fejeztem be egészen. Az azt követõ héten, hogy Bill MacQuitty elutazik Colombóból, várható annak az embernek az érkezése (lekopogom), aki végül is megfilmesíti a Holdrengést. A Holdon végzett mentõakciókat fogjuk megvitatni.

És hogy tovább bonyolítsam a dolgokat, dolgozom a Titanic elsüllyedésének századik évfordulójára írandó regényen, mivel a dátum, 2012, gyorsan közeleg. A hajót egyszer már megemlítettem a Birodalmi földben, de most, hogy Robert Ballard és csapata újra felfedezte, ideje visszatérni a Nagy Partra.

I.

Tibor nem látta azt a valamit. Éppen aludt, és elkerülhetetlen, fájdalmas álmát álmodta.

Csak Joey volt ébren a fedélzeten, a pirkadatot megelõzõ hûvös csöndben, amikor a meteor lángolva kitört az égbõl Új-Guinea felett. Nézte, ahogy felkapaszkodik a mennyboltra, azután elhalad közvetlenül a feje fölött, miközben eltéríti a csillagokat, és gyorsan mozgó árnyékokat hajigál a zsúfolt fedélzetre. Az éles fény kirajzolta a csupasz árbocok, az összetekeredett kötelek és légtömlõk körvonalait, az éjszakára rendben levetett réz búvársisakokat, még az alacsony, tûlevelû bokrokkal fedett szigetet is félmérföldnyivel távolabb. Amint a meteor délnyugat felé haladt a Csendes-óceán fölött, darabokra hullott.

Izzó gömbök töredeztek le róla, és égõ barázdákat vontak a tûzcsóvában, amely az égboltnak majdnem a negyedén végighúzódott. Már halóban volt, mire kiviharzott a látómezõbõl. De Joey nem látta, hogyan végzi. Még mindig vad lángolás közepette süllyedt a látóhatár alá, mintha azon igyekezne, hogy egyenesen a rejtõzködõ Napnak rontson.

Amilyen látványos volt a jelenség, olyan rémisztõ a süket csend. Joey csak várt, várt és várt, de nem jött hang a felhasadt égbolt felõl. Amikor percek múlva hirtelen csobbanást hallott a tengerrõl, a közvetlen közelrõl, önkéntelenül is összerezzent a meglepõdéstõl, azután szidta magát, hogyan ijedhet meg egy mamától. (Bár hatalmasnak kellett lennie, ha ekkora zajjal ugrott ki.) Több hang nem hallatszott, Joey pedig azonnal újra elaludt.

Tibor, aki keskeny priccsen feküdt a légkompresszortól kicsit a tat felé, semmit sem hallott. Napi munkája után olyan mélyen aludt, hogy még álmodni is alig maradt ereje. Amikor azután az álmok megérkeztek, nem azok voltak, amelyekre vágyott. A sötétség óráiban gondolatai elõre-hátra száguldoztak a múltban, és nem hagyták nyugodni a vágy emlékei. Tibornak voltak barátnõi Sydneyben és Brisbane-ban, Darwinban és a Csütörtök-szigeten - de az álmaiban nem volt egy sem. Valahányszor felébredt a kabin bûzös csendjében, mindig csak a porra, tûzre és vérre emlékezett, amikor az orosz tankok begördültek Budapestre. Nem szerelemrõl, gyûlöletrõl álmodott.

Amikor Nick eszméletre rázta, éppen a határõröket kerülte ki az osztrák határon. Néhány másodpercébe telt csak, hogy megtegye a tízezer mérföldes utat a Nagy-korallzátonyig. Akkor ásított, félrerúgta a lábánál rágicsáló csótányokat, és fellökte magát a priccsrõl.

Reggelire természetesen ugyanaz volt, mint mindig: rizs, teknõctojás és konzerv marhahús, amit erõs, édes teával öblítettek le. A legjobb, amit Joey fõztjérõl el lehetett mondani, az volt, hogy sok jutott belõle. Tibor hozzászokott a monoton étrendhez. Kárpótolta magát érte, és a többi nélkülözésért is, amikor a szárazföldre ért.

A Nap még alig vonta fénybe a horizontot, mikorra az edények már halomban álltak az apró konyhában, és a hajó útra kelt. Nick jókedvûnek látszott, ahogy a kormánykerékhez állt, és elindult a szigetrõl a nyílt víz felé. Az öreg gyöngymesternek minden oka megvolt az örömre, hiszen a kagylótelep, amin dolgoztak, a leggazdagabb volt azok közül, amelyeket valaha is látott. Ha csak egy kis szerencséjük van is, egy-két napon belül megtöltik a rakteret, és fél tonna kagylóval a fedélzeten hajóznak vissza T. L-be. Akkor pedig, még egy kis szerencsével, abbahagyhatja büdös, veszélyes munkáját, és visszatérhet a civilizációba.

Nem mintha sajnált volna bármit is. A görögök jól bántak vele, és talált néhány szép gyöngyöt is, amikor felnyitották a kagylókat. De most, a Zátonyon töltött kilenc hónap után már értette, hogyan lehetséges az, hogy az ember egy kezén megszámolhatja, hány fehér búvár van összesen. A japcsik, a kanakók és a szigetiek bírták, de az európaiak közül csak átkozottul kevesen.

A dízelmotor köhögve elcsendesedett, és az Arafura magában siklott, míg meg nem állt.

Kétmérföldnyire voltak a szigettõl, amely alacsonyan és zölden pihent a vízen, de vakító partjának keskeny szalagja élesen el is választotta tõle. Csak névtelen homokpad volt, amit egy picinyke erdõnek sikerült meghódítania. Ostoba viharmadarak miriádjai lakták csupán, föld alatti vackaik szitává lyuggatták a puha talajt, kísérteties sikolyaik pedig borzalmassá tették az éjszakát.

A három búvár nem sokat beszélt, míg öltözött. Mindegyikõjük tudta a feladatát, és nem vesztegette az idõt. Miközben Tibor vastag zsávolykabátját gombolta, Blanco, a segítõje, ecettel öblítette ki búvárszemüvegét, nehogy elhomályosodjon. Akkor Tibor nehézkesen leereszkedett a kötélhágcsón; közben rákerült a súlyos sisak és az ólomnehezék.

Kabátjától eltekintve, amelynek bélése egyenlõen osztotta el két vállán a súlyt, hétköznapi ruhát viselt. Az itteni meleg vizekben nem volt szükség gumiöltözékre. A sisak úgy viselkedett, mint egy kis búvárharang, amelyet egyedül a súlya tart a helyén. Veszély esetén viselõje megtehette - ha szerencséje volt -, hogy lebukva kihúzta belõle a fejét, és sértetlenül a felszínre úszott. Tibor látott már ilyet, de semmi kedve nem volt hozzá, hogy õ is elvégezze ezt a kísérletet. Valahányszor a létra utolsó fokán állt, egyik kezével a kagylózsákot, másikkal a biztonsági kötelet markolva, fejében ugyanaz a gondolat suhant át. Elhagyja a világot, amit ismer; de mennyi idõre: egy órára vagy mindörökre?

Ott lenn, a tengerfenéken gazdagság és halál lakozott, és az ember egyikben sem lehetett bizonyos. Az esély arra, hogy ez a nap is eseménytelen rabszolgamunkával telik majd, ugyanakkora volt, mint a gyöngyhalász szürke életének bármely más napján. De Tibor látta meghalni egy társát, akinek a légkábele belegabalyodott az Arafura hajócsavarjába. És végignézte egy másik haláltusáját, rángatódzó testét. A tengerben soha semmi nem biztonságos vagy bizonyos. Ott nyitott szemmel vállalod a kockázatot.

És ha veszítesz, semmi értelme a siránkozásnak.

Tibor lelépett a létráról, és a Nap meg az ég világa megszûnt létezni. Mivel sisakja miatt a fejére nehezedett a súly nagy része, veszettül kellett ellentempóznia, hogy függõlegesen tartsa a testét. Miközben a tengerfenék felé süllyedt, csak kék ködöt látott. Remélte, hogy Blanco nem ereszti túlságosan gyorsan a biztonsági kötelet. Ahogy nõtt a nyomás, nagyokat nyelt és krákogott, hogy a füle kiduguljon. A jobb elég hamar "kipattant", de a balban ugyanaz a szúró, elviselhetetlen fájdalom növekedett egyre gyorsabban, ami már napok óta nyugtalanította. Kezét a sisakba erõltetve felnyúlt, megfogta az orrát, és teljes erõbõl elkezdte fújni. Valahol a fejében hirtelen hang nélküli robbanás következett be, és a fájdalom azonnal elmúlt. Több gondja ezen a merülésen nem akadt.

Tibor elõbb érezte a tengerfeneket, mint meglátta.

Mivel elõrehajolni nem tudott - azzal kockáztatta volna, hogy vízzel árasztja el a nyitott sisakot -, lefelé keveset látott. Maga körül igen, de közvetlenül maga alatt nem. Amit mégis látott, megnyugtató volt szürkés egyhangúságával, lágyan ringó, iszapos síkság, amely háromméternyire tõle már a semmibe veszett. Egy méterre balra apró hal majszolt egy legyezõ nagyságú korallt. Ez volt minden. Nem volt szépség, víz alatti tündérország. Volt viszont pénz. Ez számított.

Tibor érezte, hogy enyhén megrándul a biztonsági kötél, ahogy a hajó a szélirányba sodródott, keresztüloldalazott a kagylótelepen, azután elindult elõre lassú, ruganyos léptekkel, amelyeket a súlytalanság és a víz ellenállása kényszerített rá. Mint Második számú búvár, a hajó orra felõli oldalon dolgozott. A hajóderéknál Stephen, a viszonylag tapasztalatlan merülõ, míg a tatnál Billy, a vezetõ búvár. A három férfi ritkán látta egymást munka közben; mindegyikük a maga kutatósávjában haladt, miközben az Arafurát csöndben sodorta a szél. Csak cikcakkos útjuk legszélsõ pontjain pillantották meg néha egymást, ködön átderengõ halvány körvonalként.

Gyakorlott szem kellett hozzá, hogy felfedezze az alga-és hínárálca alá rejtõzött kagylókat, de a puhatestû állatok gyakran elárulták magukat. Amikor megérezték a közelgõ búvár által keltett rezgéseket, összecsukódtak, ilyenkor pillanatnyi, gyöngyházszínû villódzás látszott a homályban. Ennek ellenére még õk is megmenekültek néha, hiszen megtörtént, hogy a mozgó hajó továbbrántotta a búvárt, mielõtt összeszedhette volna az alig több mint karnyújtásnyira heverõ zsákmányt. Tanulóidejének korai szakaszában Tibor elég sokat ott hagyott a nagy ezüstajkúak közül, amelyek bármelyikében mesés gyöngy rejtõzhetett. Vagy legalábbis így képzelte, mielõtt megkopott a mesterség varázsa, és rájött, a gyöngy olyan ritka, hogy jobb, ha elfelejti az ember. A legértékesebb, amit valaha is felhozott, húsz fontért kelt el; annyi kagyló pedig, amit egy jó délelõtt szedett össze, többet ért ennél. Ha a gyöngyipar az igazgyöngyre és nem a gyöngyházra lett volna utalva, már évekkel ezelõtt csõdbe megy.

Ebben a ködvilágban nem létezett idõ. Ott haladt az ember a láthatatlan, sodródó hajó alatt, kompresszor dobogott a fülében, zöld fátyol lebegett a szeme elõtt. Nagy ritkán megpillantott egy kagylót, feltépte a tengerfenékrõl, és a zsákjába dobta. Szerencsés esetben elég volt egyetlen "sodródás" a telepen át, és összeszedett néhány tucatot. Máskor megesett, hogy egy árva darabot sem talált.

Felkészült a veszélyre, de nem aggasztotta. Az igazi kockázat olyan egyszerû, korántsem látványos dolgokban rejlett, mint az összegubancolódott légtömlõ vagy biztonsági kötél - nem pedig cápa, fûrészes sügér vagy polip. A cápák megfutamodtak a légbuborékok láttán, polipot Tibor mióta víz alá merült, összesen egyet látott, kicsit több mint fél méter széleset. Ami a sügéreket illeti, õket illett komolyan venni, hiszen képesek voltak egyben lenyelni a búvárt, ha elég éhesek voltak. De a lapos és kietlen tengerfenéken kevés esély volt rá, hogy összefut velük. Errefelé nem voltak korallbarlangok, ahol lakhattak volna.

A sokk nem lett volna olyan nagy, ha ez az egyforma, egyenletes szürkeség nem ringatja valamiféle biztonságba.

Az egyik pillanatban még biztos lábakon haladt egy elérhetetlen ködfal elé, amely ugyanolyan gyorsan hátrált elõle, amilyen gyorsan õ közeledett felé. Azután minden figyelmeztetés nélkül rátelepedett a lidércnyomás.

II.

Tibor gyûlölte a pókokat, és volt valami a tengerben, amelynek, úgy látszik, sikerült szándékosan kihasználnia ezt a fóbiát. Sohasem látta, és gondolatban mindig elmenekült a találkozástól, de Tibor tudta, hogy a japán pókrák négy méterre is képes kiterjeszteni nyurga lábait. Az, hogy ártalmatlan, a legkevésbé sem számított. Egy ember nagyságú póknak egyszerûen nincs joga létezni.

Amikor látta, hogy a vékony, összetett lábak kosara elõbukkan a mindent körülölelõ szürkeségbõl, Tibor iszonyodva felsikoltott. Nem emlékezett rá, hogy valaha is megrántotta volna a biztonsági kötelet, de Blanco az eszményi segítõtárs figyelmével azonnal reagált. Tibor sisakjában még mindig visszhangzott a sikoly, amikor érezte, hogy felrántják a tengerfenékrõl, és emelkedik a fény, a levegõ és a józanság felé. Miközben suhant felfelé, rájött, milyen különös és abszurd hibát követett el, és valamelyest visszanyerte önuralmát. De amikor Blanco leemelte a sisakját, még mindig annyira remegett, hogy idõbe telt, míg meg tudott szólalni.

- Mi a fene folyik itt? - kérdezte Nick. - Mindenki korán teszi le a munkát?

Tibor csak ekkor vette észre, hogy nem õ volt az elsõ, aki följött. Stephen ott ült a hajóderéknál, cigarettázott, és teljesen közönyösnek látszott. A tatbúvárt, aki nyilvánvalóan kíváncsi volt rá, mi történt, kénytelen-kelletlen húzta fel a segítõje, hiszen az Arafura megállt, és minden mûveletet felfüggesztettek, amíg meg nem oldják a problémát.

- Valami roncs van odalent - mondta Tibor. - Egyenesen beleszaladtam. Csak egy halom vezetéket és kart láttam.

Legnagyobb nyugtalanságára és önutálatára az emlék hatására újra remegni kezdett.

- Nem értem, miért reszketsz ettõl - morgolódott Nick. Fönt, a napfényes fedélzeten már Tibor sem értette. Képtelenség volt megmagyarázni, hogyan tudja egy ködön át megpillantott ártalmatlan körvonal elborzasztani az embert.

- Majdnem fönnakadtam rajta - hazudta. - Blanco épp idejében húzott fel.

- Hmm - mondta Nick, akit nyilván nem sikerült meggyõzni. Bárhogyan is, hajó nem lehet. - A derékbúvár felé intett. - Steve egy halom kötélre és szövetre bukkant, olyan mint a vastag nejlon, azt mondja. Úgy hangzik, mint valami ejtõernyõ. - Az idõs görög undorodva bámulta átázott szivarcsutkáját, majd átpöckölte a fedélzeten. - Mihelyt Billy feljött, visszamegyünk és megnézzük. Lehet, hogy ér valamit, emlékezzetek csak, mi történt Jo Chambersszel.

Tibor emlékezett; a történet széltében-hosszában terjedt a Nagykorallzátony körül. Jo, aki magányos tengeri medveként halászott, a háború utolsó hónapjában észrevett egy DC-3-as repülõgépet, amely a sekély vízben feküdt, néhány mérföldnyire a queenslandi partoktól. Az egyszemélyes mentés csodás példáit követve betört a géptörzsbe, és kipakolta a csapokkal meg présnyomókkal teli dobozokat, amelyeket tökéletesen megvédett a zsíros csomagolópapír. Egy ideig virágzó importüzletet folytatott, de amikor a rendõrség a nyomára bukkant, vonakodva bár, de felfedte készletei forrását. Az ausztrál zsaruk igen meggyõzõek tudnak lenni.

És akkor, hosszú hetek izomszakasztó víz alatti munkája után Jo felfedezte, mit is szállított az õ DC-3-asa azokon a nyomorúságos, néhány ezer dollár értékû szerszámokon kívül, amelyekkel szervizekben és mûhelyekben házalt a szárazföldön. A nagy faládákban, amelyeket soha nem nyitott ki, mert nem fért hozzájuk, ott rejlett az Egyesült Államok csendes-óceáni csapatainak egyheti fizetése.

Most nem lesz ilyen szerencsénk, gondolta Tibor, miközben újra lemerült a hajó oldalánál. De lehet, hogy a repülõben - vagy mi volt az - értékes felszerelés van, és még jutalmat is felajánlhatnak a felfedezõnek. Különben is tartozott ezzel magának. Látni akarta, mi ébresztett benne ekkora félelmet.

Tíz perccel késõbb már tudta, hogy nem repülõ. Más formájú, és sokkal kisebb is volt, hat méter hosszú és fele olyan széles lehetett. Itt-ott az enyhén elvékonyodó testen ajtófedelek voltak, meg apró nyílások, amelyeken keresztül ismeretlen eszközök meredtek a világra. Sértetlennek tûnt, bár egyik oldala mintha borzasztó hõ hatására megolvadt volna. A másik oldalból összegabalyodott antennák meredeztek, egytõl egyig eltörtek vagy elgörbültek a vízbe csapódás erejétõl. Hihetetlenül hasonlítottak egy óriás rovar lábaira.

Tibor nem volt bolond. Nyomban rájött, mit lát.

Egyetlen probléma maradt csupán, és azt némi nehézség árán megoldotta. Noha a hõség részben szénné égette a nyílászárókat, némelyiken még mindig ki lehetett olvasni egyes sablonnal felfestett szavakat. Cirill betûkkel íródtak, és Tibor elég jól tudott oroszul ahhoz, hogy megértse azokat az utalásokat, amelyek áramellátásra és túlnyomásos rendszerekre vonatkoztak.

Szóval elvesztettek egy szputnyikot - gondolta elégedetten.

El tudta képzelni, mi történt. Az a dolog túlságosan gyorsan jött lefelé, és rossz helyre érkezett. Egyik vége körül látta az úszózsákok összeroncsolt maradékát; a becsapódáskor felrobbantak, és a jármû a vízbe süllyedt, mint egy darab kõ.

Az Arafura legénységének elnézést kellene kérnie Joeytól. Nem grogot ivott. Amit látott, amint átég a csillagokon, biztosan a rakétahordozó volt, ami hasznos terhérõl leválva, irányítás nélkül zuhant vissza a Föld légkörébe.

Tibor sokáig lebegett a tengerfenéken búvárguggolásban, behajlított térddel, és ezt az ûrlényt szemlélte, amely most idegen közeg csapdájába esett. Fejében félig kialakult tervek hemzsegtek, de egyik sem rajzolódott még ki tisztán.

Már nem érdekelte a mentésért járó pénz. Sokkal fontosabb volt a bosszú lehetõsége.

Itt feküdt a szovjet mûszaki tudomány egyik büszkesége, és a valaha Budapesten élt Szabó Tibor tudott róla egyedül a világon. Valahogy biztosan ki lehet használni a helyzetet, kárt lehet

okozni az országnak és az ügynek, amelyet most is gyûlölt. Az ébredést követõ órákban ritkán volt tudatában ennek a gyûlöletnek. Még ritkábban szakított rá idõt, hogy elemezze igazi okát. Itt, a tenger és az ég elhagyatott birodalmában, a füstölgõ mangrovemocsarak és kápráztató korallzátonyok között semmi sem emlékeztetett a múltra. De szabadulni sem tudott tõle. Olykor pedig felébredtek a gondolataiban rejtõzõ démonok, és dühöngõ õrületbe vagy gonosz, zabolátlan pusztító kedvbe hajszolták. Eddig szerencséje volt, nem ölt meg senkit. De egy napon…

Álmodozását a bosszúról Blanco türelmetlen rándítása szakította félbe.

Nyugtázó jelzést küldött segítõjének, és közelebbrõl vizsgálgatta a kabint. Mennyit nyomhat? Vajon könnyû lenne elvontatni? Sok mindent kellett még megtudnia, mielõtt bármilyen konkrét terv mellett megállapodna.

Nekifeszült a barázdált fémfalnak, és óvatosan kezdte nyomni. Határozott mozgás támadt, ahogy a kabin megremegett a tengerfenéken. Talán föl lehetne emelni még az Arafura csigáival is. Valószínûleg könnyebb, mint amilyennek látszik.

Tibor a kabinváz egyik lapos részéhez nyomta a sisakját, és fülelt.

Félig-meddig számított rá, hogy hall valamit: gépzajt, például elektromotorok zümmögését. De tökéletes csend volt. Kése markolatával erõsen megkopogtatta a fémet, megpróbálta felmérni a vastagságát, meghatározni esetleges gyenge pontjait. Harmadik próbálkozása eredménnyel járt, de nem az történt, amire számított.

A kabin dühösen és kétségbeesetten visszadörömbölt.

Eddig a pillanatig Tibor nem is álmodott róla, hogy lehet valaki odabent. Ahhoz túlságosan kicsinek tûnt a kabin.

Azután rájött, úgy gondolkozik, mintha hagyományos repülõgéprõl lenne szó. Kis, túlnyomásos kabinnak elegendõ hely volt itt, ahol egy elszánt asztronauta eltölthet néhány órát.

Miként a kaleidoszkóp mintája egyetlen pillanat alatt változik, úgy tûntek el Tibor fejébõl a félig kialakult tervek, és úgy kristályosodtak ki újra. Sisakjának vastag üvege mögött megnyalta az ajkát. Ha Nick most látja, biztosan elgondolkozik rajta - mint azt már megtette néha -, vajon Második számú búvára épelméjû-e. Tovatûnt a távoli és személytelen bosszú gondolata, amely olyan megfoghatatlan valami ellen irányult, mint egy nemzet vagy egy gép.

Most ember áll emberrel szemközt.

III.

- Alaposan szétnéztél, nem igaz? - kérdezte Nick. - Mit találtál? - Orosz - mondta Tibor. - Valami szputnyik. Ha közétekerünk egy kötelet, szerintem fel tudjuk emelni a fenékrõl. De ahhoz túl nehéz, hogy a fedélzetre hozzuk.

Nick elgondolkodva rágódott elmaradhatatlan szivarján.

A gyöngymestert olyasmi aggasztotta, ami nem fordult meg Tibor fejében. Ha bármilyen mentõakció folyna a közelben, mindenki tudná, merre sodródott az Arafura. Amikor pedig a hírek visszajutnának a Csütörtök-szigetre, kagylótelepét pillanatok alatt megtisztítanák.

Hallgatniuk kell az ügyrõl, vagy maguknak kell felvontatni azt a rohadékot, és nem szabad elárulniuk, hol találták. Bármi történt is, több gond adódhat vele, mint amennyit megér az egész. Nick, aki osztozott abban a gyanakvásban, amellyel a legtöbb ausztrál viseltetett a hatóságok iránt, úgy döntött, hogy az összes törõdéséért cserébe egy szép köszönõlevelet kapna csupán.

- A fiúk nem fognak lemenni - mondta. - Azt hiszik, bomba. Ott akarják majd hagyni.

- Mondd meg nekik, hogy ne aggódjanak - felelte Tibor. - Majd én elintézem.

Próbált normális, érzelemmentes hangon beszélni, de ami történt, túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen. Ha a többi búvár meghallaná a dörömbölést a kabinból, a tervei semmivé válnának.

A sziget felé intett, amely zölden pompázott a horizonton.

- Csak egy dolgot tehetünk. Ha néhány méternyire fel tudjuk emelni a fenéktõl, elindulhatunk a part felé. Ha sekély vízre értünk, már nem lesz nehéz kivontatni. Használhatjuk a csónakokat, aztán szerzünk egy csigát, és valamelyik fához kötözzük.

Nick nem lelkesedett túlságosan az ötletért. Kételkedett benne, hogy át tudják juttatni a szputnyikot akár a zátonyon, akár a sziget szélárnyékos oldalán. De mindenképpen amellett volt, hogy elrángassák a kagylómezõrõl. Akkor még mindig letehetik másutt, bójával megjelölhetik a helyet, és úgy is megkapják az esetleg kitûzött jutalmat.

- Oké - mondta. - Menj csak le. Az az ötcentis kötelünk a legerõsebb, legjobb, ha azt viszed. De ne töltsd lenn az egész napot; már így is elég idõt vesztettünk.

Tibor nem akarta lenn tölteni a napot. Hat óra úgyis elég hosszú lesz. Ez volt az elsõ dolog, amire rájött a falon át kapott jelzésekbõl.

Kár, hogy nem hallotta az orosz hangját; de az orosz hallotta õt, és ez volt a lényeg. Ha a fémnek nyomta a sisakját és kiabált, a legtöbb szava átjutott. Eddig barátságosan folyt a beszélgetés; Tibornak nem állt szándékában felfedni a kártyáit, amíg el nem érkezik a megfelelõ lélektani pillanat.

Elsõ lépésként felállított egy jelrendszert - egy kopogás: "Igen", két kopogás: "Nem". Ezután nem kellett mást tennie, mint helyesen megfogalmazni a kérdéseket. Ha van elég idõ, nincs olyan gondolat, amit ne lehetne ezzel a két jellel közölni.

Jóval nehezebb lett volna, ha Tibor arra kényszerül, hogy gyenge orosztudását használja. Késõbb megörült, igaz, nem lepõdött meg rajta, hogy a csapdába esett pilóta tökéletesen beszél angolul.

A kabinban még öt órára elegendõ levegõ maradt; az illetõ sértetlen; igen, az oroszok tudják, hol csapódott be.

Az utolsó válasz elgondolkodtatta Tibort. Lehet, hogy a pilóta hazudik, de mondhat igazat is. Valami nyilvánvalóan félresikerült a szputnyik tervezett Földre szállása körül, de a Csendes-óceánon hajózó követõk biztosan bemérték a becsapódás helyét, hogy milyen pontosan, arról fogalma sem volt. De számít ez vajon? Napokba telhet, míg ideérnek, még akkor is, ha Canberra engedélyére fittyet hányva rohamtempóban hatolnak be az ausztrál felségterületre. Tibor volt a helyzet ura. A Szovjetunió minden hatalmát latba vetve sem tud közbeavatkozni, amíg nincs túl késõ.

A nehéz kötél összetekeredve hullott a tengerfenékre. Iszapfelhõt kavart, amely füstként sodródott a lassú áramlásban. Most, hogy a nap magasabban járt az égen, a víz alatti világ már nem burkolózott szürke, hajnali derengésbe. A tengerfenék színtelen volt ugyan, de fényes, a látótávolság csaknem öt méterre növekedett.

Tibor elõször látta jól az ûrkabint. Különös volt - hiszen a normálistól teljesen eltérõ körülményekre tervezték -, volt rajta valami szemet bántóan elfuserált. Az ember hiába kereste az elejét vagy a hátulját. Képtelenség volt megmondani, milyen irányban állt, amikor végigszáguldott pályáján.

Tibor a fémhez nyomta sisakját, és kiabált.

- Visszajöttem - mondta.

- Hall engem?

Kopp.

- Szereztem egy kötelet, hozzáerõsítem az ejtõernyõ zsinórjaihoz. Három kilométernyire van egy sziget. Mihelyt rögzítettük a kabint, elindulunk arrafelé. A hajón lévõ felszereléssel nem tudjuk kiemelni a vízbõl, de megpróbáljuk kijuttatni a partra. Érti, amit mondok?

Kopp.

Tibor pillanatok alatt rögzítette a kötelet; most jobb, ha eltûnik, mielõtt az Arafura emelni kezdi a kabint.

De volt még egy tennivalója.

- Helló - kiabálta. - Elintéztem a kötelet. Egy perc, és felemeljük. Hall engem?

Kopp.

- Akkor azt is hallja, amit most mondok. Sohasem jut ki élve. Azt is elintéztem.

Kopp, kopp.

- Öt órája van, hogy meghaljon. A bátyámnak tovább tartott, amikor ráfutott az aknamezõjükre. Érti? Budapesti vagyok. Gyûlölöm magát és az országát, és mindent, amit jelent. Elvették az otthonomat, a családomat, rabszolgasorba taszították a népemet. Bár csak láthatnám az arcát, ahogy látnom kellett Teóét! Amikor félúton jár a sziget felé, a kötél elszakad ott, ahol belevágtam. Lemegyek majd, felkötök egy másikat, és az is elszakad. Ülhet és várhatja a zökkenéseket.

Tibor hirtelen elhallgatott, annyira megrázta és kimerítette a heves érzelemkitörés.

Ebben a gyûlöletrohamban nem volt helye logikának és észérveknek. Nem állt le, hogy gondolkozzon, mert nem mert leállni. Ugyanakkor gondolatai legmélyén kezdett utat égetni magának az igazság az öntudat fénye felé.

Nem az oroszokat gyûlölte mindazért, amit tettek. Magát gyûlölte, mert õ még többet tett.

Teó és tízezer honfitársának a vére tapadt a kezéhez. Nála hithûbb kommunista nem volt, nála elvakultabban senki sem hitt a moszkvai propagandának. Az iskolában és az egyetemen elsõként indult vadászatra és jelentette fel az "árulókat" (hányukat küldte vajon munkatáborokba vagy az ÁVO kínzókamráiba?). Késõn, nagyon késõn jött rá az igazságra. És még akkor sem harcolt. Elfutott.

Végigfutott a világon, úgy próbált menekülni a bûntudattól, és a veszély meg a kicsapongás, ez a két kábítószer segített neki elfeledni a múltat. Az élet egyetlen örömét azok a szerelem nélküli ölelések jelentették, amelyeket oly lázasan hajszolt a szárazföldön, de mostani életmódja bizonyította, hogy az sem volt elég.

Ha most lesz ereje halált osztani, csak azért történik, mert maga is a halált keresve érkezett ide.

A kabinból nem jött hang. Csendje lenézõnek, gúnyosnak tûnt. Tibor megkondította kése markolatával.

- Hallott engem? - kiabálta. - Hallott engem? Semmi válasz.

- Rohadjon meg! Tudom, hogy hall! Ha nem válaszol, kilyukasztom a kabint, és elárasztom vízzel.

Biztos volt benne, hogy késének éles hegyével képes lenne rá. De ez volt a legutolsó, amit tenni akart; túlságosan gyors vég lenne, túlságosan könnyû.

Még mindig semmi hang; az orosz talán elájult. Tibor remélte, hogy nem, de értelmetlen volt tovább várni. Búcsúzóul gonoszul megdöngette a kabint, azután jelzett a segítõjének.

Amikor a felszínre bukkant, Nicknek hírei voltak számára.

- A T. I. rádió megállás nélkül rikoltozik - mondta. - A ruszkik mindenkit arra kérnek, hogy keresse az egyik rakétájukat. Azt mondják, valahol a queenslandi partok közelében kell sodródnia. Úgy hangzik, nagyon kell nekik.

- Mondtak mást is? - kérdezte Tibor türelmetlenül.

- Másra nem emlékszem. Volt egy csomó tudományos rizsa, amit nem értettem.

Ez jellemzõ volt; az oroszok próbáltak a lehetõ legnagyobb titokban tartani egy félresikerült kísérletet.

- Megmondtad T. L-nek, hogy megtaláltuk?

- Bolond vagy? A rádió különben is bedöglött, még ha akarnánk se tudnánk szólni. Fölraktad rendesen azt a kötelet?

- Igen, lássuk, fel tudod-e húzni a fenékrõl.

A kötél végét a fõárbocra csörlõzték, és néhány másodpercen belül szorosra feszítették. A tenger nyugodt volt, de kissé áradt, és a hajó tíz-tizenöt fokkal jobbra-balra ingott. A hajóperem minden egyes dõlésnél megemelkedett egyméternyit, azután újra visszasüllyedt. Több tonna teherbírású lift volt ez, de nagyon óvatosan kellett használni.

A kötél pengõ hangot hallatott, a fa alkatrészek recsegtek-ropogtak, egy pillanatra Tibor attól félt, hogy az elgyengült kötél túl hamar elszakad. De mégis kitartott, és a teher felemelkedett.

A második dõlésre még tovább húzták, aztán a harmadikra is. Ekkor a kabin elemelkedett a tengerfenékrõl, és az Arafura kissé oldalára dõlve haladt a kikötõ felé.

- Gyerünk - mondta Nick, és a kormánykerékhez állt. - Legalább fél mérföldre el kell jutnunk vele, mielõtt újra zökken egyet. A hajó lassan a sziget felé indult, maga alatt hordozva rejtett rakományát.

Tibor, miközben a korlátnak dõlt és hagyta, hogy a nap elgõzölögtesse a nedvességet átázott ruhájából, ki tudja, hány hónapja, most elõször érzett megbékélést. Még az agyában tûzként égõ gyûlölet is elmúlt. Talán ez is olyan, mint a szerelem: sohasem lehet betelni vele. De most egy idõre jóllakott.

Elhatározása nem gyengült. Kérlelhetetlenül vágyott a bosszúra, amely oly különös, oly csodálatos módon kínálkozott. A vér vérért kiáltott, a szellemek, amelyek kísértették, most végre megnyugodhatnak.

IV.

Akkor kezdett nyugtalankodni, amikor a szigetre vezetõ út kétharmadát már megtették, és a kötél még mindig nem szakadt el.

Négyórás út állt elõttük. Ez több, mint sok idõ. Elõször fordult meg a fejében, hogy egész terve dugába dõlhet, esetleg vissza is üthet rá. Mi lesz, ha Nicknek mindenek ellenére sikerül idõ elõtt partra juttatnia a kabint?

Mély, pengõ hang hallatszott, a hajó megremegett, és a kötél vizet porlasztva maga körül felkígyózott a vízbõl.

- Gondolhattam volna - morogta Nick. - Akarsz megint lemenni, vagy küldjem az egyik srácot?

- Majd én - felelte Tibor sietõsen. - Gyorsabban meg tudom csinálni, mint õk.

Ez tökéletesen igaz volt, de húsz percébe telt, mire megtalálta a kabint. Az Arafura jócskán elsodródott tõle, még mielõtt Nick leállíthatta volna a motort, és volt egy pillanat, amikor Tibornak megfordult a fejében, vajon megtalálja-e egyáltalán.

Nagy körívek mentén pásztázta a tengerfeneket, de a kutatás csak akkor ért véget, amikor véletlenül belegabalyodott a kabin által vonszolt ejtõernyõbe. A lepel finoman rezgett az áramlatban, mint valami különös, förtelmes tengeri szörny, de Tibor a sikertelenségen kívül most semmitõl sem félt, és pulzusa alig gyorsult fel, mikor megpillantotta maga elõtt a fehéren derengõ tömeget.

A kabin összekarcolódott, iszapfoltok tarkították, de sértetlennek tûnt. Most az oldalán feküdt, akár egy felborult, óriási tejköpülõ. Utasa biztosan jócskán összerázódott. De ha egészen a Holdról zuhant idáig, jól ki lehet párnázva ez a kabin, és valószínûleg még mindig tartja a formáját. Tibor remélte. Sajnálatos lenne, ha kárba veszne a fennmaradó három óra.

Rézpatinás sisakját újra a kabin - most már korántsem olyan fényesen ragyogó - fémtestére szorította.

- Halló! - kiabálta. - Hall engem?

Lehet, hogy az orosz megpróbálja keresztülhúzni a számításait azzal, hogy csendben marad, de ez igazán nagy önuralmat kívánna bárkitõl. Tibornak igaza volt. Csaknem azonnal felhangzott a felelet: éles koppanás.

- Annyira örülök, hogy itt van - válaszolta. - Jól mennek a dolgok, ahogy mondtam, bár azt hiszem, kicsit mélyebben kell bevágnom a kötelet.

A kabin nem felelt. Soha többé nem felelt, pedig Tibor dörömbölt, és dörömbölt a következõ merüléskor és az azt követõkor is. Ekkor már nem is nagyon számított válaszra, hiszen néhány órára meg kellett állniuk, hogy átvészeljenek egy szélvihart, és a megszabott idõ jóval az utolsó merülése elõtt lejárt.

Ez egy kicsit idegesítette, mert szeretett volna elbúcsúzni. Azért elkiabálta, amit akart, noha tudta, hogy csak a levegõt vesztegeti.

Kora délutánra az Arafura egészen közel merészkedett a parthoz. Alig több mint egyméternyi víz volt alatta, és közeledett az apály. A kabin minden egyes hullámvölgy alján a felszínre bukkant, és most szilárdan felfeküdt egy homokpadra. Nem volt remény rá, hogy tovább tudják vontatni. Ott ragad, amíg a dagály el nem mozdítja.

Nick szakértõ szemmel mérte fel a helyzetet.

- Ma este egy méter nyolcvanas lesz a dagály - mondta. - Ahogy most fölfeküdt, csak egyméternyi víz borítja majd el. Oda tudunk jutni a csónakokkal.

A homokpad közelében vártak, lement a nap, és visszahúzódott a dagály is, a rádió olykor meg-megszakadó adásban számolt be a keresõkrõl, akik közeledtek ugyan, de még mindig messze voltak. Késõ délutánra a kabin csaknem teljesen kikerült a vízbõl. A legénység vonakodva evezett felé a kis csónakban, és a vonakodásban - nyugtalanságára - Tibor is osztozott.

- Oldalt van egy ajtaja - mondta Nick hirtelen.

- Jé, gondoljátok, hogy van bent valaki?

- Éppenséggel lehet - felelte Tibor, kevésbé biztos hangon, mint gondolta.

A fodrozódó vízen ringó csónak a kabin mellé ért. Nick kinyúlt, és megragadta az egyik megcsavarodott antennacsonkot. Azután macskaügyességgel felkapaszkodott az íves fémfelületre. Tibor meg sem kísérelte követni, de csendben figyelte a csónakból, ahogy Nick megvizsgálja a nyílásfedelet. - Hacsak be nem szorult - motyogta Nick -, biztosan ki lehet nyitni kívülrõl. Az csak a mi szerencsénk, ha célszerszám kell hozzá.

Határtalan félelem fogta el. A "Nyitni" szót tíz nyelven festették fel a süllyesztett ajtónyílásra, és pillanatok alatt rájött, hogyan mûködik. Ahogy a levegõ sziszegve távozott, Nick csak annyit mondott: "Húha", és elsápadt. Segélykérõn Tiborra nézett, de Tibor kerülte a pillantását.

Akkor Nick vonakodva leereszkedett a kabinba.

Sokáig volt ott. Elõször tompa csattanások és zuhanás hangját hallották bentrõl; ezt kétnyelvû káromkodások követték.

Azután csak csend, csend és csend.

Amikor végre Nick megjelent a nyílásban, kérges, szélfútta bõre

szürke volt, és könnyek csíkozták. Tibornak a hihetetlen látványtól szörnyû balsejtelme támadt. Valami borzalmasan félresikerült, de elméje kábult volt ahhoz, hogy felkészüljön az igazságra. Pedig az igen gyorsan megérkezett, amikor Nick lenyújtotta terhét, amely akkora volt, mint egy nagyobbacska játék baba.

Blanco érte nyúlt, közben Tibor a csónak tatjába húzódott. Ahogy a nyugodt, viaszszínû arcra nézett, mintha jeges ujjak markolták volna meg nemcsak a szívét, hanem az ágyékát is. Abban a pillanatban a gyûlölet és a vágy is örökre meghalt benne, rájött, mi volt a bosszú ára.

A halott asztronauta valószínûleg szebb lány volt halottan, mint életében. Bár picinyke volt, keménynek és jól képzettnek is kellett lennie, hogy alkalmasnak tartsák a küldetésre. Ahogy ott feküdt Tibor lábánál, nem volt se orosz, se az elsõ nõnemû lény, aki látta a Hold túlsó oldalát. A lány volt csupán, akit meggyilkolt.

Nick hangja nagyon messzirõl hallatszott.

- Ez volt nála - mondta bizonytalan hangon. - A kezében szorította. Sokáig tartott, míg kiszedtem.

Tibor alig hallotta, és nem is pillantott a Nick tenyerén nyugvó kis orsóra csévélt szalagra. Ebben az érzelmeken túli pillanatban még nem sejtette, hogy a Fúriák hamarosan hatalmukba kerítik a lelkét, és hogy nemsokára az egész világ egy síron túli vádló hangot hallgat majd, amely visszavonhatatlanabbul bélyegezi meg õt, mint bármely embert Káin óta.

A REKLÁMKAMPÁNY

A történet 1953 márciusában íródott, és miután rövidesen közölte a londoni Evening News, három évbe telt, hogy átkeljen az óceánon és megjelenjen a Satellite Science Fiction elsõ (1956. októberi) számában. A Science Fiction Enciklopédia szerint az elsõ öt szám mindegyike tartalmazza az írásaimat, én pedig szégyenkezve vallom be, hogy még a magazin létezésérõl is megfeledkeztem…

Bár a történetben található utalások köthetõk dátumokhoz, az általa felvetett kérdések semmiképpen sem. Különös egybeesés, hogy éppen azon a héten olvastam újra, amikor a sajtó gyászosan ünnepli Orson Welles Világok harcának ötvenedik évfordulóját. (A CBS Mercury Theatre of the Air címû mûsorában hangzott el 1938. október 31-én.)

Azt követõen, hogy a Mars-lakók lenyomták a New Jersey-i ingatlanárakat, jó szándékú idegen kevés volt és ritkán jelent meg; a legfigyelemreméltóbb példa talán Klatuu A nap, mikor a Föld megállt címû mûve. Manapság viszont, hála E. T.-nek, a barátságos, sõt cukorfalat idegenek léte szinte magától értetõdik. Hol az igazság?

Az a tény, hogy nincsenek hiteles bizonyítékaink a Földön kívüli életre, számos tudóst arra késztetett, hogy kijelentse: az értelem igen ritka a Világegyetemben. Egyesek (mint például Frank Tipler) odáig merészkedtek, hogy közöljék: teljesen egyedül vagyunk értelmes lény ként - ezt a feltevést bizonyítani sohasem lehet, csupán cáfolni. Vagy nem Pogo mondta, hogy "Bárhogy van is, meghökkentõ a gondolat"?

Az ellenséges és rosszindulatú idegen lények szereplésérõl természetesen jóval izgalmasabb történetek kerekednek, mint a jószándékúakéból. Mi több, az 1950-es és 1960-as években a Dolgok, amelyekkel jobb, ha nem találkozunk címû sorozat, mint arra gyakran rámutattak, az akkori idõk paranoiáját tükrözte, fõleg az Egyesült Államokban. Most, hogy a hidegháború remélhetõleg átadta helyét a langyos békének, kevesebb balsejtelemmel fürkészhetjük az eget.

Már találkoztunk Darth Vaderrel - és Darth Vader mi vagyunk.

Mintha még mindig tartott volna az utolsó atombomba által keltett rezgés, amikor újra kigyúltak a fények. A segédproducer ártatlanul megkérdezte:

- Nos, R. B., mi a véleményed róla?

R. B. fellökte magát a székbõl, miközben a famulusai várták, hogy kiderüljön: merre ugrik a macska. Csak ekkor vették észre, hogy R. B. szivarja kialudt. Hiszen ez még a G. W, T. W. elõzetes vetítésén sem fordult elõ!

- Fiúk - mondta felajzottan -, ez már valami! Mit mondtál, Mike, mennyibe került?

- Hat és fél millióba, R. B.

- Annyiért még olcsó is. Ide hallgassatok, méterrõl méterre megeszem, ha nem söpri le a bevétellel a Quo Vadist. - Olyan gyorsan, amennyire azt egy hozzá hasonló tömegû férfitól várni lehetett, egy alacsony illetõhöz fordult, aki még mindig a székében gubbasztott hátul, a vetítõteremben.

- Pattanj föl, Joe! A Föld megmenekült! Te láttad az összes ûrfilmet. Ez milyen a korábbiakhoz képest?

Joe-nak látható erõfeszítésbe került, hogy magához térjen.

- Össze se lehet hasonlítani velük - mondta. - Megvan benne a dolog minden feszültsége, de a végérõl hiányzik az a borzasztó kiábrándulás, amikor kiderül, hogy a szörny emberi lény volt. Az egyetlen film, ami esetleg mérföldekre is meg tudja közelíteni, a Világok harca. Abban néhány effekt majdnem olyan jó volt, mint a mieink, de persze George Pal még nem tudott háromdimenzióst csinálni. Ez pedig tényleg nagy különbség! Amikor a Golden Gate összeomlott, azt hittem, az a pillér rámesik.

- Nekem az a rész tetszett a legjobban - mondta Tony Auerbach a reklámosztályról -, amikor az Empire State Building széthasad, épp a közepén. Nem gondolod, hogy a tulajdonosok beperelhetnek?

- Persze hogy nem. Senki se várja egy épülettõl, hogy ellenálljon a - hogy is volt a forgatókönyvben? - várospusztítóknak. És végül is New York maradékát is leradíroztuk. Hú, az a jelenet a Holland alagútban, amikor leomlott a tetõszerkezet! Legközelebb komppal megyek.

- Igen, az nagyon jól van megcsinálva - majdnem túlságosan jól. De engem az ûrlények fogtak meg igazán. Tökéletes volt az animáció, hogy csináltad, Mike?

- Szakmai titok - mondta a büszke producer. - Mégis beavatlak benneteket. A dolog jó része teljesen eredeti.

- Micsoda?

- Ó, nehogy félreértsetek! Nem volt helyszíni forgatás a Sirius B-n. De odaát a Cal Technél kifejlesztettek egy mikrokamerát, és azzal filmeztük a pókokat akció közben. A legjobb felvételeket vágtuk be, és azt hiszem, nehezen tudnátok eldönteni, melyik a mikrofelvétel, és melyik készült életnagyságban a stúdióban. Most már tudjátok, miért akartam, hogy az idegen lények rovarok legyenek és ne polipok, ahogy a forgatókönyvben volt.

- Ebben jó reklámlehetõség van - mondta Tony. - De egy dolog azért aggaszt. Az a jelenet, amikor a szörnyek elrabolják Glóriát. Nem gondoljátok, hogy a cenzor… úgy értem, ahogy megcsináltuk, majdnem olyan, mintha…

- Jaj, hagyd már abba az aggodalmaskodást! Éppen ezt kell gondolniuk az embereknek! Különben rögtön a következõ snittben kiderül, hogy valójában fel akarják boncolni, úgyhogy rendben van a dolog.

- Óriási siker lesz! - mondta R. B. mohón, csillogó szemmel, mintha már hallaná a kasszákba zúduló dollárlavinát. - Figyeljetek! Bevonunk még egymilliót a reklámba! Már látom a plakátokat - írd, amit mondok Tony. FIGYELJE AZ EGET! JÖNNEK A SIRIUS-LAKÓK! És gyártunk néhány ezer felhúzható modellt - képzeljétek, hogy rohangálnak majd a szõrös lábaikon! Az emberek imádnak félni, hát mi majd rájuk ijesztünk. Mire befejezzük, senki sem tud az égre nézni anélkül, hogy betojna! Rátok bízom, fiúk - ez a film történelmet csinál!

Igaza volt. A Földön kívüli jövevények két hónap múlva csapott le a közönségre. Az egyidejû londoni és New York-i premiereket követõ hét végén senki nem volt a nyugati világban, aki ne látta volna a FÖLD, ÓVAKODJ! feliratot üvöltõ plakátokat, vagy ne borzongott volna a szõrös rémek fényképein, ahogy a néptelen Ötödik sugárúton vonulnak vékony, ízelt lábaikon.

Ötletes módon ûrhajónak álcázott léghajók cirkáltak az égen, a beléjük botló pilóták legnagyobb meglepetésére, az ûrlények felhúzható modelljei pedig ott voltak mindenütt, halálos rémületbe kergetve idõs hölgyeket, akik épp nem voltak tréfás kedvükben.

A reklámkampány briliáns volt, és a film kétségtelenül hónapokig futott volna, ha nincs az a véletlen egybeesés, amely éppoly tragikus volt, mint amennyire megjósolhatatlan. Míg az egy-egy elõadás alatt elájuló emberek száma még mindig szerepelt a hírekben, az égbolt hirtelen megtelt hosszú, vékony árnyakkal, amelyek sebesen siklottak a felhõkön át…

Zervashni herceg jó természetû volt, de hajlott a zabolátlanságra, fajtájának jól ismert gyarlóságára. Nem volt oka feltételezni, hogy jelenlegi küldetése, az, hogy békés kapcsolatot teremtsen a Föld bolygóval, bármilyen különös problémával járna. A megközelítés pontos technikáját sok ezer évi munkával dolgozták ki, míg a Harmadik Galaktikus Birodalom lassan kiterjesztette határait, magába olvasztva bolygókat, napokat. Ritkán akadt gond: az igazán intelligens fajok mindig képesek az együttmûködésre, miután túltették magukat a sokkoló felfedezésen, hogy nincsenek egyedül a Világegyetemben.

Igaz ugyan, hogy az emberiség csupán egy nemzedékkel korábban emelkedett ki primitív, háborús korszakából. De ez nem nyugtalanította Zervashni herceg elsõ tanácsadóját, II. Sigisnint, az asztropolitika professzorát.

- Teljesen tipikus, E osztályú kultúra - mondta a professzor. Technikailag fejlett, morálisan visszamaradott. De már hozzászoktak az ûrrepülés gondolatához, és hamarosan magától értetõdõnek tartják majd jelenlétünket. Elég a szokásos elõvigyázatosság, amíg meg nem nyerjük a bizalmukat.

- Kitûnõ - mondta a herceg. - Szólj a küldötteknek, hogy induljanak azonnal.

Szerencsétlen dolog volt, hogy a "szokásos elõvigyázatosság" figyelmen kívül hagyta Tony Auerbach reklámkampányát, amely mostanra a bolygóközi xenofóbia, az idegenektõl való beteges félelem új csúcsait ostromolta. A követek ugyanazon a napon értek földet a New York-i Central Parkban, amikor egy prominens csillagász, aki anyagilag szokatlanul rosszul állt, és fogékony volt a befolyásra, nagy nyilvánosságot kapott interjúban bejelentette, hogy bárki érkezne az ûrbõl, valószínûleg ellenséges lenne.

A balszerencsés követek, akik délnek, az ENSZ-palota felé igyekeztek, a Hatvanadik utcáig jutottak csupán, amikor találkoztak a csõcselékkel. Az ütközet nagyon egyoldalú volt, és a Természettudományi Múzeum tudósait ugyancsak aggasztotta, hogy olyan kevés maradt, amit megvizsgálhattak.

Zervashni herceg még egy kísérletet tett a bolygó másik oldalán, de a hírek elõbb odaértek. Ezúttal a követek fel voltak fegyverkezve, és alaposan kitettek magukért, míg a számbeli túlerõ legyûrte õket. A herceg azonban még így is csak akkor szánta el magát drasztikus lépésre, amikor rakéták indultak a flottája felé.

Húsz perc alatt mindennek vége volt, és igazán fájdalommentesen. Akkor a herceg tanácsadójához fordult, és a dolgokat jócskán alulértékelve azt mondta: - Úgy tûnik, ennyi volt. Most pedig el tudná mondani, hol történt a hiba?

II. Sigisnin szorongva kulcsolta össze tucatnyi hajlékony ujját. Nem csupán a precízen fertõtlenített Föld látványa szomorította el, noha tudós számára egy ilyen gyönyörû faj elpusztítása mindig nagy tragédia. Ugyanilyen bosszantó volt, hogy az elméletei romba dõltek, és velük együtt odalett a hírneve is.

- Egyszerûen nem értem - siránkozott. - A kultúrának ezen a szintjén álló fajok természetesen gyakorta gyanakvóak és idegesek az elsõ kapcsolatfelvétel alkalmával. De még soha nem érkezett hozzájuk látogató, így nem volt okuk az ellenséges viselkedésre.

- Ellenséges! Inkább démoni! Szerintem õrültek voltak egytõl egyig!

A herceg a kapitányához fordult, egy háromlábú lényhez, amely leginkább egy három kötõtûn egyensúlyozó gyapjúgombolyaghoz hasonlított.

- Újra együtt a flotta? - Igen, Uram.

- Akkor optimális sebességgel visszatérünk a bázisra. Lehangol ez a bolygó.

A halott és csendes Földön a plakátok még mindig ezernyi palánkról üvöltötték a figyelmeztetést. A rosszindulatú, rovarszerû alakok, amelyeket az égbõl alázúdulva ábrázoltak, semmilyen hasonlóságot nem mutattak Zervashni herceggel, akit - négy szemétõl eltekintve - könnyû lett volna összetéveszteni egy lila bundájú pandával - és aki ráadásul a Rigelrõl származott, nem a Siriusról.

De már késõ volt ahhoz, hogy erre felhívják a figyelmet.

A MÁSIK TIGRIS

Már majdnem elfelejtettem ezt a történetet, amikor Byron Preiss elõásta, nekem még példányom sem volt belõle, és soha nem tettem közzé gyûjteményes köteteimben.

1951 januárjában írtam, és a Fantaslit Universe elsõ számaiban jelent meg, a magazinban, amely 1953-tól 1960-ig létezett, és amelyet a pótolhatatlan Science Fiction Enciklopédia így határoz meg: "A szegény ember Magazine of Fantasy and Science Fictionje." A történetnek eredetileg a Cáfolat címet adtam, de a fõszerkesztõ, Sam Merwin A másik tigrisre változtatta. Ez a legtöbb brit olvasó számára valószínûleg már akkor sem mondott semmit, de ha már itt tartunk, Frank Stocktonnak hány honfitársa emlékszik manapság klasszikus novellájára, A hölgy és a tigrisre?

Több mint harminc év múltán újraolvasva saját változatomat, nem tudom biztosan, miért nem soroltam a hiteles Clarke-ok közé? Valószínûleg azért, mert megrémített.

Ma még inkább megrémít, olyan okok miatt, amelyeket kifejtek majd, ha önöknek is alkalmuk nyílik rá, hogy elolvassák…

- Érdekes az elmélet - mondta Arnold -, de nem tudom, hogyan tudnád valaha is bizonyítani. - A domb legmeredekebb részéhez értek, és Webb kifogyott a lélegzetbõl, ami a válaszhoz kellett.

- Nem is próbálkozom vele - mondta, amikor ismét levegõhöz jutott. - Csak a következményeit kutatom.

- Mint például?

- Nos, gondolkozzunk logikusan, és lássuk, mire jutunk vele. Egyetlen alapfeltevésünk, emlékezz csak, az, hogy a Világegyetem végtelen.

- Így van. Személy szerint nem tudom, mi más lehetne még.

- Nagyon jó. Ez azt jelenti, hogy végtelen számú csillagnak és bolygónak kell lennie. Következésképp - a véletlen törvényszerûségei alapján - minden lehetséges eseménynek nem egyszer, hanem végtelen számú alkalommal kell bekövetkeznie. Helyes?

- Azt hiszem.

- Akkor léteznie kell végtelen számú világnak, amely pontosan olyan, mint a Föld; mindegyiken egy Arnold és egy Webb, amint éppen erre a dombra mászik, ahogy mi is tesszük, és ugyanazt mondja, amit mi mondunk.

- Ezt elég nehéz megemészteni.

- Tudom, hogy megdöbbentõ a gondolat, de a végtelen is az. Engem viszont azoknak a világoknak a létezése érdekel, amelyek nem pontosan ugyanolyanok, mint ez itt. Azok a Földek, ahol Hitler nyerte meg a háborút, és a horogkeresztes zászló lobog a Buckingham-palotán, a Földek, ahol Kolumbusz sohasem fedezte fel Amerikát, a Földek, ahol a Római Birodalom a mai napig létezik. Tulajdonképpen azok a Földek, ahol a történelem legfontosabb "mi lett volna, ha…?" kérdéseire más válasz született.

- Ha visszamegyünk egészen az elejére, feltételezem, arra gondolsz, hogy a majomember, mindannyiunk leendõ apucija, nyakát töri, mielõtt egyetlen gyereke is születik.

- Errõl van szó. De maradjunk csak azoknál a világoknál, amelyeket ismerünk, azoknál, ahol mi vagyunk, akik hegyet mászunk ezen a tavaszi délutánon. Gondolj az összes tükrözõdésünkre azon a milliónyi többi bolygón. Egyesek pontosan ilyenek, de minden olyan lehetséges variációnak is léteznie kell, ami nem ütközik a logika törvényeibe.

- Viselhetnénk - biztosan viselünk - minden elképzelhetõ fajta ruhát vagy egyáltalán semmilyet. Itt süt a nap, de a többi, számtalan milliárdnyi másik Földön nem. Sokukon tavasz helyett tél van vagy nyár. De vegyünk számításba alapvetõbb változásokat is.

Az a szándékunk, hogy fölmenjünk erre a dombra, és leereszkedjünk a másik oldalon. De gondold el, mennyi minden történhet velünk a következõ néhány percben. Bármilyen valószínûtlen is, mindaddig, amíg lehetséges, valahol meg kell történnie.

- Értem - mondta Arnold lassan, miközben nyilvánvaló vonakodással emésztette a gondolatot. Enyhe bosszúság suhant át az arcán. - Akkor feltételezem, hogy valahol szívrohamban összeesel, amikor a következõ lépést megtetted.

- De nem ebben a világban. - Webb felnevetett. - Erre már rácáfoltam. Lehet, hogy te leszel az a balszerencsés.

- Vagy talán - mondta Arnold - elegem lesz ebbõl a beszélgetésbõl, elõhúzok egy fegyvert, és lepuffantalak.

- Nagyon is lehetséges - ismerte be Webb -, csakhogy biztos vagyok benne: neked ezen a Földön nincs fegyvered. És ne feledd, hogy az alternatív világok millióin azonnal jól elverlek.

Az ösvény erdõvel borított emelkedõn kanyargott, két oldalán sûrûn álltak a fák. A levegõ friss és édes volt. Nagy csend honolt, mintha a természet hallgatag figyelemmel minden energiáját arra összpontosította volna, hogy a tél rombolása után újjáépítse a világot.

- Kíváncsi lennék - folytatta Webb -, mennyire válhat valószínûtlenné valami, mielõtt lehetetlen lesz. Említettünk néhány alig hihetõ eseményt, de egyik sem fantasztikum. Itt vagyunk egy angol vidéki gyalogúton, egy olyan ösvényen, amit tökéletesen ismerünk.

Közben pedig egy másik világban a - hogy is nevezzem õket? az ikreink elmennek addig a kanyarig, és bármivel találkozhatnak, amit a képzelet szülhet. Hiszen, mint az elején mondtam, ha a kozmosz végtelen, minden lehetõségnek meg kell történnie.

- Így tehát lehetséges - mondta Arnold korántsem olyan könnyed nevetéssel, ahogy akarta -, hogy egy tigrisbe vagy valami hasonlóan kellemetlen dologba botlunk.

- Természetesen - felelte Webb vidáman, belemelegedve a témába. - Ha lehetséges, meg is kell történnie valakivel, valahol a Világegyetemben. Miért ne lehetnénk mi azok?

Arnold elégedetlenül felhorkantott. - Kezdünk meddõ vitába bonyolódni - tiltakozott. - Ha nem találunk egy tigrist ott, a kanyar után, megcáfoltnak tekintem az elméletedet, és másról fogunk beszélni.

- Ne bolondozz - mondta Webb vidáman. - Az nem cáfol meg semmit. Semmiképpen sem lehet…

Ezek voltak utolsó szavai életében. Végtelen számú Földön végtelen számú Webb és Arnold találkozott barátságos, ellenséges meg közömbös tigrisekkel. De ez nem volt azok közül a Földek közül való, ez sokkal közelebb volt ahhoz a ponthoz, ahol a valószínûtlenség a lehetetlent sürgette.

Persze nem volt teljesen elképzelhetetlen, hogy elõzõ éjszaka az esõáztatta domboldal besüppedt, hogy felfedjen egy vészjósló repedést, amely a föld alatti világba vezetett. Hogy mi volt az, ami az ismeretlen nappali fény vonzására nehézkesen fölmászott abból a repedésbõl - nos, valójában nem volt kevésbé valószínûtlen jelenség, mint az óriás kalamári, a Boa constrictor vagy a jurakori dzsungel vad gyíkjai. Szétfeszítette ugyan a zoológiai valószínûség törvényeit, de nem a végsõ határokig.

Webb igazat szólt. Egy végtelen kozmoszban mindennek meg kell történnie valahol - beleértve a kivételes balszerencsét is. Mert az éhes volt, nagyon éhes, és egy tigris vagy egy ember apró, bár elfogadható morzsa lett volna fél tucat tátott szája bármelyikének.

UTÓSZÓ

A gondolat, hogy minden lehetséges univerzum létezhet, nyilván nem eredeti, de nemrég vizsgálta felül alaposan napjaink néhány elméleti fizikusa (legalábbis, ha értek egyáltalán valamit abból, amirõl beszélnek). Kötõdik a dolog az úgynevezett antropikus törvényhez is, amely manapság izgalomban tartja az ûrkutatókat. (Lásd Tipler és Barrow mûvét, Az antropikus kozmologikus törvényt. Még ha átlapozunk is jó néhány zenei oldalt, a közöttük lévõ szövegrészek fantasztikusak és elmetágítók.)

Az antropozisták rámutattak univerzumunk néhány furcsaságára. Sok alapvetõ fizikai konstans - amelyekhez, már ahogy az ember gondolta, Isten bármilyen neki tetszõ értéket rendelhetett volna - valójában igen precíz szabályozáson vagy éppen finomhangoláson ment át, hogy létrejöjjön az az egyetlen fajta univerzum, amelyben létezésünk lehetséges. Néhány százalék ide vagy oda, és nem volnánk itt.

E rejtély egyik magyarázata szerint az összes többi lehetséges világegyetem valóban létezik (valahol!), de nagy többségükben nincs élet. A teremtésnek csupán végtelenül kis részében olyanok a paraméterek, hogy létezhet anyag, születhetnek csillagok - és végül létrejöhet az élet. Azért vagyunk itt, mert sehol máshol nem lehetnénk.

De ez az összes máshol van valahol, így lehetséges, hogy történetem kényelmetlenül közel jár az igazsághoz. Szerencsére nincs rá mód, hogy valaha is bizonyítani tudjuk.

Azt hiszem…

A MÉLY MEZÕ

A mély mezõ címû novellát 1954-ben írtam, még azelõtt, hogy a manapság tapasztalható, szinte rögeszmés érdeklõdés ébredt volna a tengerek felfedezése és kiaknázása iránt. A következõ évben a Nagy-korallzátonyra utaztam, mint arról a Korallpartban beszámolok. A kaland megadta az ösztönzést és a hátteret ahhoz, hogy a novellát ugyanazon a címen regénnyé bõvítsem, és ceyloni (most Srí Lanka) letelepedésem után fejeztem be. Ezért az eredeti történetet sohasem tettem újra közzé gyûjteményes köteteimben, így most felajánlom az "összehasonlítás és egybevetés" lehetõségét az angol irodalom reménybeli doktoranduszainak.

A bálnatenyésztés olyan ötlet, amelynek még nem jött el az ideje, és kíváncsi vagyok rá, eljön-e valaha. Az elmúlt évtizedben a bálnáknak olyan kitûnõ volt a közönségkapcsolatuk, hogy a legtöbb ember Európában és Amerikában inkább enne kutya-vagy macskaburgert. Én egyszer legyûrtem a bálnahúst, a második világháború alatt: olyan volt az íze, mint a kicsit kemény marhának.

Azért van egy termék A mely mezõben, amely lelkiismeret-furdalás nélkül fogyasztható. Ki kér egy kis bálnatejturmixot?

A területen gyilkos kószált szabadon. Egy helikopterjárõr ötszáz mérföldre Grönland partjaitól látta a hatalmas testet, amely karmazsinvörösre színezte a tengert, ahogy a hullámok között hentergett. A bonyolult riasztórendszert másodperceken belül mûködésbe hozták: férfiak köröket rajzoltak, és számlálókat futtattak végig az Atlanti-óceán iránymérõ térképén - Don Burley pedig álmosan dörzsölte a szemét, ahogy csendben húszöles mélységig ereszkedett.

A jelzõberendezés zöld fényekbõl összeálló mintája a biztonság jelképe volt. Amíg változatlan maradt és egyik smaragdszínû csillag sem váltott pirosra, Donnal és kis hajójával minden rendben volt. Levegõ - üzemanyag - áram - ez a triumvirátus döntött az életérõl. Ha bármelyik csõdöt mond, acélkoporsóban süllyed a mélytengeri iszap felé, ahogy Johnnie Tyndall két éve. De semmi ok nem volt rá, hogy csõdöt mondjanak; soha nem az a baleset történik meg, nyugtatta magát Don, amire az ember számít.

Áthajolt a kis irányítóegység fölött, és beleszólt a mikrofonba. A Sub-5 és az anyahajó még elég közel volt ahhoz, hogy a rádió mûködjön, de nemsokára át kell majd kapcsolnia szonikus üzemmódra.

- Irány 255, sebesség 50 csomó, mélység 20 öl, hanglokátor üzemben… Becsült idõ a célterületig hetven perc… Tízpercenként jelentést küldök. Ennyi… Vége. - A nyugtázás, amelynek erõssége máris csökkent, azonnal megérkezett a Herman Melville-rõl.

- Az üzenetet vettem, értettem. Jó vadászatot. Mi van az agarakkal?

Don elgondolkodva harapdálta az alsó ajkát. Lehet, hogy ezzel a munkával egyedül kell megbirkóznia. Fogalma sem volt, hogy ötvenmérföldes körzeten belül merre van most Benj és Susan. Biztosan követnék, ha jelezne nekik, de nem tudnák tartani a sebességét, és hamarosan kénytelenek lennének lemaradni. Azonkívül meglehet, hogy egy csapat gyilkos felé tart, és a legkevésbé sem szerette volna gondosan kiképzett barna delfinjeit bajba sodorni. Józan észrõl és jó üzletrõl volt itt szó. Meg persze szerette is Susant és Benjet.

- Túlságosan messze a cél, és nem tudom, mibe futok majd - felelte. - Ha az elfogókörzetben lesznek, mikor odaérek, lehet, hogy fütyülök nekik.

Az anyahajó nyugtázása alig volt hallható, Don kikapcsolta a készüléket. Ideje volt körülnézni.

Csökkentette a világítást a kabinban, hogy tisztábban lássa a letapogató képernyõjét; szemére húzta a polaroid szemüveget, és a mélységbe bámult. Ebben a pillanatban Don istennek érezte magát, aki képes arra, hogy kézben tartsa az Atlanti-óceán húszmérföldes körzetét, és tisztán lássa a még mindig felfedezetlen mélységeket háromezer ölnyire odalent. A lassan forgó, hallhatatlan hangsugár azt a világot pásztázta, amelyben Don lebegett, barát és ellenség után kutatva az örök sötétségben, ahová sohasem hatolhatott be fény. A hangtalan sivítások sorozata, amely még azoknak a denevéreknek is túlságosan magas volt, amelyek az embert évmilliókkal megelõzve feltalálták a hanglokátort, lüktetve hatolt bele a nedves éjszakába. A bágyadtan rezgõ visszhangok sodródó, kékeszöld szeplõk alakjában érkeztek vissza a képernyõre.

Don nagy gyakorlatának köszönhetõen könnyûszerrel olvasta üzenetüket. Háromszáz méternyire odalent, ameddig a szem ellátott, húzódott a visszaverõ réteg - az élet takarója, amely beborította a világ felét. A víz alatti rét a Nap járásával együtt emelkedett és süllyedt, állandóan a sötétség szélén lebegve. De a tenger legmélyebb mélységei nem tartoztak Donra. A csordák, amelyeket õrzött, az õket tizedelõ ellenséggel együtt a tenger felsõbb szintjein éltek.

Don megpöckölte a mélységválasztó kapcsolóját, és a hanglokátor sugara a vízszintes síkra összpontosult. Bár a mélységbõl felderengõ visszhangok szertefoszlottak, így jobban látta, mi veszi körül itt, az óceán sztratoszferikus magasságaiban. A kétmérföldnyire elõtte világító felhõ egy halraj volt; eltûnõdött, vajon Base tud-e róla, azután bevezette a hajónaplóba. A raj szélénél látott néhány nagyobb, különálló radarjelet - ezek a nyájat követõ ragadozók voltak, amelyek gondoskodtak róla, hogy az élet és halál örökké forgó kereke soha ne veszítsen lendületébõl. De ez a konfliktus nem Don ügye volt; õ nagyobb zsákmány nyomába eredt.

A Sub-5 tovább haladt nyugat felé - ezüstnyílként, amely fürgébb és halálosabb volt bármely más tengerben kószáló lénynél. Az apró kabin, amelyet csupán a mûszerfal reszketõ fényei világítottak meg, erõsen rázkódott, ahogy a pörgõ turbinák félretolták a vizet. Don a mûszerfalra pillantott, és azon töprengett, vajon ezúttal hogyan törhetett át az ellenség. Voltak még gyenge pontok, hiszen a világ óceánjait elkeríteni gigantikus feladat. A finom elektromos mezõk, amelyek legyezõszerûen terültek szét az egymástól mérföldekre elhelyezett generátorok között, nem tudták mindig sakkban tartani a mélység éhes szörnyeit. Õk is tanultak. Amikor megnyíltak a kerítések, néha átcsúsztak a bálnákkal együtt, és nagy pusztítást vittek véghez, mielõtt felfedezték õket.

A nagy hatótávolságú rádió panaszosan felsírt, és Don DEKÓDOLÁS-ra kapcsolt. Bármilyen távolságról legyen is szó, az ultrahangsugárral nem volt praktikus beszédet továbbítani, és õ is kódolt üzenetet kapott. Don soha nem tanulta meg hallás után megfejteni, de a nyílásból felbukkanó papírszalag megtakarította neki a fáradságot.

HELIKOPTER CSORDÁT JELENT STOP. 50-100 BÁLNA 95 FOKRA RÁCSREF. X186475 Z438034 STOP. NAGY SEBESSÉGGEL HALAD. STOP. MELVILLE. VÉGE

Don nekilátott, hogy a bemérõrácson meghatásozza a koordinátákat, azután rájött, hogy nincs rá szükség. Képernyõjének legszélén halvány csillagok flottillája bukkant fel. Kissé változtatott a haladási irányon, és egyenesen a közelgõ csorda felé vette útját.

A helikopter jól mondta: gyorsan haladtak. Don egyre izgatottabb lett, hiszen ez azt is jelenthette, hogy menekülõben vannak, és felé csalogatják a gyilkosokat. Ha ilyen sebességgel úsznak, öt percen belül közéjük érhet. Leállította a motorokat, és érezte, ahogy a víz hátrarántja, gyorsan megállítja a hajót.

Don Burley, a páncélos lovag, kicsi, halványan megvilágított helyiségében ült, tizenhat méterre az Atlanti-óceán csillogó hullámai alatt, és fegyvereit ellenõrizte az összecsapás elõtt. Ezekben a feszültségtõl terhes pillanatokban, az akció elõtt, egymást kergetõ gondolatai gyakran tévedtek fantáziavilágba. Vérrokonságot érzett az összes juhásszal, aki nyáját õrizte az idõk hajnalán. Dávid volt, az õsi Palesztina hegyei között; ébren várta a hegyi oroszlánokat, amelyek lecsaphatnak apja juhaira. De idõben és lélekben sokkal közelebb álltak hozzá a férfiak, akik a hatalmas marhacsordákat terelték Amerika síkságain, alig néhány emberöltõvel ezelõtt. Õk megértették volna, mi a dolga, bár eszközeit varázskelléknek tartották volna. Az alaphelyzet ugyanaz volt, csak a nagyságrendje változott. Nem jelentett alapvetõ különbséget, hogy a Don által terelt állatok majdnem száz tonnát nyomtak, és a tenger végtelen szavannáin legelésztek.

A csorda most nem egészen kétmérföldnyire volt, és Don meggyõzõdött róla, hogy a folyamatosan leírt körök az elõtte lévõ szektorra összpontosulnak. A képernyõn látható ábra legyezõszerû V alakra változott, ahogy a radarsugár ide-oda cikázott; most már egyenként meg tudta számolni a bálnákat a csordában, és a méretüket is képes volt megbecsülni. Gyakorlott szeme leszakadozó példányok után kutatott.

Don sohasem tudta megmagyarázni, mi fordította a figyelmét hirtelen a csorda déli szélén jelentkezõ négy jeladó felé. Igaz ugyan, hogy kissé leszakadt a többiektõl, de mások is legalább annyira hátramaradtak. Az embernek, ha eleget bámulta a radar képernyõjét, kifejlõdik egyfajta hatodik érzéke - valamilyen elõérzet, ami képessé teszi arra, hogy sokkal többre következtessen a mozgó villanásokból, mint amennyire az indokolt lenne. Don nem tudatosan a turbinákat életre keltõ kapcsoló után nyúlt. A Sub-5 éppen elindult, amikor három nehézkes puffanás hangzott a hajótesten, mintha valaki a bejárati ajtón kopogna, és be akarna jönni.

- Ilyen nincs - mondta Don. - Hát te hogy kerültél ide? - Nem foglalkozott azzal, hogy bekapcsolja a kamerát; Benj jelzését akárhol megismerte volna. A delfinek biztosan a közelben voltak, és észrevették õt, még mielõtt kiadta volna a vadászatra hívó hangot. Ezredszerre is csodálattal adózott intelligenciájuknak és hûségüknek. Furcsa volt, hogy a természet kétszer is eljátszotta ugyanazt a játékot - a földön a kutyával, a tengerben a barna delfinnel. Miért szerették ezek a kecses tengeri vadak annyira az embert, akinek olyan kevéssel tartoztak? Az ember kénytelen volt arra gondolni, hogy fajtája mégiscsak ér valamit, ha képes ilyen önzetlen odaadást kiváltani.

Évszázadok óta ismeretes, hogy a barna delfin legalább olyan intelligens, mint a kutya, és képes összetett parancsokat végrehajtani. A kísérlet még mindig tartott, de ha sikerül, a juhász és kutyája közötti õsi kapcsolat újra életre kel.

Don bekapcsolta a hajótestbe süllyesztett hangszórókat, és beszélni kezdett kísérõihez. A legtöbb hang, amit kiadott, emberi fül számára értelmetlen lett volna, és a Világélelmezési Hivatal állatpszichológusai hosszas kutatásának eredményeként született. Megismételte a parancsait, hogy a delfinek biztosan megértsék, azután a letapogató képernyõjére pillantott, és látta, hogy Benj és Susan a tat felõl követik, ahogy mondta nekik.

A figyelmét fölkeltõ négy jel most tisztábban, közelebbrõl hallatszott, a bálnacsorda magja pedig már elsöpört mellettük, keleti irányba.

Nem tartott az összeütközéstõl; a hatalmas állatok még pánikban is ugyanolyan könnyedén érzékelték jelenlétét, ahogy õ az övékét, ráadásul hasonló módszerrel. Don azon tûnõdött, vajon bekapcsolja-e irányadóját. Esetleg felismernék a hangmintát, és megnyugodnának tõle. De akkor felismerheti a még mindig ismeretlen ellenség is.

A célra közelített, és mélyen a képernyõ fölé hajolt, mintha puszta akaraterejével próbálná megragadni a letapogató által szolgáltatott összes információtöredéket. Egymástól némi távolságra két nagy jeladót is megfigyelt; az egyiket kisebb szatellitpáros követte. Don arra gondolt, vajon nem késett-e máris el. Lelki szemeivel látta a vízben alig egy mérföldre lezajló haláltusát. A két halványabb pont lesz az ellenség - cápa vagy kardszárnyú delfin -, amely éppen egy bálnát gyötör. Társa tehetetlen félelemmel követi. Hatalmas farkuszonyain kívül nem volt semmilyen védekezésre alkalmas fegyvere.

Most már majdnem látótávolságba ért. A Sub-5 orrában elhelyezett kamera a homályba meredt, de kezdetben a planktonködön kívül semmit nem mutatott. Don a reménytelenül kevés, bár precízebb közönséges fényben csak azt látta, amit a radar már tudatott vele.

Csaknem azonnal rájött, hol hibázott. A két szatellit bálnaborjú volt, nem cápa. Életében elõször találkozott ikreket nevelõ bálnával. Bár nem volt ismeretlen jelenség, hogy egy állatnak több ivadéka legyen, a bálnatehén csak két ifjat tudott egyszerre szoptatni, és általában csak az erõsebb maradt életben.

Elfojtotta csalódottságát; a hiba jó néhány percébe került, most kezdheti elölrõl a kutatást.

Ekkor hallotta meg a veszélyt jelzõ, kétségbeesett döngetést a hajótesten - pedig Benj nem ijedt meg egykönnyen. Don megnyugtatásképp visszakiabált, és közben körbefordult a Sub-5-tel, hogy a kamera végigpásztázhassa a víztömeget. Automatikusan a képernyõn látható negyedik fénypont felé fordult, annak a jeladónak az irányába, amelynek méretébõl arra következtetett, hogy az egy másik felnõtt bálna. Akkor meglátta, hogy végre jó helyen jár.

- Jézusom! - mondta halkan. - Nem tudtam, hogy ilyen nagyra nõnek. - Látott már azelõtt is nagyobb cápákat, de azok mind ártalmatlan növényevõk voltak. Ez itt, ránézésre meg tudta mondani, grönlandi cápa volt, az északi tengerek gyilkosa. Maximális hosszúsága általában tíz méter volt, de ez a példány nagyobbra nõtt, mint a Sub-5. Orrától a farkáig egy centivel sem volt kevesebb tizenhárom méternél, és amikor Don megpillantotta, éppen prédája felé fordult. Amilyen gyáva volt, az egyik borjút vette célba.

Don rákiáltott Benjre és Susanra, akik nagy sebességgel elõrelódultak, és így bekerültek a látómezejébe. Átfutott az agyán a kérdés, vajon miért gyûlölik annyira a barna delfinek a cápákat; azután levette kezét az irányítóegységrõl. Közben az automatikus vezérlõ célra állt. A Sub-5, amely ugyanolyan fürgén pörgött-forgott, mint bármelyik hasonló méretû tengeri lény, ráközelített a cápára, így Donnak alkalma nyílt rá, hogy a fegyverzetére koncentrálhasson.

A gyilkos olyan elszántan vetette magát zsákmányára, hogy Benj ütése, amely éppen a bal szeme mögött zúdult rá, teljesen készületlenül érte. Fájdalmas lehetett: egy kõkemény orr, amelyet egy óránként ötvenmérföldes sebességgel haladó, negyedtonnás izomköteg követ, még a legnagyobb halnak sem tréfadolog. A cápa egészen kis ívben megpördült, és Don majdnem kizökkent az ülésbõl, ahogy a hajó hirtelen irányt váltott. Ha ez így megy tovább, nehéz lesz a Fullánkot használnia. De a gyilkos legalább túlságosan elfoglalt volt ahhoz, hogy kiszemelt áldozataival törõdjön.

Benj és Susan úgy zaklatta az óriást, ahogy a kutyák kapkodnak egy dühödt medve sarka felé. Túlságosan fürgék voltak ahhoz, hogy a vérengzõ állkapcsok megragadhassák õket, és Dont ámulatba ejtette, milyen összehangoltan dolgoznak. Amikor egyikõjüknek a felszínre kellett buknia levegõért, másikuk egy percre távol tartotta magát, majd mindketten újult erõvel támadtak.

Nem volt semmi jele annak, hogy a cápa észrevette volna: sokkal veszélyesebb ellenfél vette célba, és hogy a delfinek csak a figyelmét terelik el. Ez jól jött Donnak, a mûvelet, amelyre készült, nehéznek bizonyulhat, ha nem sikerül legalább tizenöt másodpercig

egyenletesen haladnia. Végveszélyben használhatná az apró torpedórakétákat. Ha egyedül volna, és csapatnyi cápa állna vele szemben, biztosan így is tenne. De létezett jobb megoldás. Don a kézigránátnál jobban kedvelte a tõrt.

Most már csak tizenöt méternyire volt, és gyorsan közeledett. Lehet, hogy többé nem adódik ennél jobb alkalom. Rácsapott az indítógombra.

A hajó hasa alól mérges rájához hasonló valami lódult elõre. Don elõzõleg ellenõrizte hajója sebességét; nem volt szükség rá, hogy közelebb menjen. Az apró, nyíl formájú, egy-két méter széles szárnyas szerkezet gyorsabban mozgott, mint saját jármûve - másodpercek alatt megteszi majd a fennmaradó távolságot. Száguldás közben vékony kontrollkábelt bocsátott ki, hasonlóan egy víz alatti, hálóját szövõ pókhoz. Ezen a kábelen haladt a Fullánkot mûködtetõ energia, és azok a jelek is, amelyek a célra irányították. Don teljesen elfelejtkezett saját, nagyobb hajójáról, miközben ezt a tenger alatti rakétát kezelte. Az olyan fürgén reagált minden érintésre, hogy úgy érezte: érzékeny, tüzesvérû paripát irányít.

A cápa alig egy másodperccel azelõtt pillantotta meg a veszélyt, hogy a Fullánk belevágott. A Fullánk és egy közönséges rája közötti hasonlóság megzavarta - ez egyezett a rakéta tervezõinek szándékaival. Az acéltû, amelyet egy robbanótöltetet lökött elõre, áthatolt a cápa kérges bõrén, és az óriás hal tombolt rémületében. Don gyorsan hátrált, hiszen az állat farkának egyetlen csapása úgy rázná össze, mint a zöldborsót a konzervdobozban, és még a hajót is megrongálhatná. Neki nem maradt más tennivalója, mint az, hogy beleszóljon a mikrofonba, és visszahívja az agarait.

A halálra ítélt gyilkos próbálta ívbe hajlítani testét, hogy szájával elérje a mérgezett nyilat. Don mostanra visszacsévélte rejtekhelyére a Fullánkot, és örült, hogy sikerült épségben visszaszereznie a rakétát. Részvétlenül figyelte, ahogy a hatalmas hal bénultan megadja magát.

Csapásai egyre gyengültek. Céltalanul úszkált elõre-hátra, egyszer Donnak ügyesen félre kellett húzódnia, hogy elkerülje az összeütközést. Amikor már nem volt képes irányítani a mozgását, a haldokló cápa a felszínre sodródott. Don nem törõdött vele, hogy kövesse, az várhat, amíg elvégzi a fontosabb tennivalókat.

Körülbelül egy mérfölddel arrébb talált rá a bálnatehénre és két borjára, tüzetesen megvizsgálta õket. Sértetlenül megúszták, nem kellett kihívni az állatorvost, aki különleges, kétszemélyes tengeralattjáróban közlekedett, és bármilyen cetológiai problémával képes volt megbirkózni, a gyomorfájástól a császármetszésig. Don följegyezte az anya számát, amelyet közvetlenül az uszonyai mögé festettek. A borjak, amint az méretükbõl nyilvánvaló volt, ebben az évben születtek, és még nem kaptak billogot.

Don elnézte õket egy darabig. Már egyáltalán nem voltak izgatottak, és a letapogatón elvégzett ellenõrzés mutatta, hogy az egész raj abbahagyta a pánikszerû menekülést. Kíváncsi volt rá, vajon honnan tudják, mi történt; sok mindent tudtak már a bálnák közti kommunikációról, de rengeteg rejtély is maradt.

- Remélem, értékeled, mit tettem érted, öreg hölgy - morogta Don. Azután, tanúbizonyságul annak, hogy ötventonnányi anyai szeretet kissé félelmetes látvány, kiürítette a tartályokat, és a felszínre emelkedett.

A tenger nyugodt volt, felnyitotta a légkamrát, és kidugta fejét a kicsinyke parancsnoki toronyból. A víz csak néhány centiméternyire az álla alatt csobogott, és egy-egy hullám eltökélt kísérletet tett rá idõnként, hogy elöntse. Nem volt nagy veszély, hogy ez meg is történik, mert Don olyan szorosan állt a nyílásban, hogy hatékony dugóként szolgált.

Tizenöt méterrel távolabb hosszú, palaszínû halom lebegett a tenger felszínén. Don elgondolkodva nézte, és fejben néhány számítást végzett. Egy ekkora dög biztosan értékes; ha van egy kis szerencséje, dupla jutalmat kaphat érte. Néhány percen belül leadja majd rádión a jelentést; de most élvezte, hogy kortyolja az Atlanti óceán friss levegõjét, és érzi feje fölött a nyílt égboltot.

Szürke villámcsapás lõtt ki a mélybõl, és permettel szórta be Dont. Ez volt Benj legszerényebb módszere arra, hogy felhívja magára a figyelmet; egy pillanat múlva a delfin egészen a toronyig úszott, hogy a férfi lenyúlhasson, és megcsiklandozhassa a fejét. Az óriási, okos szemek belebámultak a szemébe; képzelõdött csupán, vagy tényleg csillogott bennük valamiféle csaknem emberi tréfálkozókedv?

Susan, szokása szerint, távolabb körözött szégyenlõsen mindaddig, amíg úrrá nem lett rajta a féltékenység, akkor félreböködte az útból Benjet. Don részrehajlás nélkül osztogatta a simogatást, és bocsánatot kért, hogy nincs nála semmi, amit ajándékba adhatna. Elhatározta, hogy pótolja a mulasztást, mihelyt visszatért a Herman Melville-re.

- Majd úszni is elmegyek veletek megint - ígérte -, feltéve, ha legközelebb jól viselkedtek. - Elgondolkodva dörzsölt egy jókora horzsolást, amelyet Benj játékos kedvében okozott, és azon tûnõdött, nem túlságosan öreg-e már az ilyen játékokhoz.

- Ideje hazamenni - mondta Don határozottan, miközben leereszkedett a kabinba, és visszahajtotta a zárófedelet. Hirtelen rájött, hogy nagyon éhes, és jobb, ha gondoskodik az elmaradt reggelirõl. Nem sok ember volt a Földön, alti jobban rászolgált volna a reggeli étkezésre. Jóval több tonna húst, olajat és tejet mentett meg az emberiség számára annál, mint amennyit könnyûszerrel meg lehetett volna becsülni.

Don Burley boldog harcos volt - olyan csatából tért vissza, amelyet az embernek mindig meg kell majd vívnia. Õ tartotta sakkban az éhség kísérletét, amellyel minden kor szembeszállt, de amely sohasem fenyegeti újra a világot mindaddig, amíg a hatalmas planktonfarmokon sok millió tonnányi proteint szüretelnek, és a bálnacsordák engedelmeskednek gazdáiknak. Többeonnyi számûzetés után az ember visszatért a tengerhez, és nem éhezik többé, míg az óceánok be nem fagynak.

Don beállította a haladási irányt, és a letapogatóra pillantott. Elmosolyodott, amikor meglátta a két fénypontot, amely tartotta a tempót azzal a nagyobb folttal, ami a hajót jelezte. - Maradjatok a közelben - mondta. - Nekünk, emlõsöknek, össze kell tartanunk. - Amikor az automata vezérlõ átvette az irányítást, hátradõlt a székén.

Akkor pedig Benj és Susan igen különös zajt hallott, amely a turbinák zümmögésével versengve emelkedett és ereszkedett. Gyengén átszivárgott a Sub-5 vastag falain, és csak a delfinek érzékeny füle hallotta meg. Bármilyen intelligens állatok voltak is azonban, nemigen várhatta el tõlük senki, hogy megértsék, miért jelenti be Don Burley felettébb botfülre valló hangon, hogy "A juhásznak jól megy dolga"…

"HA ELFELEJTELEK, Ó, FÖLD…"

Ezt a történetet, amely számos újabb kiadásban látott napvilágot, 1951 karácsonyán írtam.

Egy másik karácsonykor, tizenhét év múlva, az Apolló-8 legénysége elõször látta a földfelkeltét a Holdról.

Reménykedjünk, hogy soha senki nem figyel majd úgy egy földfelkeltét, mint a gyerek ebben a tanulságos mesében.

Amikor Marvin betöltötte a tizedik évét, apja végigvezette a hoszszú, visszhangos folyosókon, át a Kormányon és az Energián, amíg a legfelsõ szintre nem értek, és ott nem álltak Kertország gyorsan növekvõ növényei között. Marvin szeretett itt lenni: szívesen elnézte a hatalmas, karcsú növényeket, amelyek szinte szemmel látható igyekezettel kúsztak a mûanyag kupolákon keresztül feléjük törekvõ napfény felé. Az élet illata érzõdött mindenütt, kifejezhetetlen vágyakozást ébresztve szívében: már nem a lakószintek száraz, hûvös levegõjét lélegezte be, amelyet az ózon gyönge illatán kívül minden szagtól megtisztítottak. Azt kívánta, bárcsak maradhatna még egy kicsit, de Apa nem engedte. Továbbmentek, amíg el nem érték az Obszervatórium bejáratát, ahol Marvin még sohasem járt: de nem álltak meg, és Marvin egyre izgatottabbá vált, amikor rájött, hogy már csak egy úti cél maradt. Életében elõször kimegy.

A hatalmas szervizteremben tucatnyi felszíni közlekedésre alkalmas jármû állt széles gumikerekeken, belsejében túlnyomásos kabinnal. Apját már bizonyára várták, mert azonnal ahhoz a kis felderítõ autóhoz vezették õket, amely a zsilipkamra óriási, körkörös ajtaja mellett várakozott. Marvin a várakozástól feszülten helyezkedett el a szûk kabinban, apja beindította a motort, és ellenõrizte a mûszereket. A zsilipkamra belsõ ajtaja kinyílt, azután bezárult mögöttük: hallotta, ahogy a hatalmas légszivattyúk üvöltése fokozatosan elhal, miközben a nyomás nullára csökken. Azután kigyulladt a "Vákuum" jelzés, megnyílt a külsõ ajtó, és ott volt Marvin elõtt a Föld, ahol még sohasem járt.

Fényképekrõl persze ismerte már: legalább százszor látta a televízió-képernyõkön. De most ott volt körülötte; kegyetlenül perzselte a koromfekete égbolton lassan mászó Nap. Marvin nyugat felé pillantott, elfordítva fejét a Nap vakító ragyogásától, ott voltak a csillagok, ahogy korábban mesélték neki, de õ sohasem hitte el igazán. Sokáig nézte õket, és elámult, hogy lehet valami ilyen fényes és mégis ilyen picinyke. Állandó fényû pontok voltak, amelyek nem vibráltak, és hirtelen eszébe jutott a rigmus, amit apja egyik könyvében olvasott valamikor:

Pislákol' csak, kicsi csillag Hogy mi vagy, nem tudhatom

Nos, õ tudta, mik a csillagok. Bárki tette is föl ezt a kérdést, nagyon ostoba lehetett. És mit értettek vajon azon, hogy "pislákolj"? Elsõ pillantásra látható volt, hogy az összes csillag állandó, rendületlen fénnyel világít. Lemondott a talány megoldásáról, és figyelmét a környezõ tájra fordította.

Sík terepen haladtak, csaknem százmérföldes óránkénti sebességgel, miközben a hatalmas kerekek felhõkben spriccelték a homokot maguk mögött. Semmi sem utalt a Kolóniára: az alatt a néhány perc alatt, amíg Marvin a csillagokat bámulta, kupolái és rádiótornyai alábuktak a látóhatár mögött. Ugyanakkor voltak más jelei az ember jelenlétének, egymérföldnyire Marvin különös alakzatokat látott, amelyek egy fejtés körül tömörültek. Olykor gõzpamacs tört fel egy zömök kéménybõl, azután azonnal elenyészett.

Egy pillanat múlva már el is hagyták a bányát: Apa olyan vakmerõen, izgatottan vezetett, mintha - furcsa gondolat volt ez egy gyerektõl - menekülne valami elõl. Néhány percen belül elérték a fennsík szélét, amelyen a Kolónia épült. A talaj éles szögben bukott alá, és szédítõ lejtõvé alakult, amelynek alacsonyabban fekvõ részei árnyékba vesztek. Elõttük, ameddig a szem ellátott, kráterek, hegyvonulatok és szakadékok terültek el kietlen összevisszaságban. A hegyek ormai úgy égtek az alacsonyan járó Nap fényében, mint tüzes szigetek a sötétség tengerében: fölöttük a csillagok ugyanolyan állandó fénnyel ragyogtak, mint mindig.

Innen nem vezethetett út elõre - mégis vezetett. Marvin ökölbe szorította a kezét, ahogy az autó ráóvakodott a lejtõre, és megkezdte a hosszú ereszkedést. Azután meglátta az ösvényt, amely alig észrevehetõen tartott lefelé a hegyoldalban, és megnyugodott. Úgy tûnt, mások is jártak már ezen az úton.

Hirtelen szállt le a sötétség, amikor átszelték az árnyék vonalát, és a Nap lebukott a fennsík pereme mögött. Az iker keresõ fényszórók életre keltek, és kék-fehér csíkokat vetettek az elõttük tornyosuló sziklákra, így jóformán sohasem kellett ellenõrizniük a sebességet. Órákon át mentek, keresztül a völgyeken, el a hegyek lába mellett - csúcsaik mintha a csillagokat fésülték volna -, és néha, amikor magasabban fekvõ területre kapaszkodtak, egy pillanatra kibukkantak a napfényre.

Most tõlük jobbra ráncos, poros síkság terült el; balra hegyfal magasodott. Töltései és teraszai mérföld mérföld után törtek a magasba; a hegyvonulat a messzeségbe tartott, amíg csúcsai el nem tûntek szem elõl, túl a világ peremén. Nem volt nyoma, hogy ember valaha is fölfedezte volna ezt a vidéket, de egyszer elhaladtak egy összezúzódott rakéta váza és egy kõhalomba állított fémkereszt mellett.

Marvinnak úgy tûnt, mintha a hegyek a végtelenségig nyújtóznának; végre, órák múlva, a hegylánc égnek tornyosuló fokban végzõdött, amely meredeken emelkedett ki egy kisebb dombok alkotta csoportból. Leautóztak a völgybe, amely a hegyek távolabbi oldalánál hatalmas ívbe görbült: és miközben haladtak elõre, Marvin lassan rájött, hogy valami igen furcsa megy végbe az elõtte elterülõ vidéken.

A nap most alacsonyan járt, a jobb kéz felõli dombok mögött. A völgynek teljes sötétségben kellett volna lennie, de hideg, fehér ragyogásban fürdött. Azok fölött a kõszirtek fölött ömlött rá a fény, amelyek tövében jártak. Azután hirtelen kiértek a nyílt síkságra, és ott volt elõttük a fényforrás a maga teljes pompájában.

Most, hogy a motorok leálltak, nagy csend telepedett a kabinra. Az egyetlen hangot az oxigénellátó gyenge suttogása szolgáltatta, meg a néha hallható fémes pattogás, ahogy a jármû külsõ falai kisugározták a hõt. A hatalmas ezüstös sarló, amely alacsonyan úszott a messzi látóhatár fölött, és elárasztotta gyöngyházszín fényével a tájat, nem bocsátott ki meleget. Olyan fényes volt, hogy Marvinnak percekbe telt, míg képes volt állni a kihívást, és tartósan bele tudott nézni a ragyogásba, majd végül ki tudta venni rajta a kontinensek körvonalait, a légkör elmosódott határát és a felhõk fehér szigeteit. És még ilyen távolról is látta, ahogy megcsillan a napfény a sarkvidékek jegén.

Gyönyörû volt, és a mélységes ûrön át a szívéhez szólt. Ott, abban a fénylõ sarlóban rejlett mindaz a csoda, amit még nem látott: az alkonyi ég színei, a tenger mormolása a kavicsos partokon, a hulló esõ kopogása, a lassan hulló hó. Mindez ezernyi más dologgal együtt jogos öröksége kellett volna hogy legyen, de csak könyvekbõl meg õsrégi felvételekbõl ismerte, és a gondolat a számûzetés gyötrelmével töltötte el.

Miért nem térhettek vissza? Olyan békésnek tûnt minden ott, a vonuló felhõk alatt. Akkor Marvin, akinek szemét már nem vakította el a ragyogás, látta, hogy a korongnak az a része, amelynek sötétségben kellett volna lennie, halvány, gonosz fluoreszkáló fényben fürdik: és a fiú emlékezett. A világ halotti máglyáját látta, az Armageddon radioaktivitásának következményét. Negyedmillió mérfölddel távolabb még mindig látszott az ûrben a haldokló atomok csillámlása, a végzetes múlt örök emléke. Évszázadoknak kell eltelnie, míg a halálos fény eltûnik a sziklákról, és az élet újra visszatérhet, hogy betöltse a csendes, üres világot.

És most Apa belekezdett abba a történetbe, amely eddig nem jelentett többet Marvinnak, mint a gyermekkorában hallott tündérmesék. Sok minden volt, amit nem értett: nem tudta elképzelni a ragyogó, ezerszínû életet a bolygón, amit sosem látott. Nem értette meg azokat az erõket sem, amelyek végül elpusztították, s az elszigeteltségében fennmaradt Kolóniát hagyták maguk mögött egyedüli túlélõként. De Marvin részt vett az utolsó napok agóniájában, amikor a Kolónia megtudta, hogy soha többé nem érkeznek a csillagokon teherhajók hazulról hozott ajándékokkal. A rádióállomások egymás után hallgattak el: a beárnyékolt földgolyón elhalványultak és kihaltak a városok fényei, és végül egyedül maradtak, úgy, ahogy ember még nem volt egyedül. Tõlük függött az emberi nem jövõje.

Ezután a kétségbeesés évei következtek, és a harc az életben maradásért a kegyetlen és ellenséges világon. A harcot megnyerték, igaz, éppen csak; az élet kis oázisa biztonságban volt a legrosszabb ellen, amit a természet el tud követni. De ha nincs cél, jövõ, amelynek érdekében a Kolónia dolgozhat, az emberiség elvesztené életkedvét, és akkor nem menthetné meg sem gép, sem ügyesség, sem tudomány.

Marvin végre megértette a zarándoklat célját. Soha nem sétál majd az elveszett, legendás világ folyóinak partján, soha nem hallgatja a lágyan ívelõ hegyek fölött felhangzó mennydörgést. De egy nap - milyen messze lehet vajon? - gyerekeinek gyerekei hazatérnek majd, és visszakövetelik örökségüket. A szelek és esõk kitisztítják a mérget az égõ földekbõl, amit a tengerhez szállítanak, a tengerek mélyén pedig a méreg erejét veszti, és nem bánthat többé élõlényt. Akkor a hatalmas hajók, amelyek most még itt, a poros síkságon csendben várnak, újra az ûrbe emelkedhetnek, és elindulhatnak a hazavezetõ úton.

Ez volt az álom: és egy napon, döbbent rá hirtelen Marvin, õ is átadja majd ezt az álmot a fiának ugyanezen a helyen, háta mögött a hegyekkel, arcában az égbõl áradó ezüstös fénnyel.

Nem nézett vissza, amikor elindultak hazafelé. Nem tudta elviselni a sarló alakú Föld hûvös dicsõségének látványát, amelyet elhalványítottak a környezõ sziklák. Elindult, hogy újra csatlakozzon a népéhez a hosszú számûzetésben.

A VAD ÉG

Tengert hogyan hidaltok át

s a vad égben robogtok-e,

nem érdekel, s hogy palotát

kõbõl vagy ércbõl raktok-e

James Elroy Flecker: Egy költõhöz ezer evvel ezután

Ezt a történetet 1966-ban írtam, feltehetõleg másodállásban, miközben a 2001 Ûrodisszeián dolgoztam, amely meghatározta életemet 1964-tõl 1968-ig. Éppen most olvastam újra, meglehetõsen vegyes érzelmekkel, mivel mostanában figyelemre méltó azonosságot érzek dr. Elwinnel.

Ráadásul az a mondata, hogy "a világ egyik leghíresebb tudósa és minden bizonnyal a világ leghíresebb nyomorékja", kitûnõen illik dr. Stephen Hawkingra, aki szintén a gravitációnak szentelte munkásságát. 1988-ban három órát töltöttem egy londoni televíziós stúdióban Hawking úrral (és mûholdas kapcsolat útján dr. Sagannel). Számomra a találkozás egyszerre volt érzelmi és intellektuális töltésû, mivel nem sokkal elõtte közölték velem, hogy ugyanabban a gyógyíthatatlan betegségben szenvedek, mint dr. Hawking (ALS-ben, ami az Egyesült Államokban inkább Lou Gehrig-betegségként ismeretes), így nem számíthattam arra, hogy túlságosan sokat látok majd a kilencvenes évekbõl. Szerencsére (lásd az Aranyló tengerek bevezetõjét) a diagnózis most nem annyira vészjósló, viszont érdeklõdésem a motoros tolókocsik iránt korántsem mondható hétköznapinak. De még ezeknél is jobb lenne - bárcsak valaki föltalálná - a jelen történetben leírt "Levi". A Dûne-ben szereplõ Nagy Gonosz Lebegõ Bárót már azelõtt irigyeltem, hogy nehezemre esett volna a helyzetváltoztatás.

Az általános relativitáselmélet elleni támadásomat ne vegyék nagyon komolyan; de azt kívánom, hogy az ekvivalencia alaptörvényét lobogtató írók tegyék világossá, hogy az csak elenyészõen kis térmennyiségekre igaz.

Most már valamelyes bûntudatot érzek, amiért eltöröltem a Föld színérõl a világ egyik legritkább és legszebb állatát. Talán inkább jetinek kellett volna lennie; lehet, hogy õk is ugyanolyan ritkák, de az általános közmegegyezés szerint biztosan nem szépek.

Éjfélre az Everest csúcsa csak néhány száz méternyire volt; sápadt és kísérteties hópiramis a kelõ Hold fényében. Az ég felhõtlen volt, és a napok óta fújó szél csaknem teljesen elállt. Valóban ritka dolog, hogy a Föld legmagasabb pontja ilyen nyugodt és békés; jól választották ki az idõt.

Talán túlságosan is jól, gondolta George Harper, szinte kiábrándítóan könnyû volt. Egyetlen igazi problémájuk az volt, hogyan jussanak ki a szállodából anélkül, hogy meglátnák õket. A szálloda igazgatósága ellenezte az engedély nélküli kirándulásokat a hegyre; baleset történhet, és az nem tesz jót az üzletmenetnek.

De dr. Elwin szilárdan kitartott amellett, hogy így csinálja, és megvolt rá a legjobb oka, bár soha nem beszélte meg velük. A világ egyik leghíresebb tudósának - és minden bizonnyal a világ leghíresebb nyomorékjának - jelenléte a Hotel Everestben a turistaszezon csúcsán máris jelentõs, udvarias csodálkozást keltett. Harper a kíváncsiság egy részét már lecsillapította azzal, hogy gravitációs méréseket végeznek, amiben volt némi igazság. Némi, ami már elenyészõen kevés volt.

Aki most látta Jules Elwint, ahogy kitartóan halad elõre nyolcezernyolcszáz méter magasan, huszonöt kilós felszereléssel a vállán, soha nem gondolta volna, hogy a doktornak mindkét lába szinte teljesen hasznavehetetlen. Az 1961-es Contergan-tragédia áldozataként született, és ez a tragédia több mint tízezer, részben deformált gyereket hagyott maga után szétszórva a Föld színén. Elwin a szerencsések közé tartozott. Mindkét karja elég jó volt, és a tornának köszönhetõen meg is izmosodtak annyira, hogy jóval erõsebb volt a legtöbb férfikarnál. Lába viszont hús és csont szalmacsutka volt.

Járógéppel tudott ugyan állni, és még néhány bizonytalan, imbolygó lépést is képes volt megtenni, de járni sohasem tudott igazán.

Most viszont ötven méterre volt az Everest csúcsától…

Egy utazási plakáttal kezdõdött, több mint három évvel ezelõtt. George Harper, mint az Alkalmazott Fizikai Intézet kezdõ számítógépes programozója, csak látásból és hírbõl ismerte dr. Elwint. Az Astrotech kiváló kutatási igazgatója még a közvetlen beosztottjai számára is kissé távoli személyiség volt, akit teste és elméje is elkülönített a közemberektõl. Nem szerették, nem is utálták; és noha csodálták és sajnálták, nem irigyelték.

Harper, aki néhány hónapja került ki az egyetemrõl, nem hitte, hogy a doktor egyáltalán tud a létezésérõl, vagy ha igen, csak egy név volt neki az állománytáblán. Tíz másik programozó dolgozott az osztályon, nála mindannyian idõsebbek, és legtöbbjük néhány szónál sohasem váltott többet kutatási igazgatójával. Amikor Harperre esett a választás, hogy dr. Elwin irodájába vigye az egyik bizalmas dossziét, arra számított, hogy néhány udvariassági formula kíséretében térül-fordul majd.

Majdnem ez történt. De amikor épp távozni készült, földbe gyökerezett lábbal állt meg a Himalája csúcsainak csodálatos panorámaképe elõtt, amely félig beborította a falat. Olyan helyre került, ahol dr. Elwin bármikor láthatta, ha felnéz íróasztala mögül. A látképet Harper jól ismerte; hiszen õ is lefényképezte, mikor elképedt és lélegzetbõl kifogyott turistaként állt a letaposott havon az Everest koronájánál.

Látta a Kancsendzönga felhõk fölé magasló fehér gerincét száz mérfölddel távolabb. Vele majdnem egy vonalban, de sokkal közelebb, a Makalu ikercsúcsai magasodtak; még közelebb pedig, betöltve az elõteret, a Lhoce, az Everest szomszédjának és riválisának hatalmas tömege. Távolabb, nyugat felé, a szemnek felfoghatatlan léptékû hatalmas völgyeken folytak alá a Khumbu-és a Rongbuk-gleccser jégfolyói. Ilyen magasról megfagyott ráncaik nem tûntek nagyobbnak, mint egy szántóföld barázdái; pedig azok a bevágások és forradások száz méter mélyek is voltak.

Harper még mindig a csodálatos látványt szívta magába, amikor meghallotta maga mögött dr. Elwin hangját.

- Úgy látom, érdekli. Járt már arrafelé?

- Igen, doktor. Elvittek a szüleim, érettségi után. Egy hétig laktunk a szállodában, és azt hittük, haza kell utaznunk, mielõtt kitisztul az idõ. De az utolsó nap elállt a szél, és húszan feljutottunk a csúcsra. Egy óráig voltunk ott, közben egymást fényképeztük.

Dr. Elwin mintha szokatlanul sokáig emésztette volna a hallottakat. Azután megszólalt; hangjában már nem volt meg az a távoliság, ami az imént, és most egyértelmûen izgalmat árult el:

- Üljön le, Harper úr. Szeretnék többet hallani.

George Harper kissé zavarban volt, miközben visszament az igazgató hatalmas, rendben tartott íróasztalához. Egyáltalán nem volt szokatlan, amit tett; évente emberek ezrei utaztak a Hotel Everestbe, és egynegyedük fel is jut a hegy csúcsára. Valójában még egyéves sem volt, hogy eljött a sokat reklámozott alkalom, amikor a tízezredik turista állt a világ tetején. Egyesek cinikusan meg is jegyezték, micsoda különös véletlen, hogy a tízezredik épp egy elég jól ismert videosztárocska.

Harper semmi olyasmivel nem szolgálhatott dr. Elwinnek, amit õ éppolyan könnyen meg ne tudhatott volna tucatnyi más forrásból, például prospektusokból. De nincs olyan fiatal és törekvõ tudós, aki elszalasztaná a lehetõséget, hogy jó benyomást keltsen valakiben, aki sokféleképpen segíthetné az elõmenetelében. Harper nem volt számító fék, és a hivatali politikába sem akarta beleártani magát, de egy jó esélyt ki tudott használni, ha ráakadt.

- Nos, doktor - kezdte, elõször lassan, próbálván rendezni gondolatait és emlékeit -, a repülõ egy kis Namcsi nevû városban teszi le az embert, a hegytõl húszmérföldnyire. Azután a busz végigmegy egy gyönyörû úton, ami fölvisz a szállodához - az a Khumbu-glecscserre néz. Hatezer méter magasan van, és aki nehezen lélegzik, annak vannak speciális szobák. Természetesen készültségben áll az egészségügyi személyzet is, és a vezetõség nem fogad olyan vendégeket, akik fizikailag nincsenek rendben. Legalább két napig a szállodában kell maradni, és különleges étrenden élni, míg az embert magasabbra nem engedik. A szállodából tulajdonképpen nem látszik a csúcs, mert az ember túlságosan közel van a hegyhez, ami olyan, mintha fenyegetõen fölé hajolna. De a kilátás fantasztikus. Látni lehet a Lhocét, és egy tucatnyi másik csúcsot. És ijesztõ is tud lenni - különösen éjszaka. A szél rendszerint valahol magasan az ember feje fölött üvölt, és a mozgó jég fura zajokat produkál. Könnyû elképzelni, hogy szörnyek ólálkodnak ott fönt a hegyekben… A szállodában nemigen lehet mit csinálni azonkívül, hogy

pihenünk és nézzük a tájat, meg várjuk, hogy a doktorok megadják a zöld jelzést. Azelõtt hetekig tartott, amíg az ember akklimatizálódott a ritka levegõhöz; manapság negyvennyolc óra alatt beállítják az ember pulzusát. Még így is a látogatók fele - fõleg az idõsebbek - dönt úgy, hogy nekik ez túl magasan van. A következõ lépés attól függ, mennyire tapasztalt az ember, és hogy mennyit hajlandó fizetni. Néhány profi hegymászó vezetõket fogad, és úgy jut fel a csúcsra, szabványos hegymászó felszereléssel. Manapság ez nem túlságosan nehéz, mivel különbözõ stratégiai pontokon menedékeket építettek ki. A legtöbb ilyen csoportnak sikerül a dolog. De az idõjárás mindig kockázatot jelent, és minden évben meghalnak néhányan. Az átlagos turista a könnyebb utat választja. Az Everesten a veszélyhelyzeteket kivéve nem landolhatnak repülõk, de a Nupce gerincéhez közel van egy kunyhó, ahová helikopterjárat közlekedik a hotelbõl. A kunyhótól három mérföld a csúcs a déli hágón keresztül, könnyedén megmássza bárki, aki jó kondícióban van, és van némi hegymászó-tapasztalata. Néhányan oxigén nélkül teszik meg az utat, bár ez nem ajánlatos. Én fenntartottam a maszkomat egészen addig, amíg a csúcsra nem értem; azután levettem, és rájöttem, hogy egészen jól tudok lélegezni.

- Használt szûrõt vagy oxigénpalackot?

- Ó, igen, molekuláris szûrõt, ezek mostanában elég megbízhatók, és száz százalék fölé növelik az oxigénkoncentrációt. Nagyon leegyszerûsítették a magashegy-mászást. Már senki nem használ sûrített gázt.

- Mennyi idõ alatt jutott fel?

- Egy nap alatt. Közvetlenül pirkadat elõtt indultunk, és sötétedésre értünk vissza. Ez meglepte volna a régieket. De mi kipihenten indultunk, és könnyû felszerelést vittünk. A kunyhótól felvezetõ úton nem adódik igazi gond, és az összes nehezebb részen lépcsõket vájtak. Ahogy mondtam, könnyen megteszi bárki, aki jó kondícióban van.

Abban a pillanatban, amikor elismételte ezeket a szavakat, Harper a legszívesebben leharapta volna a nyelvét. Hihetetlennek tûnt, hogy elfelejtette, kivel beszél, de a bámulat és izgalom, amit a világ tetejének megmászásakor érzett, olyan élénken tért vissza, hogy egy pillanatra újra ott volt azon a magányos, szélfútta csúcson. A világ egyetlen pontján, ahova dr. Elwin soha nem juthat el…

De a tudóson nem látszott, hogy felfigyelt volna rá, esetleg annyira hozzászokott az effajta tapintatlansághoz, hogy már nem zavarta. Harper azon tûnõdött, vajon miért érdekli ennyire a doktort az Everest. Valószínûleg épp az elérhetetlensége miatt; mindazt jelentette, ami számára születésétõl fogva megtagadtatott.

Most viszont, három év múlva, George Harper a csúcstól harminc méterre megállt, és megrövidítette a nejlonkötelet, amint a doktor utolérte. Noha egy szó sem esett róla, tisztában volt vele, hogy a tudós elsõnek szeretne a csúcsra érni. Kiérdemelte a dicsõséget, és a fiatalabb férfi semmit sem tett volna, hogy elvegye tõle.

- Minden rendben? - kérdezte, miközben dr. Elwin felhúzódzkodott mellette. A kérdés fölösleges volt, de Harper sürgõs késztetést érzett rá, hogy megtörje az õket körülvevõ hatalmas magányt. Lehettek volna egyedül is az egész világon; a csúcsok fehér vadonjában semmilyen jel nem utalt az emberi faj létezésére.

Elwin nem válaszolt, de szórakozottan bólintott, és fénylõ szemét a csúcsra szegezve továbbment. Lábai furcsamód merevek voltak, és nyomot alig hagytak a hóban. Járás közben a vállán cipelt terjedelmes hátizsákból halk, de összetéveszthetetlen süvítés hallatszott.

Tulajdonképpen a csomag vitte õt - a súlya háromnegyedét. Ahogy teljes gõzzel haladt elõre egykor lehetetlennek tûnõ célja felé. Dr. Elwin és felszerelése huszonöt kilót nyomott csupán. És ha még ez is soknak bizonyult, elég volt elfordítania egy tárcsát, és már semennyit sem nyomott.

Itt, a holdfényben fürdõ Himalájában rejtõzött a huszonegyedik század legnagyobb titka. Az egész világon csak három volt a kísérleti Elwin Levitátorokból, és kettõ itt, az Everesten.

Noha már két éve tudott róluk, és megértett valamennyit az alapötletbõl, a "Levik", ahogy a laborban hamarosan elkeresztelték õket, Harper számára még mindig varázslatnak tûntek. Energiaforrásaik elegendõ elektromos áramot tároltak ahhoz, hogy egy százhúsz kilós súlyt függõleges irányban tíz mérföld magasra emeljenek, ami a jelenlegi küldetés szempontjából bõséges biztonsági tényezõt jelentett. Az emelkedési és ereszkedési ciklus szinte a végtelenségig ismételhetõ volt, hiszen az elemek ellenálltak a Föld gravitációs mezejének. A fölfelé vezetõ úton az akkumulátor lemerült; lefelé újra feltöltõdött. Mivel egyetlen mechanikai folyamat sem tökéletesen hatékony, minden ciklus járt valamennyi energiavesztéssel, de legalább száz alkalommal meg lehetett ismételni, mielõtt az elemek teljesen kimerültek volna. Szívderítõ élmény volt úgy megmászniuk a hegyet, hogy súlyuk nagy részét semlegesítették. Amikor megrántották a kötelet, úgy érezték, mintha láthatatlan léggömbön függnének, amelynek felhajtóereje tetszés szerint szabályozható. Szükségük volt valamennyi súlyra ahhoz, hogy legyen bizonyos vonóerejük a talajon, és rövid kísérletezés után huszonöt százalékban állapodtak meg. Így ugyanolyan könnyû volt felkapaszkodni egy kilencven fokos emelkedõn, mint vízszintes talajon járni.

Többször csaknem nullára csökkentették a súlyukat, hogy könnyedén megmászhassák a függõleges sziklafalakat. Ez volt az összes közül a legkülönösebb élmény, tökéletesen bízniuk kellett a felszerelésükben. Nagy akaraterõt kívánt a levegõben lógni úgy, hogy nyilvánvalóan semmi más nem tartotta õket, mint egy dobozban lágyan zümmögõ elektromos szerkezet. Néhány perc múlva azonban az erõ és szabadság érzete legyõzte minden félelmüket, hiszen itt valóban az ember egyik legrégebbi álma vált valóra.

Néhány héttel korábban az egyik könyvtáros rábukkant egy kora huszadik századbeli verssorra, amely tökéletesen leírta, amit elértek: "biztonságosan robogni a vad égben". Még a madaraknak sem adatott meg ennyire a harmadik dimenzió szabadsága; ez volt a tér valódi meghódítása. A Levitátor megnyitja majd a hegyeket és a Föld magasan fekvõ területeit, mint ahogy egy emberöltõvel azelõtt a könnyûbúvár-készülék megnyitotta a tengereket. Mihelyt ezek az eszközök kiállják a próbát, és tömegesen, olcsón gyártják õket, az emberi civilizáció teljesen megváltozik majd. A közlekedést forradalmasítják. Az ûrutazás nem lesz költségesebb, mint a közönséges repülés; az egész emberiség szárnyra kel. Ami száz évvel korábban, az automobil feltalálásakor végbement, ízelítõ volt csupán a most bekövetkezendõ hatalmas társadalmi és politikai változásokhoz képest.

De dr. Elwinnek, ebben Harper biztos volt, eszébe sem jutott mindez a diadal magányos pillanatában. Késõbb fogadja a világ tapsviharát (és talán átkait), de az nem jelent majd számára annyit, mint az, hogy itt áll a Föld legmagasabb pontján. Ez igazán az elme gyõzelmét jelenti az anyagon, az értelmét az esendõ, nyomorék testen. Innen már csak lefelé vezet út…

Amikor Harper csatlakozott a tudóshoz a lapított tetejû, hóborította piramison, némi formális merevséggel ráztak kezet, ez látszott helyénvalónak. De nem mondtak semmit, csodálatos eredményük és körös-körül a csúcsok, ameddig a szem ellátott, beléjük fojtották a szavakat.

Harper pihent a felhajtó erejû szerszámban, és lassan körbehordozta tekintetét az égen. Ahogy felismerte õket, felidézte magában a környezõ óriások nevét: Makalu, Lhoce, Baruntce, Cso-Oju, Kancsendzönga… Számos csúcsot közülük még eddig nem másztak meg. Nos, a Levik hamarosan tesznek róla…

Sokan persze helytelenítik majd a dolgot. De valaha, a huszadik században is voltak olyan hegymászók, akik szerint oxigént használni "csalás" volt. Nehezen lehetett elhinni, hogy valamikor az emberek, akár többhetes akklimatizációt követõen is, segédeszközök nélkül próbáltak eljutni ilyen magasságba. Harpernek eszébe jutott Mallory és Irvine, akiknek a teste még mindig ott feküdt valahol, talán épp egymérföldnyire ettõl a ponttól.

Mögötte dr. Elwin megköszörülte a torkát.

- Menjünk, George - mondta halkan, az oxigénszûrõ által eltompított hangon. - Vissza kell érnünk, mielõtt keresni kezdenek. Gondolatban köszöntötték mindazokat, akik elõttük itt álltak,

azután hátat fordítottak a csúcsnak, és elindultak lefelé az enyhe lejtõn. Az eddig vakítóan fényes éjszaka sötétre váltott, a Hold elé felhõk tornyosultak, olyan gyorsan, hogy a felvillanó és újra kialvó fényben csak nehezen látták az utat. Harpernek nem tetszett az idõjárás, és gondolatban kezdte megváltoztatni korábbi terveiket. Talán jobb lenne, ha a déli hágón található menedékházat céloznák meg, ahelyett hogy megpróbálják elérni a párkányt. De nem szólt dr. Erwinnek, nem akart ok nélkül riadalmat kelteni.

Most egy pengeéles sziklapárkányon haladtak; az egyik oldalon teljes sötétség, a másikon halvány fényben ragyogó havas táj. Harper képtelen volt kiverni a fejébõl a gondolatot: borzasztó volna, ha itt érné õket a vihar.

Alig fogalmazódott meg fejében a gondolat, amikor lecsapott rájuk az orkán. A semmibõl szélroham érkezett sikoltva, mintha a hegy eddig gyûjtögette volna az erejét. Nem jutott rá idõ, hogy bármit tegyenek; a szél még akkor is lesöpörte volna õket a lábukról, ha szokásos súlyukkal nehezednek a földre. A szél másodpercek alatt árnyék borította, üres feketeségbe taszította õket.

Lehetetlenség volt megállapítani, mekkora mélység tátong alattuk; amikor Harper rákényszerítette magát, hogy lepillantson,

semmit sem látott. Jóllehet úgy tûnt, hogy a szél szinte vízszintesen sodorja, tudta, hogy zuhan. Maradék súlya miatt valószínûleg a normális sebesség negyedével száguldott lefelé. De ez bõven elég; ha ezer métert zuhannak, sovány vigasz, hogy csak háromszáznak tûnik.

Félelemre még nem jutott ideje - az majd késõbb érkezik, ha megéri -, és abszurd módon leginkább amiatt aggódott, hogy baja esik a költséges Levitátornak. Társáról teljesen elfeledkezett, hiszen ilyen krízishelyzetben az ember agya egyszerre csak egy dologgal képes foglalkozni. A nejlonkötél hirtelen rántása zavarodott riadalommal töltötte el. Azután meglátta dr. Elwint, amint lassan kering körülötte, akár egy bolygó a Nap körül.

A látvány visszarántotta a valóságba, és tudatára ébredt, mit kell tennie. Bénultsága valószínûleg csak a másodperc törtrészéig tartott. Belekiabálta a szélbe: - Doktor! Használja a vészemelõt!

Beszéd közben kitapogatta irányítóegységének zárját, feltépte, és megnyomta a gombot.

Málhája, mint a dühös méhkaptár, fölzümmögött. Érezte, hogy a kötelek rángatják a testét, és próbálják az égbe rántani, minél messzebb az odalent leselkedõ láthatatlan haláltól. Elméjében felvillant a Föld gravitációs mezejének egyszerû aritmetikája. Egy kilowatt energia száz kilogramm súlyt másodpercenként egy méterrel képes felemelni, és a készülék, ha maximális teljesítménnyel mûködik, tíz kilowattnyi energiát tud átalakítani, de ezt egy percnél tovább nem tudják fenntartani. Így, figyelembe véve kezdeti, csökkentett súlyát, egy másodperc alatt jóval több mint harminc métert kell emelkednie.

Vad rántást érzett, amikor megfeszült a kettejüket összekötõ kötél. Dr. Elwin csak késõbb tudta megnyomni a vészgombot, de végre õ is emelkedett. Nagy verseny lesz ez készülékeik emelõképessége és a szél között, amely a háromszáz méternyire lévõ Lhoce jeges oldala felé sodorta õket.

A hó csíkozta sziklafal megfagyott kõhullámként derengett felettük a holdfényben. Sebességüket képtelenség volt pontosan megítélni, de óránként ötven mérföldnél aligha volt kevesebb. Ha túlélnék is a becsapódást, arra már nem számíthattak, hogy megússzák súlyos sebesülés nélkül; a sebesülés pedig itt egyenlõ a halállal.

Amikor már elkerülhetetlennek látszott az ütközés, a légáramlat hirtelen a magasba vágott, és õket is magával ragadta. Jó tizenöt méterrel elkerülték a szikla gerincét. Csodának hatott, de egy pillanatnyi kábult megkönnyebbülést követõen Harper rájött, hogy az egyszerû aerodinamika mentette meg õket. A szél kénytelen volt felemelkedni, hogy elkerülje a hegyet; a másik oldalon azután újra leereszkedik majd. De ez már nem számított, hiszen az égbolt üres volt elõttük.

Most csendesen haladtak a töredezett felhõk alatt. Noha sebességük nem csökkent, a szél üvöltése hirtelen elhalt, mivel vele együtt utaztak az ürességen át. Mi több, az õket elválasztó tízméteres távolságon keresztül kényelmesen tudtak beszélgetni.

- Dr. Elwin - szólt Harper -, jól van?

- Igen, George - mondta a tudós nyugodtan. - És most mit teszünk?

- Abba kell hagynunk az emelkedést. Ha ennél magasabbra jutunk, még szûrõkkel sem tudunk majd lélegezni.

- Igaza van. Vegyük fel újra az egyensúlyt.

A csomagok dühödt üvöltése alig hallható elektromos süvítéssé szelídült, ahogy kiiktatták a vészáramköröket. Néhány percig föl-le ingáztak a nejlonkötélen - egyszer az, aki feljebb volt, azután a másik -, míg sikerült egyensúlyba kerülniük. Mikor végül stabilizálódott a helyzetük, ezerméteres magasságban sodródtak. Hacsak nem mondanak csütörtököt a Levik, ami a túlterhelést követõen éppenséggel lehetséges volt, túljutottak a közvetlen veszélyen.

Akkor kezdõdnek a gondok, amikor megpróbálnak visszatérni a Földre.

Embert a világon nem köszöntött még különösebb hajnal. Bár fáradtak voltak, elgémberedtek és fáztak, a száraz, ritka levegõ pedig minden lélegzetvételkor reszelte a torkukat, az összes kényelmetlenségrõl megfeledkeztek, amint az elsõ halvány fény felragyogott a csipkézett keleti látóhatáron. A csillagok sorra kialudtak, utolsónak, csak percekkel a napfelkelte elõtt, a legfényesebb ûrállomás, a Pacific-3 tûnt el, amely huszonkét mérfölddel Hawaii fölött keringett. Akkor a Nap a névtelen csúcsok tengere fölé emelkedett, és a Himaláján beköszöntött a hajnal.

Olyan volt, mintha a Holdról néznénk a napfelkeltét. Elõször csak a legmagasabb hegyek kapták el a rézsútos sugarakat, míg a környezõ völgyek tintasötét árnyékban maradtak. De a fény vonala lassan levonult a sziklás lejtõkön, és e nyers, vészjósló világ egyre nagyobb része kezdte meg az új napot.

Ha megerõltették a szemüket, most láthatták az élet nyomait. Néhány keskeny út, magányos falvakból emelkedõ vékony füstoszlop, kolostorok tetejérõl visszaverõdõ csillogás. Lenn ébredezett a világ, és nem tudott a két szemlélõrõl, aki varázslatos módon ötezer méter magasban egyensúlyozott.

Éjszaka a szél biztosan többször is irányt változtatott, és Harpernek fogalma sem volt, hol lehetnek. Egyetlen tájékozódási pontot sem ismert föl. Bárhol lebeghettek a Nepálon és Tibeten áthúzódó ötszáz mérföldes sáv fölött.

A legsürgõsebb feladat az volt, hogy leszállóhelyet találjanak, mégpedig azonnal, mert sebesen sodródtak egy csoport hegycsúcs meg gleccser felé, ahol nem számíthattak segítségre. A szél északkeleti irányba, Kína felé vitte õket. Ha átsodródnak a hegyeken és ott érnek földet, hetekbe telhet, míg érintkezésbe tudnak lépni az ENSZ egyik élelmezésügyi segélyzõközpontjával, és hazaindulhatnak. Még közvetlen veszélybe is kerülhetnek, ha az égbõl ereszkednek alá olyan területen, ahol csak írástudatlan és babonás parasztok élnek.

- Legjobb lesz, ha mielõbb lejutunk - mondta Harper. - Nem tetszenek nekem azok a hegyek. - Szavai mintha teljesen elvesztek volna az õket körülvevõ ûrben. Noha dr. Elwin csak háromméternyire volt, Harper könnyen hihette, hogy társa semmit sem hallott abból, amit mondott. De a doktor végül, csaknem vonakodva, beleegyezõen bólintott.

- Azt hiszem, igaza van, de nem vagyok biztos benne, hogy képesek leszünk rá ebben a szélben. Ne feledje, nem tudunk olyan gyorsan lejutni, mint felemelkedni.

Ez igaz volt; az energiaforrásokat csak a lemerítési ütem tizedével lehetett feltölteni. Ha veszítenének a magasságból, és túl gyorsan pumpálnák vissza beléjük a gravitációs energiát, a cellák túlmelegednének, és valószínûleg felrobbannának. Az elképedt tibetiek (vagy nepáliak?) azt gondolnák, hogy egy hatalmas meteorit robbant fel az égben. És soha nem tudná meg senki, mi is történt valójában dr. Jules Elwinnel és szépreményû fiatal asszisztensével.

Ezerhatszáz méter magasságban Harper minden pillanatban várta a robbanást. Gyorsan zuhantak, de nem elég gyorsan; sürgõsen lassítaniuk kell, különben túlságosan nagy sebességgel csapódnak be. Az is rontott a helyzeten, hogy rosszul számították ki a föld felszínén uralkodó szél sebességét. Ez a pokoli, kiszámíthatatlan szél ismét orkánszerûen süvöltött. Látták, ahogy a kiálló szirtekrõl levált hónyalábok kísérteties zászlóként lobognak alattuk. Amíg a széllel együtt haladtak, nem voltak tudatában erejének; most ismét végre kellett hajtaniuk a veszélyes ugrást a kemény szikla és a lágy, engedékeny ég között.

A légáramlat egy kanyon szájába szippantotta õket. Nem volt rá esély, hogy fölé emelkedjenek. Kényszerhelyzetben voltak, és ki kellett választaniuk a lehetõ legjobb helyet a landolásra.

A kanyon félelmetes gyorsasággal szûkült. Már alig volt több függõleges repedésnél, a sziklafalak pedig harminc-negyven kilométeres óránkénti sebességgel suhantak mellettük. Idõrõl idõre véletlenszerû örvények taszították õket jobbra, azután balra; gyakran alig egy méterrel kerülték el az ütközést. Egyszer, amikor egy vastag hóval borított sziklapad fölött néhány méternyire repültek, Harper kísértést érzett rá, hogy meghúzza a gyorskioldót, és katapultszerûen kilõje a Levitátort. De ez olyan lenne, mintha a cseberbõl vederbe kerülnének; lehet, hogy biztonságosan szilárd talajra érkeznek, de olyan helyre, ahonnan sokmérföldnyire van minden lehetséges segítség.

De Harper még most, a megújult veszélyben sem félt igazán. Izgalmas álomnak tûnt az egész, olyan álomnak, amelybõl tüstént felébred, és ott találja magát biztonságban, a saját ágyán. Nem lehet, hogy ez a fantasztikus kaland valóban megtörténik vele…

- George! - kiáltott a doktor. - Itt a lehetõség, ha el tudjuk kapni azt a sziklát!

Másodperceik voltak csupán. Mindketten addig feszítették a nejlonkötelet, míg az nagy hurkot nem formált mögöttük úgy, hogy legalacsonyabb része csak egy méterre volt a száguldó talajtól. Jókora, hétméteres szikla feküdt pontosan a repülés vonalában; alatta széles hósáv ígért viszonylag puha földet érést.

A kötél elsuhant a szikla alacsonyabb görbületei felett, úgy tûnt, hogy lecsúszik róla, azután megakadt egy kiszögellés alatt. Harper hirtelen rántást érzett. Úgy lendült körbe, mint parittyában a kõ.

Soha nem hittem, hogy a hó ilyen kemény tud lenni - gondolta magában. Aztán rövid és csillogó fényvillanás - és semmi.

Újra az egyetemen volt, az elõadóteremben. Az egyik professzor beszélt, olyan hangon, amely ismerõs volt ugyan, de valahogy mégsem illett oda. Álmosan és kelletlenül végigfutott az egyetemi oktatók nevein. Nem közülük, biztosan egyik sem az. Ugyanakkor jól ismerte a hangot, és kétségtelenül elõadást tartott valakinek.

"…fiatal voltam, amikor rájöttem, hogy valami hibádzik Einstein gravitációs elméletében. Elvben úgy tûnt, hogy az ekvivalenciaelmélet téveszmén nyugszik. Eszerint lehetetlen különbséget tenni a gravitáció, illetve a gyorsulás által keltett hatások között. De ez így tévedés. Egyenletes gyorsulás elõállítható, de az egyenletes gravitációs mezõ lehetetlenség, hiszen fordított négyzetes szabályon alapul - következésképp már meglehetõsen kis távolságokon is változnia kell. Így könnyûszerrel lehet olyan kísérleteket tervezni, amelyek alapján a kettõ megkülönböztethetõ, elkezdtem töprengeni…"

A halk szavak nem hagytak több nyomot Harper elméjében annál, mint ha idegen nyelven hangzottak volna el. Homályosan rájött, hogy mindezt értenie kellene, de nagyon nehéz volna értelmet keresnie benne. Bárhogyan is, az elsõ feladat az volt, hogy kitalálja, hol van.

Hacsak nem történt valami a szemével, teljes sötétség volt. Pislogott egyet, de az erõfeszítéstõl beléhasított a fejfájás, fájdalmában felkiáltott.

- George! Jól van?

Hát persze! Dr. Elwin halk hangja a sötétben. De kihez beszél? - Borzasztóan fáj a fejem. És ha mozdulni próbálok, fáj az oldalam. Mi történt? Miért van sötét?

- Agyrázkódása van, és azt hiszem, eltört egy bordája is. Ne beszéljen feleslegesen. Egész nap eszméletlen volt. Most ismét éjszaka van, és a sátorban vagyunk. Takarékoskodom az elemekkel.

A zseblámpa csaknem vakító fénnyel égett, amikor dr. Elwin felkapcsolta, és Harper meglátta maga körül az apró sátor lapjait. Micsoda szerencse, hogy teljes hegymászó felszerelést hoztak magukkal arra az esetre, ha az Everesten ragadnának. De lehet, hogy ez csak meghosszabbítja a haláltusát…

Csodálkozott rajta, hogy a nyomorék tudósnak minden segítség nélkül sikerült kicsomagolnia a felszerelést, felállítania a sátrat, és bevonszolnia õt. Minden pedáns rendben sorakozott: az elsõsegélycsomag, az élelmiszerkoncentrátum-konzervek, a víztartályok, a hordozható kályha apró gázhengerei. Csak a vaskos Levitátoregységek hiányoztak; valószínûleg kint maradtak, hogy több legyen a hely.

- Amikor felébredtem, éppen beszélt valakihez - mondta Harper. - Vagy csak álmodtam? - Bár a sátor faláról visszaverõdõ fényben nehéz volt leolvasni a másik arckifejezését, Harper látta, hogy Elwin zavarban van. Azonnal rájött, miért, és azt kívánta, bárcsak soha ne tette volna föl a kérdést.

Mielõtt Elwin válaszolhatott volna, gyorsan témát váltott. - Hívta az életmentõket?

- Félóránként próbálom, de attól tartok, hogy a hegyek leárnyékolják az adást. Én hallom õket, de õk nem veszik az adásunkat.

Dr. Elwin felkapta a kis adó-vevõt, amelyet már lecsatolt rendes helyérõl, a csuklójáról, és bekapcsolta.

- Itt a Négyes életmentõ - mondta egy halk géphang -, vételen vagyok.

Az öt másodperces szünetben Elwin lenyomta az SOS-gombot, azután várt.

- Itt a Négyes életmentõ, vételen vagyok.

Egy teljes percig vártak, de nem nyugtázták a hívásukat. Nos, gondolta Harper keserûen, már késõ, hogy egymást vádolják. Míg a hegyek fölött sodródtak, többször is megvitatták, vajon hívják-e az általános mentõszolgálatot, de ellene szavaztak. Részben mert értelmetlennek tûnt a dolog, amíg a levegõben voltak; részben mert elkerülhetetlenül nagy nyilvános hírverés lett volna a következménye. Az esemény után már könnyû volt okosnak lenni: ki gondolta volna, hogy épp olyan helyen landolnak, amelyik kívül esik az életmentõk hatósugarán?

Dr. Elwin kikapcsolta az adó-vevõt, és a kis sátorban most csak azt hallották, ahogy a szél halkan végigsüvölt a hegyfalak mentén, amelyek kétszeresen is csapdába ejtették õket, elvágták a menekülés útját, és lehetetlenné tették a kommunikációt. - Ne aggódjon mondta végül. - Reggelre kitaláljuk, hogyan juthatunk ki innen. Hajnalig semmit sem tehetünk - azon kívül, hogy kényelembe helyezzük magunkat. Igyon egy kis fonó levest!

Órák múlva Harpert már nem gyötörte a fejfájás. Gyanította, hogy az egyik bordája valóban eltörött, de talált egy olyan testhelyzetet, amely kényelmesnek bizonyult mindaddig, amíg meg nem mozdult; így szinte megbékélt a világgal.

Átélte a kétségbeesés egymást követõ fázisait, a dr. Elwin iránt érzett haragot és az önvádat amiatt, hogy ilyen õrült vállalkozásba

csöppent. Most újra megnyugodott, bár a menekülés módjait kutató agya túlságosan aktív volt ahhoz, hogy el tudjon aludni.

Odakint a szél csaknem teljesen elállt, nyugodt volt az éjszaka. Már nem volt teljesen sötét, fölkelt a Hold. A sugara itt nem érhette el õket közvetlenül, de a hóról visszaverõdött valamennyi fény. Harper csak a látóküszöbe legszélén érzékelt valami gyönge fényt, ami a sátor hõtartó lapjain keresztül szivárgott át.

Elõször is, gondolta, nincsenek közvetlen életveszélyben. Az étel legalább egy hétig kitart; rengeteg hó van, ha abból olvasztanak, van vizük. Egy-két napon belül, ha a bordája jól viselkedik, újra felszállhatnak, ezúttal, azt remélte, jobb eredménnyel.

A közelbõl különös, lágy puffanás hallatszott. Ez meghökkentette Harpert, de azután rájött, hogy bizonyára egy hótömb zuhant le valahol. Az éjszaka most olyan szokatlanul csöndes volt, hogy szinte hallotta a saját szívverését; alvó társának minden lélegzetvétele természetellenesen, hangosnak tûnt.

Furcsa, hogy mennyire elterelik az ember gondolatait a hétköznapi dolgok! Újra a túlélés problémáján gondolkodott. Még ha õ nincs is elég jól ahhoz, hogy mozogjon, a doktor megkísérelheti a repülést egyedül. Ebben az esetben egy embernek épp akkora esélye volt a sikerre, mint kettõnek. Ismét hallotta a tompa puffanást, ezúttal kissé hangosabban. Különös, futott át Harperen, hogy mozog a hó ilyen hideg, nyugodt éjszakán. Remélte, hogy nincs lavinaveszély, nem volt ideje rá, hogy megfigyelje földet érésük helyét, nem tudta felmérni a veszélyt. Azt fontolgatta, vajon felébressze-e a doktort, aki biztosan alaposan körülnézett, mielõtt felverte a sátrat. Azután, a végzetre bízva magát, elvetette az ötletet: ha valóban lavina fenyeget, valószínûtlen, hogy bármit is tehetnének a menekülés érdekében.

Vissza az egyes számú problémára. Van egy érdekes megoldás, amit érdemes megfontolni. Az adó-vevõt az egyik Levire erõsíthetnék, és felküldhetnék az egészet. A jel hallható lenne, mihelyt az egység elhagyja a kanyont, és az életmentõk néhány órán belül rájuk találnának - vagy legkésõbb néhány nap múltán.

Persze ez azt jelentené, hogy föláldozzák az egyik Levit, és ha semmire nem jutnak vele, még kínosabb helyzetbe kerülnek. Ugyanakkor…

Hát ez mi volt? Ez nem lehetett a laza hó tompa puffanása. Halk, de összetéveszthetetlen "klikk" volt, mint amikor az egyik kavics a másikhoz koccan. És a kavicsok nem mozognak maguktól.

Képzelõdsz, mondta magában Harper. Nevetséges volt az ötlet, hogy bárki vagy bármi mászkál az éjszaka közepén a Himaláján, egy magas hegyszorosban. De torka hirtelen kiszáradt, és tarkóján bizsergést érzett. Valamit hallott, és ezt nem lehetett figyelmen kívül hagyni.

A fene vigye a doktor szuszogását; olyan hangos volt, hogy nehezen lehetett bármilyen külsõ zajra figyelni. Ez azt jelentené vajon, hogy dr. Elwint, noha mélyen alszik, szintén riasztotta örökké éber tudatalattija? Már megint képzelõdik…

Klikk. Ez talán egy kicsit közelebb volt. Biztosan más irányból hallatszott. Úgy tûnt, mintha valami lassan körözne a sátor körül, hátborzongató, de nem teljes csendben. Ez volt az a pillanat, amikor George Harper õszintén azt kívánta, bárcsak soha ne hallott volna a Himaláján élõ majomemberrõl. Igaz, keveset tudott róla, de az a kevés most túlságosan sok volt.

Emlékezett rá, hogy a jeti, ahogy a nepáliak nevezik, mítosza csaknem száz éve tartja magát. Állítólag veszélyes, az embernél nagyobb szörnyeteg, de szavahihetõ tanúk soha nem fogták el, fényképezték vagy akár írták le. A legtöbb nyugati biztos volt benne, hogy a jeti a képzelet szülötte, és nem gyõzték meg õket olyan "bizonyítékok", mint például a nyomok a hóban vagy a sötét kolostorokban õrzött kikészített bõrdarabok. A hegyi törzsek lakói jobban tudták. És most Harper attól félt, hogy igazuk van.

Amikor hosszú másodpercekig semmi sem történt, félelmei kezdtek lassan eloszlani. Talán elcsigázott képzelete tréfálta meg; az adott körülmények között ez aligha volt meglepõ. Gondolatait ismét a menekülés problémájára összpontosította. Elég szépen haladt, amikor valami a sátornak csapódott.

Csak a félelemtõl bénult torokizmai akadályozták meg benne, hogy felüvöltsön. Képtelen volt megmozdulni. Azután hallotta, hogy dr. Elwin álmosan mozgolódni kezd mögötte a sötétben.

- Mi az? - morogta a tudós. - Jól van?

Harper érezte, hogy társa megfordul, és a zseblámpa után tapogatózik. Suttogni akart: "Az isten szerelmére, maradjon csendben!", de kiszáradt ajkai között képtelen volt kipréselni a szavakat.

Kattanás hallatszott, és a lámpa sugara fényes kört rajzolt a sátorlapra.

A sátorlap föléjük hajolt, mintha nehéz súly nyugodna rajta. A hajlat közepében pedig összetéveszthetetlen rajzolat látszott; egy torz kéz vagy karom lenyomata. Hatvan centire lehetett a talajtól; bármi volt is odakint, nyilván térdelt, és a sátor anyagán matatott.

A fény bizonyára megzavarta, mert a lenyomat hirtelen eltûnt, és a sátorlap újra simán kifeszült. Mély vicsorgás, morgás hallatszott, azután sokáig néma csend.

Harper ráeszmélt, hogy újra lélegzik. Minden pillanatban azt várta, hogy a sátor felszakad, és valami elképzelhetetlen borzalom ront be rájuk. Ehelyett, a történteket szinte meghazudtolva, csak egy múló szélroham halk és távoli üvöltése hallatszott a hegyek közül. Harper didergett; ennek semmi köze nem volt a hõmérséklethez, kicsiny, hõszigetelt világukban kellemes meleg volt.

Ekkor ismerõs - valóban, szinte barátságos - hang hallatszott. Egy üres konzervdoboz fémes csengése, amint egy kõhöz ütõdik, ez valamelyest enyhítette a feszültséget. Harper elõször érezte képesnek magát a beszédre vagy legalábbis a suttogásra.

- Megtalálta az élelmiszertartókat. Most talán elmegy. Feleletképpen mély morgás hallatszott, mintha dühöt és csalódottságot sugárzott volna, azután fujtatás és a sötétségbe elguruló konzervdobozok csörömpölése. Harpernek eszébe jutott, hogy az összes élelmiszer bent van a sátorban; csak az üres dobozokat hagyták kint. Nem volt vidám gondolat. Azt kívánta, bárcsak a babonás törzsi népekhez hasonlóan õk is hagytak volna áldozatot azoknak a valamiknek, isteneknek vagy démonoknak, amelyeket a hegy elõvarázsol.

Ami ezután történt, olyan hirtelen, olyan váratlanul érte, hogy vége volt, mielõtt alkalma nyílt volna a cselekvésre. Dobbanás hallatszott, mintha valami egy sziklához csapódna; majd ismerõs elektromos süvöltés; késõbb csodálkozó horkantás.

Azután pedig egy lélegzetelállító, dühödt és csalódott, majd rémült üvöltés, amely egyre gyorsabban távolodott fenn az üres égen. Az elhaló hang elõhívta Harper egyetlen idevágó emlékét. Egy

szer látott egy kora huszadik századi filmet a repülés történetérõl, amelyben volt egy hátborzongató részlet egy kormányozható léghajó felbocsátásáról. A legénység néhány tagja néhány másodperccel tovább lógott a rögzítõköteleken a kelleténél, a léghajó felrántotta õket az égbe; õk ott himbálóztak alatta kétségbeesetten. Aztán sorra visszapotyogtak a földre.

Harper egy távoli puffanásra várt, de az nem következett be. Azután meghallotta, hogy a doktor egyre csak azt hajtogatja: - Összekötöztem a két egységet. Összekötöztem a két egységet.

Még mindig sokkos állapotban volt ahhoz, hogy ez a hír nyugtalanítsa. Csupán tárgyilagos és csodálatra méltóan tudományos irányú kiábrándultságot érzett.

Most már sohasem tudja meg, mi ólálkodott a sátruk körül a hajnalt megelõzõ magányos órákban.

Az egyik hegyi mentõhelikopter, amelynek pilótája, egy szkeptikus szikh folyton azon tûnõdött, vajon nem egy jól kitervelt tréfával van-e dolga, késõ délután ereszkedett le a kanyonba, hogy körbeszimatoljon. Mikor a gép földet ért a hóförgeteg közepén, dr. Elwin egyik kezével már eszeveszetten integetett, míg a másikkal a sátor vázába kapaszkodva tartotta magát.

Amikor a pilóta felismerte a nyomorék tudóst, csaknem babonás, félelemmel vegyes tisztelet ébredt benne. Tehát a jelentés igaz; dr. Elwin másképpen soha nem juthatott volna el erre a helyre. Ez pedig azt jelentette, hogy minden, ami a Föld egén és azon túl száll, elavult, mint egy ökrös szekér.

- Istennek hála, hogy ránk talált - mondta a doktor, szívbõl jövõ hálával. - Hogy ért ide ilyen hamar?

- A radar-keresõrendszernek köszönheti és az orbitális meteorológiai állomásoknak. Korábban is ideértünk volna, de eleinte azt hittük, kacsa az egész.

- Nem értem.

- Maga mit felelt volna, doktor, ha valaki azt jelenti, hogy egy döglött himalájai hóleopárdot lát egy csomó zsinór meg egy doboz közé gabalyodva, amint folyamatosan tartja a harmincezer méteres magasságot?

A sátorban George Harper fájdalma ellenére felnevetett. A doktor bedugta a fejét a nyíláson, és nyugtalanul kérdezte: - Mi baj? - Semmi, jaj! Csak arra gondoltam, hogyan szedjük le azt a szerencsétlen állatot, mielõtt veszélyeztetni kezdi a navigáció biztonságát.

- Ó, valakinek föl kell majd mennie egy másik Levivel, és meg

kell nyomnia a megfelelõ gombokat. Lehet, hogy rádióirányítással is fel kellene szerelni az egységeket…

Dr. Elwin hangja a mondat közepén a semmibe veszett. Õ már messze járt, elmerülve az álmokban, amelyek számos világ képét megváltoztatják majd.

Nemsokára lejön majd a hegyekbõl, mint egy kései Mózes, aki új civilizáció törvényeit hozza. Visszaadja az emberiségnek azt a szabadságot, amit akkor vesztett el, amikor az elsõ kétéltûek elhagyták súlytalan otthonukat a hullámok alatt.

A gravitáció ereje elleni egymilliárd éves harc véget ért.

A PARAZITA

Gonosz történet következik egy gonosz ötletrõl; ugyanabba a kategóriába tartozik, mint A másik tigris. Mindkettõ az ötvenes évek elején íródott.

Remélem, hogy mindkettõ a képzelet, nem pedig a tudományos fantasztikum világába tartozik. De ki tudja, milyen hatalom lesz majd távoli leszármazottaink birtokában, és milyen bûnöknek hódolnak majd, hogy még az idõk végezete elõtt átlépjenek a szomorkás ezredfordulón?

- Semmit sem tehetsz - mondta Connolly -, az égvilágon semmit. Miért követtél engem? - Háttal állt Pearsonnak, és az Itáliába vezetõ nyugodt, kék vizet bámulta. Balra, a lehorgonyzott halászhajók mögött, a Nap lenyugvóban volt, bíborvörösre festve földet és eget. De egyik férfi sem vett tudomást az õt körülvevõ szépségrõl.

Pearson állt, és az apró kávézó árnyékos tornácáról kilépett a rézsútosan alázúduló napfényre. Csatlakozott a sziklafalnál álló Connollyhoz, de óvakodott attól, hogy túlságosan megközelítse. Connolly rendes körülmények között is utálta, ha hozzáérnek. Ez a mániája, bármi is az oka, most kétszer olyan érzékennyé tenné.

- Figyelj Roy - kezdte Pearson sürgetõen. - Húsz éve vagyunk barátok, és tudnod kell, hogy most nem hagylak cserben. Különben…

- Tudom. Megígérted Ruthnak.

- Miért ne? Végül is a feleséged. Joga van hozzá, hogy tudja, mi történt. - Szünetet tartott, hogy gondosan megválogathassa a szavait. - Aggódik, Roy. Sokkal jobban aggódik, mintha egy másik nõrõl volna szó. - Majdnem hozzátette: "megint"; azután úgy döntött, mégsem teszi.

Connolly elnyomta a csikket a lapos gránitfalon, és kipöckölte a tenger fölé, az pörögve-forogva zuhant a harminc méter mélységben zúgó víz felé. Barátja felé fordult.

- Sajnálom, Jack - mondta, és egy pillanatra megcsillant a szemében az az ismerõs egyéniség, amelyrõl Pearson tudta, ott rejtõzik valahol a mellette álló idegenben. - Tudom, hogy segíteni próbáltál, és értékelem is. De azt kívánom, bárcsak ne követtél volna. Csak rontasz a helyzeten.

Gyõzz meg róla, és elmegyek. Connolly felsóhajtott.

- Nem tudnálak jobban meggyõzni, mint a pszichiáter, akihez elmentem, miután rávettél. Szegény Curtis! Olyan jóindulatú alak volt. Add át neki bocsánatkérésemet, rendben?

- Én nem vagyok pszichológus, és nem próbállak meggyógyítani, bármit jelentsen is az. Ha jó neked úgy, ahogy vagy, a te dolgod. De azt hiszem, el kell mondanod nekünk, mi történt, hogy aszerint tervezhessünk.

- Hogy elmebetegnek nyilváníttassatok?

Pearson megvonta a vállát. Arra gondolt, vajon Connolly színlelt közömbössége mögött látja-e a leplezni kívánt valódi szándékot. Most, hogy az összes lehetséges megközelítési mód kiesett, csak a "tényleg nem érdekel" hozzáállás maradt számára.

- Nem erre gondoltam. Néhány gyakorlati részlet aggaszt. Például, hogy meddig akarsz itt maradni. Pénz nélkül még a Szirénen sem élhetsz.

- Addig maradok Clifford Rawnsley villájában, ameddig akarok. Tudod, az apám barátja volt. A ház üres, csak a személyzet lakik benne, õk meg nem zavarnak.

Connolly elfordult a mellvédtõl, amelyre támaszkodott.

- Még sötétedés elõtt felmegyek a hegyre - mondta. Hirtelen mondta ki a szavakat, de Pearson tudta, hogy nem küldték el. Vele mehet, ha akar, és ez elégedettséggel töltötte el, most elõször, mióta rátalált Connollyra.

Míg fölfelé mentek, nem beszéltek; Pearson alig kapott levegõt. Connolly könyörtelen iramot diktált, mintha szándékosan igyekezne kimeríteni magát. A sziget egyre meredekebbé vált alattuk; a fehér villák szellemként világítottak az árnyékba borult völgyekben, a kis halászhajók munkájuk végeztével nyugodtan pihentek a kikötõben. Körös-körül pedig a tenger sötétlett.

Mire Pearson utolérte barátját, Connolly már a kegyhely elõtt ült, amelyet a hívõ szigetlakók emeltek a Szirén legmagasabb pontján. Nappal turisták jártak ide, egymást fényképezve, vagy az annyit reklámozott szépséget bámulva odalent, de most minden kihalt volt.

Connolly zihált az erõfeszítéstõl, de a vonásai nyugodtak voltak, ebben a pillanatban szinte békésnek tûnt. A gondolatait beborító árny elszállt, és olyan mosollyal fordult Pearson felé, amely régi, ragadós vigyorát idézte.

- Õ gyûlöli a testmozgást, Jack. Mindig elijeszti.

- Ki az az õ? - kérdezte Pearson. - Ne feledd, hogy még nem mutattál be minket egymásnak.

Connolly elmosolyodott a viccesnek szánt megjegyzésen; azután hirtelen elkomorodott.

- Mondd csak, Jack - kezdte -, szerinted túlságosan fejlett a fantáziám?

- Nem, nagyjából átlagos. De mindenképpen fejletlenebb, mint az enyém.

Connolly lassan bólintott.

- Így igaz, Jack, és ez biztosan segít majd, hogy higgy nekem. Mert biztos vagyok benne, hogy nem találtam ki magamtól azt a lényt, amely kísért. Tényleg létezik. Nincsenek mentális paranoiás hallucinációim, vagy hogy hívná dr. Curtis.

- Emlékszel Maude White-ra? Az egész vele kezdõdött. David Trescott egyik partiján találkoztam vele, úgy hat hete. Épp azelõtt veszekedtünk Ruthszal, és elegem volt mindenbõl. Jócskán becsíptünk mind a ketten, és mivel a városban laktam, feljött hozzám.

Pearson magában elmosolyodott. Szegény Roy! Vele mindig minden ugyanúgy történt, bár mintha sosem jött volna rá. Számára minden kaland különbözõ volt, mások számára azonban soha. Az örök Don Juan, aki mindig keres és mindig csalódik, hiszen amit keres, az csak a bölcsõben vagy a sírban található meg, a kettõ között soha.

- Biztos nevetsz majd azon, hogy mi ütött ki, hétköznapinak tûnik, de jobban megijesztett, mint bármi más az életben. Odamentem a bárszekrényhez, és kitöltöttem az italokat. De amikor az egyiket odaadtam Maude-nak, rájöttem, hogy bárom pohárral töltöttem. Az egész olyan természetes volt, hogy elõször nem is értettem, mit jelent. Azután körülnéztem a szobában, hogy lássam, hol az a másik ember, pedig valahogy tudtam, hogy nem ember. Persze nem volt ott. Sehol nem volt a külvilágban: bent rejtõzött, az agyam legmélyén…

Az éjszaka nyugodt volt, az egyetlen hang az egyik falusi kávézóból érkezett, a zene szalagként tekergett a csillagok felé. A kelõ Hold fénye szikrázott a tengeren; fent, a sötétben a kereszt két szárának sziluettje rajzolódott az égre. Az alkonyat határainak csillogó jelzõfénye, a Vénusz, követte a Napot nyugat felé.

Pearson várt, idõt hagyva Connollynak. Elég világosnak és józannak tûnt, bármilyen különös volt is a történet, amelyet elõadott. Arca nyugodtnak látszott a holdfényben, persze lehet, hogy ez a nyugalom a vereség elismerését jelezte.

- Azután már csak arra emlékszem, hogy az ágyban fekszem, és Maude szivaccsal törölgeti az arcom. Nagyon megijedt; elájultam, és esés közben csúnyán felhasadt a homlokom. Rengeteg vér volt körös-körül, de az nem számított. Igazán az ijesztett meg, hogy Maude azt hiszi, megõrültem. Mulatságos ez most, amikor sokkal jobban megijeszt az, hogy épelméjû vagyok.

- Õ még mindig ott volt, amikor felébredtem, és ott van azóta is. Valahogy megszabadultam Maude-tól - nem volt könnyû -, és próbáltam megfejteni, mi történt. Mondd csak, Jack, te hiszel a telepátiában?

A hirtelen kihívás készületlenül érte Pearsont.

- Soha nem gondolkodtam rajta túl sokat, de a bizonyítékok elég meggyõzõnek tûnnek. Arra célzol, hogy másvalaki olvas az elmédben?

- Ez nem ilyen egyszerû. Amirõl most beszélek, arra lassan jöttem rá, általában alvás közben vagy kicsit részegen. Azt mondhatnád, hogy ez érvényteleníti a bizonyítékot, de én nem hiszem. Eleinte csak így tudtam áttörni a korlátot, amely Ómegától elválaszt - késõbb majd elmondom, miért neveztem így el. Most viszont már nincs semmilyen akadály: tudom, hogy mindig ott van, és arra vár, hogy alábbhagyjon az éberségem. Érzem a jelenlétét éjjel, nappal, részegen és józanon. Olyan idõkben, mint ez a mostani, nyugton van, és a szeme sarkából figyel. Már csak abban reménykedem, hogy belefárad a várakozásba, és más áldozat után néz.

Connolly hangja, amely eddig nyugodt volt, hirtelen elcsuklott. - Próbáld csak elképzelni, micsoda borzalommal járt ez a felfedezés! Hogy milyen hatással van rád, ha megtudod: egy másik lény figyel, és osztozik minden tetteden, minden gondolatodon vagy vágyadon. Ez számomra a normális élet végét jelentette. El kellett hagynom Rutht, és nem mondhattam meg, miért. Ráadásul Maude is elkezdett üldözni. Nem hagyott békén, levelekkel meg telefonokkal bombázott. Pokoli volt. Nem harcolhattam kettõjükkel, így aztán elfutottam. És azt gondoltam, hogy õ az összes hely közül a Szirénen talál magának elég szórakozást anélkül, hogy engem zaklatna.

- Most már értem - mondta Pearson halkan. - Errõl van szó. Valamiféle telepata Kukkoló János, akit már nem elégít ki, hogy csupán figyel…

- Azt hiszem, tréfát ûzöl belõlem - mondta Connolly neheztelés nélkül. - De én nem bánom, és végül is elég pontosan összefoglaltad, mint mindig. Eltartott egy ideig, míg rájöttem, milyen játékot játszik. Az elsõ sokk elmúltával megpróbáltam logikusan elemezni a helyzetet. Visszafelé gondolkodtam, a megvilágosodás elsõ pillanatától kezdve, és végül rájöttem, hogy nem hirtelen kaparintotta meg az elmémet. Évek óta velem volt, de úgy elrejtõzött, hogy soha nem jöttem volna rá. Gondolom, nevetni fogsz azon, amit most mondok, hisz ismersz. De soha nem lazultam el teljesen egy nõ társaságában, még akkor sem, ha szeretkeztünk, és most már tudom, miért. Ómega mindig ott volt, és osztozott az érzéseimben, sóvárgott a szenvedély iránt, amit a saját testével soha nem tapasztalhatott meg. Csak úgy tudtam kissé uralkodni a helyzeten, hogy ellentámadást indítottam, próbáltam ölre menni vele, és megérteni, mi õ valójában. Végre sikerült. Messze van, és hatalma nyilván korlátozott valamelyest. Az elsõ kontaktus talán csak véletlenül jött létre, bár ebben nem vagyok biztos. Már azt is nehezedre eshet elhinni, amirõl eddig beszéltem, Jack, de mindez semmi ahhoz képest, amit most mondok majd. De ne feledd, egyetértettél velem abban, hogy nem túlságosan fejlett a fantáziám, úgyhogy figyelj, találsz-e hézagot valahol a történetben. Nem tudom, találkoztál-e valaha bizonyítékkal arra nézve, hogy a telepátia valamiképpen független az idõtõl. Én tudom, hogy Ómega nem ebben a korban él, hanem valahol a jövõben, messze tõlünk. Egy ideig azt hittem, õ az utolsó ember, ezért neveztem el Ómegának. Most viszont már nem vagyok biztos benne, talán olyan kor szülötte, amelyben számtalan emberfaj szétszóródva a Világegyetemben, egyesek emelkedõben, mások pusztulóban. Az övéi, bárhol és bármikor léteznek is, elértek a csúcsra, és onnan zuhantak a vadállatok számára is ismeretlen mélységekbe. Gonosz lakik benne, Jack, az igazi gonosz, amellyel legtöbben soha az életben nem találkozunk. Néha szinte sajnálom, mert tudom, mibõl lett az, ami. Gondoltál valaha arra, Jack, mihez kezd majd az emberiség, ha a tudósok már mindent felfedeztek, amikor nem lesz több felkutatandó bolygó, amikor a csillagok kiadják titkaikat? Ómega az egyik válasz. Remélem, nem az egyetlen, mert ha így van, minden eddigi küzdelmünk hiábavaló volt. Remélem, hogy õ és a faj, amelyhez tartozik, elszigetelt rákos daganat csupán egy még mindig egészséges univerzumban, de soha nem lehetünk biztosak benne. Addig kényeztették a testüket, amíg haszontalanná nem vált, és késõn jöttek rá, hogy hibát követtek el. Talán azt hitték, amit néhány ember is hitt: hogy létezhetnek csak értelemmel. És, talán, halhatatlanok, ez lehet az igazi átok, ami sújtja. Agyuk az idõk haladtával egyre rozsdásodott gyenge testükben, s közben õk enyhet kerestek elviselhetetlen unalmukra. Végül az egyedül lehetséges módon találtak rá: úgy, hogy korábbi, férfiasabb korba küldték vissza az elméjüket, és mások érzelmein élõsködõ parazitává váltak. Kíváncsi vagyok, mennyien lehetnek. Talán õk jelentik azt a magyarázatot azokra az esetekre, amelyeket régebben megszállottságnak hívtak. Milyen kétségbeesetten kutathatták a múltjukat, hogy csillapítsák éhségüket! Ne tudnád elképzelni õket, ahogy varjakként sereglenek a hanyatló Római Birodalom körül, és egymást taszigálják Néró, Caligula és Tiberius elméjéért? Ómega talán lemaradt ezekrõl az értékesebb díjakról. Esetleg nincs sok választása, és kénytelen elfogadni bármilyen elmét, amivel egy korban kapcsolatba kerülhet, alkalomadtán pedig maga mögött kell hagynia az adott kort, és át kell menni egy másikba. Minderre persze csak lassan jöttem rá. Azt hiszem, hozzájárult az élvezethez, hogy tisztában vagyok vele: tudok a jelenlétérõl. Úgy gondolom, tudatosan segít nekem abban, hogy leromboljam a korlát innensõ oldalát. Hiszen már meg is pillantottam.

Connolly hirtelen elhallgatott. Pearson körülnézett, és látta, hogy nincsenek egyedül a hegycsúcson. Fiatal pár jött kéz a kézben fölfelé a kereszthez vezetõ úton. Szépek voltak, ez a szépség a legtöbb szigetlakóra jellemzõ volt, és így értéktelen is. Megfeledkeztek az éjszakáról és a nézõkrõl, és mentek tovább. Connolly ajkán keserû mosollyal figyelte õket.

- Talán szégyellnem kellene magamat miatta, de azt kívántam, bárcsak elhagyna engem, és ez után a fiú után eredne. De nem tette, pedig már nem vagyok hajlandó az õ játékát játszani, marad, hogy lássa, mi történik.

- Ott tartottál, hogy milyen - mondta Pearson, akit nyugtalanított a közjáték. Connolly cigarettára gyújtott, és mélyen leszívta a füstöt, mielõtt válaszolt.

- El tudsz képzelni egy fal nélküli szobát? Õ valamiféle üreges, tojás alakú térben van - kék köd veszi körül, amely mintha folyton forogna, de valójában sosem változtatja a helyét. Nincs bejárat vagy kijárat, és nincs gravitáció sem, hacsak meg nem tanulta, hogyan gyõzze le. Õ középen lebeg, és rövid, bordázott hengerek veszik körül, amelyek lassan forognak a levegõben. Talán az akaratának engedelmeskedõ gépek. Egyszer pedig hatalmas ovális forma lógott mellette, amelybõl gyönyörûen megformált emberi karok álltak ki. Csakis robot lehetett, bár az a kéz, azok az ujjak mintha éltek volna. Etették és masszírozták, mint egy kisbabát. Borzasztó volt… Láttál már lemurt vagy kísértetmajmot? Nagyon hasonlít hozzá: az emberi nem lidérces paródiája hatalmas, rosszindulatú szemekkel. És ami nagyon furcsa - nem így képzelte el az ember az evolúció fejlõdését -, testét finom szõr borítja, ugyanolyan kék, mint a szoba, ahol él. Valahányszor láttam, mindig ugyanabban a testhelyzetben volt, félig összegömbölyödve, mint egy alvó csecsemõ. Azt hiszem, a lába teljesen elsorvadt; talán a karja is. Már csak az agya mûködik, így vadászik zsákmányra keresztül-kasul az idõn. Most már tudod, miért nem tehettél semmit te vagy más. Ha bolond volnék, a pszichiátereitek meggyógyíthatnának, de azt a tudományt még nem találták fel, amelyik képes lenne megbirkózni Ómegával.

Connolly elhallgatott, majd kényszeredetten elmosolyodott.

- Tudom, nem várhatom el tõled, hogy higgy nekem, csak mert épeszû vagyok. Így hát nem juthatunk közös nevezõre.

Pearson felállt a sziklatömbrõl, ahol ült, és enyhén megborzongott. Hidegre fordult az éjszaka, de ez semmi volt a tehetetlenség érzéséhez képest, amely úrrá lett rajta Connolly szavai hallatán.

- Õszinte leszek, Roy - kezdte lassan. - Természetesen nem hiszek neked. De amennyire te hiszel Ómegában, amennyire számodra valóságos, én is elfogadom, és harcba szállok ellene, veled.

- Veszélyes játék lehet. Honnan tudhatnánk, mire képes, ha sarokba szorítják?

- Vállalom a kockázatot - felelte Pearson, s közben elindult lefelé a hegyoldalon. Connolly szó nélkül követte. - Mégis, te mit tanácsolsz magadnak?

- Lazítok. Kerülöm az érzelmeket. Mindenekelõtt távol tartom magam a nõktõl - Ruthtól, Maude-tól és a többitõl. Ez a legnehezebb. Nem könnyû szakítani egy élet szokásaival.

- Meghiszem azt - mondta Pearson kissé szárazon. - Eddig menynyire sikerült?

- Teljesen. Tudod, Ómega mohósága meghiúsítja a saját célját azzal, hogy engem csömörrel és önutálattal tölt el, valahányszor a szexre gondolok. Istenem, ha belegondolok, mennyit nevettem életemben a prûd embereken, most meg én is az lettem!

Igen, világosodott meg hirtelen Pearson elõtt, itt rejlik a magyarázat. Bár sohasem hitte volna, Connollyt utolérte a múltja. Ómega nem volt más, mint a lelkiismeret jelképe, a bûn megszemélyesítõje. Ha Connolly erre rájön, nem kísérti majd tovább. Ami a figyelemre méltóan részletes hallucinációt illeti, az csak újabb példa arra, milyen trükkökre képes az emberi elme, hogy becsapja magát. Biztosan van oka annak, hogy a megszállottság ilyen formában ölt testet, de ennek nincs jelentõsége.

Pearson ezt magyarázta hosszasan Connollynak, miközben a falu felé tartottak. Õ olyan türelmesen hallgatta, hogy Pearsonnak az a kényelmetlen érzése támadt, hogy neki járnak a kedvében, de elszántan végigmondta, amit akart. Amikor befejezte, Connolly szomorkásan felnevetett.

- A te sztorid ugyanolyan logikus, mint az enyém, de egyikünk sem tudja meggyõzni a másikat. Ha igazad van, idõvel újra "normális" leszek. A lehetõséget nem cáfolom; egyszerûen nem hiszek benne. El se tudod képzelni, mennyire valóságos számomra Ómega. Valóságosabb, mint te vagy: ha becsukom a szemem, te már nem vagy itt, de õ velem marad. Bárcsak tudnám, mire vár! Az eddigi életemet feladtam - õ tudja, hogy nem térek vissza, amíg itt van. Mit nyerhet hát vele, hogy marad? - Lázas türelmetlenséggel fordult Pearson felé. - Ettõl rettegek igazán, Jack. Biztosan ismeri a jövõmet, számára nyitott könyv az életem, ott pillant bele, ahol akar. Biztosan vár még rám valami, amit meg akar ízlelni. Néha azt hiszem, talán a halálom.

Elérték a falu külsõ házait, elõttük éledt fel az éjszakai Szirén. Így, hogy már nem voltak egyedül, Connolly viselkedésében némi változás állt be. A hegytetõn, ha nem is volt egészen önmaga, barátságos volt, és szívesen beszélt. Most viszont a boldog, gondtalan embereket látva, mintha arra kényszerült volna, hogy magába zárkózzon. Pearson ment elõre, õ hátramaradt, és nem volt hajlandó továbbmenni.

- Mi baj? - kérdezte Pearson. - Ugye lejössz velem a szállodába, és együtt vacsorázunk?

Connolly megrázta a fejét.

- Nem lehet - mondta. - Túlságosan sok emberrel találkoznék. Megdöbbentõ megjegyzés volt ez olyasvalakitõl, aki mindig örömét lelte a társaságban és a partikban. Ha más nem is, ez jelezte, mennyire megváltozott Connolly. Még mielõtt Pearsonnak eszébe

jutott volna a megfelelõ válasz, a másik sarkon fordult, és eltûnt egy mellékutcában. A sértett és ideges Pearson üldözõbe vette, de rájött, hogy felesleges.

Aznap este hosszú táviratot küldött Ruthnak, bátorítva az asszonyt, amennyire lehetett. Azután lefeküdt.

Egy óráig képtelen volt elaludni. Teste kimerült ugyan, de az agya tovább dolgozott. Feküdt, és figyelte, hogyan halad a Hold fénye a fal mintázatán, ugyanolyan kérlelhetetlenül jelezve az idõ múlását, ahogyan azt bizonyára a Connolly által megpillantott távoli korban is teszi. Ez persze képzelgés volt csupán, bár Pearson akarata ellenére kezdett hajlani rá, hogy valódi, élõ veszélyként fogadja el Ómegát. És bizonyos értelemben Ómega tényleg valódi volt, ugyanolyan valódi, mint a többi gondolati absztrakció, az Egó és a tudatalatti.

Pearson arra gondolt, vajon okosan tette-e Connolly, hogy visszatért a Szirénre. Az érzelmi válságok idején - és voltak már ilyenek, ha nem is ennyire jelentõsek - Connolly mindig ugyanúgy reagált. Visszatért a gyönyörû szigetre, ahol bûbájos, de puha, engedékeny szülei életet adtak neki, és ahol a fiatalságát töltötte. Pearson jól tudta, hogy most azt a boldogságot keresi, amelyben életének csak egy szakaszában volt része, és amelyet hiába hajszolt Ruth meg a többiek karjai között, akik képtelenek voltak ellenállni neki.

Pearson nem próbálta bírálni boldogtalan barátját. Soha nem ítélkezett, csak megfigyelt, azzal az élénk, együttértõ érdeklõdéssel, amely aligha nevezhetõ toleranciának: hiszen a tolerancia feltételezi azon alapelvek részleges feladását, amelyek benne alig voltak meg…

A nyugtalan éjszakát követõen Pearson végül olyan mély álomba zuhant, hogy a szokásosnál egy órával késõbb ébredt. A szobájában reggelizett, azután lement a recepcióra, hogy megnézze, jött-e válasz Ruthtól. De másvalami érkezett az éjjel: a hall sarkában két, nyilvánvalóan angol bõrönd várta, hogy a hordár elvigye. Pearson szórakozottan rápillantott a bõröndcímkékre, hogy lássa, ki lehet a honfitársa. Azután megmerevedett, gyorsan körülnézett, és sietve átvágott a hallon, a portás felé.

- Az angol nõ - mondta izgatottan. - Mikor érkezett?

- Egy órája, Signor, a reggeli hajóval.

- Most a szállodában van?

A portás kissé tanácstalannak látszott, azután méltósággal kapitulált.

- Nem uram. Rettentõen sietett, és azt kérdezte, hol találja Connolly urat. Én megmondtam neki. Remélem, jól tettem.

Pearson káromkodott a bajsza alatt. A balsors olyan különös csapása volt ez, amely ellen még álmában sem jutott volna eszébe védekezni. Maude White sokkal elszántabb nõ volt, mint azt Connolly sejtetni engedte. Valahogy felfedezte, hova menekült a férfi, és a büszkeség, a vágy vagy mindkettõ hatására követte. Nem volt meglepõ, hogy ebbe a szállodába jött; a Szirénre látogató angolok szinte mindig ezt a helyet választották.

Pearsonban, miközben a villához vezetõ úton kapaszkodott fölfelé, egyre nõtt a hiábavalóság és haszontalanság érzése. Fogalma sem volt róla, mit tegyen, ha találkozik Connollyval és Maude-dal. Pusztán homályos, de sürgõs késztetést érzett rá, hogy segítsen. Ha sikerül elkapnia Maude-ot, mielõtt a villába ér, talán meg tudja gyõzni, hogy Connolly beteg, és hogy az õ beavatkozása csak árthat. De igaz volt ez vajon? Lehet, hogy máris megható békét kötöttek, és rá épp annyira van szükségük, mint púpra a hátuk közepén.

A villa elõtt, a gyönyörûen nyírt pázsiton beszélgettek, amikor Pearson befordult a kapun, és megállt, hogy lélegzethez jusson. Connolly egy pálmafa alatt ült, egy kovácsoltvas széken, Maude pedig néhány méternyire tõle járkált fel-alá. Gyorsan beszélt, Pearson nem hallotta, mit mond, de hanglejtésébõl ítélve nyilván próbálta meggyõzni Connollyt. Zavarba ejtõ helyzet volt. Míg Pearson azt fontolgatta, továbbálljon-e, Connolly felnézett, és elkapta a pillantását. Arca kifejezéstelen álarc volt, nem fejezett ki sem üdvözlést, sem neheztelést.

A közjátékra Maude megpördült, hogy lássa, ki a betolakodó, és Pearson most pillantotta meg elõször az arcát. Szép nõ volt, de a kétségbeesés és a düh annyira eltorzította vonásait, hogy egy görög tragédia szereplõjére emlékeztetett. Nemcsak az elutasítás okozta keserûségtõl szenvedett, hanem attól a gyötrelemtõl is, hogy nem tudja, miért történik mindez.

Pearson érkezése valószínûleg gyutacsként hatott a nõben felgyülemlett érzelmekre. Hirtelen megperdült, és Connolly felé fordult, aki továbbra is megtört szemmel nézett rá. Egy pillanatra Pearson nem látta, mit csinál a nõ; azután rémülten felkiáltott: - Vigyázz, Roy!

Connolly meglepõen gyorsan mozdult, mintha hipnózisból ébredt volna. Elkapta Maude csuklóját, és rövid küzdelem után hátrálni kezdett elõle, miközben megbûvölve nézett valamit a tenyerében. A nõ mozdulatlanul állt, félelemtõl és szégyentõl bénán, kezét a szájára szorítva.

Connolly jobb kezébe fogta a pisztolyt, és baljával szeretetteljesen megsimogatta. Maude mély hangon nyöszörögte:

- Csak meg akartalak ijeszteni, Roy! Esküszöm!

- Semmi baj, drágám - mondta Connolly halkan. - Hiszek neked. Nincs miért aggódnod. - Hangja természetesnek hatott. Pearson felé fordult, és jól ismert, fiús mosolyával nézett rá.

- Szóval erre várt, Jack - mondta. - Nem engedem, hogy csalódjon.

- Ne! - lihegte Pearson elborzadva. - Ne tedd, Roy, az istenért! De Connollyra már nem hatott barátja könyörgése, és a feje felé fordította a pisztolyt. Pearson abban a pillanatban tudta, hogy Ómega létezik, és most új lakhely után néz majd.

Soha nem látta meg a fegyver tüzét, és nem hallotta a gyenge, de határozott robajt. Az általa ismert világ elhalványult a szeme elõtt, és most a kék szoba állandó, mégis mozgó homálya vette körül. A közepébõl kibámult - ahogy korokon keresztül is bámult -, ott volt két hatalmas szem. Ebben a pillanatban jóllakott volt - de csak ebben a pillanatban.

AZ ÚJ LAKÓK

Ezt a novellát 1954-ben írtam, annak a sorozatnak a részeként, amellyel A fehér szarvas meséit szándékoztam kiegészíteni. A Miami állambeli Coral Gablesben éltem, és éppen akkor láttam a tévében az elsõ hidrogénbomba-kísérletet, amely a történetet ihlette…

Emlékszem arra is, hogy az egyik legelsõ sci-fi kísérletemben, a Visszavonulás a Földrót címûben (ami az Amateur Science Fiction Storiesban jelent meg 1938-ban, azután a The Best of Arthur C. Clarke: 1937-1955 címû, 1976-os Sphere Book-féle kiadásban) szerepeltek termeszek:

"…És az ember születését megelõzõ, hosszú évszázadokban az idegenek nem tétlenkedtek; fantasztikus vak rabszolgákkal teli városaik beborították a fél bolygót, és noha az ember ismerte ezeket a városokat - hiszen gyakran okoztak neki határtalan gondot -, azt sosem sejtette, hogy az õt körülvevõ trópusokon egy, a magáénál régebbi civilizáció készülõdik serényen a napra, amikor újra nekiveselkedhet az ûr óceánjának, hogy visszaszerezze elveszett örökségét…"

És ha még ennél a fél évszázados kísérletnél is régebbre tekintek vissza, gyanítom, hogy érdeklõdésemet e csodálatos teremtmények iránt elõször Paul Ernst Hajsza a termeszek ellen címû novellája keltette fel, amely az Astounding Stories 1932. júniusi számában jelent meg. Errõl lásd a Fantasztikus napok: Tudományos fantasztikus önéletrajz címû könyv 11. fejezetét, amelynek címe: "Az enyészponton túl."

- A világot meghódítani kívánó õrült tudósok számát - mondta Harry Purvis a sörébe bámulva - jócskán eltúlozzák. Úgy emlékszem, én összesen eggyel találkoztam.

- Akkor nem lehetett sokkal több - szólt közbe Bill Temple kissé csípõsen. - Ilyen találkozásról nem feledkezik meg az ember egykönnyen.

- Tényleg nem - válaszolta Harry azzal a kétségbevonhatatlan ártatlansággal az arcán, amely mindig zavarba hozta azokat, akik bírálták õt -, és az igazat megvallva, az a tudós valójában nem volt õrült. De kétségtelenül a világ meghódítására törekedett. Vagy, ha egészen pontosak akarunk lenni, arra, hogy meghódíttatja a világot.

- Na és ki hódította volna meg? - kérdezte George Withley. - A Mars-lakók? Vagy a jól ismert kicsi zöld emberek a Vénuszról? - Nem. Olyasvalakivel mûködött együtt, aki sokkal közelebb

van hozzánk. Rögtön rájöttök, kire gondolok, ha elárulom, hogy az illetõ mirmekológus volt.

- Hogy milyen kológus? - kérdezte George.

- Hagyd, hadd mondja tovább a sztorit - szólt oda Drew a kocsma másik végébõl. - Tíz óra elmúlt, és ha ezen a héten sem tudlak kitenni benneteket záráskor, oda az engedélyem.

- Köszönöm - mondta Harry méltóságteljesen, miközben újabb adagért nyújtotta üres poharát. - Úgy két éve történt a dolog, amikor küldetésben jártam a Csendes-óceán térségében. Fû alatt zajlott az egész, de tekintve, hogy azóta mi történt, nyugodtan beszélhetek. Két másik tudóssal repültünk a Csendes-óceán egyik atolljára, nem egészen ezermérföldnyire a Bikini-szigetektõl. Egy hetet kaptunk rá, hogy felállítsunk néhány felderítõ berendezést, hogy rajta tarthassuk a szemünket jó barátainkon és szövetségeseinken, ha elkezdenek játszadozni a termonukleáris reakcióval, tulajdonképpen nem tettünk mást, mint morzsát csipegettünk az Atomenergia Bizottság asztaláról. Az oroszok természetesen ugyanezen munkálkodtak; hébe-hóba összefutottunk velük, és mindkét oldalon úgy tettünk, mintha rajtunk kívül nem volna ott senki más. Az atollról azt hitték, lakatlan, de ez tévedésnek bizonyult. Népessége több száz millióra…

- Micsoda! - hördültek föl a többiek.

- Több száz millióra rúgott - folytatta Purvis nyugodtan -, de ebbõl csak egy volt emberi lény. Akkor találkoztam vele, amikor egyszer a szárazföldre mentem, hogy gyönyörködjem a tájban.

- A szárazföldre? - kérdezte George Whitley. - Mintha atollt mondtál volna. Hogyan lehet egy korallzátony…

- Ez egy nagyon vaskos atoll volt - szögezte le Harry. - Különben is, most ki meséli a sztorit? - Kihívóan várt, amíg újra szabad utat nem kapott.

- Szóval épp egy gyönyörû kis patak mentén sétáltam a pálmafák alatt, amikor meglepetésemre vízikerékbe ütköztem. Újnak látszott, és dinamót hajtott. Ha a józan eszemre hallgatok, valószínûleg visszamegyek, és elmesélem a többieknek, de én nem tudtam ellenállni a kihívásnak, és úgy döntöttem, egyedül végzek egy kis felderítést. Emlékeztem rá, hogy lehetnek még a környéken japán csapatok, amelyek nem tudják, hogy vége a háborúnak, de ez valószínûtlennek tûnt. Követtem a vezetéket, amely egy dombon húzódott fölfelé. A másik oldalon, egy jókora tisztáson alacsony, fehérre meszelt épület állt. A tisztáson körös-körül szabálytalan alakú földhalmok magasodtak, amelyeket vezetékhálózat kötött össze. Soha életemben nem láttam meghökkentõbbet, jó tíz percet ott álltam, bámultam, és próbáltam rájönni, mi lehet az. Minél tovább néztem, annál értelmetlenebbnek látszott. Épp azon morfondíroztam, mit tegyek, amikor az épületbõl magas, õsz hajú férfi lépett ki, és odament az egyik halomhoz. Valamilyen mûszer volt nála, a nyakában pedig fejhallgató lógott, arra tippeltem, hogy Geiger-Müller-számlálót használ. És nagyjából akkor jöttem rá, mik azok a földhalmok. Termeszvárak voltak… olyan felhõkarcolók, amelyek, építõikhez viszonyítva, jóval magasabbak, mint az Empire State Building, és amelyekben az úgynevezett fehér hangyák élnek. Érdeklõdéssel, de teljesen elképedve figyeltem, ahogy az idõs tudós behelyezi a készüléket a termeszvár aljába, egy pillanatig figyelmesen hallgat, azután visszaindul a ház felé. Olyan kíváncsi lettem, hogy elhatároztam: felfedem magam. Úgy gondoltam, bármilyen kutatás folyik is itt, nyilvánvalóan semmi köze a nemzetközi politikához, csak nekem lehet titkolnivalóm. Késõbb rájöttök majd, mekkorát tévedtem.

- Kiabáltam, hogy felhívjam magamra a figyelmet, és hadonászva elindultam lefelé a domboldalon. Az idegen megállt, és nézte, ahogy közeledem: nem látszott különösebben meglepettnek. Amikor a közelébe értem, láttam, hogy ritkás bajuszt visel, amitõl külseje enyhén keleties volt. Hatvanéves lehetett, és szálegyenesen tartotta magát. Csak rövidnadrágot viselt, de olyan méltóságteljes volt, hogy szégyelltem magam a zajos belépõ miatt.

"Jó reggelt - mondtam bocsánatkérõen. - Nem tudtam, hogy más is van a szigeten. Én egy… öö… tudományos kutatócsoporttal érkeztem, a túlsó oldalon lakunk."

Ennek hallatán fény gyúlt ki az idegen szemében. "Ó - mondta csaknem tökéletes angolsággal -, egy tudóstárs! Nagyon örülök, hogy találkoztunk. Jöjjön be a házba!"

Örömmel követtem - jól kimelegedtem a hegymászásban -, és rájöttem, hogy az épület egy nagy laboratórium. Az egyik sarokban ágy állt, néhány szék, kályha meg egy összecsukható mosdó, amilyet a kempingezõk használnak. Minden tiszta és rendes volt, ismeretlen barátom olyan remetének látszott, aki ad a külsõségekre. Bemutatkoztam, és, ahogy reméltem, õ is. Takato professzornak hívták, és egy vezetõ japán egyetem biológusa volt. Nem látszott japánnak, eltekintve a bajszától, amit már említettem. Egyenes, méltóságteljes tartásával inkább egyik régi ismerõsömre, egy Kentucky állambeli ezredesre emlékeztetett.

Számomra ismeretlen fajta, de frissítõ borral kínált, azután néhány óra hosszat üldögéltünk és beszélgettünk. Mint a legtöbb tudós, õ is örült, hogy találkozik valakivel, aki értékeli a munkáját. Igaz ugyan, hogy én inkább a fizika és a kémia, mint a biológia iránt érdeklõdtem, de Takato professzor kutatásai lenyûgöztek.

Nem hinném, hogy túlságosan sokat tudtok a termeszekrõl, így hát hadd idézzek fel néhány dolgot. A termeszek a legfejlettebbek a társas rovarok közül, és hatalmas kolóniákban élnek a trópusokon. Nem állhatják a hideget, és furcsamód a közvetlen napfényt sem bírják. Amikor el kell jutniuk egyik helyrõl a másikra, kis, fedett járatokat építenek. Úgy tûnik, van valamiféle ismeretlen és csaknem közvetlen kommunikációs rendszerük, és noha önmagukban elég elesettek és ostobák, a kolónia intelligens állatként viselkedik. Egyes tudósok párhuzamot vonnak a termeszvár és az emberi test között, amely szintén különálló, élõ sejtekbõl tevõdik össze úgy, hogy a létrejövõ egész magasabb rendû, mint az alapegységei. A termeszeket gyakran hívják fehér hangyáknak, de ez az elnevezés helytelen, mivel õk nem hangyák, hanem egy teljesen más rovarfaj képviselõi. Vagy mondjak inkább "genus"-t? Elég bizonytalan vagyok ebben a dologban… Bocsánat a kiselõadásért, de miután egy ideig hallgattam Takatót, én is belelkesedtem a termeszekért. Tudtátok például, hogy kertjük van, amit megmûvelnek, vagy hogy tehenet tartanak - persze rovartehenet -, és azt meg is fejik? Igen, kifinomult kis ördögök, pedig csak az ösztöneiknek engedelmeskednek.

De legjobb, ha elmondok még valamit a professzorról. Amikor találkoztunk, egyedül élt, és már évek óta lakott a szigeten, volt több asszisztense, akik felszerelést hoztak neki Japánból, és segítették a munkájában. A termeszekkel kapcsolatos elsõ óriási felfedezése ahhoz volt hasonló, amit Frische tett a méhekkel kapcsolatban, megtanulta a nyelvüket. Ez jóval összetettebb volt, mint a méhek által használt kommunikációs rendszer, amely, mint valószínûleg tudjátok, a táncon alapul. Megértettem, hogy a termeszvárakat a laboratóriummal összekötõ huzalrendszer, nemcsak arra szolgál, hogy Takato professzor hallhassa a termeszek egymás közti beszédét, hanem azt is lehetõvé teszi számára, hogy õ beszéljen velük. Ez különben nem olyan fantasztikus, mint amilyennek hangzik, ha a "beszélni" szót a legtágabb értelmében használjuk. Ha az ember eldob egy botot a kutyájának, és azt várja tõle, hogy fusson érte és hozza vissza, ez is a beszéd egyik formája - jelbeszéd. A professzor, mint megtudtam, kidolgozott egy kódrendszert, amit a termeszek megértettek, de hogy ez milyen hatékonyan tudott gondolatokat közvetíteni, azt nem tudom.

Naponta visszamentem, amikor csak idõt tudtam szakítani rá, a hét végére jó barátok lettünk. Talán meglep benneteket, hogy kollégáim elõtt titokban tudtam tartani ezeket a látogatásokat, de a sziget nagy volt, és mindannyiunknak dolga volt. Úgy éreztem, Takato professzor a magántulajdonom, és nem akartam kitenni õt társam kíváncsiskodásának. Elég bárdolatlan figurák voltak, valami olyan vidéki egyetemen szerezték a diplomájukat, mint Oxford vagy Cambridge.

Örömmel mondhatom, hogy segítettem is a professzornak; megjavítottam a rádióját, és rendbe tettem néhány elektromos berendezését. Radioaktív nyomkövetõket használt, hogy követni tudja a

termeszeket. Akkor is éppen ezt tette a Geiger-Müller-számlálóval, amikor találkoztunk. Négy-öt nappal az elsõ találkozásunk után megkergültek a számlálói, és a felszerelés, amelyet összeállítottunk, ontotta magából az adatokat. Takato rájött, mi történt: soha nem kérdezte tõlem, mit csínálok a szigeten, de szerintem tudta. Miután üdvözöltem, bekapcsolta a számlálókat, hogy halljam a sugárzás hangját. Radioaktív hamuesõt tapasztalt, ami nem volt veszélyes mértékû, de ahhoz elég volt, hogy felerõsítse a háttérsugárzást.

"Azt hiszem - mondta halkan -, maguk, fizikusok már megint a játékaikkal babrálnak. És ezúttal nagyon nagyokkal."

"Attól tartok, igaza van - feleltem. Bár az adatok elemzése elõtt nem lehettünk benne bizonyosak, úgy tûnt, hogy Teller és csapata megindította a hidrogénreakciót. - Nem kell sok idõ, és az elsõ atombomba elfuserált szerkezetnek tûnik majd ehhez képest."

"A családom - mondta Takato professzor minden érzelem nélkül - Nagaszakiban volt."

Erre nem nagyon tudtam mit mondani, úgyhogy örültem, amikor folytatta: "Gondolkozott már rajta, ki veszi át a hatalmat, ha nekünk végünk?"

"A termeszei?" - kérdeztem félig tréfásan. A professzor mintha egy pillanatig habozott volna. Azután halkan így szólt: - "Jöjjön: még nem mutattam meg mindent."

Átmentünk a labor egyik sarkába, ahol porfogóval letakart szerkezet állt. A professzor különös mûszeregyüttest tárt a szemem elé. Ez elsõ pillantásra olyan manipulátorra hasonlított, amivel a veszélyes radioaktív anyagokat mozgatják távolról. Volt rajta néhány fogantyú, amely rudak és emeltyûk segítségével közvetítette a mozgást, de az egész szerkezet lelke egy néhány centiméteres kis doboz volt. "Az mi?" - kérdeztem.

"Mikromanipulátor. A franciák fejlesztették ki, biológiai kutatásokhoz. Nincs túlságosan sok belõle."

Most már emlékeztem. Olyan szerkezetek voltak ezek, amelyekkel az ember a legfinomabb mûveleteket is végrehajthatta. Ha egy centiméterre elmozdította az ujját, az általa irányított eszköz egy ezredcentimétemyire mozdult el. A módszert kifejlesztõ francia tudósok parányi kohókat készítettek, amelyekben üveget olvasztottak, és apró szikéket meg csipeszeket állítottak elõ. Kizárólag mikroszkóp alatt végezték a munkát, és képesek voltak különálló sejteket felboncolni. Ilyen szerszámmal gyerekjáték lenne kivenni egy termesz vakbelét - abban a valószínûtlen esetben persze, ha a rovaroknak van ilyen szervük.

"Nincs nagy gyakorlatom a manipulátor kezelésében - vallotta be Takato. - Egyik asszisztensem végzi vele az összes munkát. Most mutatok valamit, amit még senki sem látott, de ön nagy segítségemre van… Kövessen, kérem."

Kimentünk a szabadba, és végigmentünk a magas, cementkeménységû buckák alkotta sugárutakon. Architektúrájuk különbözõ volt, hiszen rengeteg fajta termesz létezik, egyesek nem is hasonlítottak buckákra. Inkább úgy éreztem magam, mint egy óriás, aki Manhattan élettõl pezsgõ felhõkarcolói között sétál. Az egyik halom mellett kis kunyhó állt, fémbõl készült, nem fából, hiszen a termeszek annak hamar ellátták volna a baját. Ahogy beléptünk, elhalványult a nap fénye. A professzor átállított egy kapcsolót, és a halványvörös ragyogásban különbözõ optikai mûszereket pillantottam meg.

"Utálják a fényt - mondta - ezért nehéz megfigyelni õket. Mi infravörös fényt használunk. Ez itt egy képátalakító, amelyet a háborúban használtak, az éjszakai hadmûveletek során. Ismeri?"

"Természetesen - mondtam -, a mesterlövészek a puskájukra erõsítették, úgy indultak bevetésre a sötétben. Zseniális dolog, örülök, hogy sikerült civilizált módon hasznosítania."

Hosszú idõbe telt, amíg Takato professzor megtalálta, amit keresett. Úgy tûnt, mintha periszkóppal pásztázná a termeszváros folyosóit. Aztán így szólt: "Gyorsan, mielõtt még elmennek!"

Odamentem, és a helyére álltam. Egy másodperc telhetett el, mire a szemem ráállt a megfelelõ élességre, és még több, míg felfogtam a valóságos méreteket. Hat termeszt láttam, jókora nagyításban, amint gyorsan haladnak a látómezõben. Csoportban mentek, mint az eszkimó kutyák. És jó a hasonlat, hiszen szánt vontattak. Annyira meglepõdtem, hogy észre se vettem, mit cipelnek. Amikor eltûntek a szemem elõl, Takato professzorhoz fordultam. Mostanra hozzászokott a szemem a halványvörös fényhez, elég jól láttam õt.

"Szóval, ez az a szerszám, amelyet a mikromanipulátorral készített! - mondtam. - Káprázatos - sosem hittem volna!"

"De ez még semmi - felelte a professzor. - A cirkuszi bolhák is tudnak kocsit vontatni. Még nem közöltem önnel a legfontosabbat. Mi csak néhány szánt készítettünk. Amit ön látott, azt õk maguk építették."

Hagyta, hogy megemésszem a dolgot - eltartott egy darabig. Az

után halkan, de hangjában visszafogott lelkesedéssel folytatta: "Ne feledje, hogy a termeszek külön-külön nem intelligens lények. De a kolónia mint egész nagyon magas szintû organizmus, ráadásul halhatatlan, ami kizárja a véletlen balesetek lehetõségét. Jelenlegi ösztönös viselkedésmintáját több millió évvel az ember születése elõtt szerezte meg, és magától sosem lenne képes meghaladni mostani steril tökéletességét. Zsákutcába jutott, mert nincsenek szerszámai, és nem tudja hatékonyan befolyásolni a természetet. Odaadtam neki a botot, hogy növeljem erejét, meg a szánt is, hogy növeljem a hatékonyságát. Gondoltam a kerékre is, de azzal jobb, ha megvárok egy késõbbi fázist, most nem lenne túl hasznos. Az eredmények felülmúlták várakozásaimat. Ezzel az egy kolóniával kezdtem, és mostanra mindegyiknek megvannak ugyanazok a szerszámaik. Egymást tanították, ez azt bizonyítja, hogy képesek az együttmûködésre. Igaz, háborúznak is, de akkor sohasem, ha mindenkinek jut elég ennivaló - itt pedig jut. De a termeszkolóniát nem mérheti emberi mércével. Azt remélem, sikerül kizökkentenem merev, fagyott kultúrájából, kitaszítanom a kerékvágásból, amelyben sok millió éve halad. Még több szerszámot adok neki, még több új technikát, és remélem, hogy még halálom elõtt tanúja leszek, hogyan talál fel dolgokat saját maga számára."

"Miért csinálja mindezt?" - kérdeztem, mivel tudtam, többrõl van itt szó, mint tudományos kíváncsiságról.

"Azért, mert nem hiszem, hogy az ember életben marad, ugyanakkor szeretném megõrizni legalább egy részét annak, amit felfedezett. Ha az a sorsa, hogy zsákutcába jusson, azt hiszem, egy másik fajnak kell segítséget nyújtanunk. Tudja, miért választottam ezt a szigetet? Hogy kísérletem elszigetelt maradjon. Szupertermeszváramnak, ha valaha létrejön egyáltalán, itt kell maradnia, amíg különösen fejlett szintre nem ér. Úgy értem, amíg nem válik képessé arra, hogy átkeljen a Csendes-óceánon… Van egy másik lehetõség is. Az embernek nincs versenytársa ezen a bolygón. Azt hiszem, javára válhat, ha lesz egy. A megváltást jelentheti."

Szóhoz se jutottam: nyomasztó volt bepillantani a professzor álmaiba, de annak fényében, amit láttam, meggyõzõ is. Tudtam, hogy Takato professzor nem õrült. Hóbortos alak volt ugyan, és volt valami fennkölt közöny az életfelfogásában, de mindez bizonyított tudományos eredményeken nyugodott.

Nem táplált ellenséges érzelmeket az emberiség iránt, inkább sajnálta. Egyszerûen azt hitte, hogy az emberi nem kijátszotta utolsó aduját is, és meg akart menteni valamit a roncsokból. Nem éreztem, hogy hibáztatnom kellene érte. Jó ideje ott lehettünk a kunyhóban, és a lehetséges jövõket elemeztük. Emlékszem, fölvetettem, hogy lehetne esetleg közös nevezõt találni, hiszen két olyan teljesen különbözõ kultúrának, mint amilyen az emberé és a termeszeké, nincs oka összeütközésre. Ugyanakkor magam sem hittem ebben, és nem vagyok benne biztos, ki kerülne ki gyõztesen egy esetleges összecsapásból. Mire lennének jók az ember fegyverei egy olyan intelligens ellenséggel szemben, amely képes tönkretenni a földön létezõ összes búzamezõt és rizsföldet?

Amikor ismét kimentünk a szabadba, már csaknem besötétedett. A professzor akkor tette az utolsó súlyos kijelentést.

"Néhány héten belül - mondta - megteszem a legnagyobb lépést." "És mi lesz az?" - kérdeztem.

"Nem találja ki? Odaadom nekik a tüzet."

Szavai a zsigereimbe hatoltak. Megborzongtam, és nem azért, mert közeledett az éjszaka. A fenséges naplemente a pálmafák mögött jelképnek tûnt, és ráébredtem, hogy ez a jelkép sokkal jelentõségteljesebb mint gondoltam volna.

Ez volt az egyik legszebb naplemente, amit valaha láttam, és ez részben az ember mûve. Ott fönt, a sztratoszférában egy aznap elpusztult sziget pora vette körül a Földet. Az emberiség óriási lépést tett elõre; de számított ez most?

"Odaadom nekik a tüzet. " Valahogy sohasem kételkedtem benne, hogy a professzor sikerrel jár majd. És ha ez megtörténik, az embert nem menthetik meg az általa éppen akkor felszabadított erõk… A repülõ másnap fölszedett minket, azóta nem láttam Takatót. Még mindig ott van, és azt hiszem, õ a legfontosabb ember a világon. Míg a politikusaink egymással civakodnak, õ idejétmúlttá tesz mindannyiunkat.

Nem gondoljátok, hogy valakinek meg kellene állítania? Lehet, hogy még nincs késõ. Gyakran gondoltam rá, de sosem találtam igazán meggyõzõ indokot a beavatkozásra. Egyszer-kétszer már majdnem rászántam magam, de azután kinyitottam az újságot, és megláttam a fõcímeket.

Azt hiszem, meg kell nekik adnunk az esélyt. Hogyan is élhetnének vele rosszabbul, mint mi tettük?

A KELÕ SZATURNUSZ

Ez a történet feleleveníti emlékeimet arról, amikor elõször pillantottam meg a Szaturnusz gyûrûit, amikor Õfelsége Pénzügyminisztériumában és Számvevõszékén dolgozó több kollégámmal együtt az észak-walesi Colwyn Baybe vezényeltek a második világháború kezdetén.

Vásároltam egy régimódi, öt centiméteres rekesznyílású teleszkópot egy tengerészkadéttól a helyi kiképzõközpontban. A kadétnak valószínûleg nem volt pénze (nem mintha én különösebben el lettem volna látva heti ötfontos, polgári szolgálatos fizetésembõl). Az ütött-kopott készülék két egymásba csúszó rézcsõbõl állt. Eltávolítottam a belsõ csövet (ebben voltak a prizmalencsék és az okulárlencse), és helyére rövid gyújtótávolságú lencsét tettem, ami jelentõsen megnövelte a nagyítás mértékét. Ezen a kezdetleges eszközön át pillantottam meg elõször a Szaturnuszt és gyûrûit, és mint Galilei óta minden megfigyelõt, engem is elbûvölt az égbolt egyik leglélegzetelállítóbb látványa. Amikor ezt a történetet írtam, 1960-ban még nem gondoltam, hogy alig két évtized elteltével a külsõ Naprendszerbe indított sikeres Voyager-expedíciók felfedik majd, hogy a Szaturnusz gyûrûi jóval összetettebbek és szebbek annál, mint amit valaha is álmodtak róla.

A történet természetesen elavult az elmúlt három évtized tudományos felfedezéseinek tükrében - különösképpen azért, mert ma már tudjuk, hogy a Titán atmoszférája nem elsõsorban metánból, hanem nagyrészt nitrogénbõl áll. (És ezen alapul a Titánon játszódó Birodalmi föld címû regényem alaptézise is. Na jó, az ember sosem lehet elég okos: annak a történetnek egy párhuzamos világegyetem a színhelye; lásd A sötétségfalához írott jegyzetemet.)

Van még egy tévedés, amit annak idején kijavíthattam volna. Még ha megfigyelhetnénk is a Szaturnuszt a Titán felszínérõl (amit valószínûleg megakadályoz a légköri fátyol), "felkelni" sohasem látnánk. Csaknem bizonyos, hogy a Titán forgása a mi Holdunkéhoz hasonlóan szakaszosan lefékezõdik, így mindig ugyanazt az arcát mutatja az anyabolygó felé. Így aztán a Szaturnusz ugyanazon a ponton áll a Titán egén, ahogy a Föld is a Holdén.

Semmi baj, majd bolygó körüli pályára állítjuk a szállodánkat, ez sokkal jobb ötlet. A Titánról ugyanis mindig csak a gyûrûk széle látszik, így vékonyka fénycsíkként jelennek meg. Teljes pompájukban csak akkor élvezhetjük õket, ha elhajló röppályáról szemlélõdünk.

Mi több, gyanítom, hogy a Titán felszínén olyan körülmények uralkodnak, amelyekhez képest a Déli-sark kész Hawaii.

Igen, ez a teljes igazság. Morris Perlmannel huszonnyolc éves korom tájékán találkoztam. Ezernyi emberrel jöttem össze akkoriban, államelnöktõl lefelé.

Amikor visszatértünk a Szaturnuszról, mindenki látni akart minket, és a legénységnek a fele elõadásokat tartott. Én mindig szerettem beszélni (csak azt ne mondd, hogy nem vetted észre), de néhány kollégám azt mondta, inkább elmenne a Plútóra, mint hogy még egyszer közönséggel kelljen szembenéznie. Voltak, akik el is mentek.

Én a Középnyugatot fogtam ki, és elõször Chicagóban találkoztam Mr. Perlmannel - soha senki sem hívta másképp, "Morris”-nak különösképpen nem. Az ügynökségem mindig jó, bár nem luxusszállodákban foglalt szobát. Ez megfelelt nekem; szerettem olyan helyen lakni, ahol jöhettem-mehettem anélkül, hogy libériás talpnyalók között kényszerülnék vesszõfutásra, és ahol bármit magamra vehettem, és nem azt éreztették velem, hogy csavargó vagyok. Látom, vigyorogsz; nos, akkor még kölyök voltam, és azóta sok minden megváltozott…

Jó ideje történt ugyan, de valószínûleg az egyetemen tarthattam elõadást. Emlékszem, nagyon csalódott voltam, mert nem tudták megmutatni azt a helyet, ahol Fermi elkezdte építeni az elsõ atommáglyát - azt mondták, az épületet negyven éve lebontották, és csak egy tábla jelezte a helyet. Egy ideig álltam ott és néztem, arra gondoltam, mennyi minden történt 1942, az óta a távoli nap óta. Például megszülettem, az atomenergia eljutott a Szaturnuszra meg vissza. Ezt Fermi és társai biztosan nem sejtették, amikor urániumból és grafitból megépítették azt a primitív rácsozatot.

A kávézóban reggeliztem, amikor sovány, középkorú férfi huppant le a székbe az asztal másik oldalán. Udvariasan "jó reggelt" biccentett, és meglepõdve összerezzent, amikor felismert. (Persze megtervezte a találkozást, de ezt akkor nem tudtam.)

- Micsoda öröm! - mondta. - Ott voltam az elõadásán tegnap este. Hogy irigyeltem magát!

Erõltetetten mosolyogtam; reggeli közben sosem vagyok igazán szalonképes, és megtanultam, hogy védekeznem kell a hóbortosok, az unalmasak és a lelkesek ellen, akik nyilván törvényes prédájuknak tekintenek. De Mr. Perlman nem volt unalmas - noha lelkes volt, és azt hiszem, nyugodtan nevezhetjük hóbortosnak is.

Úgy festett, mint egy átlagos, jómódú üzletember, és feltételeztem, hogy hozzám hasonlóan õ is szállóvendég. Nem volt meglepõ, hogy meghallgatta az elõadásomat, népszerû program volt, nyilvános, és elég nagy reklámot kapott a sajtóban meg a rádióban.

- Gyerekkorom óta - mondta hívatlan asztaltársam - elbûvöl a Szaturnusz. Pontosan tudom, mikor és hogyan kezdõdött a dolog. Tízéves lehettem, amikor megláttam azokat a csodálatos Chesley Bonestell-festményeket, amelyek úgy ábrázolják a bolygót, ahogy az a kilenc holdjáról nézve mutatna. Gondolom, maga is látta õket.

- Persze - feleltem. - Bár már fél évszázadosak, még senki sem csinált jobbat. Volt nálunk néhány az Endeavour-ön, a navigációs táblára szegezve. Gyakran megesett, hogy elnéztem a képeket, és összehasonlítottam õket azzal, amit láttam.

- Akkor tudja, mit éreztem, még az ötvenes években. Órákig üldögéltem, és próbáltam felfogni, hogy ez a hihetetlen tárgy, a maga forgó ezüstgyûrûivel nemcsak egy mûvész álma, hanem tényleg létezik, hogy egy egész világ, mi több, tízszer akkora, mint a Föld.

Akkoriban nem gondoltam volna, hogy saját szememmel láthatom ezt a csodát, készpénznek vettem, hogy ezt csak a csillagászok tehetik meg óriás teleszkópjaikkal. De azután tizenöt éves koromban újabb felfedezést tettem - ami olyan izgalmas volt, hogy magam is alig hittem.

- Mi volt az? - kérdeztem. Már belenyugodtam, hogy megosztom valakivel a reggelimet, asztaltársam ártalmatlan figurának látszott, és volt valami megnyerõ nyilvánvaló lelkesedésében.

- Rájöttem, hogy bármelyik bolond készíthet nagy teljesítményû csillagászati teleszkópot a konyhában. Elég hozzá néhány dollár és pár heti munka. Valóságos megvilágosodás volt ez számomra. Mint ezer más kölyök, én is kivettem a könyvtárból Ingall Teleszkópkészítés címû könyvét, és nekiálltam. Mondja, maga már készített teleszkópot saját kezûleg?

- Nem. Mérnök vagyok, nem csillagász. Azt sem tudnám, hogy kezdjek hozzá.

- Hihetetlenül egyszerû, ha betartjuk a szabályokat. Két üvegkoronggal kezdjük, úgy két és fél centi vastagokkal. Én a magamét ötven centért vettem egy hajófelszereléseket árusító boltban; valaha hajóablakként szolgáltak, de annak már használhatatlanok, mert kicsorbult a szélük. Azután az egyik korongot valami lapos, szilárd felületre ragasztjuk - én egy fölfordított hordót használtam. Vásárolni kell még különbözõ finomságú csiszolóporokat, a legdurvább, homokszerûtõl kezdve egészen a legfinomabbig, amit csak gyártanak. A durva porból teszünk egy csipetnyit a két korong közé, és a felsõt egyenletes mozdulatokkal mozgatni kezdjük elõre-hátra. Közben lassan körbejárunk a munkadarab körül. Érti, mi történik? A csiszolópor mélyedést váj a felsõ korongba, és ahogy körbejárunk, homorú, gömbölyû felületté alakul. Idõrõl idõre finomabb szemcsézetõ port teszünk a korongok közé, és egyszerû optikai kísérlettel megállapítjuk, megfelelõ mértékû-e a görbület.

Még késõbb csiszolóporról vas-hidroxidra váltunk, míg végül sima, fényes felületet nem kapunk, amirõl alig hisszük, hogy saját magunk készítettük. Már csak egy lépés marad hátra, bár ez kissé bonyolult. Be kell ezüstözni, és jó visszaverõképességûvé kell tenni. Ez abból áll, hogy az ember vesz néhány patikában készen kapható vegyszert, és mindent úgy csinál, ahogy a könyv leírja.

Még ma is emlékszem, hogy megdobbant a szívem, amikor az ezüstfilm varázslatosan kezdett szétterjedni a kis tükröm felületén. Nem volt tökéletes, de elég jól sikerült, és semmiért nem cseréltem volna el egész Mount Palomaron. Egy deszka végére erõsítettem: nem kellett teleszkópcsõvel bajlódni, bár én azért körbevettem a tükröt egy-két méternyi kartonnak, hogy kivédjem az eltévedt sugarakat. Szemlencsének kisméretû nagyítót használtam, amit egy ócskásnál vettem néhány centért. Mindent egybevetve nem hiszem, hogy a teleszkóp többe került öt dollárnál - bár gyerekkoromban az sok pénznek számított. Akkoriban a Harmadik sugárúton laktunk egy lerobbant szállodában, ami a családomé volt. Amikor összeállítottam a teleszkópot, fölmentem a tetõre, és kipróbáltam. Körülöttem tévéantennák dzsungele. Eltartott egy ideig, míg sikerült egy vonalba hoznom a tükröt és a szemlencsét, de nem követtem el hibát, és mûködött a dolog. Optikai mûszerként valószínûleg ócskaság volt - végül is ez volt az elsõ próbálkozásom -, de legalább ötvenszeres nagyítást adott, és alig vártam a sötétedést, hogy kipróbáljam a csillagokon. Megnéztem a könyvet, és tudtam, hogy a Szaturnusz naplemente után magasan keleten van. Mihelyt besötétedett, újra a tetõn voltam, õrült fa-és üvegszerkentyûmmel együtt, amelyet beállítottam két kémény közé. Késõ õsz volt, de észre sem vettem a hideget, hiszen az ég tele volt csillagokkal - és mind az enyém volt! Eltartott egy ideig, míg a lehetõ legpontosabban beállítottam a gyújtótávolságot - az elsõ csillagra, amely a látómezõmbe esett. Azután elkezdtem vadászni a Szaturnuszra, és hamarosan rájöttem, hogy nehéz bármit is megtalálni tükrös teleszkóppal, ha az nincs szilárdan rögzítve. De akkor a bolygó átsuhant a látómezõn, én néhány centire abba az irányba löktem a készüléket - és ott volt. Kicsi volt, de tökéletes. Azt hiszem, egy percre elakadt a lélegzetem, nem hittem a szememnek. Olyan volt, mint egy játékszer, ahogy ott függ az ûrben, enyhén nyitott gyûrûit kissé felém döntve. Még most, negyven év múltán is emlékszem, hogy azt gondoltam: "Olyan mesterségesnek tûnik, mint egy karácsonyfadísz." Tõle jobbra egyedülálló, fényes csillag ragyogott, tudtam, hogy az a Titán.

Szünetet tartott, és egy pillanatra biztosan ugyanarra gondoltunk mindketten. Hiszen a Titán számunkra nem pusztán a Szaturnusz legnagyobb holdja volt - egy, csak a csillagászok által ismert fénypont -, hanem az a kegyetlenül ellenséges világ, amelyen az Endeavour landolt, és ahol három társam feküdt magányos sírjában, távolabb otthonától, mint az emberiség bármely halottja azelõtt.

- Nem tudom, mennyi ideig bámultam, szememet meresztve és irányítgatva a teleszkópot, ahogy a Szaturnusz a város fölé emelkedett. Egymilliárd mérföldre voltam New Yorktól; de New York hirtelen utolért. Beszéltem már a szállodánkról; anyámé volt, de az apám vezette - nem valami jól. Évek óta veszteséges volt, gyerekkorom folyamatos pénzügyi válságban telt. Nem hibáztatom apámat, hogy elkezdett inni; valósággal beleõrült az aggodalomba. Én pedig teljesen elfeledkeztem róla, hogy a recepcióban kellene segítenem. Apám utánam jött, eltelve saját gondjával, mit sem sejtve az én álmaimról. Ott talált a tetõn, ahogy az eget bámulom. Nem volt kegyetlen ember - de nem érthette, mennyi tanulást, türelmet és törõdést áldoztam a kis teleszkópra, és hogy milyen csodákat mutatott nekem az alatt a rövid idõ alatt, amióta használtam. Már nem gyûlölöm õt, de egész életemben emlékezni fogok rá, ahogy

elsõ és utolsó tükröm szilánkokra tört, ahogy a téglafalnak vágódott.

Nem tudtam mit mondani. A közjáték okozta kezdeti bosszúságom már jó ideje kíváncsisággá változott. Kezdtem gyanítani, hogy jóval többrõl szól a történet annál, amit eddig hallottam, és másvalamit is észrevettem. A pincér nagy tisztelettel bánt velünk, és ez csak részben volt nekem köszönhetõ.

Asztaltársam a cukortartóval babrált, míg én együttérzõn, csendben vártam. Éreztem, hogy létrejött közöttünk valamiféle kapcsolat, bár nem tudtam pontosan, mi az.

- Soha nem építettem másik teleszkópot - mondta. - Valami más is eltörött, nemcsak az a tükör, valami a szívemben. Különben is, túlságosan sok dolgom volt. Két dolog is történt, ami felfordította az életemet. Apa otthagyott minket, én lettem a családfõ. És lebontották a magasvasutat a Harmadik sugárúton.

Biztosan észrevette zavarodottságomat, mert rám vigyorgott az asztal fölött.

- Ó, maga nem tudhat errõl. A gyerekkoromban magasvasút futott végig a Harmadik sugárút közepén. Zajos és koszos volt tõle a környék, ami akkoriban elég elhanyagolt volt, bárokkal, zálogházakkal és olcsó szállodákkal - mint a miénk is. Amikor a vasút eltûntével minden megváltozott; a telekárak az égbe szöktek, és mi hirtelen nyereségesek lettünk. Apa elég gyorsan visszatért, de késõ volt már; én vittem az üzletet. Nem sokkal késõbb terjeszkedni kezdtem a városban, majd az országban. Nem voltam már az eget bámuló szórakozott gyerek, de apának adtam az egyik kisebb szállodát, ahol nem okozhatott túlságosan sok galibát. Negyven éve figyeltem elõször a Szaturnuszt, de azt a pillanatot sohasem felejtettem el, és tegnap este a maga fényképei újra felidézték. Csak el akartam mondani, milyen hálás vagyok érte.

Zsebébe kotort, és névjegykártyát húzott elõ.

- Remélem, fölkeres, ha újra a városban jár; biztos lehet benne, hogy ott leszek, ha tart még elõadást. Sok szerencsét, és bocsásson meg, hogy ennyi idejét igénybe vettem.

Azután elment, még mielõtt egy szót is szólhattam volna. A kártyára pillantottam, a zsebembe tettem, és gondolataimba merülve befejeztem a reggelimet.

Amikor a kávézóból kifelé tartva aláírtam a számlát, megkérdeztem: - Ki volt az az úr az asztalomnál? A fõnök?

A pénztáros úgy nézett rám, mintha szellemileg visszamaradott lennék.

- Azt hiszem, így is lehet nevezni, uram - felelte. - Természetesen övé a szálloda, de még sosem láttuk itt. Amikor Chicagóban jár, mindig az Ambassadorban száll meg.

- És az az övé? - kérdeztem, már nem olyan ironikusan, mert sejtettem a választ.

- Igen, persze. Ugyanúgy, mint a… - és elhadart egy sor másik nevet, köztük New York két legnagyobb szállodájáét is.

Le voltam nyûgözve, és hízelgett is a dolog, hiszen most már nyilvánvaló volt, hogy Mr. Perlman azzal a határozott szándékkal jött ide, hogy velem találkozzék. Kerülõútnak tûnt, ahogy csinálta; akkor még semmit nem tudtam hírhedt félénkségérõl és titkolózási hajlamáról. Velem egy pillanatra sem volt félénk.

Azután öt évre megfeledkeztem róla. Kell-e mondanom, hogy amikor a számlát kértem, azt mondták, már ki van fizetve. Ez alatt az öt év alatt másodszor is útra keltem.

Ezúttal tudtuk, mire számítsunk, és nem a teljes ismeretlenbe indultunk. Nem aggódtunk már az üzemanyag miatt, mivel rengeteg várt a Titánon; elég volt légkörébõl a metánt a tartályokba tölteni, és ennek megfelelõen készítettük el a terveket. Sorra látogattunk el a kilenc holdra; azután célba vettük a gyûrûket…

Nem volt túlságosan veszélyes, noha idegtépõ kalandnak bizonyult. A gyûrûrendszer igen vékony, harminc kilométer vastagságú lehetett. Lassan és óvatosan ereszkedtünk bele, alkalmazkodtunk forgásához, hogy pontosan ugyanolyan sebességgel haladjunk. Mintha százhetvenezer mérföld átmérõjû körhintára léptünk volna… De kísérteties körhintára, mert a gyûrûk nem szilárdak; át lehet rajtuk nézni. Közelrõl tulajdonképpen láthatatlanok; a sokmilliárdnyi részecske, amelybõl állnak, olyan távolságra van egymástól, hogy az ember a közvetlen közelben csak lassan sodródó kis darabokat lát itt-ott. Távolabbra kell tekinteni ahhoz, hogy a számtalan részecske folyamatos felületté álljon össze, amely olyan, mintha zivatar volna a Szaturnusz körül.

Ez nem az én kifejezésem ugyan, de találó. Amikor a zsilipkamrába vittük a Szaturnusz-gyûrû elsõ valódi darabját, az perceken belül tócsányi iszapos vízzé olvadt. Egyesek azt hiszik, elrontja a varázslatot, ha tudjuk, hogy a gyûrûk - legalábbis kilencven százalékuk - közönséges jégbõl állnak. De ez ostobaság; ugyanolyan csodásak, ugyanolyan szépek, mintha gyémántból volnának.

Amikor visszatértem a Földre, az új évszázad elsõ évében, újabb elõadó körútra indultam, mert most már családom volt, és szerettem volna annyi idõt velük tölteni, amennyit csak lehet. Ezúttal New Yorkban futottam össze Mr. Perlmannel, amikor a Columbia Egyetemen tartottam elõadást, és bemutattam a Szaturnusz felfedezése címû filmünket. (Félrevezetõ a cím, mert körülbelül húszezer mérföldre jutottunk a Szaturnuszhoz. Abban az idõben senki sem álmodott róla, hogy valaha ember ereszkedik a Szaturnusz "felszínét" képzõ örvénylõ latyakba.)

Mr. Perlman az elõadás után várt rám. Nem ismertem meg, hiszen legutóbbi találkozásunk óta rengeteg emberrel találkoztam. De amikor megmondta a nevét, minden eszembe jutott; ráadásul olyan tisztán, hogy rájöttem, mély benyomást hagyott bennem.

Valahogy kivezetett a tömegbõl; noha utálta a találkozást nagy csoportokkal, kivételes fortéllyal volt képes uralni a tömeget, amikor szükségesnek találta, majd eltûnt, mielõtt áldozatai észbe kapuk volna. Noha jó néhányszor láttam õt akcióban, soha nem jöttem rá, hogyan csinálja.

Bárhogyan volt is, fél óra múlva pompás vacsoránkat fogyasztottuk egy exkluzív étteremben (ami természetesen az övé volt). Csodálatos volt az étel, különösen az elõadó körutamon elfogyasztott rengeteg csirke és fagylalt után, de meg kellett érte fizetnem. Legalábbis átvitt értelemben.

Mostanra mindenki hozzájuthatott azokhoz az adatokhoz és fényképekhez, amelyeket a Szaturnuszra indított két expedíció gyûjtött. Jelentések, könyvek és ismeretterjesztõ cikkek százai jelentek meg. Mr. Perlman láthatóan mindent elolvasott, ami nem volt túlságosan tudományos; tõlem egészen mást akart. Érdeklõdését még ekkor is egy magányos, idõsödõ férfi kíváncsiságaként fogtam fel, aki próbálja visszavarázsolni gyerekkori álmát. Igazam volt; de a teljes képnek ez csak egy része volt. Olyasvalami után kutatott, ami hiányzott az összes jelentésbõl és cikkbõl. Azt akarta tudni, milyen érzés volt reggel fölkelni, és látni a hatalmas, aranyszínû glóbuszt, amely száguldó felhõivel uralja az eget. És a gyûrûk, milyen gondolatokat ébresztettek, amikor olyan közel voltak, hogy egyik végétõl a másikig betöltötték az égboltot?

- Magának költõre van szüksége - mondtam -, nem mérnökre.

De annyit elmondhatok: akármeddig nézi is a Szaturnuszt, vagy repdes a holdjai között, soha nem hisz a szemének igazán. Gyakran az jár az eszében: "Az egész csak álom, nem lehet valóság." Azután ránéz a legközelebbi képernyõre, és ott van, lélegzetelállítón. Biztosan emlékszik, hogy közelségüktõl eltekintve különbözõ szögekbõl és jó kilátást nyújtó pontokból figyelhettük a gyûrûket, ami a Földrõl lehetetlen, hiszen innen nézve azok mindig a Nap felé fordulnak. Be tudunk repülni az árnyékukba, és akkor megszûnt ezüstös ragyogásuk, halvány köddé váltak, a csillagokat összekötõ füsthíddá.

Többnyire azt láttuk, ahogy a Szaturnusz árnyéka teljesen rávetül a gyûrûkre. Olyannyira elhalványította õket, hogy úgy tûnt, mintha egy jókora darabot kiharapott volna belõlük. Ez fordítva is igaz volt; a bolygó nappali oldalán állandóan látszott a gyûrûk árnyéka, amely homályos szalagként rohant, az Egyenlítõtõl nem messze, azzal párhuzamosan. Ráadásul magasan a bolygó pólusai fölé emelkedhettünk - bár ezt ritkán tettük -, és lepillanthattunk az egész döbbenetes rendszerre, amely tervrajzként kiterítve feküdt alattunk. Ilyenkor kiderült, hogy a Földrõl látható négy helyett legalább egy tucat különbözõ, egymásba olvadó gyûrû létezik. Amikor ezt megláttuk, a kapitány tett egy megjegyzést, amit sohasem felejtek el. "Olyan ez - mondta, és hangjában nyoma sem volt iróniának -, mintha az angyalok letették volna a glóriájukat."

Mindezt, és még sok mindent, elmondtam Mr. Perlmannek abban a kicsi, de nagyon drága étteremben a Central Parktól délre. Amikor befejeztem, úgy tûnt, nagyon örül, bár percekig hallgatott. Azután - társalkodó hangnemben, mintha csak a vonatindulás felõl tudakozódna az állomáson - megkérdezte: melyik hold lenne a legalkalmasabb arra, hogy üdülõközpontot létesítsenek rajta?

Amikor elértek hozzám a szavai, torkomon akadt a százéves konyak. Azután, igen türelmesen és udvariasan, hiszen csodálatos volt a vacsora, azt mondtam: - Hallgasson rám, Mr. Perlman. Ugyanolyan jól tudja, mint én, hogy a Szaturnusz csaknem egymilliárd mérföldre van a Földtõl - tulajdonképpen még távolabb, ha a Nap ellenkezõ oldalán vagyunk. Valaki kiszámolta, hogy a mi menettérti jegyeink átlagosan egyenként hét és fél millió dollárba kerültek -, és higgye el nekem, nem volt elsõ osztályú szállás az Endeavour-1-en és -2-n. Különben is, függetlenül attól, hogy mennyi pénze van, senki sem köthet le magának egy utazást a Szaturnuszra. Oda csak tudósok és ûrhajósok utaznak majd a számunkra belátható idõn belül.

Láttam, hogy szavaimnak semmi hatása: õ csak mosolygott, mintha általam ismeretlen titka volna.

- Amit mond, az igaz lehet most - felelte -, de én tanultam történelmet. És megértem az embereket - ebbõl élek. Hadd emlékeztessem néhány dologra. Két vagy három évszázaddal ezelõtt a világ csaknem minden turistaközpontja és látványossága olyan messze volt a civilizációtól, mint most a Szaturnusz. Mit tudott, mondjuk, Napóleon a Grand Canyonról, a Viktória-vízesésrõl, Hawaiiról, a Mount Everestrõl? És ott a Déli-sark, akkor érték el elõször, amikor apám gyerek volt, de mióta maga megszületett, áll ott egy szálloda. Most kezdõdik újra az egész. Maga csak a problémákat és a nehézségeket veszi számításba, mert túlságosan közel van hozzájuk. Bármelyek is ezek, az ember majd legyõzi õket, mint ahogy mindig is tette. Mert bárhol legyen is valami furcsaság, szépség vagy újdonság, az emberek látni akarják. A Szaturnusz gyûrûi az ismert Világegyetem legnagyszerûbb látványosságai: mindig is így gondoltam, és maga most meggyõzött. Ma még egy vagyonba kerül, hogy eljussunk oda, és akik odamennek, az életüket kockáztatják. Így tették azok is, akik elõször repültek, de most a nap és az éjszaka minden egyes másodpercében utasok milliói vannak a levegõben. Ugyanez történik majd az ûrben is. Nem tíz, talán nem is húsz éven belül. De ne feledje, huszonöt év telt el összesen azóta, hogy az elsõ utasokat szállító légi járat a Holdra indult. Nem hiszem, hogy a Szaturnusz esetében ilyen sokáig kell várni… Én már nem érem meg - de amikor megtörténik, azt akarom, hogy emlékezzenek rám. Szóval, hol kezdjünk építkezni?

Még mindig azt gondoltam, megõrült, de végül kezdtem megérteni, mi motiválja. És mivel kárt nem okozhatott, ha a kedvében járok, alaposan átgondoltam a dolgot.

- A Mimas túl közel van - mondtam - csakúgy, mint az Enceladus és a Tethys. (Bátran elmondhatom, hogy a sok konyak után igen nehezen mentek ezek a nevek.) A Szaturnusz betölti az eget, és az ember azt hiszi, mindjárt ráesik. Ezenkívül nem elég szilárdak, tulajdonképpen csak nagyra nõtt hógolyók. A Dione és a Rhea már jobb, mindkettõrõl pompás a kilátás. De ezek a belsõ holdak mind nagyon kicsik; még a Rhea átmérõje is csak nyolcszáz mérföld, a többi pedig még sokkal kisebb.

Azt hiszem, semmi kétség: a Titán a legmegfelelõbb. Az emberméretû hold, sokkal nagyobb, mint a mi Holdunk, és közel akkora, mint a Mars. A gravitáció is elfogadható - a földinek úgy az ötöde -, így a vendégei nem fognak összevissza röpködni. Metánatmoszférája miatt mindig számottevõ üzemanyagtöltõ pont lesz, aminek fontos tényezõnek kell lennie a számításaiban. Minden Szaturnuszra tartó ûrhajó le fog ott szállni.

- És a külsõ holdak?

- Ó, a Hüperion, a Japetus és a Phoebe túlságosan messze van. Nagyon kell a szemét mereszteni, ha látni akarja a gyûrûket a Phoebe-rõl! Felejtse el õket. Maradjon a jó öreg Titánnál. Még ha a hõmérséklet -93 fok is, és az ammóniahó nem csábít síelésre.

Figyelmesen hallgatott, és ha azt gondolta is, hogy tréfát ûzök gyakorlatiatlan, tudománytalan ötleteibõl, semmi jelét nem adta. Kisvártatva elváltunk - semmi másra nem emlékszem abból a vacsorából -, és eltelt vagy tizenöt év, míg újra találkoztunk. Ebben az idõben már nem volt szüksége rám, de ha akart, fölhívott.

Most már tudom, mire várt; õ tisztábban látta a jövõt, mint én. Azt persze nem gondolhatta, hogy a rakéta alig egy évszázadon belül a gõzmozdony sorsára jut, de tudta, hogy jön majd valami jobb, és azt hiszem, õ pénzelte Saunderson korai kísérleteit a paragravitációs hajtómûvel. De velem már csak akkor lépett érintkezésbe, amikor megkezdõdött a fúziós erõmûvek építése, amelyekkel a Plútóhoz hasonlóan hideg világok több száz négyzetmérföldnyi részét lehetett fölmelegíteni.

Nagyon öreg volt; haldoklott. Elmondta, milyen gazdag, és én alig hittem. Egészen addig, amíg meg nem mutatta az aprólékos terveket és gyönyörû maketteket, amelyeket szakértõi a nyilvánosság figyelemre méltó kirekesztésével készítettek.

Ráncos múmiaként ült a tolószékben, és az arcomat figyelte, miközben én a maketteket és a rajzokat tanulmányoztam. Azután azt mondta: - Kapitány, van egy ajánlatom a maga számára…

Most itt vagyok Olyan az egész, mint amikor ûrhajót vezetek - a technikai problémák többsége ugyanaz. És már öreg volnék ahhoz, hogy egy hajót irányítsak, ezért nagyon hálás vagyok Mr. Perlmannek.

Megszólalt a gong. Ha a hölgyek készen állnak, javaslom, sétáljunk le a vacsorához az Obszervatóriumon át.

Még ennyi év múltán is szeretem nézni a kelõ Szaturnuszt - és ma csaknem teljesen kerek.

AZ EMBER, AKI FELSZÁNTOTTA A TENGERT

Hasonlóan Az új lakókhoz, ez a történet is a Fehér szarvas meséje sorozatba íródott, mégpedig azzal egy idõben és helyen (Miami, 1954), amikor még mindig a korallzátonyokkal való elsõ találkozásom hatása alatt álltam. Még ugyanabban az évben készültem rá, hogy elutazzak a leghatalmasabbra, az ausztráliai Nagy-korallzátonyra.

Szeretném ezt a történetet hajdanvolt floridai barátaimnak ajánlani, különösen könnyûbúvár vendéglátóm, a néhai dr. George Grisinger családjának.

A megírása óta eltelt idõ ellenére e történet számos motívuma meglepõen friss, és néhány éve elképedve olvastam egy tudományos magazinban egy hajón elhelyezett eszközrõl, amely urániumot nyer a tenger vizébõl! Küldtem a feltalálóknak egy példányt, és elnézést kértem tõlük, hogy érvénytelenítettem a szabadalmukat.

Legjobb, ha ezt az írást az Aranyló tengerekkel együtt olvassák, hiszen témájuk ugyanaz. Született már újabb eredmény is, felfedezték az óceáni geotermikus kitöréseket, amikor az ásványokat hordozó, túlhevített víz tör fel a tengerfenékrõl. Itt kell keresni az értékes fémeket, nem a nyílt óceánon.

Mert arany van bennük…

Van valami õrült logika Harry Purvis kalandjaiban, amelyeket éppen valószerûtlenségük tesz meggyõzõvé. Ahogy elõadja bonyolult, de mívesen csiszolt történeteit, az ember ámulatba esik. Azt gondolja magában, hogy ezt aztán senkinek sem lenne képe kitalálni, ilyen képtelenségek a való életben esnek meg és nem a képzelet világában. Ez azután lefegyverzi, vagy legalábbis összezavarja a kritikát, amíg Drew el nem kiabálja magát: "Idõ van, uraim, idõõõõ!", és ki nem dob minket a hideg, kemény világba.

Példaként íme az eseményeknek az a valószerûtlen láncolata, amely az itt következõ kalandba sodorta Harryt. Ha ki akarta volna találni az egészet, biztosan sokkal könnyebben is boldogult volna. Mûvészi szempontból nem volt rá szükség, hogy Bostonban kezdjen szervezni egy találkozót, ami a floridai partoknál lesz.

Úgy tûnik, Harry hosszú idõt töltött az Egyesült Államokban, és legalább annyi barátra tett szert ott, mint Angliában. Néha elhozza õket a Fehér szarvasba, néha õk állnak tovább. De gyakran átadják magukat az illúziónak, hogy a langyos sör ártalmatlan. (Igazságtalan vagyok Drew-val: az õ söre nem langyos. És ha ragaszkodunk hozzá, kaphatunk ingyen jeget, minden darab postabélyeg méretû.)

Harrynek ez a meséje, ahogy jeleztem is, a Massachusetts állambeli Bostonban kezdõdött. Harry egy sikeres New England-i ügyvédnél lakott, amikor egy reggel vendéglátója félvállról odavetette: "Ugorjunk le a floridai házamba. Napfényre van szükségem."

"Nagyszerû" - mondta Harry, aki még sosem járt Floridában. Harminc perc múlva meglepetésére egy vörös Jaguárban találta magát, amely rettentõ sebességgel haladt dél felé.

Maga az utazás is külön történetet érdemlõ hõsköltemény volt. Bostont és Miamit csekélyke 1568 mérföld választja el, ez a szám, Harry szerint, most már örökre az agyába vésõdött. Harminc óra alatt tették meg a távolságot, és útjukat gyakran a csalódottan hátramaradó rendõrségi autók szirénáinak egyre halkuló hangja kísérte. Taktikai megfontolásból idõrõl idõre menekülési manõverbe kezdtek, és másodrendû utakra kényszerültek. A Jaguár rádiója az összes rendõrségi frekvenciát behozta, így mindig eljutott hozzájuk a figyelmeztetés, hol készülnek lecsapni rájuk. Egyszer-kétszer éppen idõben sikerült elérniük az államhatárt, és Harry kíváncsi volt, vajon mit gondolnának házigazdája ügyfelei, ha tudnák, milyen erõs pszichológiai késztetés hajtja ügyvédjüket egyre messzebb tõlük. Arra is kíváncsi volt, vajon lát-e majd valamit Floridából egyáltalán, vagy ugyanezzel a sebességgel mennek tovább az US 1-es úton, amíg Key Westnél az óceánba nem csapódnak.

Végül Miamitól hatvan mérföldre délre állapodtak meg, a Florida alsó végéhez kapcsolódó hosszú, keskeny szigetfüzéren. A Jaguár éles szögben hirtelen letért az útról, és a mangrovefák közé vágott göröngyös úton kanyargott tovább. Az út széles tengerparti tisztáson ért véget. Volt ott egy dokk, egy tizenkét méteres sétahajó, úszómedence, és egy modern, udvarház stílusú épület. Szép kis rejtekhely volt: Harry úgy számolta, legalább százezer dollárba kerülhetett.

Másnapig nem sokat látott a környékbõl, egyenesen az ágyba zuhant. Számára úgy tûnt, nem sok idõ elteltével egy mûködõ kazánáréhoz hasonló hang ébresztette. Csigalassússággal lezuhanyozott, felöltözött, és mire elhagyta a szobát, nagyjából újra embernek érezte magát. Úgy látszott, a ház üres, így hát felfedezõ útra indult odakint.

Mostanra megtanulta, hogy semmin ne lepõdjön meg, így alig vonta fel a szemöldökét, amikor házigazdáját a dokknál találta, amint éppen egy apró, nyilvánvalóan házi építésû tengeralattjáró kormánylapátját egyengeti. A jármû hat méter hosszú lehetett, volt rajta parancsnoki torony, voltak nagy megfigyelõablakok, orrán pedig a "Pompano" nevet viselte.

Rövid tûnõdés után Harry úgy döntött, nincs ebben semmi igazán szokatlan. Floridába ötmillió látogató érkezik évente, és legtöbbjük szilárdan elhatározza, hogy tengerre vagy tengerbe száll. Házigazdája véletlenül egy azok közül, akik elég szerencsések, hogy nagyban hódoljanak ennek a hobbinak.

Harry nézte egy ideig a "Pompanõ"-t, azután zavaró gondolat ütött szöget a fejébe. - George - mondta -, azt várod tõlem, hogy lemenjek azon a valamin?

- Hogyne, persze - felelte George, miközben utolsót ütött a kormánylapátra. - Mitõl félsz? Már rengetegszer használtam, olyan biztonságos, mint egy ház. Nem megyünk hat méternél mélyebbre.

- Bizonyos körülmények között elõfordulhat, hogy hatméternyi vizet többnek ítélek az elégségesnél. És nem említettem, hogy klausztrofóbiás vagyok? Mindig csúnyán rám tör évente ebben az idõszakban.

- Badarság! - mondta George. - Rögtön elfelejted, ha kint leszünk a zátonyon. - Hátralépett, megtekintette mûvét, azután elégedett sóhajjal azt mondta:

- Úgy látszik, most rendben van. Reggelizzünk.

A következõ harminc percben Harry sok mindent megtanult a "Pompanó”-ról. George maga tervezte és építette, és erõs kis dízelmotorja ötcsomós sebességgel tudott haladni, amikor teljesen alámerült. A legénység és a motor is egy légcsövön keresztül lélegzett, így nem volt szükség villanymotorokra meg külön oxigénellátásra. A légcsõ hossza hat méterre korlátozta a merülés mélységét, de ilyen sekély vizeken ez nem volt nagy hátrány.

- Sok új ötletem fekszik benne - mondta George lelkesen. - Azok az ablakok például - nézd, mekkorák. Tökéletes kilátást biztosítanak, ugyanakkor elég biztonságosak. A jó öreg akvalung elvet használtam fel: a légnyomás a hajó belsejében pontosan megegyezik a külsõ víznyomással, így az nem feszíti a hajótestet és a szárnyakat.

- És mi történik - kérdezte Harry -, ha lent ragad a tengerfenéken?

- Kinyitom az ajtót, és kijövök. Van néhány felesleges könnyûbúvár-felszerelés a kabinban, és mentõcsónak is vízhatlan rádióval, így mindig tudunk segítséget hívni, ha bajba jutunk. Ne aggódj, mindenre gondoltam.

- Híres utolsó szavak - morogta Harry. De úgy döntött, hogy a Bostonból idáig vezetõ utat követõen mindenképpen szerencsés csillagzat alatt született: a tenger valószínûleg biztonságosabb, mint az US 1-es út, George-dzsal a volánnál.

Indulás elõtt alaposan megismerkedett a menekülési lehetõségekkel, és örömmel látta, hogy a kis jármû jól van megtervezve és megépítve. Legalábbis szokatlan volt, hogy egy ügyvéd szabadidejében ilyen csinos tengeralattjárót építsen. Harry régóta felfedezte, hogy igen sok amerikai legalább annyi fáradságot öl a hobbijába, mint a szakmájába.

Kipöfögtek a kis kikötõbõl, a kijelölt vízi úton, amíg el nem távolodtak a parttól. A tenger nyugodt volt, és ahogy messzebb került a part, a víz egyre átlátszóbbá vált. Maguk mögött hagyták a szétporladt korall alkototta ködöt, amely elhomályosította a parti vizeket, ahol a hullámok megállás nélkül harapdálták a szárazföldet. Harminc perc múltán meglátták maguk alatt a zátonyt. Rongyszõnyegként terült el; felette sokszínû halak piruetteztek ide-oda. George bezárta a nyílásfedeleket, megnyitotta a légszekrények szelepeit, és vidáman azt mondta: - Elõre!

A ráncos selyemfátyol felemelkedett és elhaladt az ablak elõtt, egy pillanatra eltorzítva a látványt - azután átértek, és már nem a vizek világát bámuló idegenek voltak, hanem maguk is e világ polgárai. Fehér homokszõnyeggel borított völgy felett sodródtak; körülöttük alacsony korallhegyek. A völgy sivár volt, de a hegyek körös-körül életet hordoztak: dolgokat, amelyek növekedtek, másztak vagy úsztak. Neonreklámokéhoz hasonló, vakító fényû halak kószáltak lustán az állatok körül, amelyek viszont fákhoz hasonlítottak. Nemcsak lélegzetelállítóan gyönyörû, hanem békés világnak is látszott. Itt nem volt rohanás, nem volt jele a létért folytatott küzdelemnek. Harry tudta, hogy ez csak illúzió, de az alatt az idõ alatt, amelyet lemerülve töltöttek, egyszer sem látta, hogy egy hal a másikra támadt volna. Ezt megemlítette Georgenak is, aki ezt válaszolta: "Igen, ez furcsa a halakban. Úgy tûnik, meghatározott idõben esznek. Az ember gyakran lát barracudákat, de ha még nem szólalt meg a déli harangszó, a többi hal tudomást sem vesz róluk."

Egy fantasztikus, fekete pillangóhoz hasonló rája haladt csapkodva a homokon, miközben hosszú, ostorszerû farkával egyensúlyozott. Egy korallrepedésbõl egy homár finom érzékelõi lengedeztek óvatosan; a felfedezõ mozdulatok arra emlékeztették Harryt, mint amikor a katonák botra tûzött sapkájukat lengetik, hogy megtudják, lõnek-e rájuk. Az életnek olyan sok változata zsúfolódott itt össze, hogy évekig kellett volna tanulmányozni õket ahhoz, hogy az ember mind felismerje.

A "Pompano" nagyon lassan haladt végig a völgyön, és George folyamatosan közvetített.

- Régebben könnyûbúvár-felszerelésben csináltam ilyesmit - mondta -, de azután rájöttem, jó lenne kényelmesen üldögélni, miközben motor segít a haladásban. Akkor egész nap kint maradhatnék, hozhatnék ennivalót, fényképezhetnék, és rá se hederítenék, ha cápa támad rám. Nézd azt a halat, láttál már életedben ilyen ragyogó kékséget? Ráadásul körbevihetem idelent a barátaimat, és közben tudok velük beszélgetni. A szokványos búvárfelszerelés egyik nagy hátránya, hogy az ember süketnéma, és jelbeszéddel kell megértetnie magát. Nézd azokat a szöghalakat, egyszer majd kifeszítek egy hálót, és fogok néhányat. Figyeld, hogy eltûnnek, amikor az oldalukra fordulnak! A másik ok, amiért a "Pompanó"-t megépítettem, az, hogy roncsokat kutathassak. Sok száz van belõlük errefelé, a környék igazi temetõ. A "Santa Margarita" ötvenmérföldnyire van innen, a Biscayue-öbölben. 1595-ben süllyedt el, hétmillió dollár értékû aranyrúddal a fedélzetén. És van úgy csekélyke hatvanötmillió Long Caynél is, ahol tizennégy spanyol vitorlás süllyedt el 1715-ben. A baj persze az, hogy ezek a roncsok összezúzódtak, és benõtte õket a korall, így nem sokra menne velük az ember, még ha rájuk bukkanna is. De jó szórakozás megpróbálni.

Mostanra Harry kezdte értékelni barátja "pszichológiai késztetését. Kevés jobb módszert tudott volna kitalálni arra, hogy elmeneküljön a New England-i ügyvédi gyakorlattól. George-ban elfojtott romantika élt; és nem is annyira elfojtott, most, hogy Harry elgondolkozott rajta. Boldogan hajókáztak néhány órán át, tizenhárom méternél soha nem mélyebb vizeken. Egy alkalommal "kikötöttek" egy vakító, törött korallból álló nyúlványon, és májas szendvicset ettek, amit néhány pohár sörrel öblítettek le. - Egyszer ittam gyömbérsört idelent - mondta George. - Amika feljöttem, kitágult bennem a gáz, és nagyon különösen éreztem magam. Egyszer ki kell próbálnom pezsgõvel.

Harry épp azon tûnõdött, mi legyen az üres sörösdobozokkal, amikor a "Pompano" sötétbe került, egy hatalmas felhõ sodródott föléjük. Amikor kinézett a felfelé nyíló megfigyelõablakon, látta, hogy egy hajó halad el lassan, hatméternyire a fejük fölött. Ütközéstõl nem kellett tartaniuk, hiszen már korábban bevonták a légcsövet, és a levegõt illetõen ebben a pillanatban a készleteikre hagyatkoztak. Harry még sosem látott hajót alulról, így hát szerzett még egy új tapasztalatot.

Büszke volt rá, hogy tengerészetben való jártasságának hiánya ellenére éppoly gyorsan észrevette, mint George, mi a különös a fölöttük úszó hajóban. A szokásos tengely és hajócsavar helyett ennek hosszú alagút futott végig a gerincén. Ahogy elhaladt fölöttük, a "Pompanõ"-t megrázkódtatta a hirtelen vízlökés.

- Átkozott legyek - mondta George, miközben megragadta a kezelõszerveket. - Olyan, mint valami sugárhajtómû. Épp ideje volt már, hogy valaki kipróbálja. Nézzük meg!

Feltolta a periszkópot, és fölfedezte, hogy az õket lassan elhagyó hajót "Valenciá"-nak hívják és New Orleans-i illetõségû. - Fura név - mondta. - Mit jelent?

- Mondhatnám - felelte Harry -, hogy azt jelenti, a tulajdonosa vegyész, csakhogy egy vegyész se keres annyit, hogy egy ilyen hajót építsen.

- Követem - határozott George. - Csak öt csomóval halad, és szeretném látni, hogy mûködik az a szerkezet.

Felemelte a légcsövet, beindította a dízelmotort, és megkezdte az üldözést. Rövid hajszát követõen a "Pompano" tizenöt méternyire megközelítette a "Valenciá"-t, és Harry úgy érezte magát, mint egy tengeralattjáró parancsnoka, aki éppen torpedót készül kilõni. Ilyen távolról el sem tudnák téveszteni.

Ami azt illeti, csaknem közvetlen találatot vittek be. A "Valencia" hirtelen lelassult, majd megállt, és még mielõtt George észrevette, mi történt, már mellé ért. - Nem indexelt - panaszkodott, nem éppen logikusan. Egy perc múlva világossá vált, hogy a "Valencia" nem véletlenül hajtotta végre ezt a manõvert. Pányva hullott kecsesen a "Pompano" légcsövére, és ügyesen "megcsáklyázta" õket. Nem volt mit tenni, mint felemelkedni, és remélni a legjobbakat.

Szerencsére rabul ejtõik józan gondolkodású emberek voltak, és tudták, hogy George és Harry igazat mond. Tizenöt perccel azután, hogy a "Valencia" fedélzetére értek, mindketten a parancsnoki hídon ültek, egy egyenruhás utaskísérõ jeges whiskyt hozott nekik, õk pedig figyelmesen hallgatták dr. Gilbert Romano elméleteit.

Kissé még mindkettõjüket lenyûgözte az a tény, hogy dr. Romano társaságában vannak: ez olyan volt, mintha egy Rockefellerrel vagy az egyik befolyásos Du Pont-nal találkoztak volna. A doktor olyan jelenség volt, amely Európában gyakorlatilag ismeretlen, és még az Egyesült Államokban is szokatlan: nagy tudós, akibõl még nagyobb üzletember lett. Most hetvenes éveinek végén járt, és nemrégiben vonult vissza - nagy viaskodás után - egy általa alapított hatalmas vegyi cég elnöki pozíciójából.

Harry szerint igen szórakoztató megfigyelni azokat a finom társadalmi megkülönböztetéseket, amelyeket a vagyon képes produkálni még a legdemokratikusabb országban is. Harry mércéjével mérve George nagyon gazdag volt: százezer dollárt keresett egy évben. De dr. Romano egészen más kategóriába tartozott, így õt valamiféle barátságos tisztelettel kellett kezelni, aminek semmi köze nem volt az alázathoz. A doktor fesztelen volt; viselkedésében semmi sem utalt a gazdagságára, már ha figyelmen kívül hagytunk olyan hétköznapi dolgokat, mint az ötvenméteres óceánjáró jachtok.

Az a tény, hogy George tegezõ viszonyban állt a doktor legtöbb üzleti partnerével, segített oldani a hangulatot, és kinyilvánítani szándékaik tisztaságát. Harry fél óráig unatkozott, miközben terítékre kerültek a fél Egyesült Államokra kiterjedõ üzleti ügyek, például hogy mit csinált Bill Ezmegaz Pittsburghben, kivel futott össze Joe Akárki a houstoni Banker's Clubban, és miként történt, hogy Clyde Kutyagumi éppen akkor golfozott Augustában, amikor Ike Eisenhower is ott volt. Harry olyan titokzatos világba pillanthatott bele, amelyben olyan emberek gyakoroltak mérhetetlen hatalmat, akik mintha mindannyian ugyanarra az egyetemre jártak volna, vagy legalábbis ugyanannak a klubnak lettek volna a tagjai. Harry hamar ráébredt, hogy George nem pusztán azért teszi a szépet dr. Romanónak, mert így tartja az illem. George túlságosan éles eszû ügyvéd volt ahhoz, hogy elszalassza az alkalmat, amikor begyûjthet egy kis jóindulatot, úgy tûnt, teljesen elfeledkezett expedíciójuk eredeti céljáról.

Mielõtt Harry felvethette volna az õt igazán érdeklõ témát, ki kellett várnia a beszélgetésben beálló alkalmas csendet. Amikor dr. Romano ráébredt, hogy egy másik tudóssal beszél, rögtön felhagyott az üzlettel, és most George maradt körön kívül.

Harry fülébe az tett bogarat, miért érdeklõdik egy kiváló vegyész a tengeri hajtómûvek iránt. Mivel a tettek embere volt, ezen a ponton csapott le a doktorra. A tudós egy pillanatra kissé zavarba jött, és Harry már azon volt, hogy elnézést kér a tolakodásért, ez a hõstett különben igazi erõfeszítést kívánt volna részérõl. De még mielõtt megtehette volna, dr. Romano kért elnézést, és eltûnt a parancsnoki hídon.

Öt perc múlva tért vissza, elégedett arccal, és folytatta a társalgást, mintha mi sem történt volna.

- Nagyon is természetes a kérdés, Mr. Purvis - kuncogott. - Nekem kellett volna feltennem. De tényleg azt várja, hogy elmondom önnek?

- Öö… csak remélem - vallotta be Harry.

- Akkor most meglepem, mi több, kétszeresen. Válaszolok a kérdésére, és bebizonyítom, hogy nem érdeklõdöm szenvedélyesen a tengeri hajtómûvek iránt. Azok a dudorok a hajóm fenekén valóban a hajócsavarokat rejtik, de rejtenek még sok minden mást is.

- Hadd idézzek önnek - folytatta dr. Romano, aki mostanra láthatóan belemelegedett a témába - néhány statisztikai alapadatot az óceánról. Tudta, hogy minden köbmérföld tengervíz százötven millió tonna ásványt tartalmaz?

- Õszintén szólva nem - mondta George. - Lenyûgözõ.

- Engem már régóta lenyûgöz - mondta a doktor. - Turkálunk a földben ásványok meg vegyszerek után kutatva, miközben a tengervízben minden létezõ elem megtalálható. Az óceán tulajdonképpen univerzális bánya, amit sohasem lehet kimeríteni. A szárazföldet kifoszthatjuk, de a tengert soha.

- Tudja, az ember már hozzákezdett a tengeri bányászathoz. A Dow Chemicals évek óta brómot nyer a tengerbõl: minden köbmérföldben százezer tonnányi van belõle. Nemrégen hozzáláttunk, hogy kezdjünk valamit a köbmérföldenkénti ötmillió tonna magnéziummal. De az ilyesmi csupán a kezdet. Az igazi gyakorlati problémát az jelenti, hogy a legtöbb elem olyan alacsony koncentrációban található meg a tengervízben. Az elsõ hét elem teszi ki az egész 99 százalékát, és a fennmaradó egy százalék tartalmazza az összes hasznos ásványt, a magnéziumot kivéve. Egész életemben azon törtem a fejem, hogyan tehetnénk valamit ez ügyben, és a háború alatt kaptam meg a választ. Nem tudom, ismeri-e azokat a módszereket, amelyeket az atomenergia-mezõben használnak kis mennyiségû izotópok oldatokból való eltávolítására: néhány ilyen módszert meglehetõsen suba alatt kezelnek.

- Az ioncserélõ gyantákra gondol? - kockáztatta meg Harry.

- Nos, valami hasonlóra. Az elsõ cégem több ilyen módszert is kifejlesztett az Atomenergia Bizottság megbízásából, és rájöttem, hogy szélesebb körben is fel lehetne használni õket. Munkára fogtam néhány fiatal, éles eszû emberemet, és õk elkészítettek valamit, amit "molekuláris szitának" hívunk. A kifejezés pompásan leírja a dolgot: a maga módján valóban egy szita, és bármit kiszûrhetünk vele, amit akarunk. Mûködése a legfejlettebb hullámmechanikai elméleteken nyugszik, de amit valójában csinál, az nevetségesen egyszerû. Kiválaszthatjuk a tengervíz bármely tetszõleges összetevõjét, és a szitával kinyerhetjük. Több, párhuzamosan mûködõ szitával egymás után nyerhetjük ki az elemeket. Hatékony módszer, az energiafelhasználás pedig elhanyagolható.

- Tudom már! - kiáltott fel George. - Aranyat vonnak ki a tengervízbõl!

- Hm - horkantott dr. Romano némi nehezteléssel. - Jobban is el tudom tölteni az idõmet. Különben is túlságosan sok átkozott arany van. Engem a kereskedelmileg hasznos anyagok érdekelnek, azok, amelyeknek a civilizációnk nagyon híján lesz néhány emberöltõn belül. Az igazat megvallva még a szitámmal se lenne érdemes aranyat hajkurászni. Egy köbmérföldben csak huszonöt kiló van belõle.

- És mi a helyzet az urániummal? - kérdezte Harry. - Vagy az még ritkább?

- Bárcsak ne kérdezte volna meg - felelte dr. Romano a megjegyzést meghazudtoló derûvel. - De mivel bármelyik könyvtárban utánanézhet, elárulhatom, hogy az uránium kétszázszor gyakrabban fordul elõ, mint az arany. Minden köbmérföld tengervíz nagyjából hétszáz tonnát tartalmaz, ami, hogy úgy mondjam, figyelemre méltó. Miért törõdnénk az arannyal?

- Tényleg, miért? - visszhangozta George.

- Hogy folytassam - mondta dr. Romano, és folytatta is -, még a molekuláris szita használatával is fennáll a probléma, hogyan termeljünk ki hatalmas mennyiségû tengervizet. De én mindig azon voltam, hogy két legyet üssek egy csapásra, és a minap elvégeztem egy kis számítást, ami meglepõ eredménnyel járt. Rájöttem, hogy valahányszor a "Queen Mary" átszeli az Atlanti-óceánt, csavarjai egytized köbmérföldnyi vizet kavarnak fel. Más szóval tizenötmillió tonna ásványt. Vagy ha az ön által indiszkréten említett esetet vesszük, csaknem egy tonna urániumot, minden egyes átkelés alkalmával. Ez már valami, nem igaz? Úgy tûnt, ahhoz, hogy nagyon hatékony, mozgó kitermelõüzemet létesítsünk, elegendõ bármely hajó csavarjait egy csõbe helyezni, ami arra kényszeríti az örvénylõ vizet, hogy áthaladjon az egyik szitámon. Természetesen mutatkozik bizonyos veszteség a hajtóerõben, de a kísérleti egység nagyon jól mûködik. Nem haladunk olyan gyorsan, mint korábban, de minél messzebb hajózunk, annál többet keresünk a bányászattal. Nem gondolja, hogy a hajózási vállalatok ezt vonzónak találják majd? Ez persze mellékes. Olyan úszó kitermelõüzemek építésére készülök, amelyek körbe-körbe hajóznak majd az óceánon, amíg meg nem töltötték bendõjüket bármivel, ami megnevezésre méltó. Ha ez megvalósul, abbahagyhatjuk a föld felszaggatását, és vége szakad a nyersanyaghiánynak. Hosszú távon végül is minden visszakerül a tengerbe, és ha egyszer kinyitottuk a kincsesládát, örökre el leszünk látva.

Egy pillanatra elcsendesült a fedélzet; csak a jég koccant meg a poharakban. Ekkor Harrybe hírtelen villámként hasított egy gondolat.

- Ez csakugyan egyike a legfontosabb találmányoknak, amelyekrõl hallottam - mondta. - Épp ezért furcsállom, miért bízik meg bennünk ennyire. Idegenek vagyunk, és akár kémkedhetnénk is Ón után.

Az idõs tudós vidáman felkacagott.

- Emiatt ne aggódjon, fiam - nyugtatta meg Harryt. - Már kapcsolatba léptem Washingtonnal, és ellenõriztettem magát a barátaimmal.

Harry hunyorgott egy percig, azután rájött, hogyan történt. Emlékezett rá, hogy dr. Romano kis idõre otthagyta õket, el tudta képzelni, mi történt. Egy telefonhívás Washingtonba; egy szenátor érintkezésbe lép a nagykövetséggel, az Ipari Minisztérium képviselõje is megteszi a magáét, és öt perc múlva a doktor megkapja a várt választ. Igen, az amerikaiak nagyon hatékonyak, legalábbis azok, akik megengedhetik maguknak.

Harry ekkor ébredt rá, hogy nincsenek többé egyedül. A "Valenciá"-nál jóval nagyobb és lenyûgözõbb jacht tartott feléjük, és percek múlva már a nevét is el tudta olvasni: "Tengeri tajték". Noha úgy gondolta, hogy ez a név jobban illene egy hullámzó vitorláshoz, mint egy berregõ dízelmotoros hajóhoz, a "Tajték" igazán szép teremtés volt. Harry megértette George és dr. Romano leplezetlenül sóvár pillantásait.

A tenger olyan nyugodt volt, hogy a két hajó egymás mellé tudott állni, és mihelyt ez megtörtént, egy jó negyvenes, napégette, energikus férfi ugrott át a "Valencia" fedélzetére. Nagy léptekkel dr. Romanóhoz sietett, erõteljesen megrázta a kezét, és megkérdezte: "Nos, vén gazember, miben sántikálsz?", azután kíváncsian körbepillantott a társaság többi tagján. A doktor bemutatta õket egymásnak, és kiderült, hogy Scott McKenzie professzor szállt át hozzájuk, aki a saját jachtján hajózott idáig Key Largóból.

- Ó, nem! - gondolta Harry panaszosan. - Ez már több a soknál! Naponta egy milliomos tudósnál többet nem tudok elviselni. De nem volt menekvés. Igaz, McKenzie-t ritkán lehetett az egyetem falai közt látni, mégis valódi professzor volt, valamelyik texasi egyetem geofizikai tanszékének vezetõje. De idejének kilencven százalékát azzal töltötte, hogy nagy olajvállalatoknak dolgozott, és a saját cégét igazgatta. Úgy látszott, sikerült torziós ingáit és szeizmográfjait jövedelmezõvé tennie a maga számára. Jóval fiatalabb volt, mint dr. Romano, de még nála is több pénze volt, amit annak köszönhetett, hogy egy gyorsabban fejlõdõ iparágban tevékenykedett. Harry úgy gondolta, hogy ehhez a gazdagsághoz Texas szuverén állam különös adótörvényeinek is van valami köze…

Valószínûtlen egybeesésnek tûnt, hogy ez a két tudós mágnás véletlenül futott össze, és Harry arra várt, hogy megtudja, mi készül. A beszélgetés egy ideig általánosságokra szorítkozott, de nyilvánvaló volt, hogy McKenzie professzor felettébb érdeklõdik a doktor két vendége iránt. Nem sokkal a bemutatkozás után valamilyen ürüggyel visszaugrott a hajójára, és Harry felmordult magában. Ha fél óra leforgása alatt kétszer érdeklõdnek felõle a nagykövetségen, ott kíváncsiak lehetnek, miben sántikál. Még az FBI is gyanút foghat, és akkor hogyan juttatja ki az államból azt a huszonnégy pár nejlonharisnyát, amit megígért?

Harry igen szórakoztatónak tartotta, hogy megfigyelheti a két tudós kapcsolatát. Olyanok voltak, mint két harci kakas, amelyek épp pozíciót keresve köröznek. Romano durván kezelte a fiatalabb férfit, de ez a durvaság Harry sejtése szerint irigykedõ csodálatot leplezett. Világos volt, hogy dr. Romano csaknem fanatikusan konzervatív volt, és a lehetõ legnagyobb egyet nem értéssel tekintett McKenzie meg az alkalmazottai tevékenységére.

- Maguk valóságos rablóbanda - mondta egyszer. - Látják, milyen gyorsan kifoszthatják a bolygó kincseit, és rá se hederítenek a következõ nemzedékre.

- És mit tett értünk a következõ nemzedék? - kérdezte McKenzie, nem túl eredetien.

A szóváltás csaknem egy órán keresztül folytatódott, nagy része Harry feje fölött zajlott. Arra gondolt, vajon miért engedik meg neki és Georgenak, hogy jelen legyenek, és egy idõ után kezdte értékelni dr. Romano technikáját. Zseniális opportunista volt: ha már fölbukkantak, örült, hogy ott vannak, csak hogy nyugtalanítsa McKenzie professzort, és felébressze kíváncsiságát a készülõben lévõ üzlet iránt.

A molekuláris szitát apránként szivárogtatta ki, mintha nem is volna fontos, és csak úgy mellékesen említené meg. McKenzie professzor viszont rögtön lecsapott rá, és minél inkább köntörfalazott dr. Romano, annál kitartóbb lett az ellenfele. Nyilvánvaló volt, hogy szándékosan tartózkodó, és bár McKenzie professzor ezt tudta, nem tehetett mást: az idõsebb tudós lapjaival játszott.

Dr. Romano köntörfalazva beszélt a szerkezetrõl, mintha távoli terv lenne csupán, nem pedig létezõ dolog. Felvázolta a benne rejlõ elképesztõ lehetõségéket, és elmagyarázta, hogyan teszi majd elavulttá a bányászat összes jelenlegi formáját, mellesleg hogyan hárítja el örökre a világ fémhiányának veszélyét.

- Ha olyan jó - kiáltott fel azonnal McKenzie -, miért nem készítette el?

- Mit gondol, mit csinálok itt a Golf áramlaton? - vágott vissza a Doktor. - Nézze meg ezt!

Kinyitott egy szekrényt a hanglokátor alatt, és elõhúzott egy kis fémrudat, majd odalökte McKenzie-nek. Ólomnak látszott, és nyilvánvalóan különösen sokat nyomott. A professzor a súlyát latolgatva megemelte, és azonnal rávágta: - Uránium. Azt akarja mondani, hogy…

- Igen, minden grammját. És sokkal több van még ott, ahonnan ez való. - A doktor Harry barátjához fordult, és azt mondta: George, mi lenne, ha levinné a professzort a tengeralattjáróján, hogy megnézze a szerkezetet? Nem lát majd sokat, de annyit biztosan, hogy folyik a munka.

McKenzie még mindig annyira a gondolataiba mélyedt, hogy egy magán-tengeralattjáróhoz hasonló kicsinységet természetesnek vett. Negyedóra múlva bukkant a felszínre, épp eleget látott ahhoz, hogy megjöjjön az étvágya.

- Elõször is azt akarom tudni - mondta Romunónak -, hogy miért mutatja meg nekem! Ez a legnagyobb dolog, ami valaha történt, miért nem a saját cége foglalkozik vele?

Romano felhorkant.

- Tudja, volt egy kis vitám az igazgatótanáccsal - mondta. Mindegy, az a néhány szerencsétlen nem tudna ekkora dologgal bánni. Utálom bevallani, de ez maguknak, texasi kalózoknak való munka.

- Ez a saját vállalkozása?

- Igen: a cég mit sem tud róla, és én félmillió dollárt öltem bele a saját pénzembõl. Olyasmi, mint egy hobbi. Úgy éreztem, valakinek jóvá kell tennie az okozott kárt, azt, hogy a szárazföldet megerõszakolják olyanok, mint…

- Rendben, ezt már hallottuk. Mégis felajánlja, hogy nekünk adja? - Ki beszélt itt adásról?

Nagy csend lett. Azután McKenzie óvatosan azt mondta: - Mondanom sem kell, hogy érdekel minket a dolog, nagyon is érdekel. Ha rendelkezésünkre bocsátja a hatékonysági mutatókat, a kinyerési arányokat és az összes idevonatkozó adatot, a technikai részleteket nem kell elmondania, ha nem akarja, akkor beszélhetünk üzletrõl. A partnereim nevében nem beszélhetek, de biztos vagyok benne, hogy bármilyen üzlethez elegendõ pénzt elõ tudnak teremteni…

- Scott - mondta Romano, és hangjában volt némi fáradtság, ami most elõször árulkodott a koráról -, nem kívánok üzletet kötni a partnereivel. Nincs idõm arra, hogy az elõszobában alkudozzam a fiúkkal, meg az ügyvédeikkel, meg az ügyvédek ügyvédjeivel. Ötven évig ezt csináltam, és higgye el, belefáradtam. Ez itt az én fejlesztésem. Az én pénzembõl jött létre, az egész felszerelés az én hajómon van. Személyesen magával akarok üzletet kötni. Azután úgy tesz, ahogy akar.

McKenzie pislogott.

- Én nem boldogulnék üzlettel - tiltakozott. - Persze értékelem az ajánlatot, de ha ez a gép tényleg azt csinálja, amit maga mond, az milliárdokat ér. Én meg csak egy szegény, de becsületes milliomos vagyok.

- A pénz már nem érdekel. Mihez kezdenék vele? Nem, Scott, én már csak egy dolgot akarok, és azt most rögtön. Adja nekem a "Tengeri tajték"-ot, és a magáé az eljárás.

- Maga megbolondult! Azt a hajót még az inflációt beszámítva is meg tudná építeni kevesebb mint egymillióból. Az eljárás értéke pedig úgy…

- Nem vitatkozom, Scott. Igaz, amit mond, de én sietõs öregember vagyok, és egy évembe telne, amíg a magáéhoz hasonló hajót építtetnék. Azóta akarom megszerezni, mióta megmutatta, még Miamiban. A következõ az ajánlatom: maga átveszi a "Valenciá"-t az összes laborfelszereléssel és feljegyzéssel együtt. Egy óra alatt elcseréljük személyes ingóságainkat - van itt egy ügyvéd, aki törvényesíti az egészet. Azután én nekiindulok, ki a Karib-tengerre, végig a szigetek között, át a Csendes-óceánon.

- Az egészet kitervelte? - kérdezte McKenzie megilletõdött csodálattal.

- Viheti, vagy itt hagyhatja.

- Életemben nem hallottam ilyen õrült üzletrõl - mondta McKenzie, némi ingerültséggel a hangjában. - Természetesen viszem. Messzirõl felismerem a makacs, öreg öszvéreket.

A következõ óra lázas tevékenységgel telt. Izzadó matrózok rohantak ide-oda bõröndökkel és csomagokkal, míg dr. Romano boldogan ült az általa keltett felfordulás közepén, ráncos arcán üdvözült mosollyal. George és McKenzie professzor jogi értekezésbe bonyolódott, és egy dokumentumot produkált, amelyet dr. Romano úgy írt alá, hogy szinte rá sem pillantott.

A "Tengeri tajték"-ból váratlan dolgok bukkantak elõ, például egy gyönyörû menyét és egy gyönyörû mulatt szõkeség.

- Helló, Sylvia - mondta dr. Romano udvariasan. - Attól tartok, itt kissé szûkösebbnek találja majd a szállást. A professzor nem is említette, hogy ön a fedélzeten van. Semmi baj, mi sem említjük majd. Nincs benne ugyan a szerzõdésben, de hát úriemberek vagyunk, nem igaz? Kár volna felidegesíteni McKenzie asszonyt!

- Nem tudom, mire céloz! - duzzogott Sylvia. - Valakinek le kell gépelnie a professzor leveleit.

- És milyen átkozottul rosszul csinálod, kedvesem! - mondta McKenzie, miközben igazi déli galantériával átsegítette a nõt a korláton. Harry nem gyõzte csodálni hidegvérét ebben a kellemetlen helyzetben, õ egyáltalán nem volt biztos benne, hogy neki sikerült volna. De azt kívánta, bárcsak lenne rá alkalma, hogy kipróbálja.

Végre elült a káosz, a bõröndfolyam szivárgássá csillapodott. Dr. Romano mindenkivel kezet rázott, megköszönte Georgenak és Harrynak a segítséget, nagy lépésekkel a "Tengeri tajték" parancsnoki hídjára sietett, és tíz perc múlva már a látóhatár szélén járt.

Harry arra gondolt, vajon nem kellene-e nekik is indulni - nem nyílt alkalom rá, hogy elmagyarázzák, mit is keresnek itt valójában -, amikor megszólalt a rádiótelefon. Dr. Romano volt a vonalban.

- Biztosan itt hagyta a fogkeféjét - mondta George. De korántsem ilyen hétköznapi dologról volt szó. A kihangosító szerencsére be volt kapcsolva. Szinte kényszerítette õket arra, hogy hallgatózzanak, és semmilyen erõfeszítést nem kívánt, ami oly kínossá teszi a dolgot az úriemberek számára.

- Ide figyeljen, Scott - mondta dr. Romano. - Azt hiszem, magyarázattal tartozom magának.

- Ha átvert, minden centet be…

- Ó, nem errõl van szó. De nagy hatást tettem magára, bár minden igaz, amit mondtam. Ne legyen mérges rám, jó üzletet kötött. Igaz, sok idõbe telik, míg pénzt keres vele, és még bele kell ölnie néhány millió dollárt. Tudja, a hatékonyságot nagyjából három nagyságrenddel kell növelni, mielõtt kereskedelmileg jövedelmezõvé válik: az az urániumrúd néhány ezer dolláromba került. Most ne guruljon dühbe, meg lehet csinálni, biztos vagyok benne. Szerezze meg dr. Kendallt: õ végezte az alapmunkálatokat, csábítsa el a cégemtõl, bármibe kerül is. Csökönyös fráter maga, és tudom, elvégzi a munkát, ami a kezében van. Ezért akartam, hogy a magáé legyen. Költõi igazságtételnek is jó, vissza tudja majd fizetni annak a kárnak egy részét, amit a földnek okozott. Kár, hogy milliárdos lesz magából, de ezen nem lehet segíteni. Várjon egy percet, ne szakítson félbe! Én fejeztem volna be a munkát, ha lenne rá idõm, de ahhoz még legalább három év kell. Az orvosok pedig azt mondják, fél évem van hátra: nem tréfáltam, amikor azt mondtam, sietek. Örülök, hogy sikerült összehoznom az üzletet anélkül, hogy ezt el kellett volna mondanom, de azt hiszem, felhasználtam volna fegyverként, ha rákényszerülök. Még egy dolog, ha sikerül beindítania az eljárást, nevezze el rólam, rendben? Ez minden, semmi értelme, hogy visszahívjon. Nem fogom fölvenni, és tudja, hogy nem érhet utol.

McKenzie professzornak a szeme sem rebbent.

- Gondoltam, hogy ilyesmirõl van szó - mondta csak úgy a levegõbe. Azután leült, elõvett egy mindentudó zseblogarlécet, és megfeledkezett a világról. Alig pillantott fel, amikor a magát kirekesztve érzõ George és Harry udvariasan nekiindult, és csendben elvonult.

- Mint oly sok dologgal megesik manapság - fejezte be Harry Purvis -, nincs tudomásom a találkozás végsõ kimenetelérõl. Úgy gondolom, McKenzie professzornak gondjai lehettek; különben

mostanra már hallottunk volna az eljárásról. De afelõl a legkisebb kétségem sincs, hogy elõbb-utóbb tökéletesítik majd, szóval álljatok készen, hogy eladjátok a bányarészvényeiteket…

- Ami dr. Romanõt illeti, nem tréfált, bár az orvosai egy kicsit elszámították magukat. Egy teljes évig húzta, és azt hiszem, a "Tengeri tajték" sokat segített neki. A Csendes-óceán közepén temették el, és épp most jutott eszembe, hogy az öregfiú ezt értékelte volna. Mondtam már, milyen megrögzött konzervatív volt, és pikáns gondolat, hogy testének néhány atomja majd átmegy a molekuláris szitáján… Látok itt hitetlenkedõ tekinteteket, de mindez tény. Ha fogtok egy pohár vizet, az óceánba öntitek, jól összekeveritek, azután újra megtöltitek a poharat tengervízzel, még mindig lesz benne néhány molekulányi az eredeti pohár vízbõl. Így hát - itt hátborzongatóan felkacagott - csupán idõ kérdése, míg nemcsak dr. Romano, hanem mindnyájan hozzátesszük a magunkét a szitához. És ezzel a gondolattal, uraim, kívánok mindannyiuknak nagyon kellemes, jó éjszakát.

A SÖTÉTSÉG FALA

A sötétségfala elsõ mondatát nemrégiben ûrkutatási tanulmányokban idézték, mert egyes elméleti fizikusok mostanában úgy tartják, hogy szó szerint igaz. A történet (amely Az ég másik oldala címû gyûjteményes kötetemben jelent meg újra) régóta meglévõ kíváncsiságomat tükrözi a magasabb dimenziók és a tér, illetve az idõ természete iránt, noha rég fölhagytam azzal, hogy kövessem az e téren elért legújabb eredményeket.

A sötétségfala valójában két ötleten alapszik. Az elsõ: a Möbius-szalagban, bármilyen egyszerûnek látszik is, több van, mint amit a szem meglát. A második: a Világegyetem még annál is különösebb, mint amennyire képzelnénk (Haldane hipotézise).

A fentiek leírása után néhány órával a következõket találtam a Sky & Telescope magazinban: "Lehetséges, hogy ezekben a miniuniverzumokban eltérõek az alacsony energiájú fizika törvényei, sõt a tér-idõ dimenzió is… a Világegyetemet életre keltõ kvantummezõ mikroszkopikus léptékben nem sima; inkább heterogén, "kaotikus" tér-idõ tajtékhoz hasonlít. (Eugene F. Mallowe: Az önmegújító univerzum. 1988. szeptember 253-256. o.)

Értik, mire gondolok?

Számosak és különösek a világegyetemek, amelyek buborékként sodródnak az Idõ folyamának tajtékjában. Néhány közülük - igen kevés - az áramlat ellen vagy arra rézsútosan halad; még kevesebb pedig az áramlat számára elérhetetlenül nyugszik, mit sem tudván jövõrõl vagy múltról. Shervane picinyke kozmosza nem ezek közé tartozott: másban rejlett különössége. Egy világa volt csupán - Shervane fajtájának bolygója és egyetlen csillaga, a Trilorne nevû hatalmas nap, amely életet és fényt adott neki.

Shervane-ben nem volt éjszaka, mert hiszen a Trilorne mindig magasan járt a látóhatáron, és csak a hosszú téli hónapok alatt bukott alá. Igaz, Árnyékország határain túl eljött az az évszak, amikor a Trilorne eltûnt a világ pereme alatt, és olyan sötétség érkezett, amelyben lehetetlen volt az élet. De még ekkor sem volt teljes a sötétség, bár nem ragyogtak az égen csillagok, amelyek enyhíthették volna.

Egyes-egyedül kis kozmoszában, mindig ugyanazt az oldalt fordítva magányos napja felé, Shervane világa a Csillag teremtõ utolsó és legkülönösebb tréfája volt.

Amint végignézte apja földjeit, Shervane elméjét is olyan gondolatok töltötték meg, mint bármely embergyerekét. Áhítatot érzett, kíváncsiságot, félelmet és mindenekelõtt vágyódást, hogy nekivágjon az elõtte terjeszkedõ hatalmas világnak. Ehhez még túlságosan fiatal volt, de az õsrégi ház jó néhány mérföldes körzetben a legmagasabb ponton állt, és Shervane messze belátta a földet, amely egy napon az övé lesz majd. Ha észak felé fordult, és a Trilorne fénye megvilágította az arcát, a sokmérföldes messzeségben láthatta a hosszú hegyláncot, amely tõle jobbra kanyarodott és tört egyre magasabbra, míg el nem tûnt mögötte Árnyékország irányában. Egy nap, ha majd idõsebb lesz, átkel azokon a hegyeken, követve a hágót, amely a hatalmas keleti földekre vezet.

Balra tõle, alig néhány mérföldnyire, ott volt az óceán, és Shervane néha hallotta a lankás homokra bukó hullámok moraját. Senki sem tudta, meddig terjed az óceán. Korábban hajók vágtak neki északra tartva, miközben a Trilorne egyre magasabbra hágott az égen, és a sugaraiból áradó hõség egyre fokozódott. Kénytelenek voltak visszafordulni, még mielõtt a hatalmas nap elérte volna a zenitet. Ha valóban létezett a mitikus Tûzföld, ember nem remélhette, hogy valaha is eléri lángoló partjait, legalábbis, ha a legenda igaz volt. Úgy mondták, egykor léteztek fürge, fémtestû hajók, amelyek a Trilorne melegére fittyet hányva átszelték az óceánt, és elérkeztek a világ másik oldalán elterülõ földekre. Most ezt a vidéket csak a szárazföldön és tengeren át vezetõ, fáradságos utazással lehet elérni, amely csupán kissé rövidíthetõ le oly módon, hogy az ember a lehetõ legészakabbra merészkedik.

Shervane világának minden lakott vidéke a perzselõ hõség és az elviselhetetlen hideg között húzódó keskeny sávban terült el. A távoli észak mindenütt a Trilorne dühétõl sújtott, elérhetetlen területnek számított. A lakott vidéktõl délre esõ terület pedig a hatalmas, borongós Árnyékországban húzódott; ott, ahol a Trilorne már csak sápadt korong volt a horizonton, vagy nem is látszott.

Shervane gyermekéveiben tanulta meg mindezt, és akkoriban nem vágyott rá, hogy elhagyja a hegyek és a tenger által körülölelt tágas földeket. Õsei és azok elõdjei az idõk kezdete óta azon fáradoztak, hogy ezt a környéket a világ legpompásabb földjévé tegyék; és ez többé-kevésbé sikerült is. Voltak itt különös virágokkal pompázó kertek, és voltak patakok, amelyek lágyan csörgedeztek a mohával benõtt sziklák között, és végül belevesztek az apály és dagály nélküli tenger tiszta vizébe. Búzamezõk susogtak a szélben, mintha a magok még meg nem született nemzedékei beszélgettek volna egymással. A tágas réteken és a fák alatt barátságos, bolondosan bõgõ tehenek kószáltak céltalanul. És ott volt a nagy ház, hatalmas szobáival és végeláthatatlan folyosóival, a valóságban is óriási, de a gyerek szemében még nagyobb. Ez volt a világ, amelyet ismert és szeretett. Nem érdekelte, mi lehet a határain túl.

De Shervane univerzuma nem tartozott azok közé a világok közé, amelyek mentesek az idõ hatalmától. A termés beérett, és csûrökbe került; a Trilorne lassan döcögött rövid égi útján, és az évszakok múltával Shervane elméje és teste egyre fejlõdött. Már kicsinek tûnt az országa: a hegyek közelebb voltak, a tenger csak rövid járásnyira a nagy háztól. Kezdte megismerni a világot, amelyben élt, és kezdett felkészülni a szerepre, amelyet e világ alakításában játszania kell.

A dolgok egy részét apjától, Shervaltól tanulta, de a legtöbbet Grayle tanította neki, aki az apja apjának idejében jött át a hegyeken, és mostanra Shervane családjának három nemzedékét oktatta. Imádta Grayle-t, bár az öregember számos olyan dolgot is tanított neki, amit nem akart megtudni. Fiatal évei boldogságban teltek addig, amíg el nem érkezett az idõ, hogy a hegyeken át a távoli földekre induljon. Családja réges-régen érkezett a hatalmas keleti országokból, és azóta a legidõsebb fiúnak minden nemzedékbõl újra meg kellett tennie ezt a zarándokutat, és el kellett töltenie egy évet unokatestvérei között. Bölcs szokás volt, hiszen a hegyeken túl fennmaradt a múltbéli tudás, és az ember találkozhatott más országbeliekkel is, kitanulhatta a szokásaikat.

A fia indulása elõtti tavaszon Sherval összegyûjtött három szolgálót meg néhány állatot - joggal nevezhetnénk õket lónak -, és elvitte Shervane-t, hogy megmutassa neki az ország azon részeit, ahol még sohasem járt. Nyugatnak indultak, a tengerhez, és napokon át követték, amíg a Trilorne észrevehetõen közelebb nem került a horizonthoz. Még mindig délnek tartottak, közben árnyékuk egyre hosszabbodott; csak akkor fordultak kelet felé, amikor a nap sugarai erejüket vesztették. Addigra jócskán Árnyékország határain belül jártak, és nem lett volna bölcs dolog továbbmenni dél felé, amíg magasan jár a nap.

Shervane apja mellett lovagolt, és annak a fiúnak a mohó kíváncsiságával figyelte a változó tájat, aki elõször lát új vidéket. Apja a termõföldrõl beszélt, elmondta, milyen növényeket lehetne itt termeszteni, és hogy melyekkel lenne hiábavaló kísérletezni. De Shervane másra figyelt: a kietlen Árnyékországot bámulta, és arra gondolt, vajon meddig terjed, milyen titkokat rejt.

- Apám - mondta -, ha egyenesen délnek tartanánk, keresztül az Árnyékországon, elérnénk a világ másik végét?

Apja elmosolyodott.

- Az ember évszázadok óta kérdi ugyanezt - mondta -, de két okból sosem tudja meg a választ.

- Mi az a két ok?

- Az elsõ természetesen a sötétség és a hideg. Itt nem él meg semmi a téli hónapok alatt. De van egy fontosabb ok is, bár úgy látom, Grayle nem beszélt róla.

- Azt hiszem, nem: legalábbis én nem emlékszem.

Sherval egy pillanatra elhallgatott. Fölállt a kengyelben, és a délre elterülõ vidéket vizsgálta.

- Valaha jól ismertem ezt a környéket - mondta Shervane-nek. - Gyere, mutatok valamit.

Elhagyták az ösvényt, amelyen addig jártak, és órákig lovagoltak tovább, ismét háttal a napnak. Az út lassan emelkedett, Shervane látta, hogy hatalmas sziklagerincen tartanak fölfelé, amely tõrként mutat Árnyékország szíve felé. Hamarosan egy hegyhez értek, amely túl meredeknek bizonyult a lovak számára. Leszálltak a nyeregbõl, és a szolgákra bízták az állatokat.

- Van egy kerülõ út - mondta Sherval -, de gyorsabb itt felmásznunk, mint átvinnünk a lovakat a másik oldalra.

A hegy meredek volt, de nem túl magas, és õk néhány percen belül felértek a csúcsra. Shervane elõször semmi olyat nem látott, amivel korábban már ne találkozott volna: ugyanaz a hullámzó vadon, amely mintha egyre sötétebbé és fenyegetõbbé vált volna, ahogy nõtt a Trilorne-tól való távolság.

Félve fordult apjához, de Sherval messze délre mutatott, és ujjával gondosan vonalat húzott a látóhatáron.

- Nem könnyû meglátni - mondta halkan. - Apám ugyanerrõl a helyrõl mutatta meg nekem, sok évvel azelõtt, hogy te megszülettél. Shervane a homályba meresztette a szemét. A déli égbolt csak

nem fekete volt, és egészen a világ pereméig húzódott. De nem, nem egészen: a horizont mentén, a földet az égtõl elválasztó ívben, bár látszólag egyikhez sem tartozón, mélysötét sáv látszott; fekete, mint az éjszaka, amelyet Shervane sosem tapasztalt. Sokáig bámulta állhatatosan, és talán lelkébe férkõzött a jövõ elõérzete, mert a sötétlõ föld hirtelen életre kelt, és hívogatóvá vált. Amikor végre sikerült levennie tekintetét a látványról, tudta, hogy soha semmi nem lesz már olyan, mint eddig, bár ahhoz még fiatal volt, hogy felismerje, miben rejlik a kihívás. Shervane, életében elõször, meglátta a Falat.

Kora tavasszal elbúcsúzott az övéitõl, és az egyik szolgával átkelt a hegyeken, keletre. Itt találkozott õsei leszármazottaival, és tanulmányozta fajtája történelmét, a hajdani idõk mûvészetét és az emberek életét meghatározó tudományokat. Ahol tanult, találkozott olyan fiúkkal, akik még keletebbre fekvõ országokból jöttek: nem

volt valószínû, hogy legtöbbjüket újra látja valaha, de az egyik végül fontosabb szerepet játszott életében, mint gondolták volna. Brayldon apja híres építész volt, de fia még õt is túl szerette volna szárnyalni. Országról országra utazott, tanult, figyelt, kérdezett. Csak néhány évvel volt idõsebb Shervane-nél, de sokkal többet tudott nála a világról, vagy legalábbis a fiatalabb fiú így látta.

Maguk között darabokra szedték a világot, és vágyaik szerint építették újjá. Brayldon olyan városokról álmodott, amelyek nagyszerû sugárútjai és fenséges tornyai még a múlt csodáival is vetekednének; Shervane-t pedig inkább a városokat benépesítõ emberek és életmódjuk érdekelte.

Gyakran beszéltek a Falról, amelyet Brayldon az otthoniak elbeszélésébõl ismert, bár õ maga sohasem látott. Shervane megtudta, hogy a Fal, ez a hatalmas akadály, ott terpeszkedik minden országtól messze délre, rézsútosan az Árnyékországhoz képest. A nyár közepén el lehet érni - igaz, csak nehezen -, de út nem vezet rajta át, és senki nem tudja, mi van a Falon túl. Egész világ az, amely nem ér véget százszor olyan magasan sem, mint az ember, és Árnyékország partjait nyaldosó fagyos tengert zárja körbe. Utazók álltak a magányos partokon - alig melegítették õket a Trilorne utolsó, vékony sugarai -, és látták, hogyan vonul ki a Fal sötét árnyéka a tengerre, fittyet hányva a lába alatt csapdosó hullámokra. A távoli partokon pedig más utazók látták, hogyan közeledik sietõsen az óceánon keresztül, csak hogy elszáguldjon mellettük világ körüli útján.

- Az egyik nagybátyám - mondta Brayldon - fiatal korában egyszer eljutott a Falig. Fogadásból tette, tíz napon át lovagolt, mire a tövébe ért. Azt hiszem, megijesztette, olyan hatalmas volt, és olyan hideg. Nem tudta eldönteni, fémbõl van-e vagy kõbõl, és amikor kiáltott, nem jött visszhang. Olyan gyorsan enyészett el a kiáltása, mintha a Fal elnyelte volna. Az én hazámban úgy tartják, hogy a Fal a világ vége, és semmi sincs rajta túl.

- Ha ez igaz - felelte Shervane cáfolhatatlan logikával -, az óceán átcsordult volna a világ szélén, mielõtt a Falat megépítették.

- Nem, ha Küron építette, amikor a világot teremtette. Shervane nem értett egyet.

- Az én országomban azt beszélik, hogy a Falat emberek építették, talán az elsõ dinasztia mérnökei, akik annyi csodálatos dolgot hoztak létre. Ha tényleg voltak olyan hajóik, amelyekkel el tudták érni a Tûzföldet - ráadásul még repülõ hajóik is -, elég bölcsek lehettek ahhoz, hogy felépítsék a Falat.

Brayldon megvonta a vállát.

- Biztosan jó okuk volt rá - mondta. - Sosem tudhatjuk meg a választ, akkor miért törõdünk vele?

Mint Shervane rájött, ez a felettébb gyakorlatias tanács volt az egyetlen, amit hétköznapi emberektõl valaha is kapott. A megválaszolhatatlan kérdések csak a filozófusokat érdekelték: a legtöbb embert a Fal rejtélye, a létezés problémájához hasonlóan, alig izgatta. És ahány filozófussal találkozott Shervane, annyi különbözõ választ kapott.

Elõször ott volt Grayle, akit akkor faggatott ki, amikor visszatért Árnyékországból. Az idõs ember nyugodtan ránézett, és azt mondta:

- Csak egy valami van a Fal mögött, legalábbis úgy hallottam. Õrület.

Azután ott volt Artex, aki olyan vén volt, hogy alig hallotta Shervane izgatott kérdéseit. Félig lehunyt szemmel pillantott a fiúra, mintha túlságosan fáradt volna ahhoz, hogy teljesen kinyissa a szemét, és csak hosszú idõ múltán válaszolt:

- Küron építette a Falat, a világ teremtésének harmadik napján. Ami mögötte van, azt csak akkor fedezhetjük föl, ha meghalunk, mert ott kísért a holtak lelke.

Bár Irgan, aki ugyanabban a városban élt, kereken ellentmondott ennek.

- Csak az emlékezet válaszolhat a kérdésedre, fiam. Mivel a Fal mögött van az ország, ahol születésünk elõtt éltünk.

Kinek higgyen hát? Az igazság az volt, hogy senki sem tudta; ha ismerték is valaha a választ, az már réges-régen elveszett.

Noha ez a kutatás nem járt eredménnyel, Shervane egy év alatt sok mindent megtanult. Amikor újra kitavaszodott, elbúcsúzott Brayldontól és többi barátjától, akiket oly rövid ideig ismert, és nekivágott a hazájába vezetõ õsi útnak. Újra megtette a veszedelmes utat a hegyek között vezetõ átjárón, ahol jégfalak függtek fenyegetõen az égbõl. Elért a helyre, ahol az út ismét elkanyarodott az emberi világ felé, ahol melegség volt, folyó víz, és nem kellett fagyos levegõt belélegezni. Innen, ahol az út utoljára emelkedett, mielõtt a völgybe lefutott, a szárazföld fölött áttekintve látszott az óceán messzi ragyogása. És ott, csaknem elveszve a világ peremének ködében, Shervane látta az árnyékcsíkot, amely saját országát jelezte.

Leereszkedett a hatalmas kõszalagon a híd felé, amelyet az ember épített a távoli idõkben a zuhatag fölött, miután egy földrengés lerombolta az egyetlen másik utat. De a híd eltûnt: a kora tavaszi viharok és lavinák elsöpörték hatalmas pilléreit, és a csodálatos fémszivárvány összetört romként hevert a háromszáz méteres mélységben. Újabb nyárnak kell jönnie és elmúlnia, mielõtt az utat újra megnyitják; amikor Shervane szomorúan visszaindult, tudta, hogy még egy évbe telik, míg újra láthatja otthonát.

Percekig állt az út utolsó kanyarulatánál, nézve az elérhetetlen földet maga mögött, ahol mindaz rejlett, amit szeretett. De a köd összezárult fölötte, és már semmi sem látszott. Shervane elszántan elindult visszafelé, míg el nem tûnt a síkság, és a hegyek újra maguk közé nem fogadták.

Brayldon még mindig a városban volt, mikor Shervane visszatért. Meglepõdve és örömmel fogadta barátját, majd megbeszélték, mihez kezdjenek a következõ évben. Shervane unokatestvérei, akik "igyon megkedvelték vendégüket, nem bánták, hogy újra látják, de jóindulatú javaslatuk, hogy a fiú szenteljen még egy évet a tanulásnak, nem talált jó fogadtatásra.

Shervane terve lassan körvonalazódott, és nagy ellenzésre talált. Elõször még Brayldon sem lelkesedett érte, és Shervane-nek hosszas érvelésébe került, míg hajlandó volt együttmûködni vele. Ezután már csak idõ kellett hozzá, hogy beleegyezésre bírják mindazokat, akik számítottak.

Közeledett a nyár, amikor a két fiú elindult Brayldon országa felé. Gyorsan haladtak, hosszú út állt elõttük, amelyet még a Trilorne téli ereszkedése elõtt meg kell tenniük. Amikor elérték a Brayldon számára ismerõs vidéket, kérdezõsködni kezdtek, de gyakran csak fejrázás volt a válasz. Amit viszont megtudtak, az pontosnak tûnt. Hamarosan körbevette õket Árnyékország, és Shervane életében másodszor, megpillantotta a Falat.

Amikor elõször meglátták, ahogy kiemelkedik a kietlen és magányos síkságból, úgy látszott, nincs messze. De végtelenül sokáig lovagoltak a pusztában, mire a Fal némileg közelebb került, azután csaknem a tövében álltak már, mire rájöttek, milyen közel vannak. Képtelenség volt megbecsülni a Fal távolságát, míg az ember kinyújtott kézzel meg nem érinthette.

Amikor Shervane felpillantott az óriási, ébenfekete síkra, amely annyira izgatta, úgy érezte, az föléhajlik, és összetöri lezuhanó súlyával. Nehezen tudott elszakadni a hipnotikus látványtól, és közelebb ment, hogy megvizsgálja a Falat alkotó anyagot.

Igaz volt - mint Brayldon is mondta -, hogy érintése hideg, hidegebb, mint gondolta, még ezen a Nap által került vidéken is. Nem volt se kemény, se lágy: anyagát nehéz volt azonosítani. Shervane-nek az a benyomása támadt, hogy valami megakadályozza a felülettel való érintkezést, bár amikor ujját a Falhoz nyomta, nem látott rést. A legfurcsább a nyugtalanító csend volt, amelyrõl Brayldon nagybátyja beszélt: minden szó, minden hang természetellenes gyorsasággal halt el.

Brayldon levett néhány eszközt, mûszert a málhás lovakról, és elkezdte vizsgálni a Fal felületét. Hamar rájött, hogy semmilyen fúró-és vágószerszám nem hagy rajta nyomot, és arra a következtetésre jutott, amelyet Shervane már korábban levont. A Fal nem pusztán gyémántkeménységû volt, hanem megközelíthetetlen is.

Végül kiábrándultan fogott egy egyszerû' fémvonalzót, és szélével a falnak szorította. Miközben Shervane egy tükörrel az érintkezési vonalra irányította a Trilorne gyenge fényét, Brayldon a másik oldalról figyelte a vonalzót. Az történt, amire számított: végtelenül keskeny fénycsík jelent meg a két felület között, anélkül hogy megtört volna.

Brayldon elgondolkodva nézett barátjára.

- Shervane - mondta -, nem hiszem, hogy a Fal anyagból lenne, legalábbis ahogy mi az anyagot ismerjük.

- Akkor talán igazat mondanak a legendák, amelyek szerint nem építették, hanem úgy teremtõdött, amilyennek most is látjuk.

- Én is azt hiszem - mondta Brayldon. - Az elsõ dinasztia mérnökei képesek voltak erre. Az én országomban van néhány nagyon régi épület, amelyet mintha egyetlen mûvelettel építettek volna, ráadásul olyan anyagból, amelyen semmi jele az eróziónak. Ha fekete volna és nem színes, nagyon hasonlítana a Fal anyagára.

Félretette haszontalan szerszámait, és nekiállt, hogy egyszerû teodolitot állítson össze.

- Ha már mást nem tehetek - mondta fanyar mosollyal -, legalább megtudom, milyen magas.

Amikor visszanéztek, hogy egy utolsó pillantást vessenek a Falra, Shervane arra gondolt, látja-e még valaha. Nem volt mit megtudnia: a jövõben el kell felejtenie azt a bolond álmot, hogy egyszer felfedheti a Fal titkát. Lehet, hogy nem is volt titok, a Fal mögött talán Árnyékország terpeszkedett a világ peremének mentén, míg ismét ugyanabba az akadályba nem ütközött. Ez tûnt a legvalószínûbbnek. De ha így van, miért épült a Fal, és kik építették?

Csaknem dühödten kényszerítette magát, hogy félretegye ezeket a gondolatokat, és lován a Trilorne fénye felé indult. Közben olyan jövõre gondolt, amelyben a Falnak nem lenne fontosabb szerepe, mint más emberek életében volt.

Két év telt el, mire Shervane hazatérhetett. Két év leforgása alatt, különösen, ha az ember fiatal, sok mindent képes elfelejteni, és még a szívéhez legközelebbi dolgok is elhomályosulnak annyira, hogy nem tudja világosan felidézni õket. Amikor Shervane átért a hegység utolsó dombjai között, és újra gyerekkorának országában járt, hazatérésének örömébe különös szomorúság vegyült. Oly sok mindent elfelejtett, amirõl egyszer azt hitte, örökre emlékezni fog rá!

Jövetelének híre megelõzte, hamarosan vágtató lovak sorát pillantotta meg a távolban. Türelmetlenül elõrehajolt, hogy lássa, vajon Sherval eljött-e üdvözölni, és kicsit csalódott volt, amikor kiderült: Grayle halad a menet élén.

Shervane megvárta, amíg az öreg odalovagol hozzá. Akkor Grayle a vállára tette a kezét, de egy ideig elfordította a fejét, és nem szólalt meg.

És Shervane hamarosan megtudta, hogy a tavalyi viharok az õsrégi hídon kívül mást is leromboltak: a villámlás porba döntötte otthonát. Sherval földjei évekkel a kijelölt nap elõtt a fia birtokába kerültek. Sõt, még jóval több, mert ahogy évente szokás volt, az egész a család a nagy házban gyülekezett, amikor lecsapott a tûzvész. Egy pillanat alatt Shervane-é lett minden, ami a hegyek és a tenger között volt. Õ lett nemzedékek óta a leggazdagabb ember, de összes vagyonát odaadta volna, ha apja nyugodt, szürke szemébe nézhet, az apjáéba, akit nem lát már többé.

A Trilorne sokszor fölkelt és lenyugodott az égen, mióta Shervane búcsút vett gyermekkorától a hegyekbõl kivezetõ úton. Az azóta eltelt években virágzott a vidék, és oly váratlanul megszerzett birtokainak értéke folyamatosan emelkedett. Jól gazdálkodott velük, és most újra jutott ideje az álmodozásra. Mi több, pénze is volt rá, hogy álmait valóra váltsa.

A hegyeken túlról gyakran jött hír arról, mit végzett Brayldon, és bár a két barát fiatalkora óta nem látta egymást, rendszeresen váltottak üzenetet. Brayldon elérte, amit akart; nemcsak õ tervezte a két leghatalmasabb épületet, amit valaha is emeltek, hanem egy teljes új várost is megálmodott, ami igaz, az életében már nem épülhetett fel. A hírek hallatán Shervane-nek eszébe jutottak saját fiatalkori tervei, és gondolatban visszatért ahhoz a naphoz, amikor ott álltak Brayldonnal a fenséges Fal elõtt. Hosszan birkózott gondolataival, attól tartva, hogy kielégíthetetlen sóvárgást éleszt újra. De végül döntött, és írt Brayldonnak, hiszen mire jó a gazdagság és a hatalom, ha általuk nem ölthetnek formát a vágyak?

Ezután Shervane várt, és azon tûnõdött, vajon Brayldon megfeledkezett-e a múltról a hosszú évek során, amelyek híressé tették. Nem kellett sokáig várnia; Brayldon nem tudott azonnal jönni, hiszen nagy munkákat kellett még befejeznie, de azt írta, ha végzett, csatlakozik régi barátjához. Shervane képességeihez méltó kihívást intézett hozzá, olyant, ami nagyobb kielégülést okoz bárminél, amit addig elért, ha megbirkózik vele.

A következõ nyár elején érkezett, és Shervane a híd alatti úton várt rá. Kisfiúk voltak, amikor utoljára elváltak, most pedig csaknem középkorúak; de amikor üdvözölték egymást, mintha elszálltak volna az évek, és örömmel nyugtázták, milyen csekély nyomot hagyott a másikon az idõ.

Napokig beszélgettek, latolgatva a Brayldon által felvázolt tervet. Hatalmas munka állt elõttük, és évekbe kerül, amíg végeznek vele, de Shervane vagyonával lehetségesnek tûnt a vállalkozás. Mielõtt Shervane végsõ áldását adta volna a tervre, elvitte barátját Grayle-hez.

Az öreg már néhány éve abban a kis házban élt, amelyet Shervane épített neki. Régóta nem vett részt tevékenyen a hatalmas birtokok életében, de mindig készen állt a tanáccsal, ha szükség volt rá, és tanácsai kivétel nélkül bölcsek voltak.

Grayle tudta, mi hozta Brayldont erre a vidékre, és nem lepõdött meg, amikor az építész kiteregette tervrajzait. A legnagyobb ábrán a Fal látszott teljes magasságában; mellette hatalmas lépcsõsor emelkedett ki a síkságból. A fokozatosan emelkedõ rámpa hat egyenlõ térközönként terasszá szélesedett, közülük a legutolsó már csak kis távolságra volt a Fal tetejétõl. A lépcsõsor teljes hosszában

számos helyen támpillérek íveltek, amelyeket Grayle törékenynek és karcsúnak tartott a rájuk szabott feladathoz képest. Azután észrevette, hogy a rámpa nagyrészt önmagát támogatná, az egyik oldalon a Fal viselné a terhet.

Egy ideig csendben nézte a rajzot, azután halkan megjegyezte: - Mindig a magad útján jártál, Shervane. Gondolhattam volna, hogy végül ide jutsz.

- Szóval, jó ötletnek tartod? - kérdezte Shervane. Sosem cselekedett az öreg tanácsa ellenében, és most nyugtalanul várta, mit mond. Grayle szokása szerint a lényegre tapintott.

- Mennyibe kerül majd? - kérdezte.

Brayldon megmondta, egy percre döbbent csend telepedett rájuk. - Ebben benne foglaltatik - mondta az építész sietõsen - egy használható út Árnyékországon keresztül, és egy kis város felépítése a munkások számára. Maga a lépcsõ legalább egymillió azonos blokkból áll, amelyeket szilárd szerkezetté lehet összekapcsolni. Ezeket, úgy remélem, Árnyékországban talált ásványokból készítjük majd. Felsóhajtott.

- Szerettem volna egymáshoz kapcsolódó fémrudakból felépíttetni, de az még többe került volna, hiszen az összes anyagot át kellene szállítani a hegyeken.

Grayle alaposabban szemügyre vette a rajzot. - Miért álltál meg a Fal teteje elõtt?

Brayldon Shervane-re pillantott, aki feszengve válaszolt.

- Én akarom megtenni az utolsó lépést egyedül - felelte. - A végsõ állomás egy emelõszerkezet lesz, a legutolsó teraszon. Veszélyes lehet: ezért megyek egyedül.

Nem ez volt az egyetlen ok, de oknak jó volt ez is. A Fal mögött, így mondta egyszer Grayle, õrület lakozik. Ha ez igaz, senki másnak nem kell szembenéznie vele.

Grayle újra megszólalt nyugodt, álmatag hangján.

- Ebben az esetben - mondta -, amit csinálsz, se nem jó, se nem rossz, hiszen egyedül téged érint. Ha a Fal azért épült, hogy valamit kívül tartson a világunkon, a másik oldalról ugyanúgy áthatolhatatlan lesz.

Brayldon bólintott.

- Gondoltunk erre - mondta némi büszkeséggel. - Szükség esetén a több ponton elhelyezett robbanóanyaggal le tudjuk rombolni a rámpát.

- Jól van - felelte az öreg. - Én ugyan nem hiszek azokban a történetekben, de jobb mindenre felkészülni. Remélem, még itt leszek, amikor befejezõdik a munka. És most megpróbálom felidézni, mit hallottam a Falról, amikor annyi idõs voltam, mint te, Shervane, amikor engem kérdeztél róla.

Még a tél beállta elõtt kijelölték a Falhoz vezetõ utat, és megépítették az ideiglenes városka alapjait. A Brayldon számára szükséges legtöbb anyagra nem volt nehéz rábukkanni, hiszen Árnyékország gazdag volt ásványokban. A mérnök a Falat is megvizsgálta, és kiválasztotta a lépcsõ helyét. Mire a Trilorne elindult lefelé a látóhatár alá, Brayldon elégedett volt az elvégzett munkával.

A következõ nyárra elkészült a számtalan betonblokk elsõ darabja, és Brayldon örömmel vette tudomásul a próba eredményét. A tél újbóli beállta elõtt több ezret gyártottak, és elkészítették az alapozást is. Brayldon, miután egyik megbízható segítõjét kinevezte a gyártás felelõsévé, végre visszatérhetett félbehagyott munkájához. Majd ha elegendõ blokk elkészült, visszajön, hogy felügyelje az építkezést.

Shervane évente kétszer-háromszor kilovagolt a Falhoz, hogy figyelje, hogyan nõnek hatalmas piramisokká a készletek, és négy év múlva Brayldonnal együtt tért vissza. A kõtömbök sora szintenként emelkedett a Fal mentén, és a karcsú támpillérek egymás után hajoltak a térbe. Eleinte lassan emelkedett a lépcsõ, de ahogy csúcsa keskenyedett, egyre gyorsabban haladt az építkezés. A munkát minden év harmadrészében szüneteltetni kellett, és Shervane a tél hosszú hat hónapján gondterhelten állt Árnyékország határán, hallgatva a visszhangzó sötétségbe elzúgó viharokat. De Brayldon jó építész volt, és a mû minden tavasszal sértetlenül állt, mintha a Falat is túl akarná élni.

Az utolsó köveket hét évvel a munkálatok kezdete után helyezték el. Shervane, aki a lépcsõtõl egy mérföldre állt, hogy lássa a teljes szerkezetet, kíváncsian töprengett, hogyan jött létre mindez abból a néhány vázlatból, amelyet Brayldon mutatott neki évekkel azelõtt. Valamit megérzett abból, mit érezhet a mûvész, amikor álmai valóra válnak. Arra a napra is emlékezett, amikor kisfiúként apja oldalán elõször látta meg a Falat, a távoli Árnyékország homályos égboltján.

A legfelsõ teraszon elhelyeztek ugyan védõkorlátokat, de Shervane nem merészkedett a szélére. A talaj szédítõ távolságra volt, és úgy próbált megfeledkezni a magasságról, hogy segített Brayldonnak meg

a munkásoknak felállítani az egyszerû szerkezetet, amely fölemeli majd a fennmaradó hat méteren. Amikor elkészült, belépett a szerkezetbe, és a lehetõ legmagabiztosabban barátjához fordult.

- Csak néhány percre leszek távol - mondta látszólag könnyedén. - Bármit találok is, azonnal visszatérek.

Azt nem gondolta volna, mennyire nem rajta múlik.

Grayle csaknem teljesen megvakult, nem érhetett meg még egy tavaszt. De felismerte a közelgõ lépteket, és nevén üdvözölte Brayldont, mielõtt vendége megszólalt.

- Örülök, hogy eljöttél - mondta. - Átgondoltam mindent, amit mondtál, és azt hiszem, végre tudom az igazságot. Talán te is rájöttél már.

- Nem - mondta Brayldon. - Féltem rágondolni. Az öreg halványan elmosolyodott.

- Miért kellene félni valamitõl, csak mert különös? A Fal csodálatos, igen, de nincs benne semmi borzalmas azok számára, akik rettegés nélkül szembenéznek titkaival.

- Amikor én kisfiú voltam, idõs mesterem egyszer azt mondta, az idõ sosem rombolhatja le az igazságot, legfeljebb elrejtheti a legendák közé. Igaza volt. A Falról keringõ mesék közül most már ki tudom választani azokat, amelyek a történelem részei.

- Réges-régen, Brayldon, amikor az elsõ dinasztia fénykorát élte, a Trilorne forróbb volt, mint most, Árnyékország pedig termékeny és emberek lakták - talán egyszer a Tûzföld is ilyen lesz, amikor a Trilorne megöregszik és elgyengül. Az emberek nyugodtan mehettek délnek, hiszen nem állta Fal az útjukat. Biztosan sokan így is tettek, új, letelepedésre alkalmas vidékeket keresve. Ami Shervanenel történt, az történt velük is, és ez bizonyára sok elmét megzavart, olyannyira, hogy az elsõ dinasztia tudósai felépítették a Falat, nehogy úrrá legyen az országon az õrület. Nem hiszem, hogy igaz, de a legenda szerint egyetlen nap alatt húzták föl, munka nélkül, egy világot körülölelõ felhõbõl.

Grayle eltévedt, és Brayldon nem zavarta. Gondolatban a múltban járt, elképzelte világát, ezt az ûrben úszó, tökéletes glóbuszt, miközben a Régiek sötétségszalagot hajítanak az egyenlítõ köré. Bár a kép legtöbb fontos részletében hamis volt, sohasem tudta teljesen kitörölni az agyából.

Amint a Fal utolsó néhány métere lassan elvonult a szeme elõtt, Shervane-nek minden bátorságát össze kellett szednie, hogy föl ne kiáltson: eresszék le. Eszébe jutott néhány borzalmas történet, amin egykor nevetett, mert õ olyan fajtából származott, amelyben a babona ismeretlennek számított. De mi van akkor, ha mégis igazak azok a történetek, és a Falat azért építették, hogy távol tartsanak valami borzalmat a világtól?

Próbálta elûzni ezeket a gondolatokat, és nem is esett nehezére, mihelyt a Fal legfelsõ szintjét is elhagyta. Elõször nem fogta fel, mit lát, de késõbb rájött, hogy töretlen fekete felület elõtt áll, amelynek vastagságát nem tudja megbecsülni.

A kis szerkezet megállt, Shervane félig öntudatlan csodálattal gondolt arra, milyen pontosak voltak Brayldon számításai. Azután egy utolsó, biztató szót intézett az alant lévõ csoporthoz, majd a Falra lépett, és eltökélten megindult elõre.

Elõször úgy tûnt, hogy az elõtte elterülõ síkság végtelen, hiszen azt sem tudta volna megmondani, hol találkozik az éggel. De rendíthetetlenül ment tovább, mindig a Trilorne-nal a háta mögött. Azt kívánta, bárcsak használhatná útmutatóként saját árnyékát, de az elveszett a lábánál húzódó, mélyebb sötétségben.

Valami nem volt rendben: ahogy ment elõre, egyre sötétebb lett. Elképedve megfordult, és látta, hogy a Trilorne már csak sápadt, homályos folt, mintha sötétített üvegen keresztül nézné. Növekvõ félelemmel vette észre, hogy valami más is történt: a Trilorne kisebb volt, mint az a nap, amelyet egész életében ismert.

Dacosan megrázta a fejét. Mindez agyszülemény; csupán képzelõdik. Ez annyira ellentmondott minden tapasztalatnak, hogy nem érzett többé félelmet; hosszú léptekkel, eltökélten haladt tovább, és csak egy pillantást vetett a napra maga mögött.

Amikor a Trilorne ponttá fogyatkozott, és Shervane-t teljes sötétség vette körül, ideje volt felhagyni az önáltatással. Bölcsebb ember ott, akkor visszafordult volna. De Shervane-re hirtelen rátört a lidérces látomás, hogy elvész ebben az örök alkonyatban ég és föld között, és képtelen visszatalálni a biztonságba vezetõ ösvényre. Azután eszébe jutott, hogy amíg látja a Trilorne-t, nem lehet nagy veszélyben.

Most már kissé bizonytalanul folytatta útját, és sûrûn tekintgetett az irányt jelzõ halvány fényre a háta mögött. A Trilorne már eltûnt, de valami homályos ragyogás még jelezte a helyét. De

ekkor már nem volt szüksége a segítségére, a távolban másik fényforrás jelent meg az égbolton.

Elõször csak halvány pislákolásnak tûnt, és mire megbizonyosodott létezésérõl, észrevette, hogy a Trilorne eltûnt. De most már magabiztosabb volt, és amint továbbhaladt, a visszatérõ fény valamelyest csökkentette félelmeit.

Amikor látta, hogy tényleg egy másik Nap felé közelít, amikor kétségtelenné vált, hogy az ugyanúgy terebélyesedik, ahogy a Trilorne húzódott össze egy perccel azelõtt, Shervane leküzdötte csodálkozását. Csak megfigyel és feljegyez: késõbb majd lesz ereje mindent megérteni. Az, hogy a világában két Nap van, és mindkét oldalról megvilágítja egy, végül is nem volt elképzelhetetlen. Most végre a sötétségen keresztül földerengett a Fal másik peremét jelzõ ébenfekete vonal. Hamarosan õ lesz több ezer év vagy talán az örökkévalóság óta az elsõ ember, aki láthatja a földet, amelyet a Fal elvágott az országától. Vajon olyan jó föld lesz-e, mint a sajátja, és vajon lesznek-e ott emberek, akiket örömmel üdvözöl majd?

De hogy várják, és hogy úgy várják, ahogy, ez több volt, mint amirõl álmodott.

Grayle kinyújtotta a kezét a mellette álló szekrényke felé, és ügyetlenül matatott a rajta fekvõ jókora papírlap után. Brayldon csendben figyelte, az öreg pedig tovább beszélt.

- Milyen gyakran hallottunk vitákat a Világegyetem nagyságáról és arról, hogy vannak-e határai! Elképzelhetetlennek tartjuk, hogy a tér véget ér, bár elménk lázadozik a végtelenség fogalma ellen. Egyesek úgy tartják, hogy a teret a magasabb dimenziók görbülete határolja, gondolom, ismeri ezt az elméletet. Lehet, hogy ez igaz más univerzumokra, már ha léteznek ilyenek, de a miénkben a válasz bonyolultabb ennél.

- A Fal vonala mentén, Brayldon, a mi világegyetemünk véget ér - és mégsem. Mielõtt megépült a Fal, nem volt határ, semmi sem állt az ember útjába. A Fal csupán ember építette gát, tulajdonságaiban hasonló a térhez, amelyben létezik. Ezek a jellemzõk mindig léteztek, a Fal semmit sem tett hozzájuk.

Brayldon felé tartotta a papírlapot, és lassan megfordította.

- Íme - mondta -, egy sima lap. Természetesen két oldala van. El tudsz képzelni olyan lapot, amelynek nem?

Brayldon elképedve bámult rá.

- Ez lehetetlen, nevetséges!

- Valóban az? - kérdezte Grayle halkan. Újra a szekrény felé nyúlt, és ott matatott. Hosszú, rugalmas papírcsíkot húzott elõ, és üres szemét a csendben várakozó Brayldonra emelte.

- Nem érhetünk fel az elsõ dinasztia elméihez, de amit õk közvetlenül felfogtak, azt mi analógiával közelíthetjük meg. Ez az egyszerû, hétköznapinak tûnõ trükk segíthet, hogy megértsd az igazságot.

Végigfuttatta ujját a papírcsíkon, azután két végét összeillesztve kört formált belõle.

- Íme, egy forma, ami ismerõs számodra, egy henger darabja. Végigsimítom a belsejét, így - most pedig a külsejét. A két felület különbözik egymástól: úgy juthatsz át egyikrõl a másikra, hogy keresztülmész a szalag vastagságán. Egyetértesz?

- Persze - mondta a még mindig tanácstalan Brayldon. - De mit bizonyít ez?

- Semmit - mondta Grayle. - De most figyelj…

Ez a nap, gondolta Shervane, a Trilorne ikertestvére. A sötétség teljesen felszállt, és nem tapasztalta többé azt az érzést - amelyet nem is akart megérteni -, hogy végtelen síkságon megy át.

Lassan haladt, hiszen nem volt kedve hozzá, hogy túlságosan hamar érjen a szédítõ mélységhez. A távoli horizonton alacsony hegyeket látott. Ugyanolyan sivárak és élettelenek voltak, mint azok, amelyeket maga mögött hagyott. Ez nem ábrándította ki, elsõ pillantásra az õ világa sem látszana ennél vonzóbbnak.

Továbbment, és amikor hirtelen jeges kéz markolt a szívébe, nem állt meg, ahogy egy kevésbé bátor férfi tette volna. Arcizma se rándult, nézte a megdöbbentõen ismerõs tájat maga körül, míg meg nem látta a síkságot, ahonnan útnak indult, a hatalmas lépcsõt, végül pedig Brayldon aggodalmas, várakozó arckifejezését.

Grayle újra összeillesztette a szalag két végét, de most csavart egyet rajta, a papírcsík megtekeredett. Odatartotta Brayldonnak. - Most futtasd rajta végig az ujjad - mondta csendesen. Brayldon nem tette, így is tudta, mire utal az öreg.

- Értem - mondta. - Már nem két különbözõ felületrõl van szó. Most egyetlen folyamatos síkot alkot - egyoldalú felületet-, ami elsõ látásra lehetetlennek tûnt.

- Igen - mondta Grayle nagyon halkan. - Gondoltam, hogy

megérted. Egyoldalú felület. Talán arra is rájössz, miért olyan elterjedt a kifordított hurok szimbóluma az õsi vallásokban - igaz, hogy a jelentését már elvesztette. Nem több, mint nyers és egyszerû analógia - példa két dimenzióban arra, aminek háromban kell végbemennie. De annyira pontos, amennyire csak elménk közel juthat hozzá.

Hosszú, teljes csend lett. Akkor Grayle mélyen felsóhajtott, és úgy fordult Brayldon felé, mintha még mindig láthatná az arcát. - Miért jöttél vissza Shervane elõtt? - kérdezte, bár meglehetõsen jól tudta a választ.

- Meg kellett tennünk - mondta Brayldon szomorúan -, de nem akartam látni, hogy pusztul el a mûvem.

Grayle együttérzõen bólintott.

- Értem - mondta.

Shervane végigfuttatta tekintetét a lépcsõfokok hosszú során, amelyet nem érint többé láb. Alig érzett sajnálatot: õ megküzdött, senki sem tehetett volna többet. Gyõzelme a lehetõ legteljesebb gyõzelem volt.

Lassan felemelte a kezét, és jelt adott. A Fal ugyanúgy elnyelte a robbanást, ahogy magába szívott minden más hangot is, de Shervane tudta, hogy a hosszú pillérek lassú, méltóságteljes meghajlására és zuhanására haláláig emlékezni fog. Egy pillanatra eleven látomása támadt egy másik lépcsõsorról, amelyet egy másik Shervane figyel, miközben az ugyanilyen darabokban hullik alá a Fal túlsó oldalán.

De rájött, bolondság az egész: hiszen nála jobban senki sem tudta, hogy a Falnak nincs túlsó oldala.

KOMARRA OROSZLÁNJA

A Komarra oroszlánját 1945 júniusában írtam, és brit szerkesztõm, Walter Gillings hamarosan elfogadta (és kifizette); sajnos, fölhasználni már nem volt alkalma. Három év múlva új ügynököm, Scott Meredith eladta a Thrilling Wonder Storiesnak, ahol 1949 augusztusában meg is jelent.

A sztori azután teljesen eltûnt szem elõl, míg a Harcourt Brace újra ki nem adta Az éjszaka ellenébennel együtt, 1968-ban. Megfelelõ párosítás volt, hiszen a két történetben sok a közös elem. A fõszereplõ mindkettõben egy fiatalember, akit hidegen hagy túlságosan utópisztikus környezete, és újdonságra, kalandra vágyik.

Kérem, ne feledjék, hogy ez a történet még a számítógépes kor robbanásszerû beköszönte elõtt íródott, amikor újraolvastam, magam is jót szórakoztam azon, hogy az elsõ gondolkodógépet a huszonötödik századra tettem. 1945-ben természetesen még álmodni sem mertem, hogy csekély negyven év múlva lesznek olyan vállalatok, amelyek - talán kissé elhamarkodott módon - "mesterséges intelligencia" néven árulják termékeiket.

Semmi kétségem afelõl, hogy az igazit a jövõ században piacra dobják. Addig is bõséges készletek állnak rendelkezésünkre a "mesterséges ostobaságból", jutányos áron…

Érdeklõdéssel fedeztem fel azt is, hogy a szétesõfélben lévõ jegyzetfüzetben, amelybe elsõ írásaimat róttam, a Komarra oroszlánja szomszédságában szerepel egy tanulmány, amely fölveti a geostacionárius mûholdak használatát a televíziós közvetítésekhez.

Hát ezzel az õrült ötlettel vajon mi történt?

1. LÁZADÁS

A huszonhatodik század vége felé a tudomány addigi dagadó hullámai apadni kezdtek. A felfedezések, amelyek csaknem ezer éven keresztül alakították, formálták a világot, véget értek. Mindent feltaláltak már. A múlt nagyszerû álmai egymás után váltak valóvá.

A civilizációt teljesen gépesítették, bár maguk a gépek szinte eltûntek. A városfalakba rejtve vagy messze tõlük, a földbe temetve, tökéletes szerkezetek vették vállukra a világ terhét. A robotok csendesen, tolakodás nélkül álltak uraik szolgálatára, és olyan jól végezték munkájukat, hogy jelenlétük oly természetes volt, mint a napfelkelte.

A vegytiszta tudomány birodalmában sokat kellett még tanulni, és a csillagászoknak, akik már nem voltak a Földhöz kötve, jutott elegendõ munka az elkövetkezendõ ezer évre. De a gyakorlati tudományok és mesterségek, amelyek belõlük táplálkoztak, nem tartoztak többé az emberiség fõ foglalatosságai közé. A 2600. évre a legkiválóbb emberi elmék már nem a laboratóriumokban munkálkodtak.

Mûvészek, filozófusok, törvényhozók és az államférfiak neve jelentette a legtöbbet a világ számára. A mérnökök és felfedezõk a múlt alakjaivá lettek. Mint a régen letûnt betegségek gyógyítói, õk is olyan jól tették a dolgukat, hogy nem volt többé szükség rájuk.

Ötszáz évnek kellett eltelnie ahhoz, hogy az inga visszalendüljön.

A mûterembõl lélegzetelállító kilátás nyílt, a hosszúkás, ívelt helyiség két mérföldre volt a Központi Toronytól. Lenn tornyosult a város öt másik nagyobb épülete. A felkelõ Nap sugarait csapdába ejtõ fémfalaik szivárványszínekben játszottak. Még mélyebben az önmûködõ gazdaságok sakktáblaszerû mezõi terjeszkedtek, míg a látóhatár ködébe nem vesztek. De II. Richard Peyton most az egyszer elszalasztotta a látványt; épp dühösen száguldozott fel-alá a hatalmas mûmárványtömbök között, amelyek mûvei nyersanyagául szolgáltak.

A hatalmas színes mûkövek tömege uralta a mûtermet. Legtöbbjük durván faragott kocka volt, de némelyik már kezdett testet ölteni: állatok, emberi lények és olyan absztrakt formák bontakoztak ki belõlük, amelyeket egy mérnök sem mert volna névvel illetni. A mûvész fia, aki feszengve ült egy tíztonnás gyémánttömbön - a legnagyobbon, amit mesterséges úton elõállítottak - barátságtalan arccal bámulta híres apját.

- Azt hiszem, nem bánnám - jegyezte meg II. Richard Peyton ingerlékenyen -, ha a semmittevésben lelnéd kedved, feltéve, hogy elegánsan teszed. Egyesek ebben jeleskednek, és mindent összevetve velük érdekesebb a világ. De hogy miért akarsz egész életedben tervezést tanulni, azt képtelen vagyok felfogni.

- Igen, tudom, mi engedtük, hogy a technológiát válaszd fõ tantárgyként, de sosem hittük, hogy ilyen komolyan gondolod. Nekem a te korodban a botanika volt a szenvedélyem, de nem ez lett az életem értelme. Talán Chandra Ling professzor adja az ötleteket?

III. Richard Peyton elpirult.

- Miért ne? Tudom, mire vagyok hivatva, és õ egyetért velem. Olvastad az értesítõt.

A mûvész meglengetett néhány papírlapot a levegõben, a hüvelykés mutatóujja között tartva õket, mint valami undorító bogarat.

- Olvastam - mondta zordul. - "Rendkívüli tehetsége van a mechanikához - eredeti szubelektronikai kutatásokat végzett", satöbbi, satöbbi. Te jó ég, és én még azt hittem, hogy az emberiség évszázadokkal ezelõtt kinõtt ezekbõl a játékokból. Elsõ osztályú mûszerész akarsz lenni, elromlott robotokat akarsz karbantartani? Ez nem az én fiamnak való munka, nem szólva egy Világtanácsos unokájáról.

- Ne keverd folyton bele a nagypapát - mondta III. Richard Peyton egyre bosszúsabban. - Az, hogy õ államférfi volt, nem akadályozott meg téged abban, hogy mûvész legyél. Miért akarod, hogy én is az legyek, valamelyik a kettõ közül.

Az idõsebb férfi látványos, aranyszínû szakálla vészjóslóan felborzolódott.

- Nem érdekel, mit csinálsz mindaddig, amíg büszkék lehetünk rá. De ez a mütyürõrület! Megvan minden gépünk, ami csak kell. A robotot ötszáz éve tökélyre fejlesztették; legalább ennyi ideje annak is, hogy az ûrhajók nem változtak, és azt hiszem, hogy a kommunikációs rendszerünk majdnem nyolcszáz éves. Minek kéne megváltoztatni, ami már úgyis tökéletes?

- Ez nagyon sajátos érvelés - felelte a fiatalember. - Hogy egy mûvész bármirõl azt mondja, tökéletes! Apám, szégyellem magam miattad!

- Szõrszálhasogatás. Jól tudod, mire gondolok. A gépek, amelyeket az elõdeink terveztek, mindent megadnak nekünk, amire szükségünk van. Egyik-másik kétségtelenül lehetne valamivel hatékonyabb. De miért törõdnénk vele? Tudsz egyetlen fontos találmányt, ami hiányzik az életünkbõl?

III. Richard Peyton felsóhajtott.

- Hallgass meg, apám - mondta türelmesen. - Tanultam történelmet is, nemcsak tervezést. Tizenkét évszázaddal ezelõtt voltak, akik azt mondták, mindent feltaláltak már, és ez még az elektromosság felfedezése elõtt volt, meg a repülés és az ûrkutatás elõtt. Egyszerûen nem láttak elég messze - csak az akkori jelenben gondolkodtak. Most is ugyanez történik. A világ ötszáz éve a múltból él. Jó, elismerem, hogy a fejlõdés egy bizonyos vonalon véget ért, de van tucatnyi másik vonal, ami még el sem indult. Mûszaki értelemben stagnál a világ. Nem sötét korban élünk, mert nem felejtettünk el mindent. De egy helyben toporgunk. Ott az ûrutazás. Kilencszáz éve elértük a Plútót, de hol vagyunk most? Még mindig a Plútón! Mikor szeljük már át a csillagközi teret?

- Miért, ki akar a csillagokra menni?

A fiú mérgesen felkiáltott, és izgatottságában leugrott a gyémánttömbrõl.

- Micsoda kérdés! Ezer éve azt hajtogatták az emberek: "Ki akar a Holdra menni?" Igen, tudom, hogy hihetetlen, de ott van minden a régi könyvekben. Manapság a Hold háromnegyed órára van, és az olyan emberek, mint Harn Jansen, a Földön dolgoznak, de Plato Cityben élnek. Készpénznek vesszük a bolygóközi utazást. Egy nap így lesz majd a valódi ûrutazással is. Rengeteg mást is mondhatnék, ami teljesen leállt, mert az emberek úgy gondolkodnak, mint te, és elégedettek azzal, amilyük van.

- Miért ne volnának elégedettek? Peyton körbemutatott a mûteremben.

- Ne tréfálj, apám. Elégedett voltál te valaha bármivel, amit csináltál? Csak az állatok elégedettek.

A mûvész szomorúan felnevetett.

- Lehet, hogy igazad van. De ez nem befolyásolja az érveimet. Még mindig azt gondolom, hogy elvesztegeted az idõdet, és a nagyapádnak is ez a véleménye. - Kissé zavartnak tûnt. - Tulajdonképpen azért jön a Földre, hogy találkozzon veled.

Peyton rémültnek látszott.

- Ide hallgass, apám, már elmondtam, mit gondolok. Nem akarom megismételni. Sem a nagyapa, sem az egész Világtanács nem változtathat az elhatározásomon.

Bombasztikus kijelentésként hangzott, és Peyton maga is kíváncsi volt rá, komolyan gondolja-e. Apja éppen válaszolni készült, amikor halk zene szólalt meg a mûteremben. Egy másodperc múlva géphang hallatszott a levegõben:

- Az édesapja megérkezett, Peyton úr. Diadalmasan pillantott fiára.

- Hozzá kellett volna tennem, hogy a nagyapád most érkezik. De ismerem a szokásaidat, mindig eltûnsz, ha szükség van rád.

A fiú nem felelt. Figyelte, ahogy apja az ajtóhoz megy. Ajka mosolyra húzódott.

A mûterem bejáratául szolgáló egyetlen üvegtábla nyitva volt, kilépett az erkélyre. Kétmérföldnyire odalent a napon fehéren ragyogott a parkoló hatalmas betonszalagja.

Peyton visszanézett a szobába. Még üres volt, de már hallotta apja hangját, amint beúszik az ajtón. Nem várt tovább. Kezét a mellvédre tette, és a mélybe vetette magát.

Fél perc múlva ketten léptek a mûterembe, és csodálkozva néztek körül. Richard Peyton, csak így, azonosító szám nélkül hatvanévesnek látszott, holott a valódi korának kevesebb mint a harmada volt.

Azt a bíbor palástot viselte, amelyet mindössze húszan hordtak a Földön, és az egész naprendszerben se többen, mint százan. A férfi tekintélyt sugárzott; hozzá hasonlítva még híres és magabiztos fia is jelentéktelennek tûnt.

- Nos, merre van?

- Zavarba hoztam. Eltûnt az ablakon át. Legalább megbeszélhetjük, mit gondolunk róla.

II. Richard Peyton dühösen felkapta a kezét, és egy nyolcjegyû számot tárcsázott személyi hívóján. Csaknem azonnal megjött a válasz. Géphang ismételte megállás nélkül:

- A gazdám alszik. Kérem, ne zavarjon. A gazdám alszik. Kérem, ne zavarjon…

II. Richard Peyton bosszúsan felkiáltott, kikapcsolta a készüléket, és az apjához fordult. Az idõs férfi jót kuncogott magában.

- Gyorsan jár az agya. Megfogott minket. Addig nem tudjuk elérni, amíg meg nem nyomja a nullázógombot. Az én koromban én nem akarom üldözõbe venni.

Egy pillanatra csend lett, és a két férfi zavartan nézett egymásra. Azután szinte egyszerre fölnevettek.

2. KOMARRA LEGENDÁJA

Peyton legalább egy és negyed mérföldnyire zuhant, mielõtt megnyomta a semlegesítõt. A mellette süvítõ levegõ megnehezítette ugyan a légzést, de lenyûgözõ volt. Legalább százötven mérföldes óránkénti sebességgel zuhant, de a sebesség érzetét növelte, amint a tõle csupán néhány méternyire magasodó hatalmas épület száguldott mellette.

A lassító elõször a földtõl háromszáz méternyire kezdett hatni finom rándulással. Peyton lassan esett tovább a torony lábánál felsorakozott, leparkolt ûrhajók felé.

Kilométerfalója kis, együléses, teljesen automata szerkezet volt. Legalábbis teljesen automata volt, amikor három évszázaddal azelõtt megépítették, de jelenlegi tulajdonosa annyi szabálytalan módosítást hajtott végre rajta, hogy a világon senki más nem használhatta volna úgy, hogy azután alkalma is legyen beszámolni az utazásról.

Peyton kikapcsolta a semlegesítõ övet - ezt a mûszakilag elavult eszközt, amelynek azért volt néhány érdekes tulajdonsága -, és belépett a gép zsilipkamrájába. Két perc múlva a város a világ pereme alá süllyedt, és a lakatlan Vadország suhant alatta óránként négyezer mérföldes sebességgel.

Peyton nyugatnak vette az irányt, és szinte rögtön az óceán felett volt. Nem tehetett mást, várt: a repülõ automatikusan eléri majd célját. Hátradõlt a pilótaülésben, keserû gondolatok kavarogtak a fejében, és sajnálta magát.

Jobban aggódott, mint amennyire be merte vallani magának. Az már évek óta hidegen hagyta, hogy a családja láthatólag nem osztja az õ mûszaki érdeklõdését. De ez a folyamatosan növekvõ ellenállás, amely most döntõ állomásához érkezett, újdonságnak számított. Peyton képtelen volt megérteni.

Tíz perccel késõbb magányos fehér oszlop emelkedett ki Excaliburként az óceánból. A város, amelyet a világ Scientia, cinikusabb lakói pedig Hóbort-torony néven ismertek, nyolc évszázaddal azelõtt épült egy szárazföldtõl messze esõ szigeten. Gesztus volt ez a függetlenség felé, hiszen a nacionalizmus nyomokban még létezett abban a távoli korban.

Peyton letette gépét, és a legközelebbi bejárathoz sétált. A száz méterre lévõ sziklákon megtörõ hullámok robaja mindig lenyûgözte. A bejáratnál megállt egy pillanatra, beszívta a sós levegõt, és néz

te a torony körül repdesõ sirályokat meg a vándormadarakat. Õk már akkor pihenõhelyként használták ezt a földdarabot, amikor az ember még mindig elkerekedett szemmel bámulta a pirkadatot, és nem tudta, vajon istenséget lát-e.

A Genetikai Hivatal száz emeletet foglalt el, közel a torony középpontjához. Peytonnak az imént tíz percébe telt, hogy elérje a Tudomány Városát. Most legalább ugyanennyi ideig tartott, amíg a több négyzetmérföldnyi területen fekvõ irodákban és laboratóriumokban megtalálta, akit keresett.

II. Alan Henson még mindig Peyton legjobb barátja volt, bár már két éve végzett a Déli-sark Egyetemen, és biogenetikát tanult, nem tervezést. Amikor Peyton bajban volt - és ez gyakran megesett -, megnyugtatóan hatott rá barátja nyugodt, józan gondolkodása. Természetes volt, hogy most Scientiába repül, különösen mivel Henson elõzõ nap küldött neki sürgõs üzenetet.

A biológus örömmel és megkönnyebbülten fogadta Peytont, bár köszönésébe némi idegesség vegyült.

- Jó, hogy eljöttél; van néhány hírem, ami érdekelni fog. De morcosnak tûnsz - mi a baj?

Peyton elmondta, persze enyhe túlzásokkal. Henson egy pillanatra elhallgatott.

- Szóval már el is kezdték! - mondta. - Gondolhattuk volna! - Ezt hogy érted? - kérdezte Peyton meglepetten.

A biológus kihúzott egy fiókot, abból pedig egy lezárt borítékot. A borítékból két mûanyag lapot vett ki, rajta több száz, különbözõ hosszúságú réssel. Az egyiket átnyújtotta a barátjának.

- Tudod, mi ez?

- Olyan, mint egy jellemzés. - Az is. Véletlenül épp a tiéd.

- Ó! Ez nem valami törvényes, ugye?

- Azzal te ne törõdj. A megoldási kulcsot az aljára nyomtatták: benne van minden A-tól Z-ig, bölcsesség, esztétikai érzék… Az utolsó oszlopban ott az intelligenciahányadosod. Ne hagyd, hogy a fejedbe szálljon.

Peyton figyelmesen tanulmányozta a kártyát. Kissé elpirult. - Nem értem, honnan tudtad.

- Rá se ránts - vigyorgott Henson. - Most nézd ezt az elemzést. - Átadta a másik kártyát.

- Ez ugyanaz!

- Nem egészen, de nagyon hasonló.

- Ez kié?

Henson hátradõlt székében, és lassan adagolta mondandóját.

- Ez az elemzés, Dick, az ükapádé, akit huszonkétszer töröltek a direct mail vonalról - a nagy Rolf Thordarsené!

Peyton úgy lõtt ki a székbõl, akár egy rakéta. - Micsoda!

- Ne üvöltözz! Ha bárki bejön, mi az egyetemi éveinkrõl beszélgetünk.

- De hát - Thordarsen!

- Nos, ha elég messze megyünk vissza az idõben, mindannyiunknak egyformán kiválóak az õsei. Legalább most már tudod, miért tart tõled a nagyapád.

- Akkor elkésett. Gyakorlatilag befejeztem az iskolát.

- Ezt nekünk köszönheted. Az elemzés általában tíz, különleges esetekben húsz nemzedékre megy vissza. Óriási munka. Kártyák százmilliói vannak az Örökségi Könyvtárban, minden férfirõl és nõrõl, aki a huszonharmadik század óta élt. Ezt az egybeesést véletlenül fedeztük fel, körülbelül egy hónapja.

- Akkor kezdõdtek a bajok. De még mindig nem értem, mit jelent ez az egész.

- Mondd, Dick, mit tudsz a te híres õsödrõl?

- Azt hiszem, nem többet, mint bárki más. Természetesen nem tudom, hogyan és mikor tûnt el, ha erre gondolsz. Nem hagyta itt a Földet?

- Nem. Itt hagyta a világot, ha úgy tetszik, de a Földet sohasem. Nagyon kevesen tudnak errõl, Dick, Rolf Thordarsen építette Komarrá.

Komarra! Peyton félig tátott szájjal szívta magába a szót, ízlelgetve jelentését és különösségét. Tehát valóban létezett! Egyesek még ezt is tagadták.

Henson újra megszólalt.

- Nem hiszem, hogy sokat tudnál a Dekadensekrõl. A történelemkönyveket gondosan szerkesztették. A történet a második elektronikus kor végén kezdõdik…

Húszezer mérföldre a Föld felszíne fölött a Világtanácsnak otthont adó mesterséges hold tovább forgott örök pályáján. A tanácsterem mennyezete egyetlen tökéletes kristálylapból állt; amikor a tanács tagjai üléseztek, úgy tûnt, semmi sem választja el õket a messze alattuk keringõ hatalmas glóbusztól.

A jelkép mély értelmû volt. Ilyen díszletek között nem lelhettek táptalajra szûk látókörû nézetek. Ha valahol, hát itt születtek az emberi elme legnagyszerûbb alkotásai.

Idõsebb Richard Peyton egész életében a Föld sorsát irányította. Az emberi faj már ötszáz éve békében élt, és semmiben sem szenvedett hiányt, megvolt mindene, amit a mûvészetek és tudományok adhattak neki. A világot kormányzó emberek büszkék lehettek a mûvükre.

Az idõs államférfi mégis nyugtalankodott. Talán az eljövendõ változásoktól félt. Talán érezte, ha csak tudat alatt is, hogy az öt évszázados nyugalom a végéhez közeledik.

Bekapcsolta az írógépét, és elkezdett diktálni.

Az elsõ elektronikus kor, Peyton tudta jól, 1908-ban kezdõdött, több mint tizenegy évszázaddal azelõtt, hogy De Forest felfedezte a triódát. Ugyanebben a mesés évszázadban alakult meg a Világállam, ekkor alkották meg a repülõgépet és az ûrhajót; az atomenergiában pedig felfedezték mindazon alapvetõ termikus szerkezeteket, amelyek lehetõvé tették az általa ismert civilizáció létrejöttét.

A második elektronikus kor ötszáz év múlva jött el. Nem a fizikusok, hanem az orvosok és pszichológusok indították útjára. Csaknem ötszáz éven át rögzítették szorgalmasan azokat az elektromos áramokat, amelyek a gondolkodási folyamatok során áramlanak az agyban. Az analízis döbbenetesen összetett volt, de az eszközök egymást követõ generációi segítségével sikeresen befejezõdött. Amikor elkészültek vele, megnyílt az út az elsõ szerkezetek elõtt, amelyek olvastak az ember gondolataiban.

De ez csak a kezdet volt. Miután az ember föltárta saját agymûködését, továbbmehetett. Reprodukálhatta az agyat úgy, hogy az élõ sejteket tranzisztorokkal és áramkörök hálózatával helyettesítette.

A huszonötödik század végére megépítették az elsõ gondolkodó gépeket. Ezek még kezdetlegesek voltak, száz négyzetméternyi kellett belõlük ahhoz, hogy elvégezzék egy négyzetcentiméternyi emberi agy munkáját. De az elsõ sikeres lépések után nem kellett hozzá sok idõ, hogy a mechanikus agyat tökéletesítsék és mindennapi használatba vegyék.

Csak alacsonyabb rendû szellemi munka elvégzésére volt képes, és hiányoztak belõle olyan, tisztán emberi jellemzõk, mint a kezdeményezõkészség, az intuíció és az érzelmek. De ritkán változó körülmények között, vagyis amikor nem ütközött komoly korlátokba, így is képes volt elvégezni mindazt, amit az ember.

A fémagyak létrejötte volt az emberi civilizáció egyik legnagyobb válságának okozója. Noha az állam és a társadalom irányításával kapcsolatos magasabb rendû teendõket továbbra is emberek végezték, a hatalmas tömegû mindennapi adminisztráció a robotok kezébe került. Az ember végre szabad lett. Nem kellett többé összetett szállítási menetrendeken törnie a fejét, nem kellett gyártási tervekrõl döntenie, költségvetéseket könyvelnie. A gépek, amelyek századokkal azelõtt átvették a kétkezi munka terhét, most másodszor járultak hozzá jelentõs mértékben a társadalom fejlõdéséhez. Mindez beláthatatlan hatással volt az emberi dolgokra, és kétféle reakciót váltott ki. Voltak olyanok, akik újonnan nyert szabadságukat nemesen arra használták, ami mindig is foglalkoztatta a legnagyszerûbb elméket: a szépséget és igazságot kutatták, ami ugyanolyan tünékeny fogalom volt akkor is, mint az Akropolisz építésének idején.

Mások azonban azt mondták: végre örökre elszállt az Ádámot sújtó átok. Építhetünk már olyan városokat, amelyekben a gépek gondoskodnak minden szükségletünkrõl, mihelyt a gondolat megfogalmazódik bennünk, sõt, még ennél is hamarabb, hiszen az analizátorok még a tudatalattiba temetett vágyakat is képesek felismerni. Az élet célja a gyönyör-és a boldogságkeresés. Az ember kiérdemelte. Fárasztó a tudásért folytatott véget nem érõ harc és a vak vágy, hogy hidat verjünk a csillagokhoz.

A Lótuszevõk õsi álma volt ez, az emberrel egyidõs álom. Most elõször válhatott valóra. Egy ideig nem sokan hittek benne. A második reneszánsz tüzei még nem lángoltak fel, és nem aludtak ki. De ahogy múltak az évek, a Dekadensek gondolkodásmódja egyre több embert vonzott, és õk felépítették a belsõ bolygók rejtett zugaiban álmaik városát.

Ezek a városok egy évszázadon át pompáztak különös, egzotikus virágként, míg el nem halt az építésüket ösztönzõ, csaknem vallásos buzgalom. Még egy nemzedéken keresztül kitartottak, majd sorra eltûntek a köztudatból, haldoklásuk közben temérdek mesét, legendát hagyva hátra, amelyek az évszázadok múltán egyre terebélyesedtek.

A Földön csak egy ilyen város épült, és megoldhatatlannak látszó rejtély lengte körül. Csak maga tudta, miért, de a Világtanács elpusztított minden ismeretet, ami a városra vonatkozott. A helyét homály fedte. Egyesek azt mondták, a sarki mezõkön van; mások úgy hitték, a Csendes-óceán mélyén rejtõzik. Semmi sem volt bizonyos, csak a neve: Komamának hívták.

Henson félbeszakította az elbeszélést.

- Eddig nem mondtam semmi olyasmit, amit más ne tudna. A történet többi része a Világtanács és talán néhány száz ember titka Scientiában. Rolf Thordarsen, mint te is tudod, a világon a legnagyszerûbb mûszaki zseni volt, aki valaha élt. Õ teremtette meg a robotgyártás alapjait, és õ építette meg az elsõ igazi gondolkodó gépeket. Laboratóriumaiból kerültek ki több mint húsz éven át a legnagyszerûbb felfedezések. Azután Thordarsen hirtelen eltûnt. Beszéltek arról, hogy megpróbálta elérni a csillagokat. De valójában nem ez történt.

Thordarsen úgy gondolta, hogy a robotok, amelyek még mindig irányítják ezt a civilizációt, csak a kezdetet jelentik. Olyan javaslatokkal kereste fel a Világtanácsot, amelyek megváltoztatták volna az emberi társadalom képét. Nem tudjuk, mit jelentettek pontosan ezek a változások, de Thordarsen úgy hitte, hogy nélkülük az emberi nem zsákutcába jut, mint ahogy sokan úgy gondoljuk, hogy tényleg ez történt.

A tanács dühödten ellenkezett. Tudod, éppen akkoriban integrálták a robotokat a társadalomba, és lassan kezdett helyreállni az egyensúly, amely ötszáz éve változatlanul fennáll.

Thordarsen keserûen csalódott. A Dekadensek a zseniket vonzó képességükkel megszerezték maguknak, és meggyõzték róla, hogy fordítson hátat a világnak. Õ volt az egyetlen, aki valóra válthatta álmaikat.

- És megtette?

- Senki sem tudja. De Komarra felépült, ez bizonyos. Tudjuk, hol van, és tudja a Világtanács is. Vannak dolgok, amiket nem lehet titokban tartani.

Ez igaz - gondolta Peyton. Még ebben a korban is tûntek el emberek, és a szóbeszéd szerint az álomváros keresésére indultak. Valóban, az a kifejezés, hogy "Komamába ment", olyannyira a nyelv része lett, hogy eredeti jelentése feledésbe merült.

Henson elõredõlt, és egyre izgatottabban beszélt tovább.

- Most jön a furcsaság. A Világtanács elpusztíthatná Komarrát, de nem teszi. A Komarra létébe vetett hit ugyanis stabilizálóan hat a társadalomra. Erõfeszítéseink ellenére még mindig léteznek pszichopaták. Míg hipnózisban vannak, megemlítik nekik Komamát. Soha nem találják meg, de amíg keresik, ártalmatlanok.

Kezdetben, nem sokkal a város alapítása után, a tanács elküldte az ügynökeit Komamába. Egyikük sem tért vissza. Nem volt semmi csalás: egyszerûen úgy döntöttek, jobb, ha maradnak. Ezt biztosra vehetjük, mert érkeztek tõlük üzenetek. Azt hiszem, a Dekadensek rájöttek, hogy a tanács lerombolná a várost, ha az ügynököket szándékosan tartották vissza.

Láttam néhány ilyen üzenetet. Fantasztikusak. Csak egy szóval írhatók le: túlfûtöttség. Dick, volt valami Komarrában, amitõl az emberek megfeledkeztek a külvilágról, barátaikról, a családjukról mindenrõl! Próbáld elképzelni, mit jelent ez!

Késõbb, amikor bizonyossá vált, hogy már egy Dekadens sem lehet életben, a tanács újra próbálkozott. Ötven évvel ezelõtt még mindig próbálkozott. De soha senki nem tért vissza Komarrából.

Miközben Richard Peyton beszélt, a várakozó robot fonetikai csoportok szerint analizálta szavait, központozással látta el õket, és automatikusan a megfelelõ elektronikus dossziékba továbbította a feljegyzést.

- Másolás az elnöki és a személyes dossziémba. Feljegyzés 22-rõl és ma reggeli megbeszélésünkrõl.

- Láttam a fiamat, de III. Richard Peyton elmenekült elõlem. Elszánt, és csak kárt okozunk, ha erõszakkal visszatartjuk. Ezt a leckét már Thordarsentõl is megtanulhattuk volna. Javaslom: azzal nyerjük meg a jóindulatát, hogy megadunk neki minden segítséget. Ezzel biztonságos kutatóutakra irányíthatjuk. Amíg rá nem jön, hogy Rolf Thordarsen az õse volt, nem fenyegeti veszély. A személyiségjegyek hasonlósága ellenére valószínûtlen, hogy megpróbálja megismételni, amit Thordarsen véghezvitt. Mindenekelõtt biztosítanunk kell, hogy soha ne fedezze föl vagy látogassa meg Komamát. Ha ez megtörténik, az beláthatatlan következményekkel jár.

Henson abbahagyta az elbeszélést, de a barátja egy szót sem szólt. Túlságosan le volt nyûgözve, ezért egy perc múlva a másik folytatta.

- Így eljutunk a jelenhez és hozzád. A Világtanács, Dick, egy hónapja fedezte fel, kinek az örököse vagy. Sajnáljuk, hogy megmondtuk nekik, de már késõ. Genetikailag te vagy Thordarsen reinkamációja, a szó tudományos értelmében. Bekövetkezett az, amire minimális esély van a természetben, mint ahogy bekövetkezik néhány száz évente egyik-másik családban. Te végezheted el, Dick, azt a munkát, amirõl Thordarsennek le kellett mondania - bármi volt is az. Talán örökre elveszett, de ha van bármi nyoma, a titok Komamában van. A Világtanács tudja ezt, ezért is akarnak eltéríteni a sorsodtól. Ne szomorkodj. A tanács tagjai között az emberiség legnagyszerûbb elméi vannak. Nem akarnak bántani, és nem is ér majd semmi baj. De mindenáron igyekeznek megõrizni a társadalom jelenlegi felépítését, amely szerintük a legjobb.

Peyton lassan felállt. Egy pillanatra úgy tûnt, semleges, külsõ szemlélõje csupán ennek a III. Richard Peyton nevû próbababának, már nem ember, hanem jelkép, a világ jövõjének záloga. Határozott erõfeszítést kívánt tõle, hogy szembesüljön ezzel az új azonossággal.

Barátja szótlanul figyelte.

- Van még valami, amit nem mondtál el, Alan. Honnan tudod mindezt?

Henson elmosolyodott.

- Már vártam a kérdést. Én csak szócsõ vagyok, akire azért esett a választás, mert ismer téged. A többiek kilétét még neked sem árulhatom el. De van közöttük számos tudós, akikrõl tudom, hogy csodálod õket. Mindig volt egyfajta baráti versengés a tanács és az azt szolgáló tudósok között, de az utóbbi években eltávolodott a véleményük egymástól. Sokan úgy gondoljuk, hogy a jelen kor, amelyrõl a tanács úgy hiszi, örökké tart, pusztán köztes állapot. Azt gondoljuk, hogy a túlságosan hosszú stabilitás dekadenciához, hanyatláshoz vezet majd. A tanács pszichológusai biztosak benne, hogy meg tudják akadályozni.

Peyton szeme felcsillant.

- Én is folyton ezt mondom. Csatlakozhatok hozzátok?

- Késõbb. Elõbb még dolgod van. Tudod, mi valamiképpen forradalmárok vagyunk. Megindítunk egy-két társadalmi reakciót, és ha végeztünk, az emberiség hanyatlásának veszélye ezer évvel kitolódik. Te, Dick, ennek a folyamatnak az egyik katalizátora vagy. Hadd tegyem hozzá, nem az egyetlen.

Szünetet tartott.

- Még ha Komarra csõdöt mond is, nekünk van még egy rejtett adunk. Reményeink szerint ötven éven belül elkészül a csillagközi hajtómû.

- Végre! - mondta Peyton. - És akkor mit csináltok?

- Bemutatjuk a tanácsnak, és közöljük: "Tessék, most eljuthattok a csillagokig. Ugye, milyen jó fiúk vagyunk?" A tanács tagjai bambán mosolyognak majd, és nekiállnak, hogy megfosszák gyökereiktõl a civilizációt. Amikor elkészülünk a csillagközi hajtómûvel, a társadalom fejlõdésnek indul.

- Remélhetõleg megérem - mondta Peyton. - De mit akarsz, mit tegyek én?

- Csupán azt kívánjuk tõled, hogy menj el Komarrába, és derítsd ki, mi van ott. Azt reméljük, te sikerrel jársz ott, ahol mások elbuktak. A tervek készen vannak.

- És hol van Korvarra? Henson elmosolyodott.

- Igazán nem nehéz kitalálni. Egy helyen lehet csak, ott, ahol nem repülhet át repülõ, ahol senki nem él, ahol csak gyalog lehet közlekedni. A Nagy Rezervátumban.

Az idõs férfi kikapcsolta az írógépet. Fölötte - vagy alatta - mindegy - a Föld hatalmas félholdja lassan kioltotta a csillagokat. Örök forgása közepette a kis hold elérte a határvonalat, és alámerült az éjszakába. Lenn itt-ott pöttyöket rajzoltak a városok fényei.

A látvány szomorúsággal töltötte el az idõs férfit. Arra emlékeztette, hogy az õ élete is a végéhez közeledik, és mintha elõre megjósolta volna annak a kultúrának a végét, amelyet õ védelmezett. Talán mégis igazuk van az ifjú tudósoknak. A hosszú pihenõ a végéhez közeledik, és a világ új célok felé halad, amelyeket õ már nem láthat.

3. A VAD OROSZLÁN

Éjszaka volt, amikor Peyton gépe nyugat felé tartott, az Indiai óceán felett. Messze odalenn szabad szemmel nem látszott más, csak az afrikai partoknak csapódó hullámok, de a navigációs képernyõn ott volt a szárazföld részletes képe. Az éjszaka nem jelentett védelmet Peyton számára, de emberi szem nem láthatta. Ami a fürkészõ gépeket illeti, nos, azokról már gondoskodtak. Feltehetõleg sokan vannak, akik úgy gondolkodnak, mint Henson.

A tervet ügyesen készítették elõ. A részleteket olyan emberek dolgozták ki gondosan, akik nyilván élvezték, amit csinálnak. Peytonnak az erdõ szélén kellett letennie a gépet, a lehetõ legközelebb az elektronikus gáthoz.

Még ismeretlen barátai sem tudták kikapcsolni a rendszert anélkül, hogy gyanút ne keltenének. Szerencsére csak húszmérföldes távolság volt a képernyõ széle és Komarra között, nagyjából nyílt terep. Gyalog kell majd befejeznie az utat.

A kis hajó hatalmas ágropogás közepette szállt le a láthatatlan erdõben. Vízszintes helyzetben állt be, Peyton eloltotta a kabin halvány fényeit, és kinézett az ablakon. Semmit sem látott. Mivel emlékezett rá, mit mondtak neki, nem nyitotta ki az ajtót. Elhelyezkedett, amilyen kényelmesen csak tudott, és nyugodtan várta a pirkadatot.

Arra ébredt, hogy vakító napfény tûz a szemébe. Gyorsan belebújt a barátaitól kapott felszerelésbe, kinyitotta a kabinajtót, és kilépett az erdõbe.

A leszállás helyét gondosan megválasztották, így nem okozott gondot, hogy kiverekedje magát a néhány méternyire lévõ nyílt terepre. Elõtte alacsony, fûvel borított dombok húzódtak, itt-ott karcsú facsoportokkal. Enyhe volt az idõ, bár nyár volt, és az Egyenlítõ sem esett messze. Errõl gondoskodott a nyolcszáz éve alkalmazott éghajlat-ellenõrzés és a sivatagokat kordában tartó hatalmas mesterséges tórendszer.

Életében elõször Peyton olyannak látta a természetet, amilyen az ember elõtti idõkben lehetett. De nem a látvány vadságát találta különösnek. Peyton nem ismerte a csendet. Mindig gép morgása vagy a sztratoszféra magasában gyorsuló ûrhajók messzi suhogása vette körül.

Itt semmi ilyesmi nem hallatszott, egy gép sem tudott áthatolni a Rezervátumot körülvevõ gáton. Csak a szél suhogása hallatszott a fûben, és a rovarok alig hallható zenebonája. Peytont elbátortalanította a csend, és úgy tett, ahogy bármelyik abban a korban élõ ember tett volna. Megnyomta a rádióján azt a gombot, amelyik kiválasztotta a háttérzenét sugárzó csatornát.

Így tett meg Peyton mérföldet mérföld után magabiztos léptekkel, keresztül a Nagy Rezervátum hullámzó vidékén, amely a Földön megmaradt legnagyobb természetes területnek számított. Könnyû volt a járás, felszerelésének súlyát szinte teljesen lecsökkentették a beépített semlegesítõk. Bár csak egy pöccintésébe került, hogy bárkit felhívjon a bolygón, Peyton úgy képzelte, egyedül van a természet szívében, és egy pillanatra úgy érzett, ahogyan Stanley vagy Livingstone érezhetett, amikor több mint ezer éve elõször lépett erre a földre.

Szerencsére Peyton jó gyalogló volt, és délre megtette a távolság felét. Lepihent, hogy elfogyassza ebédjét egy Marsról importált tûlevelûekbõl álló facsoport alatt, amely zavart megdöbbenést keltett volna a régi korok felfedezõiben. Peyton természetesnek tartotta, hogy ott vannak.

Már egész szép halom üres konzervdoboz volt elõtte, amikor észrevett egy sebesen mozgó tárgyat. Abból az irányból érkezett, ahonnan õ, de túl messze volt ahhoz, hogy felismerhesse. Csak akkor állt fel, hogy jobban megnézze, amikor egyértelmûen kiderült, hogy a tárgy felé közelít. Eddig még nem látott állatot - bár õt rengeteg állat látta -, így érdeklõdve figyelte a jövevényt.

Peyton azelõtt sohasem látott oroszlánt, de könnyen felismerte a felé szökellõ hatalmas vadat. Becsületére legyen mondva, épphogy rápillantott az elõtte magasodó fára. Azután szilárdan megvetette a lábát.

Tudta, hogy nincsenek többé veszélyes állatok a világon. A rezervátum egy biológiai laboratórium és egy nemzeti park között volt, turisták ezrei látogatták évrõl évre. Mindenki tudta, hogy ha békén hagyja a terület lakóit, azok is békén hagyják õt.

Az állat nyilvánvalóan igyekezett barátságos lenni. Egyenesen Peytonhoz ügetett, és gyengéden hozzádörgölõdött. Amikor Peyton újra lábra állt, az oroszlán éppen üres konzervdobozai iránt érdeklõdött odaadóan. Aztán ellenállhatatlan képpel felé fordult.

Peyton felnevetett, kinyitott egy konzervdobozt, és tartalmát gondosan egy lapos kõre terítette. Az oroszlán megkönnyebbülten fogadta a sarcot, és míg evett, Peyton tekintete idegesen szántotta a tárgymutatót a hivatalos útikönyvben, amelyet elõrelátó, ismeretlen támogatóitól kapott.

A Földön kívüli látogatók könnyebbségére több - fényképekkel illusztrált - oldal szólt az oroszlánokról. Az adatok megnyugtatóak voltak. Az ezeréves tudományos tenyésztési módszerek folytán az állatok királya jelentõs fejlõdésen ment át. Az elmúlt évszázadban csak egy tucat embert falt föl: ebbõl tíz esetben a vizsgálat kizárta bûnösségét, míg a másik két eset "nem nyert bizonyítást".

De a könyv semmit nem közölt a nemkívánatos oroszlánokról, és arról, hogy lehet megszabadulni tõlük. Arra sem utalt, hogy általában olyan barátságosak-e, mint ez a példány.

Peyton nem volt különösebben jó megfigyelõ. Idõbe telt, míg észrevette az oroszlán elsõ mancsára tekert fémszalagot. Egy sor szám és betû volt rajta, meg a Rezervátum hivatalos bélyegzõje.

Ez itt nem vadállat volt; talán egész fiatalkorát emberek között töltötte. Valószínûleg egyike volt azoknak a híres "szuperoroszlánoknak", amelyeket a biológusok tenyésztettek ki és engedtek szabadon, hogy javítsák a faj összetételét. A Peyton által olvasott beszámolók szerint néhányuk majdnem olyan okos volt, mint egy kutya.

Gyorsan rájött, hogy az állat sok egyszerû szót megért, különösen az ételhez kapcsolódókat. Még ebben a korban is gyönyörû példánynak számított; jó harminc centivel magasabb volt, mint évszázadokkal korábbi õsei.

Amikor Peyton újra útnak indult, az oroszlán az oldalán ügetett. Kételkedett benne, hogy barátsága többet jelent fél kiló szintetikus húsnál, de örült, hogy van valaki, akihez beszélhet, aki nem próbál ellentmondani neki. Alaposan megfontolta a dolgot, és úgy döntött, hogy a Leó megfelelõ név lesz új társa számára.

Peyton néhány száz métert gyalogolt, amikor hirtelen vakító villanást látott a levegõben. Bár azonnal tudta, mi az, mégis meg

állt döbbenten pislogva. Leó eliramodott, és már el is tûnt a láthatáron. Peyton úgy gondolta, amúgy sem vette volna hasznát, ha veszélybe kerül. Késõbb kénytelen volt megváltoztatni ezt a véleményét.

Amikor visszanyerte látását, rájött, hogy színes figyelmeztetést lát, amely tüzes betûkkel íródott a levegõbe:

FIGYELEM!

ÖN TILTOTT TERÜLETHEZ KÖZELEDIK!

FORDULJON VISSZA!

A hivatalban lévõ Világtanács határozata

Peyton néhány pillanatig elgondolkodva nézte a feliratot, majd körülnézett, hogy hol a vetítõ. Egy fémdobozban volt, nem túlságosan jól elrejtve az út mentén. Gyorsan kinyitotta azokkal az univerzális kulcsokkal, amelyeket egy elektronikai bizottságtól kapott érettségire.

Néhány percnyi vizsgálódás után megkönnyebbülten felsóhajtott. A vetítõ egyszerû alkalmatosság volt. Minden mûködésbe hozta, ami elhaladt az úton. Helyet kapott benne egy kamera is, de azt kikapcsolták. Peytont ez nem lepte meg, hiszen bármely arra járó állat mûködésbe hozta volna a szerkezetet. Szerencsésen alakultak a dolgok. Úgy tûnt, soha senki nem tudja meg: III. Richard Peyton egyszer végigment ezen az úton.

Kiáltott Leónak, aki lassan visszaoldalgott, mintha szégyellte volna magát. A felirat már eltûnt, Peyton pedig nyitva tartotta a reléket, hogy ne jelenjen meg újra, amikor Leó elhalad elõtte. Azután bezárta a dobozt, és folytatta az útját. Kíváncsi volt, mi történik legközelebb.

Száz méterrel arrébb, szigorú, testetlen hang szólította meg. Semmi újat nem mondott, de számos kisebb büntetést helyezett kilátásba, amelyek közül Peyton néhánnyal már megismerkedett.

Szórakoztató volt nézni Leó pofáját, amikor az állat próbálta megtalálni a hang forrását. Peyton ismét megkereste a vetítõt, és ellenõrizte, mielõtt továbbment volna. Úgy gondolta, biztonságosabb volna, ha letér az útról. Késõbb felvevõeszközök is lehetnek az út mentén.

Némi nehézség árán rávette Leót, hogy maradjon a fémfelületen, míg õ az utat szegélyezõ kopár talajon haladt. A következõ negyedmérföldnyi úton az oroszlán két bambacsapdát hozott mûködésbe. Az utolsó mintha felhagyott volna a gyõzködéssel:

ÓVAKODJON A VAD OROSZLÁNOKTÓL!

Peyton Leóra nézett, és felnevetett. Leó nem értette a poént, de udvariasan csatlakozott hozzá. Az automatikus jelzés egy utolsó reménytelen villanással kialudt mögöttük.

Peyton kíváncsi volt rá, vajon miért helyezték el ezeket a figyelmeztetéseket. Talán hogy a véletlen látogatókat elijesszék. Aligha térítették volna el azokat, akik tudták, hova tartanak.

Az út hirtelen éles szögben jobbra kanyarodott, ott magasodott elõtte Komarra. Furcsa volt, hogy ennyire megdöbbenti valami, amire számított. Az elõtte elterülõ hatalmas tisztást félig kitöltötte egy fekete fémszerkezet.

A város olyan volt, mint egy kúp alakú terasz, nyolcszáz méter magas, az alapjánál ezer méter széles. Hogy mekkora része lehetett a föld alatt, Peyton elképzelni sem tudta. Megállt, lenyûgözték a különös építmény hatalmas méretei. Azután lassan elindult elõre.

Barlangjában lapuló fenevadként várt a város. Bár vendége kevés volt, készen állt fogadásukra, bárkik legyenek is. Néha az elsõ figyelmeztetés fordította vissza õket, néha a második. Kevesen érték el a bejáratot, mielõtt bátorságuk cserben hagyta õket. De azok közül, akik ide jutottak, a legtöbben örömmel léptek be rajta.

Peyton elérte a márvány lépcsõsort, amely az elõtte tornyosuló fémfalhoz és a különös fekete lyukhoz vezetett, amelyrõl úgy tûnt: az az egyetlen bejárat. Leó nyugodtan ügetett mellette, ügyet sem vetve a különös környezetre.

Peyton megállt a lépcsõsor lábánál, és egy számot tárcsázott a hívóján. Várt, amíg megérkezett a nyugtázó jelzés, azután lassan a mikrofonba mondta:

- A légy berepül a terembe.

Kétszer is elismételte, és nagyon ostobának érezte magát. Valakinek, gondolta, fura humora van.

Nem jött válasz. Ez is a terv része volt. De kétsége sem volt afelõl, hogy az üzenetet megkapták, valószínûleg Scientia egyik laboratóriumában, hiszen a tárcsázott számban található kód a nyugati féltekére utalt.

Peyton kinyitotta legnagyobb konzervdobozát, és a márványra borította tartalmát. Ujjával beletúrt az oroszlán sörényébe, és játékosan megcsavarta.

- Azt hiszem, legjobb, ha itt maradsz, Leó - mondta. - Lehet, hogy jó ideig bent leszek. Ne próbálj meg követni.

A lépcsõ tetején visszanézett. Megkönnyebbülésére az oroszlán nem próbált utána menni. Hátsó felén ült, és szívfacsaróan nézett rá. Peyton intett, és hátat fordított neki.

A görbült fémfelületen nem volt ajtó, csak egy egyszerû, talányos fekete lyuk. Peyton arra gondolt, vajon hogyan akarták az építõk kívül tartani az állatokat. Azután felfigyelt valamire a nyíláson.

Túlságosan fekete volt. Bár a bejárat a fal árnyékban húzódott, nem volt ok rá, hogy ennyire fekete legyen. Kivett a zsebébõl egy pénzérmét, és a nyílásba dugta. Hallotta, hogy leesik; megnyugodott, és elõrelépett.

A gondosan beállított megkülönböztetõ áramkörök nem vettek tudomást az érmérõl, mint ahogy figyelmen kívül hagyták a vadállatokat is, amelyek beléptek a sötét kapun. De az emberi elme jelenléte elegendõ volt ahhoz, hogy megnyissa a telepet. Egy másodperc törtrészére az ernyõ, amelyen Peyton áthaladt, erõsen lüktetni kezdett. Azután újra közömbössé vált.

Peytonnak úgy tûnt, hosszú idõbe telik, míg lába földet ér, de ez aggasztotta a legkevésbé. Sokkal meglepõbb volt az azonnali átmenet a sötétségbõl a hirtelen fénybe, a dzsungel tikkasztó melegébõl a hozzá képest csaknem fagyos hõmérsékletbe. A változás olyan hirtelen következett be, hogy majdnem elállt tõle a lélegzete. Nyugtalanul fordult a boltív felé, amelyen át az imént belépett.

De az már nem volt ott. Soha nem is volt. Peyton egy fémemelvényen állt, egy kör alakú terem kellõs közepén, amelynek peremén tucatnyi csúcsos boltív magasodott. Bármelyiken át jöhetett éppen, ha nem lett volna mindegyik negyven méterre tõle.

Peytont egy pillanatra elfogta a pánik. Érezte, hogy zakatol a szíve, és valami furcsa történt a lábával. Magányában leült az emelvényre, és megpróbálta logikusan átgondolni a helyzetét.

4. A MÁK JELE

Valami a fekete bejáratból egy pillanat alatt a terem közepére röpítette. Csak két magyarázat lehetett, mindkettõ fantasztikus. Vagy baj volt a térrel Komarra belsejében, vagy pedig az építõi felfedezték az anyagátvitel titkát.

Mióta az ember rájött, hogyan küldjön hangot és képet rádióhullámok segítségével, álmodott arról, hogy ugyanígy küldjön anyagot is. Peyton az emelvényre nézett, ahol állt. Könnyen rejthet elektronikát, és volt egy igen különös domborulat is a feje fölött, a mennyezeten.

Bárhogyan volt is, jobb módszert el se tudott képzelni a nem kívánatos látogatók távoltartására. Sietõsen lekászálódott az emelvényrõl. Nem az a fajta hely volt, ahol szívesen idõzött volna.

Zavarta, amikor rájött: semmiképpen sem tud távozni annak a szerkezetnek a segítsége nélkül, amely idehozta. Elhatározta, hogy egyszerre csak egy dolog miatt aggódik. Mire befejezi felfedezõútját, kitapasztalja ezt is, Komarra minden többi titkával együtt.

Soha nem volt öntelt. Peyton és a város létrehozói között öt évszázad kutatómunkája volt. Bár sok mindenre rábukkanhat, ami számára újdonság, nem lesz semmi, amit ne érthetne meg. Véletlenszerûen kiválasztotta az egyik kijáratot, és nekiindult, hogy felfedezze a várost

A gépek figyeltek, és várták, hogy el öljön az ó idejük. Egyetlen célból épültek, és ezt a célt még mindig vakon teljesítették. Réges-rég a feledés békéjét hozták el építõik elcsigázott elméi számára. És ezt a feledést még mindig meg tudták adni bárkinek, aki Komarra városába lepett.

A mûszerek akkor kezdték az elemzést, amikor Peyton belepett az erdõbõl. Ezzel a feladattal nem végezhettek gyorsan - fel kellett boncolniuk az emberi elmét minden reményével, vágyával és félelmével együtt. A szintetizátoroknak még órákba telik, míg mûködésbe lepnek. Addig majd szórakoztatják a vendéget, és közben elõkészülnek a vendéglátás bõkezûbb formájára.

A kis robotnak jócskán meggyûlt a baja a tünékeny látogatóval, mire képes volt meghatározni a helyzetét, hiszen Peyton a város felfedezése közben gyorsan haladt teremrõl teremre. Végül a gép egy kis, kör alapú terem közepén állt meg. A helyiséget mágneses kapcsolók borították; a világosságot egyetlen fénycsõ szolgáltatta.

A robot érzékelõi szerint Peyton csak egy-két méterre volt tõle,

de négy szemlencséje ennek semmi jelét nem látta. Zavarodottan, mozdulatlanul állt. Csendben volt, eltekintve motorjai halk suhogásától és egy relé idõszakos kattanásától.

Peyton egy pallón állt, a talajtól háromméternyire, és nagy érdeklõdéssel figyelte a gépezetet. Csillogó fémhengert látott, amely apró kerekekre rögzített, vastag alapból emelkedett ki. Végtagjai nem voltak: a henger a szemlencsék nyílásain, és egy sor fémbõl készült hangrácson kívül sehol sem tört meg.

Mulatságos volt megfigyelni a gép zavarodottságát, amint apró agya két, egymásnak ellentmondó információhalmazzal küszködik. Bár tudta, hogy Peytonnak a teremben kell lennie, szemei azt közvetítették, hogy a helyiség üres. Kis köröket leírva nekiiramodott, amíg Peyton meg nem szánta, és le nem jött a pallóról. A szerkezet azonnal abbahagyta a körözést, és üdvözölte.

- A-Ötös vagyok. Elvezetlek, ahova kívánod. A parancsokat szabvány robotszókincsben kérem.

Peyton csalódott volt. a robot teljesen szabványos példány volt, pedig õ valami jobbat várt abban a városban, amelyet Thordarsen épített. De a gépezet nagy hasznára válhat, ha megfelelõen használja.

- Köszönöm - mondta fölöslegesen. - Kérem, vigyél a lakónegyedekhez.

Bár Peyton mostanra csaknem bizonyos volt afelõl, hogy a város teljesen automatizált, így is megvolt rá a lehetõség, hogy talál emberi életet. Lehetnek mások, akik segíthetnek neki a kutatásban, bár leginkább abban bízhatott, hogy nem talál ellenállásra.

A kis gépezet szó nélkül megperdült, és kigurult a terembõl. A folyosó, amelyen végigvezette Peytont, gyönyörûen vésett ajtóban végzõdött. Peyton ezt már korábban megpróbálta kinyitni, de hiába. A-Ötös láthatóan ismerte a titkát, hiszen közeledtükre a vastag fémtábla halkan félrecsúszott. A robot begördült egy kicsiny, dobozszerû helyiségbe.

Peyton kíváncsi volt rá, vajon egy másik anyagátvivõbe léptek-e be, de kiderült, hogy a doboz közönséges lift. Az emelkedéssel töltött idõbõl ítélve csaknem a város tetejéig vihette õket. Amikor az ajtó kinyílt, Peyton úgy érezte, egy más világba érkezett.

A folyosók, ahová elõször csöppent, egyhangúak és dísztelenek voltak, a céljukat szolgálták. De ezek a tágas csarnokok és üléstermek fényûzõen voltak berendezve. A huszonhatodik században a cikornyás díszítés és a rikító színek járták, amit a késõbbi korok annyira megvetettek. De a Dekadensek jóval saját koruk elõtt jártak. Komarra tervezésekor a pszichológia és a mûvészet eredményeit egyaránt felhasználták.

Egy életet el lehetett itt tölteni anélkül, hogy az ember az összes freskót, faragást, festményt végig tudta volna nézni, kitûnõek voltak, mint amikor készültek. Tökéletes tévedésnek tûnt, hogy ez a csodálatos hely ennyire elhagyatott, ennyire el van rejtve a világtól. Peyton szinte megfeledkezett tudományos buzgalmáról, és úgy rohangált egyik csodától a másikig, akár egy gyerek.

Zsenialitás lakozott itt, talán a világ legnagyszerûbb zsenialitása. De ez a zsenialitás beteges és kétségbeesett volt, elvesztette önmagába vetett hitét, de megtartotta fantasztikus technikai tudását. Peyton most értette meg elõször, miért kapták Komarra építõi a nevüket.

A Dekadensek mûvészete taszította és le is nyûgözte. Nem volt gonosz, hiszen teljesen független volt az erkölcsi értékektõl. Meghatározó jellemzõi az unalom és a kiábrándultság lehettek. Egy idõ után Peyton, aki sohasem tartotta magát túlságosan fogékonynak a vizuális mûvészetek iránt, úgy érezte, enyhe depresszió szállja meg. Mégsem tudott elszakadni a látványtól.

Végül Peyton újra a robothoz fordult.

- Laknak itt most?

- Igen.

- Hol vannak?

- Alszanak.

Ez valahogyan természetes válasznak tûnt. Peyton nagyon fáradt volt. Az utóbbi idõben már küszködnie kellett, hogy ébren maradjon. Mintha valami alvásra kényszerítette volna, csaknem ráerõltetve az akaratát. Holnap lesz elég ideje, hogy felfedezze a titkokat, amiért jött. Most semmi mást nem akart, csak aludni.

Automatikusan követte a robotot, az a tágas csarnokokból egy fémajtók által szegélyezett hosszú folyosóra vezette. Mindegyik ajtón félig ismerõs jel volt, de Peyton nem ismerte fel. Álmos elméje még mindig ezzel a problémával viaskodott, amikor a robot megállt az egyik ajtó elõtt. Az halkan kinyílt.

Az elsötétített szobában álló, kárpitozott heverõ ellenállhatatlannak bizonyult. Peyton automatikusan az ágy felé botorkált. Miközben álomba zuhant, elméjébe elégedettség költözött. Felismerte a jelképet az ajtón, de agya túlságosan fáradt volt ahhoz, hogy ráébredjen a jelentõségére.

A mák volt az.

A város mûködésében nem volt ravaszság, és nem volt benne rosszindulat sem. Személytelenül teljesítette a rábízott feladatot. Bárki, aki a Komamába lépett, jó szível ölelte magához ajándékait. Ez a látogató volt az elsõ, aki nem vett róluk tudomást.

Az integrátorok órák óta készen álltak, de a nyugtalan, fürkészõ elme kitért elõlük. Megengedhetted maguknak a várakozást, ahogy megtették az utóbbi ötszáz évben is.

És most, amikor Richard Peyton békésen álomba zuhant, összemorzsolódott e különösen makacs elme védelmi rendszere. Messze lent, Komarra szívesen megnyílt egy relé; és összetett, lassan hullámzó áramok süllyedtek alá és folytak át vákuumcsövek során. A tudat, melyet III. Richard Peytonnak hívtak, megszûnt létezni.

Peyton azonnal elaludt. Egy ideig a teljes feledés kísértette. Azután öntudata kezdett halványan visszatérni. És akkor, mint mindig, álmodott.

Furcsa volt, hogy kedvenc álma jön elõ, ráadásul élénkebben, mint azelõtt bármikor. Peyton egész életében imádta a tengert, és egyszer egy alacsonyan szálló gép figyelõtornyából sikerült megpillantania a hihetetlenül szép csendes-óceáni szigeteket. Soha nem járt arra, de gyakran kívánta, bárcsak egy távoli, békés szigeten tölthetné életét, mit sem törõdve a világ jövõjével.

Mindenki álmodott errõl életének valamelyik korszakában, de Peyton elég okos volt ahhoz, hogy rájöjjön: két hónapnyi ilyen élet után az unalomtól félõrülten rohanna vissza a civilizációba. De álmaiban ez sohasem nyugtalanította, és most újra lengedezõ pálmák alatt feküdt, hullámok doboltak a korallzátonyon egy lagúna felett, amely azúrszín keretbe foglalta a Napot.

Az álom kivételesen élénk volt; olyannyira, hogy Peyton már arra gondolt, egy álom sem lehet ennyire valóságos. Azután félbeszakadt, olyan hirtelen, hogy úgy tûnt, kettéhasadtak a gondolatai. A megszakítás visszazökkentette öntudatába.

A keserûen csalódott Peyton szorosan csukott szemmel feküdt egy darabig, próbálta újra megragadni az elveszett Paradicsomot. De hiába. Valami folyton az agyába vágott, és meggátolta abban, hogy elaludjon. Mi több, hirtelen keménynek, kényelmetlennek érezte az ágyát.

Peyton világéletében realista volt, és sosem aggasztották filozófiai kételyek, így azután a sokk, ami érte, nagyobb volt, mint kevésbé intelligens emberek esetében lett volna. Soha azelõtt nem jutott eszébe, hogy a józan eszében kételkedjen, de most így történt. Hiszen a hang, ami fölébresztette, a korallzátonyokon doboló hullámok hangja volt. A lagúna mellett feküdt, az aranyló homokon. Körülötte szél sóhajtozott a pálmafák levelei között, és langyos ujjaival finoman simogatta õt.

Egy pillanatra Peyton csak arra gondolt, hogy még mindig álmodik. De ezúttal nem lehetett kétsége. Amíg az ember megõrzi józan eszét, nem keveri össze a valóságot az álommal. Ez itt olyan valóságos volt, mint bármi más az univerzumban.

Lassan elmúlt a csodálkozása. Felkelt; a homok aranyszín esõként hullott le róla. Kezével beárnyékolta a szemét, és végigtekintett a parton.

Nem gondolkodott azon, miért ilyen ismerõs a vidék. Elég természetesnek tûnt ahhoz, hogy tudja: a falu kicsit messzebb fekszik, az öböl partján. Mindjárt újra találkozik a barátaival, akiktõl egy ideig elválasztotta egy világ, amely gyorsan kihullott az emlékeibõl.

Eszébe jutott egy fiatal mérnök - még a nevére sem emlékezett -, aki egyszer hírnévre és bölcsességre vágyott. Abban a másik világban jól ismerte ezt a bolondos személyt, de most már nem tudná elmagyarázni neki, hogy hiábavalóak a vágyai.

Lustán elindult a parton; árnyékéletének utolsó, bizonytalan emlékei minden lépéssel bõrként vedlettek le róla, ahogy egy álom részletei beleolvadtak a nappali világosságba.

A világ másik oldalán három nyugtalan tudós várakozott egy elhagyatott laboratóriumban, miközben szemét egy szokatlan formájú, többcsatornás kommunikációs készülékre szegezte. A szerkezet kilenc órája hallgatott. Az elsõ nyolc órában még nem várták, hogy üzenetet kapnak, de az elõre megbeszélt jel most már több mint egy órát késett.

Alan Henson felugrott, és türelmetlen mozdulatot tett.

- Tennünk kell valamit! Felhívom!

A másik két tudós idegesen nézett össze.

- Lenyomozhatják a hívást!

- Nem hiszem, hacsak nem figyelnek minket. De még ha ezt teszik is, nem mondok semmi szokatlant. Peyton meg fogja érteni, ha egyáltalán képes válaszolni.

Ha Richard Peyton ismerte is az idõt, ezt az ismeretet most elveszítette. Csak a jelen volt valóságos, a múlt és a jövõ átláthatatlan képernyõ mögött rejtõzött, ahogy a tájat is eltakarhatja néha esõfüggöny.

Peyton tökéletesen elégedett volt jelenlegi helyzetével. Nem ûzte már a nyugtalan szellem, amely egykor arra sarkallta, hogy kissé bizonytalanul bár, de meghódítsa a tudás új országait. Most nem volt hasznára a tudás.

Késõbb soha semmire nem emlékezett a szigetet eltöltött idõbõl. Sok ismerõse volt, de nevük és arcuk elenyészett az emlékezet homályában. Szeretet, lelki béke, boldogság, rövid ideig ebben élt. Mégsem emlékezett másra, mint a Paradicsomban töltött utolsó pillanatokra.

Furcsamód úgy ért véget az egész, ahogyan elkezdõdött. Újra ott feküdt a lagúna partján, de ezúttal éjszaka volt, és nem volt egyedül. A telihold alacsonyan vonult az óceán fölött, hosszú ezüstszalagja messze, egészen a világ távoli széléig terjedt. A helyüket sohasem változtató csillagok briliáns ékszerként ragyogtak az égen; pompásabbak voltak, mint a Föld elfeledett csillagai.

De Peyton gondolatai más szépség körül forogtak: most újra a homokban fekvõ alak fölé hajolt, akinek aranyszín tincsei ziláltan terültek szét testén.

A Paradicsom megremegett, és szertefoszlott. Peyton felkiáltott fájdalmában, hiszen mindentõl megfosztották, amit szeretett. Csak a változás gyorsaságának köszönhetõ, hogy elméje ép maradt. Amikor vége volt, úgy érezte magát, mint Ádám, amikor hatalmas csattanással örökre bezáródtak mögötte az Éden kapui.

De a hang, amely visszahozta, a leghétköznapibb hang volt a világon: talán az egyetlen, amely elérhette rejtõzködõ elméjét. Személyi hívójának sivítására ébredt; a készülék az ágya mellett hevert a földön, itt, Komarra városának egyik elsötétített szobájában.

A fülsiketítõ csöngés elhallgatott, amikor Peyton automatikusan odanyúlt, és megnyomta a vételi gombot. Válasza valószínûleg megnyugtatta ismeretlen hívóját - ki az az Alan Henson? -, hiszen az összeköttetés rövid idõ alatt véget ért. Peyton még mindig kábultan ült a díványon, és fejét kezébe temetve próbált új irányt szabni életének.

Nem, nem álmodott; ebben biztos volt. Inkább úgy érezte, mintha másik életet élt volna, most pedig visszatérõben lenne korábbi létéhez, hasonlóan egy emlékezetkiesésbõl felgyógyuló személyhez. Noha még kába volt, egy valamirõl meg volt gyõzõdve. Sohasem szabad újra elaludnia Komarrában.

III. Richard Peyton akaratereje lassan visszatért. Bizonytalanul felállt, és kiment a szobából. Újra ott állt a hosszú folyosón, ahonnan egyforma ajtók százai nyíltak. Most más szemmel nézett a rájuk vésett szimbólumra.

Alig vett róla tudomást, merre tart. Gondolatai túlságosan elszántan szegezõdtek az elõtte álló problémára. Ahogy haladt elõre, agya egyre tisztult, és lassan megvilágosodott. Ebben a pillanatban még csak elmélet volt, de Peyton készen állt arra, hogy hamarosan kipróbálja.

Az emberi agy finom, rejtett dolog volt, amely nem állt közvetlen kapcsolatban a világgal, a test az érzékszervek segítségével szerezte az összes tudást és tapasztalatot. Ugyanúgy lehetett gondolatokat, érzelmeket rögzíteni és tárolni általa, mint ahogy az ember régebbi korokban mérföldes hosszúságú kábeleken rögzítette a hangot.

Ha ezeket a gondolatokat akkor vetítették egy másik elmére, amikor a test öntudatlan volt, és az érzékszervek megdermedtek, az agy azt hitte, hogy a valóságot tapasztalja. Nem jöhetett rá a csalásra, vagy legalábbis csak annyira, amennyire az ember képes megkülönböztetni egy szimfónia tökéletes hangfelvételét az eredeti elõadástól.

Mindez már évszázadok óta ismert volt, de Komarra építõi úgy használták ezt a tudást, mint elõttük még soha senki. Valahol a városban bizonyára voltak olyan szerkezetek, amelyek a belépõk minden gondolatát és vágyát analizálták. Egy másik helyen pedig az építõk bizonyára elraktározták mindazt az érzést és tapasztalatot, amelyet az emberi elme ismerhetett. Ebbõl a nyersanyagból bármilyen lehetséges jövõ felépíthetõ volt.

Peyton végre felfogta, milyen lángelme hozta létre Komamát. A gépek elemezték legmélyebb gondolatait, és olyan világot teremtettek számára, amely tudat alatti vágyain alapult. Amikor pedig eljött az idõ, irányításuk alá vonták az agyát, és belefecskendezték mindazt, amit végül átélt.

Nem csoda, hogy abban a félig már elfeledett Paradicsomban megkapott mindent, amire vágyott. És nem csoda, hogy az idõk folyamán annyian vágyták a békét, amelyet csak Komarra adhatott meg nekik.

5. A MÉRNÖK

Amikor a kerekek zajára hátrapillantott a válla fölött, Peyton már újra önmaga volt. Az a kis robot jött vissza, amelyik korábban kalauzolta. Az õt irányító hatalmas gépek kétségtelenül kíváncsiak voltak rá, mi történt a rábízott személlyel. Peyton várt, és közben egy ötlet körvonalazódott benne.

A-Ötös újra nekikezdett a beleprogramozott szónoklatba. Nagyon nem illett ilyen egyszerû szerkezet ide, ahol az automatronika a fejlettség csúcsára jutott. Azután Peyton rájött, hogy a robot szándékosan ennyire egyszerû. Nem volt rá ok, hogy komplex gépet használjanak ott, ahol az egyszerû is jól szolgál, sõt még jobban.

Peyton rá sem hederített a beszédre, amelyet már ismert. Tudta, hogy minden robot kénytelen engedelmeskedni az ember parancsának, hacsak elõzõleg nem kapott más emberektõl ellentétes értelmû utasítást. Még a város vetítõi is, gondolta savanyúan, engedelmeskedtek tudatalattija ismeretlen és ki nem mondott utasításainak.

- Vezess a gondolatkivetítõkhöz - parancsolta.

Várakozásának megfelelõen a robot nem mozdult. Egyszerûen azt felelte: - Nem értem.

Peyton jó kedélye visszatért, amint újra õ volt a helyzet ura. - Gyere ide, és ne mozdulj addig, amíg nem parancsolom.

A robot szelektorai és reléi értékelték az utasítást. Nem találtak ellentmondó parancsot. A kis gép lassan megfordult a kerekein. Elkötelezte magát, most már nem volt visszaút. Addig nem mozdulhatott, amíg Peyton meg nem parancsolja neki, vagy más valami felül nem bírálja Peyton utasításait. A robothipnózis régi trükk volt, a gyerekek kedvenc csínytevése.

Peyton gyorsan kiürítette a táskáját, amely a mérnök számára nélkülözhetetlen szerszámokat tartalmazta: az univerzális csavarhúzót, az állítható csavarkulcsot, az automata fúrót és mind közül a legfontosabbat, az atomvágót, amely másodpercek alatt átrágta magát a legvastagabb fémen is. Azután a hosszú gyakorlatban szerzett ügyességgel munkához látott a gyanútlan gépen.

A robotot szerencsére könnyebb feladatokra tervezték, és némi nehézséggel ki lehetett nyitni. Kezelõszerveiben nem volt ismeretlen elem, így Peyton hamar megtalálta a hajtószerkezetet. Most már a robot nem menekülhetett. Megbénították. Peyton ezután megvakította, majd egyenként megkereste elektronikus érzékelõit, és hatástalanította õket. A kis gép hamarosan csak bonyolult roncsokkal teli henger volt. Peyton, aki úgy érezte magát, mint egy kisfiú, aki éppen szeszélyes támadást intézett nagyapja kakukkos órája ellen, leült, és várta az elkerülhetetlent.

Kissé meggondolatlan lépés volt, hogy az elsõ gépszinttõl ilyen messze tette tönkre a masinát. A robot transzporternek tizenöt percébe telt, míg felért a mélybõl. Peyton hallotta a távolban a kerekei moraját, és tudta, hogy jól számított. A sárga angyal útnak indult.

A transzporter, ez az egyszerû szállítóeszköz, karjaival képes volt megragadni és megtartani egy megrongálódott robotot. Vaknak tûnt, de különleges érzékelõi megfeleltek a célnak, amire szánták õket.

Peyton megvárta, amíg a transzporter felnyalábolja a szerencsétlenül járt A-Ötöst. Azután felugrott rá, távol tartva magát a mechanikus karoktól. Semmi kedve nem volt hozzá, hogy egy másik kimerült robotnak higgyék. Szerencséjére a nagy gép egyáltalán nem vette észre.

Peyton szintrõl szintre ereszkedett a hatalmas épületben, át a lakónegyeden, át a termen, ahová megérkezett, és át a még mélyebben fekvõ részeken, amelyeket azelõtt nem látott. Ahogy ereszkedett, úgy változott körülötte a város jellege.

Nyoma sem volt a felsõbb szintek pompázatos luxusának; zord átjárók vették körül, amelyek alig voltak többek, mint óriási csatornák. Végül ezek is véget értek. A fuvaros áthaladt egy sor hatalmas ajtón, és célba ért.

Végtelennek tûnt a relék és szelektorok sora, de Peyton, bár elfogta a kísértés, hogy leugorjon mit sem sejtõ paripájáról, várt, míg fel nem bukkan a központi vezérlõegység. Akkor leszállt a transzporterrõl, és figyelte, hogy tûnik el a messzeségben, a város egy még távolabbi részében.

Kíváncsi volt rá, vajon mennyi idõ alatt tudja megjavítani A-Ötöst a szuperautomata. Elég alapos munkát végzett, és inkább arra hajlott, hogy a kis gép a roncstelepen végzi. Azután, mint az éhezõ, aki hirtelen banketten találja magát, nekilátott, hogy megvizsgálja a város csodáit.

A következõ öt órában csak egyszer tartott szünetet: amikor rutinüzenetet küldött barátainak. Azt kívánta, bárcsak beszámolhatna sikerérõl, de túlságosan nagy volt a kockázat. Az áramkörökben

elvégzett bûvészkedés után feltárta a központi egységek funkcióit, majd megvizsgálta a másodlagos szerkezeteket.

Pontosan úgy volt, ahogy gondolta. A gondolatelemzõk és a kivetítõk közvetlenül a központi egység fölött helyezkedtek el, innen vezérelték õket. Mûködésükrõl fogalma sem volt: hónapokba telhet, míg minden titkukat felfedi. De azonosította, és úgy gondolta, szükség esetén ki is tudná kapcsolni õket.

Késõbb rábukkant a gondolatmonitorra. Apró gépezet volt, leginkább egy õsi kézi mûködtetésû telefon-kapcsolótáblára emlékeztetett, de annál sokkal bonyolultabb volt. A kezelõülés, ez a furcsa szerkezet, a talajtól elszigetelten állt, tetején huzalok és kristályrudak hálózata kapott helyet. Ez volt az elsõ, nyilvánvalóan emberi használatra szánt gép, amelyet felfedezett. Talán azért építették az elsõ mérnökök, hogy a város elsõ napjaiban felállítsák a rendszert.

Peyton nem merte volna használni a gondolatmonitort, ha nem talál részletes használati utasítást a vezérlõpulton. Rövid kísérletezés után bekapcsolta az egyik áramkört, és lassan növelte az áramerõsséget, jóval a veszélyt jelzõ vörös jel alatt tartva az intenzitás szabályzóját.

Ezt igen helyesen tette, mert megrázkódtató élményben volt része. Személyiségét megõrizte ugyan, de gondolataira más, teljesen ismeretlen gondolatok és képek telepedtek. Másik világot látott, egy idegen elme ablakain keresztül.

Úgy érezte, mintha teste két helyen volna egyszerre, noha második személyiségének érzései jóval kevésbé voltak élénkek, mint a valódi III. Richard Peytonéi. Most értette meg a vörös sáv jelentését. Ha túlságosan magasra állítja a gondolatintenzitás szabályzóját, biztosan megõrül.

Peyton kikapcsolta a szerkezetet, hogy zavartalanul gondolkodhasson. Tudta, mire utalt a robot, amikor azt mondta, a város többi lakója alszik. Voltak még emberek Komarrában: transzban feküdtek a gondolatkivetítõk alatt.

Gondolatban visszatért a hosszú folyosóra és a több száz fémajtóhoz. Amíg lefelé tartott, számos ilyen termen haladt át, és most már világossá vált, hogy a város nagyobbik része nem más, mint szobákból álló hatalmas lép, amelyben emberek ezrei álmodhatják életüket.

Egymás után ellenõrizte az egység áramköreit. Legtöbbjük döglött volt, de ötven még mindig mûködött. És mindegyikük emberi gondolatokat, vágyakat és érzelmeket szállított.

Most, hogy teljesen öntudatánál volt, Peyton megértette, hogyan csapták be, de ez nem vigasztalta. Látta a repedéseket ezen a szintetikus világon, megfigyelhette, hogyan dermednek meg az agy létfontosságú funkciói, miközben elárasztják õket az egyszerû, de élénk gondolatok.

Igen, az egész nagyon egyszerûnek tûnt. De mégsem változtatott azon a tényen, hogy ez a mesterséges világ valóságos volt lakói számára, olyannyira valóságos, hogy Peyton agyában még mindig ott perzselt a távozás fájdalma.

Peyton csaknem egy órán keresztül folytatta felfedezõútját az ötven alvó agyban. Az út elbûvölõ volt, de visszataszító is. Ez alatt az egy óra alatt többet tudott meg az emberi agyról és titkos útjairól, mint azt valaha álmodni merte. Amikor befejezte, hosszú ideig ült a gép vezérlõpultja mögött, és újonnan szerzett tudományát elemezte. Bölcsességét tekintve éveket öregedett, és ifjúsága hirtelen nagyon távolinak tûnt.

Elõször tapasztalta közvetlenül, hogy minden emberben megvannak azok a perverz és gonosz vágyak, amelyek néha az õ agyának felületét is megborzolták. Komarra építõit nem érdekelte a jó és a rossz, a gépek pedig hûségesen szolgálták õket.

Peyton elégedetten vette tudomásul, hogy elméletei helyesnek bizonyultak. Rájött, hogy menekülése csupán egy hajszálon múlt. Ha még egyszer elalszik e falak között, lehet, hogy nem ébred fel soha többé. Egyszer már megmentette a szerencséje, de még egyszer nem történne meg.

A gondolatvetítõket ki kell iktatni, mégpedig olyan alaposan, hogy a robotok soha többé ne tudják megjavítani õket. A szokványos hibákkal elboldogultak, de nem tudnának megbirkózni egy szabotázzsal, amire Peyton készült. Ha végez, Korvarra nem jelent többé fenyegetést. Soha nem ejti csapdába sem az õ agyát, sem a jövõben erre tévedõ látogatókét.

Elõször meg kell keresnie az alvókat, és fel kell ébresztenie õket. Úgy számolt, hogy ez eltarthat egy ideig, de a gépszint szerencsére fel volt szerelve szabványos monovizor keresõvel. Ezzel mindent láthat és hallhat, ami a városban történik, egyszerûen úgy, hogy a szállítósugarakat a megfelelõ helyre irányítja. Szükség esetén még a hangját is közvetítheti.

Eltartott egy ideig, míg megtanulta a vezérlõszervek kezelését, a sugár eleinte összevissza kódorgott a városban. Peyton észrevette, hogy számos meglepõ helyre pillanthat be, egyszer még az erdõt is meglátta, fordítva. Arra gondolt, vajon Leó a környéken van-e még, és kissé nehézkesen behozta a bejáratot.

Igen, ott volt, úgy, ahogy az elõzõ nap látta, és néhány méterre tõle ott feküdt a hûséges Leó is. Fejét a város felé fordította, ábrázatán aggodalom tükrözõdött. Peytont meghatotta a látvány. Kíváncsi volt, be tudná-e juttatni az oroszlánt Komarrába. Hasznát tudta volna venni némi erkölcsi támogatásnak, hiszen az elõzõ éjszaka élményei után kezdte hiányolni a társaságot.

Módszeresen végigpásztázta a város falát, és nagy megkönnyebbülésére több rejtett bejáratot fedezett fel az alapszinten. Már épp azon törte a fejét, hogyan távozik majd. Elképzelhetõ volt, hogy visszájára tudja fordítani az anyagátvivõt, de ez a lehetõség nem vonzotta túlságosan. Sokkal jobban kedvelte a régimódi, térbeli fizikai mozgást.

A nyílások mind zárva voltak, és Peyton egy pillanatra zavarba jött. Azután nekiállt, hogy keressen egy robotot. Kis idõ múlva felfedezte a néhai A-Ötös egyik ikertestvérét, amely éppen valami titokzatos küldetéssel gurult az egyik folyosón. Peyton megkönnyebbülésére kérdezõsködés nélkül engedelmeskedett a parancsnak, és kinyitotta az ajtót.

Peyton újra átvezette a sugarat a falakon, és Leótól harminc centire állította be a fókuszt. Azután halkan megszólította:

- Leó!

Az oroszlán döbbenten felnézett.

- Szia, Leó, én vagyok az, Peyton!

Az oroszlán zavartan járt körbe-körbe. Azután feladta, és tehetetlenül leült.

Peyton nagy meggyõzõ erõvel felcsalogatta Leót a bejárathoz. Az oroszlán felismerte a hangját, és úgy tûnt, hajlandó követni, de összezavarodott, ideges volt. A nyílásnál habozott egy pillanatig, nem tetszett neki sem Korvarra, sem a várakozó robot.

Peyton türelmesen utasította Leót, hogy kövesse a robotot. Különbözõ szavakat használva addig ismételte a mondandóját, amíg meg nem gyõzõdött róla, hogy az oroszlán érti. Azután közvetlenül a robothoz beszélt, és utasította, hogy vezesse az oroszlánt a vezérlõterembe. Egy pillanatig még figyelte, követi-e

Leó a robotot. Azután néhány bátorító szóval magára hagyta a furcsa összeállítású párost.

Csalódottan jött rá, hogy nem lát be a mák jele mögött rejlõ szobákba. Pajzs védte õket a sugártól; esetleg magát a fókusz vezérlõjét állították be úgy, hogy a monovizor ne kandikálhasson be a térnek abba a szeletébe.

Peytont nem bátortalanította el a felfedezés. Az alvók majd nehezebben ébrednek fel; úgy, ahogy õ. Miután bepillantott egyéni világukba, nem maradt benne irántuk sok együttérzés, és csak a kötelességérzet késztette arra, hogy felébressze õket. Nem érdemelték meg a gondoskodást.

Hirtelen borzalmas gondolat tört rá. Mit töltöttek vajon a gondolatvetítõk az õ elméjébe, válaszul vágyaira abban az elfeledett idillben, amelybõl annyira nem akart visszatérni? Vajon a saját gondolatai is olyan gyalázatosak voltak, mint a többi álmodóéi?

Elhessegette a kellemetlen gondolatot, és leült a központi vezérlõpulthoz. Elõször kiiktatja majd az áramköröket, azután hatástalanítja a vetítõket úgy, hogy soha többé ne lehessen használni õket. Örökre megtörik a varázslat, amellyel Komarra annyi elmét megbûvölt.

Peyton kinyújtotta a kezét, hogy bekapcsolja a többszörös áramkör-megszakítókat, de nem tudta befejezni a mozdulatot. Hátulról négy fémkar kulcsolódott körbe a testére finoman, de határozottan. Miközben õ kapálózott, a karok a levegõbe emelték, és a terem közepébe vitték. Ott újra földet ért, és a fémkarok elengedték.

Peyton inkább dühösen mint ijedten pördült meg, hogy szembenézzen foglyul ejtõjével. Néhány méterrel távolabb nyugodtan szemlélte õt a legbonyolultabb robot, amit életében látott. Teste csaknem két méter magas volt, és tucatnyi levegõvel töltött gumikeréken nyugodott.

Fémtestének különbözõ pontjairól csápok, karok, rudak és más, kevésbé könnyen leírható szerkezetek nyúltak minden irányba. Két helyen végtagok csoportjai szedtek szét és javítottak szorgalmasan néhány szerkezeti elemet, ezekre Peyton bûntudatosan ismert rá.

Peyton csendben méregette ellenfelét. Nyilvánvalóan robot volt, mégpedig a legfejlettebb. De fizikai erõszakot alkalmazott ellene, ezt pedig egy robot nem teheti meg egy emberrel, bár megtörténhet, hogy ellentmond parancsainak. Egy robot csak egy másik ember közvetlen parancsára követhet el ilyesmit. Így hát valahol a városban létezik élet, tudatos és ellenséges élet.

- Ki vagy? - kiáltott fel végül Peyton, nem a robothoz, hanem irányítójához intézve szavait.

A robot késlekedés nélkül válaszolt. Olyan precíz, automatikus hangon szólalt meg, amely nem pusztán egy emberi lény hangjának felerõsített változataként hangzott.

- Én vagyok a Mérnök.

- Akkor gyere elõ, hadd lássalak. - Engem látsz.

A hang nem emberi tónusa és a szavak hatására Peyton haragja egy pillanat alatt elpárolgott, és hitetlenkedõ csodálkozásnak adta át a helyét.

Ezt a gépet nem emberi lény irányította. Ugyanolyan automatikus szerkezet volt, mint a többi robot a városban, de azoktól, és a világ minden más robotjától eltérõen volt saját akarata és saját tudata.

6. A RÉMÁLOM

Peyton tágra nyílt szemekkel bámulta az elõtte álló gépet, és érezte, hogy a hideg futkos a hátán: nem a rémület, hanem a meglepetés hatására. Kutatása elnyerte méltó jutalmát, csaknem ezer év álma állt elõtte.

Réges-régen a gépeket korlátozott intelligenciával ruházták fel. Most végre elérték a célt: az önálló tudatot. Ez volt a titok, amelyet Thordarsen átadott volna a világnak, a titok, amelyet a tanács a következményektõl való félelmében rejtegetni igyekezett.

A szenvtelen hang újra megszólalt.

- Örülök, hogy rájöttél az igazságra. Ez megkönnyíti a dolgokat. - Tudsz olvasni a gondolataimban? - kérdezte Peyton elakadó lélegzettel.

- Természetesen. Ezt teszem, amióta beléptél.

- Igen, erre rájöttem - fanyalgott Peyton. - És most mi a szándékod velem?

- Meg kell akadályoznom, hogy tönkre tedd Komarrát. Ez elég ésszerûen hangzik, gondolta Peyton.

- Tegyük föl, hogy most elmegyek. Ez megfelelõ volna számodra? - Igen. Az jó volna.

Peyton nem tudta megállni, hogy fel ne nevessen. A Mérnök azért robot volt, csaknem emberi volta ellenére. Képtelen volt ravaszkodni, és ez talán elõnyt jelent. Valahogy rá kell vennie, hogy árulja el a titkait. De a robot újra olvasott a gondolataiban.

- Nem engedem. Már így is túlságosan sokat megtudtál. Azonnal távoznod kell. Ha szükséges, erõszakot alkalmazok.

Peyton úgy döntött, hogy megpróbál idõt nyerni. Legalább felfedezi a fantasztikus gép intelligenciájának korlátalt.

- Mielõtt elmennék, árulj el valamit. Miért hívnak téged Mérnöknek?

A robot nem késlekedett a válasszal.

- Ha komoly meghibásodás adódna, amelyet a robotok nem tudnak megjavítani, én veszem kézbe. Újjá tudnám építeni Komarrát, ha szükség lenne rá. Ha viszont minden jól mûködik, én tétlen vagyok.

Milyen idegen - gondolta Peyton - az emberi elmétõl a tétlenség gondolata. Önkéntelenül is szórakoztatta, hogy a Mérnök különbséget tesz önmaga és a "robotok" között. Feltette a nyilvánvaló kérdést:

- És ha veled történik valami?

- Ketten vagyunk. A másik most tétlen. Mindketten képesek vagyunk megjavítani a másikat. Erre egyszer, háromszáz évvel ezelõtt már szükség volt.

Tökéletes rendszer: Komarrát évmilliókra biztosították minden baleset ellen. A város építõi örökre ideállították ezeket az õröket, hogy gondoskodjanak róluk, amíg õk álmaik keresésére indulnak: Nem csoda, hogy Komarra jóval létrehozóinak halála után is betöltötte különös célját. A Mérnök titkai forradalmasíthatnák a robottechnológiát, és új világot hívhatnának életre. Volt-e határ most, hogy elkészültek az elsõ tudatos gépek?

- Nem - mondta a Mérnök váratlanul. - Thordarsen azt mondta nekem, hogy a robotok egy nap intelligensebbek lesznek, mint az ember.

Furcsa volt hallani, ahogy a gép kiejti elkészítõjének nevét. Így hát ez volt Thordarsen álma! Peyton még mindig nem fogta fel a dolgot igazán. Noha félig-meddig felkészült rá, nem volt könnyû elfogadni a következtetést. Végül is óriási szakadék húzódott a robotok és az emberi elme között.

- Nem nagyobb, mint az ember és azok között az állatok között, amelyektõl származik, így mondta Thordarsen. Te, ember, csak egy nagyon összetett robot vagy. Én egyszerûbb vagyok, de hatékonyabb. Ennyi az egész.

Peyton igen alaposan megfontolta az állítást. Ha az ember valóban nem más, mint összetett robot - élõ sejtekbõl és nem huzalokból meg vákuumcsövekbõl álló gépezet -, egy nap még bonyolultabb robotok készülnek majd. Ha eljön ez a nap, az ember fölénye véget ér. Lehet, hogy a gépek szolgák maradnak, de értelmesebbek lesznek gazdájuknál.

Nagy csend volt az analizátorokkal és relépanelekkel zsúfolt teremben. A Mérnök fürkész tekintettel figyelte Peytont, miközben karjai és csápjai tovább javították az elrontott gépet.

Peyton kezdett kétségbeesni. De az ellenállás a rá oly jellemzõ módon még a korábbinál is elszántabbá tette. Valahogy rá kell jönnie, hogyan készült a Mérnök. Különben egész életét azzal töltheti, hogy megpróbálja túlszárnyalni Thordarsen zsenialitását.

De hiába. A robot egy lépéssel elõtte járt.

- Nem szõhetsz terveket ellenem. Ha mégis megpróbálsz elmenekülni azon az ajtón át, a lábadhoz dobom ezt a töltetet. Valószínûsíthetõ találati pontatlanságom ebbõl a távolságból alig fél centiméter.

Képtelenség volt elrejtõzni a gondolatelemzõk elõl. A terv alig fogalmazódott meg félig Peytonban, de a Mérnök máris tudott róla. De Peyton és a Mérnök egyaránt meglepõdött azon, ami történt.

Hirtelen sárgás-aranybarna villanás látszott, és féltonnányi csont és izom vágódott oldalról a robotba hatvan kilométeres óránkénti sebességgel.

Egy pillanatra csak hadonászó csápok látszottak. Azután a Mérnök ítéletnapi robajjal elterült a földön. Leó mancsát nyalogatva kuporgott a gép fölött. Nem értette igazán, mi ez a fénylõ állat, amely az elõbb még a gazdáját fenyegette. Neki volt a legkeményebb bõre, amivel dolga akadt, mióta évekkel ezelõtt meggondolatlanul vitába keveredett egy orrszarvúval.

- Jó fiú! - örvendezett Peyton. - Tartsd a földön!

A Mérnöknek eltört néhány hosszabb végtagja, csápjai pedig túlságosan gyengék voltak ahhoz, hogy kárt okozzanak. Peyton ismét megtapasztalta, hogy szerszámkészlete felbecsülhetetlen érték. Amikor végzett, a Mérnök nem tudott megmozdulni, bár Peyton nem nyúlt az idegáramköreihez. Az valahogy túlságosan hasonlított volna a gyilkossághoz.

- Most már leszállhatsz, Leó - mondta. Az oroszlán kelletlenül engedelmeskedett.

- Sajnálom, hogy ezt kell tennem - mondta Peyton képmutató módon -, de remélem, elfogadod az álláspontomat. Tudsz beszélni? - Igen - felelte a Mérnök. - Most mi a szándékod?

Peyton elmosolyodott. Öt perccel ezelõtt õ tette fel ugyanezt a kérdést. Kíváncsi volt, vajon meddig tart, amíg a Mérnök ikertestvére a helyszínre érkezik. Bár Leó ura lenne a helyzetnek, ha erõpróbára kerülne a sor, lehetséges, hogy a másik robot felkészülten érkezik, és kellemetlenné teszi számukra dolgokat. Például kikapcsolhatja a világítást.

A fénycsövek kialudtak, sötétség borult rájuk. Leó félelmében gyászosan felüvöltött. Peyton bosszankodva elõhúzta zseblámpáját, és bekapcsolta.

- Nekem nem számít - mondta. - Akár fel is kapcsolhatod. A Mérnök nem szólt. De a fénycsövek újra kigyulladtak.

Hogy a fenébe harcolhatna az ember olyan ellenséggel, gondolta Peyton, aki olvas a gondolataiban, és még a védelmi elõkészületeit is figyelemmel kíséri? El kell kerülnie, hogy olyasmire gondoljon, ami elõnytelen lehet számára, mint például… de még idejében leállította magát. Egy ideig azzal zárta el gondolatait, hogy megpróbálta fejben integrálni Armstrong ómega-egyenletét. Azután ismét megszólalt.

- Nézd - mondta -, kössünk üzletet.

- Az micsoda? Nem ismerem ezt a szót.

- Nem baj - felelte sietõsen Peyton. - Javaslatom a következõ. Engedd meg, hogy felébresszem az embereket, akik itt ragadtak; add nekem az alapáramköreidet, és elmegyek anélkül, hogy bármihez nyúlnék. Ezzel engedelmeskedsz az építõid parancsának, és nem esik kár semmiben.

Egy emberi lény esetleg vitatta volna a dolgot; nem így a robot. Agyának talán a másodperc ezredrészébe került, hogy kiértékelje a helyzetet.

- Nagyon jó. Látom a gondolataidban, hogy be akarod tartani a megállapodást. De mit jelent az a szó, hogy "zsarolás"?

Peyton elvörösödött.

- Nem számít - vágta rá sietve. - Hétköznapi emberi kifejezés. Feltételezem, hogy a… ööö… kollégád azonnal itt lesz.

- Már egy ideje vár odakint - felelte a robot. - Megfékezed majd a kutyádat?

Peyton felnevetett. Nem várhatta egy robottól, hogy járatos legyen a zoológiában.

- Jó, akkor oroszlán - javította ki magát a robot, miután elolvasta Peyton gondolatait.

Peyton néhány szót szólt Leóhoz, és hogy még biztosabb legyen a dologban, megfogta az oroszlán sörényét. Mielõtt hívta volna, a második robot csendben begördült a terembe. Leó morogva megpróbálta elrántani magát, de Peyton lecsillapította.

Mérnök II minden tekintetben kollégája pontos másolata volt. Már akkor belemerült Peyton elméjébe, míg felé tartott.

- Tudom, hogy az álmodókhoz akarsz menni - mondta. - Kövess. Peytonnak nem tetszett, hogy dirigálnak neki. Miért nem mondják a robotok soha, hogy "kérlek"?

- Kövess, kérlek - ismételte meg a gép, hangjában a lehetõ legcsekélyebb nyomatékkal.

Peyton követte.

Ismét ott találta magát a folyosón a mákkal díszített ajtók között - vagy egy ahhoz hasonló folyosó volt ez? A robot egy ajtóhoz vezette, amelyet lehetetlen volt megkülönböztetni a többitõl, és megállt elõtte.

A fémlap csendben félrecsúszott, és Peyton nem minden szorongás nélkül belépett a sötét szobába.

A heverõn egy nagyon idõs férfi feküdt. Elsõ pillantásra halottnak tûnt. Ritkán lélegzett. Peyton a robothoz fordult.

- Ébreszd föl!

Valahol a város mélyén leálltak az egyik gondolatvetítõbõl áramló impulzusok. Egy soha nem létezõ univerzum romjaiba dõlt.

A heverõrõl égõ szempár parázslott Peytonra; az õrület fénye világított benne. Átnézett rajta, és még azon is túl, ajkáról zavaros szavak ömlöttek, amelyeket Peyton alig ismert fel. Az idõs férfi újra meg újra neveket kiáltott; ezek bizonyára emberek és helyek nevei voltak abban az álomvilágban, amelytõl elszakították. Egyszerre volt szörnyû és felemelõ.

- Hagyja abba! - kiáltotta Peyton. - Most újra a valóságban van. A parázsló szem mintha elõször látott volna. Az öregember hatalmas erõfeszítéssel fölállt.

- Ki vagy te? - kérdezte reszketeg hangon. Azután, még mielõtt Peyton válaszolhatott volna, megtört hangon folytatta: - Biztosan csak rémálom, tûnj el, tûnj el! Hadd ébredjek föl!

Peyton irtózatát legyõzve a férfi aszott vállára tette kezét. - Ne aggódjon - ébren van. Nem emlékszik?

Úgy tûnt, hogy a másik nem hallja.

- Igen, biztosan rémálom, annak kell lennie! De miért nem ébredek fel? Nyran, Cressidor, merre vagytok? Nem talállak benneteket!

Peyton tûrte, ameddig tudta, de bármit csinált, a férfi nem hallgatott rá. Fájó szívvel fordult a robot felé.

- Küldd vissza.

7. A HARMADIK RENESZÁNSZ

A dühöngés abbamaradt. A törékeny test visszahanyatlott az ágyra, és a ráncos arc újra érzéketlen maszkká változott.

- Mindannyian ilyen õrültek? - kérdezte végül Peyton. - De hát õ nem õrült!

- Ezt hogy érted? Persze, hogy az!

- Hosszú évek óta él transzban. Tegyük fel, hogy elutaztál egy távoli országba, teljesen megváltoztattad az életmódod, és mindent elfelejtettél az elõzõ életedbõl. Végül nem tudsz róla többet, mint elsõ gyermekkorodról. Ha azután valami csoda folytán visszadobnának az idõben, pontosan így viselkednél. Ne feledd, hogy neki az álomélete valóságos, már hosszú évek óta benne él.

Ez igaz volt. De honnan tudhatta mindezt a Mérnök? Peyton csodálkozva fordult felé, de nem kellett megfogalmaznia a kérdést: - Thordarsen mondta a múltkor, amikor még Korvarra épült. Az

álmodók közül néhányan már akkor is húsz éve transzban voltak. - A múltkor?

- Te azt mondanád, hogy ötszáz éve.

A szavak furcsa képet keltettek Peytonban. Elképzelte a magányos géniuszt, amint robotjai között dolgozik, talán úgy, hogy nem maradt embertársa. A többiek mind elindulhattak az álmaik után. De Thordarsen bizonyára maradt; az alkotás vágya a világhoz láncolta munkája befejeztéig. Végsõ remekmûve, legnagyobb eredménye a két mérnök volt: az elektronika legcsodálatosabb vívmánya a világtörténelemben.

Peytont elfogta a hiábavalóság érzése. De elhatározta, szilárdabban, mint bármikor, hogy csak mert a megkeseredett zseni eldobta

magától az életet, a munkája nem mehet veszendõbe, meg kell ismernie a világnak.

- Minden álmodó ilyen lesz, mint ez? - kérdezte a robottól.

- Mind, kivéve a legújabbakat. Õk talán még emlékeznek elõzõ életükre.

- Vezess oda valamelyikükhöz.

A szoba, ahova ezután beléptek, ugyanolyan volt, mint a másik, de a heverõn fekvõ fék nem volt több negyvenévesnél.

- Mióta van itt? - kérdezte Peyton.

- Néhány hete jött, az érkezésedet megelõzõen hosszú évekig õ volt az elsõ látogatónk.

- Ébreszd fel, kérlek.

A férfi szeme lassan felnyílt. Nem volt benne õrület, csak csodálkozás és szomorúság. Kezdett emlékezni, és félig ülõ helyzetbe emelkedett. Elsõ szavai tökéletesen ésszerûek voltak.

- Miért hívtál vissza? Ki vagy?

- Épp most menekültem meg a gondolatvetítõtõl - magyarázta Peyton. - Ki akarom szabadítani mindazokat, akik még megmenthetõk.

A másik keserûen felnevetett.

- Megmenthetõk! Vajon mitõl? Negyven évembe telt, hogy elmeneküljek a világ elõl, te pedig most visszarángatsz! Menj innen, és hagyj békén!

Peyton nem adta meg magát ilyen könnyen.

- Azt hiszed, hogy a te képzeletvilágod jobb, mint a valóság? Nem vágysz rá, hogy elmenekülj belõle?

A másik ismét felnevetett, a jókedv legcsekélyebb jele nélkül.

- Korvarra számomra valóság. A világ sohasem adott nekem semmit, miért vágynék vissza? Itt békére találtam, másra nincs szükségem.

Peyton hirtelen sarkon fordult, és elment. Hallotta, hogy a háta mögött az álmodó elégedett sóhajjal visszazuhan. Tudta, hol vesztette el a játszmát. És most már tudta azt is, miért akarta felébreszteni a többieket.

Korántsem kötelességérzetbõl, hanem saját, önzõ célja érdekében. Próbálta meggyõzni magát arról, hogy Korvarra maga a gonoszság. Most már tudta, hogy nem az. Még Utópiában is mindig lennének néhányan, akiknek nem adott mást a világ, csak bánatot és csalódást.

De ahogy múlik az idõ, egyre kevesebben lesznek. A sötét korokban, ezer évvel ezelõtt, az emberek nagy része képtelen volt rá, hogy alkalmazkodjon. Bármilyen gyönyörû is a világ jövõje, mindig lesznek tragédiák, és miért kellene elítélni Komarrát, csak mert a béke egyetlen reményét kínálja?

Peyton úgy döntött, nem kísérletezik többet. Szilárd hite, magabiztossága megingott. Komarra álmodói nem köszönnék meg a fájdalmat, amit okozna nekik.

Újra a Mérnökhöz fordult. Az utóbbi percekben erõsödött benne a vágy, hogy otthagyja a várost, de a legfontosabb feladat még hátravolt. A robot szokás szerint elébe ment.

- Tudom, mit akarsz - mondta. - Kövess, kérlek.

Nem a vezérlõeszközök labirintusának otthont adó gépszintre vezette Peytont, ahogy õ félig-meddig számított rá. Útjuk végeztével magasabban voltak, mint amilyen magasan Peyton elõtte járt. Egy kis szobába érkeztek, amelyrõl Peyton gyanította, hogy a város legtetején helyezkedik el. Nem voltak ablakai, hacsak a falakba helyezett különös táblákat nem lehetett valami titkos módszerrel átláthatóvá tenni.

Dolgozószoba volt, és Peyton áhítattal bámulta, amikor rájött, ki dolgozott itt évszázadokkal korábban. A falakon õsi tankönyvek sorakoztak, öt évszázad óta háborítatlanul. Úgy tûnt, mintha Thordarsen csak néhány órája ment volna el. Peyton még egy félig befejezett áramkört is látott a falon függõ rajztáblába szúrva.

Majdnem olyan, mintha félbeszakították volna - mondta Peyton, félig önmagának.

- Így történt - felelte a robot.

- Ezt hogy érted? Csatlakozott a többiekhez, amikor téged befejezett?

Nehéz volt elhinni, hogy egyáltalán nincs érzelem a válasz mögött, de a szavak ugyanolyan szenvtelenül hangzottak el, mint bármi más, amit a robot mondott.

- Amikor befejezett minket, Thordarsen még mindig elégedetlen volt. Gyakran mondogatta, hogy Komarra építésében találta meg a boldogságot. Újra meg újra elismételte, hogy csatlakozik majd a többiekhez, de mindig akadt még valami fejlesztenivaló. Így ment ez addig, míg egy nap itt találtuk fekve, ebben a szobában. Leállt. Gondolataidban a "halál" szót látom, de azt én nem tudom felfogni.

Peyton hallgatott. Úgy érezte, hogy a nagyszerû tudós nem halt meg méltatlanul. Végre eltûnt az életét megrontó keserûség. Megismerte az alkotás örömét. A Komamába érkezett összes mûvész közül õ volt a legnagyobb. És munkája már nem vész kárba.

A robot egy acél íróasztalhoz csusszant, és valamelyik csápja eltûnt egy fiókban. Amikor újra elõbukkant, vastag, fémlapokba burkolt kötetet tartott. Szó nélkül átnyújtotta a könyvet Peytonnak, aki reszketõ kézzel nyitotta ki. Sokezernyi oldal volt benne vékony, nagyon erõs anyagból.

Az elõzéklapon határozott kézírással ez állt:

Rolf Thordarsen

Szubelektronikai jegyzetek

Elkezdve: 2598. 13. hónap, 2, nap.

Alatta nehezen kibogozható írás látszott, amely láthatóan kétségbeesett sietséggel íródott. Miközben olvasta, Peyton éppolyan gyorsan megértett mindent, ahogy a hajnal pirkad az Egyenlítõ környékén.

Ezen írás olvasójának:

Én, Rolf Thordarsen, mivel nem találtam megértésre saját koromban, a jövõbe küldöm ezt az üzenetet. Ha Komarra még létezik, láthattad kezem murakaját, és bizonyára sikerült elkerülnöd a csapdákat, amelyeket alacsonyabb rendû elmeinek állítottam. Ezért alkalmas vagy rá, hogy a világba vidd ezt a tudást. Add oda a tudósoknak, és mondd meg nekik, hogy használják fel bölcsen.

Leromboltam az Ember és a Gép között búzódó gátat. Mostantól osztozniuk kell a jövõn.

Peyton többször is elolvasta az üzenetet, és megmelegedett a szíve, ahogy halott õsére gondolt. Briliáns terv volt. Általa és lehet, hogy csakis általa volt képes eljuttatni Thordarsen az üzenetet korokon át, tudva, hogy az csak a megfelelõ kézbe juthat el. Peyton kíváncsi volt rá, így tervezte-e Thordarsen, amikor elõször csatlakozott a Dekadensekhez, vagy csak életének késõbbi szakaszában alakította így a dolgokat. Sohasem fogja megtudni.

Ismét a Mérnökre nézett, és arra a világra gondolt, amely akkor jön majd el, ha az összes robot tudatossá válik. És ezen túl is nézett, a jövõ ködébe.

A robotnak az ember egyetlen korlátjával, egyetlen szánalmas gyengeségével sem kell szembenéznie. Sosem hagyja, hogy érzelmek felhõzzék logikáját, soha nem téríti el az önérdek és az ambíció. Az ember kiegészítõjévé lesz.

Peyton emlékezett Thordarsen szavaira: "Mostantól osztozniuk kell a jövõn."

Abbahagyta az álmodozást. Ha mindez be is következik valaha, még évszázadokba telhet. A Mérnökhöz fordult.

- Készen állok a távozásra. De egy nap visszatérek. A robot lassan hátrált elõle.

- Ne mozdulj - parancsolta.

Peyton zavartan nézett a Mérnökre. Azután a mennyezetre pillantott. Újra ott volt a rejtélyes kidudorodás, ami alatt akkor találta magát, amikor elõször lépett a városba.

- Hé! - kiáltotta. - Nem akarok…

De már késõ volt. Mögötte, feketébben az éjszakánál, ott sötétlett a képernyõ. Elõtte a tisztás, szélén az erdõvel. Esteledett, és a Nap csaknem súrolta a fákat.

Háta mögött hirtelen nyüszítõ hangot hallott: egy rémült oroszlán lesett ki az erdõbõl hitetlenkedõ szemekkel. Leó nem élvezte az utazást.

- Mindennek vége, öreg haver - mondta Peyton biztatóan. Nem hibáztathatod õket, amiért a lehetõ leggyorsabban akartak megszabadulni tõlünk. Végül is, magunk közt szólva, egy kicsit tényleg összetörtük a várost. Gyere, nem akarom az erdõben tölteni az éjszakát.

A világ másik oldalán tudósok egy csoportja szóródott szét olyan türelmesen, ahogy csak tudott, nem lévén tudatában, mit jelent a teljes diadal. A Központi Toronyban II. Richard Peyton rájött, hogy fia nem töltötte az utóbbi két napot dél-amerikai unokatestvéreinél, és épp üdvözlõ beszédet fogalmazott a tékozló fiú hazatérte alkalmából.

Messze a Föld felett a Világtanács terveket szõtt, amelyeket hamarosan elsöpört a harmadik reneszánsz. De a gondok okozója semmit sem tudott errõl, és ebben a pillanatban nem is nagyon érdekelte a dolog.

Peyton lassan haladt lefelé a márványlépcsõkön, háta mögött a rejtélyes ajtóval, amelynek titkát még mindig nem ismerte. Leó kissé lemaradva követte, néha hátrapillantott és csendesen felmordult.

Együtt indultak visszafelé a fémmel borított, csenevész fák szegélyezte sugárúton. Peyton örömmel látta, hogy még nem nyugodott le a Nap. Éjszaka az út radioaktív fénnyel ragyogna, és a görbe fák sziluettje sem mutatna kellemesen a csillagfényben.

Az út kanyarulatánál egy idõre megállt, és visszatekintett a görbülõ fémfalakra, rajta a csalóka, fekete nyílással. Diadalérzete eltûnõben volt. Tudta, hogy életében nem fogja elfelejteni, mit rejtenek a tornyosuló falak: a béke émelyítõ ígéretét és a teljes elégedettséget.

Lelke mélyén érezte a félelmet, hogy a külvilág által kínált öröm vagy eredmény hiábavalónak tûnhet a Komarra kínálta könnyû üdvösséghez képest. Egy pillanatra lidérces álomba képzelte magát, ahogy megtörve és öregen, a feledést keresve visszatér ezen az úton. Vállat vont, és elûzte a gondolatot.

Mihelyt sík vidékre ért, visszatért az életkedve. Ismét kinyitotta az értékes könyvet, és ígéretétõl mámorosan átpergette mikrobetûkkel nyomtatott oldalait. Századokkal ezelõtt lassú karavánok szállították erre Bölcs Salamonnak az aranyat és elefántcsontot. De kincseik eltörpülnek e mellett a kötet mellett, még a bölcs Salamon sem tudta volna elképzelni az új civilizációt, melyrõl ez a könyv szól.

Aztán Peyton dalra fakadt; ritkán énekelt, és rettenetesen rosszul. Régi dal volt, olyannyira, hogy az atomenergia korát, a bolygóközi utazást, sõt a repülés felfedezését megelõzõ idõkbõl származott. Egy bizonyos sevillai borbélyról volt benne szó, bármerre is volt az a Sevilla.

Leó csendben tûrte, ameddig bírta. Azután õ is csatlakozott Peytonhoz. Nem volt valami sikeres duett.

Amikor leszállt az éj, az erdõ titkaival együtt a láthatár alá süllyedt. Peyton, arccal a csillagok felé, oldalán az õrködõ Leóval, jól aludt.

Ezúttal nem álmodott.

ARANYLÓ TENGEREK

Nem vagyok biztos benne, hogy ezt a történetet novellaként vagy tényfeltáró cikként minõsítsem-e. Azért szólok errõl a kétségemrõl, hogy megtehessem a jelen antológia záró darabjának.

Arra a rengeteg szakirodalomra reagálván írtam, amit a stratégiai védelmi kezdeményezésrõl, az SDI-rõl olvastam (George Lucas bosszúságára ez Csillagháború néven is ismeretes), mióta Ronald Reagan meghirdette híres, 1983-as beszédében. Minél többet tanulmányoztam ezt a hihetetlenül összetett (és nyomasztó) témát, annál jobban összezavarodtam, míg végül úgy döntöttem, hogy csak egyféleképpen küzdhetek meg vele. Ennek eredménye az Aranyló tengerek.

Az írás egyúttal válasz volt Reagan elnök egy késõbbi beszédére, amelyben, mint enyhén megbántva, de jót derülve észrevettem, elrabolt engem kedvenc terve érdekében, amikor nekem tulajdonította a következõ mondást: "Minden új ötlet három fokozaton megy keresztül. Az elsõ: hülyeség, ne fecsérelje az idõmet! A második: lehetséges, de nem érdemes. A harmadik: végig mondtam, milyen jó ötlet!" (Tudom, ki látta el az elnököt ezzel a munícióval: olvassanak csak tovább…)

Megírása után az Aranyló tengerek (eredetileg a Javaslat a hadikiadásokról rövid története címet kapta) egyedülálló karriert futott be a megjelenés helyét illetõen. Elõször egy elit körökben terjesztett magazinban, a Pentagon Hadikutatási Bizottsága Newsletterjének 1986. augusztusi számában jelent meg; de ez az újság nincs ott a fiókkönyvtárak polcain.

A félretájékoztatásnak ilyen fokát képviselõ mûért egy fiatalembert terhelt a felelõsség, aki a massachusettsi Mûszaki Egyetemen szerzett diplomát, és 1943-ban Louis Alvarez földi irányítási csoportjában dolgozott (lásd egyetlen nem tudományos-fantasztikus regényemet, az Aranyutat, amely sci-fi lett volna, ha húsz évvel korábban jelenik meg). Bert Fowler, aki a háború alatt a munkatársam volt, azóta sokra vitte: dr. Charles A. Fowler néven õ lett a Mitre Corporation alelnöke, és a hadikutatási bizottság elnöke. Ekkora felelõsség nyomására sem vesztette el a humorérzékét. Amikor elküldtem neki kis szatírámat, úgy döntött, biztosan feldobná az SDI-s fiúk szürke életét, amelybe eladdig csak néha vitt színt egy-egy lézeres csapás és néhány megatonnányi anyag felrobbantása. Minden tekintetben bejött a dolog.

Az elkövetkezõ évben az OMNI magazin 1987. májusi száma a lap széles olvasótábora elé tárta az írást, és dr. George (Jay) A. Keyworth II-t, a Fehér Ház tudományos tanácsadóját az összes ismerõse példányokkal bombázta. Valamilyen kideríthetetlen okból azt gondolták, érdekelheti az írás…

Végül 1988 júliusában találkoztunk a baltimore-i Johns Hopkins Egészségügyi Központban, ahová Jay mély hálára kötelezve bejuttatott engem. És ugyanilyen hálás vagyok dr. Daniel Drachmannek, a Johns Hopkins Orvosi Egyetem neuromuszkuláris részlege vezetõjének, illetve kitûnõ munkatársainak, akik felvidítottak a hírrel, hogy nem Lou Gehrig betegségében, hanem a kevésbé baljós Post-Polio szindrómában szenvedek.

És hogy írok-e még igazi novellát valaha? Nem tudom; több mint egy évtizeden át nem volt hozzá kedvem, és a Találkozás Medúzávalt egészen jó kis hattyúdalnak tartom. A következõ néhány évben a Bölcsõ társszerzõjével, Gentry Lee-vel együtt mindenesetre nagyon el leszek foglalva az igen nagyra törõ Ráma-trilógiával és egy saját regényemmel is, amely jelenleg A Nagy Partok szelleme címet viseli.

Nem hiszem tehát, hogy máris rászolgáltam volna a szemtelen kitételre, amely nemrégiben egy esszében jelent meg, amely a modern tudományos-fantasztikus irodalom szomorú állapotán szánakozik: "…azok a híres írók, akik még mindig életben vannak - Clarke és Asimov."

Kell-e mondanom, hogy ujjongva küldtem el az idézetet vámpírtársamnak, a következõ megjegyzéssel: "Nos, ez még mindig jobb, mint a másik lehetõség."

Biztos vagyok benne, hogy a jó Asimov doktor egyetért velem.

Számos úgynevezett szakértõ véleményével ellentétben mostanra csaknem bizonyossá vált, hogy Kennedy elnök ellentmondásos javaslata a hadikiadásokról, a BDI, a felesége ötlete volt; híres "keresztes" beszéde pedig ugyanúgy meglepte a költségvetési hivatalt és a pénzügyminisztert, mint bárki mást. Az elnök tudományos tanácsadója, dr. George Keystone (barátainak csak Kokó) hallott elõször róla.

Kennedy asszony, a történelmi regények nagy kedvelõje, legyen szó múltról vagy jövõrõl, véletlenül rábukkant egy különös, ötödik évszázadról szóló regényre, amely megemlítette, hogy a tengervíz értékelhetõ mennyiségû aranyat tartalmaz. Nõi ösztöne hatására (legalábbis ezzel vádolták késõbb ellenségei) az elnök azonnal látta a megoldást kormánya legégetõbb problémáira.

Õ volt az utolsó azon fontos döntéshozók közül, akiket elképesztett a könyörtelenül növekvõ költségvetési hiány, és aggodalmát csak növelte két, nem sokkal korábbi hír. Az elsõ az a bejelentés volt, hogy 2010-re az Egyesült Államok minden polgára egymillió dolláros adóssággal jön majd a világra. A másik pedig az a nagy nyilvánosságot kapott jelentés, amely szerint a szabad világ legjobb valutaneme a New York-i metrótantusz.

- George - mondta az elnök - igaz, hogy arany van a tengervízben? És ha igen, ki tudjuk bányászni onnan?

Dr. Keystone sürgõs választ ígért. Bár igazán sosem emésztette meg, hogy gazdája az alacsonyabb rendû patagóniai törzsek különös szexuális életérõl írta szakdolgozatát (ami, ahogy számtalanszor elmondták már, csak egy másik patagóniai törzsre tartozik), mostanra nagy tiszteletnek örvendett Washingtonban és tudományos berkekben is. Ez nem volt mindennapos bravúr; annak köszönhette, hogy õ volt a keleti part leggyorsabb bájt-varázslója. Miután húsz percet töltött az általános adatbankban, megszerezte az információt, amelyre az elnöknek szüksége volt.

Kennedy asszony meglepõdve - és kissé megbántódva - vette tudomásul, hogy ötlete korántsem eredeti. A nagyszerû német tudós, Fritz Haber már 1925-ben úgy próbálta elõteremteni Németország hatalmas háborús helyreállítási költségeit, hogy aranyat nyert ki a tengerbõl. A terv megbukott, de - mint dr. Keystone rámutatott a vegyészet Haber ideje óta több nagyságrenddel fejlõdött. Igen, ha az Egyesült Államok képes eljutni a Holdra, a tengerbõl is biztosan ki tudja nyerni az aranyat…

Az elnök bejelentése, hogy létrehozta a Hadikiadásokkal Foglalkozó Szervezetet, a BDI-t, azonnal nagy dicséretet és kritikát váltott ki.

Az Ian Fleming birtokáról beérkezõ számos szigorú rendelkezés ellenére a sajtó azonnal átkeresztelte az elnök tudományos tanácsadóját Mr. Aranykézzé, Shirley Bassey pedig leghíresebb dalának új változatával tért vissza a nyugdíjból.

A BDI által kiváltott reakciók három fõ kategóriába tartoztak, és egymással kegyetlen harcot vívó csoportokra osztották a tudóstársadalmat. Elõször is ott voltak a lelkesek, akik biztosak voltak benne, hogy az ötlet csodálatos. Azután a szkeptikusok, akik azzal érveltek, hogy a megvalósítás technikailag lehetetlen, vagy legalábbis olyan nehézkes, hogy nem lenne kifizetõdõ. Végül pedig voltak olyanok, akik hitték, hogy a dolog valóban lehetséges, de helytelen lenne végrehajtani.

A lelkesek közül talán a legismertebb a híres Nevermore Laboratóriumban dolgozó dr. Raven volt, az EXCELSIOR projekt motorja. A részletek ugyan szigorúan titkosak voltak, mégis ismeretessé vált, hogy a technológiához hozzátartozik a hidrogénbomba használata: ezzel párologtatták volna el a hatalmas mennyiségû tengervizet, hogy a hátramaradó ásványtartalmat (az aranyat is beleértve) késõbb feldolgozzák.

Mondanom sem kell, hogy sokan igen kritikusan fogadták a tervet, de a titokzatosság füstfelhõjébe burkolózó dr. Ravennek sikerült megvédenie. Azoknak, akik így panaszkodtak: "Nem lesz az arany radioaktív?", vidáman azt válaszolta: "És akkor mi van? Úgy még nehezebb lesz ellopni! Különben is elássák majd a bankok páncéltermeiben, tehát nem árthat."

A legsokatmondóbb érv talán mégis az volt, hogy az EXCELSIOR egyik mellékterméke több megatonnányi fõtt hal lesz, táplálandó a harmadik világ éhezõ tömegeit.

Meglepõ módon a BDI egy másik szószólója New New York polgármestere volt. Amikor meghallotta, hogy az óceánban található arany teljes mennyiségét öt milliárd tonnára becsülik, Fidel Bloch, ez az ellentmondásos személyiség, kijelentette: "Nagyszerû városunk utcáit végre arannyal borítjuk majd!" Bloch számos bírálója azt javasolta, kezdje a járdákkal, hogy a boldogtalan New York-iak ne tûnjenek el többé a fedetlen csatornákban.

A legsokatmondóbb bírálat a Közgazdászok Egyesületétõl érkezett: ez a szervezet rámutatott, hogy a BDI számos végzetes következménnyel járhat. A hatalmas mértékû aranyinjekciónak, ha nem irányítják gondosan, kiszámíthatatlan hatása lehet a világ pénzügyi rendszerére. A közelgõ pánik máris befolyásolta a nemzetközi ékszerpiacot, amikor, az elnök beszédét követõen, a jegygyûrû eladás a nullára csökkent.

A legzajosabb tiltakozás Moszkvából érkezett. A vádra, hogy a BDI nem más, mint szövevényes kapitalista konspiráció, a Pénzügyminisztérium azzal vágott vissza, hogy a világ aranykészletének nagy része úgyis a Szovjetunió páncéltermeiben található, így hát az ország ellenvetései pusztán elméleti jellegûek. E válasz logikája akkor lett még világosabb, amikor az elnök kijelentése tovább növelte a zûrzavart. Õ ugyanis mindenkit elképesztve bejelentette, hogy ha kifejlesztik a BDI-technológiát, az Egyesült Államok boldogan megosztja a Szovjetunióval az eredményt. Senki sem hitt neki.

Ekkorra alig akadt szakmai szervezet, amely ne mondott volna véleményt a BDI-rõl - akár mellette, akár ellene. (Vagy, mint néhány esetben, egyszerre mellette és ellene is.) A nemzetközi jogászok rámutattak egy olyan problémára, amely elkerülte az elnök figyelmét: Kié is tulajdonképpen az óceán aranya? Valószínûleg minden ország igényt tarthatna a tengervíznek egy részére, egészen a kétszáz mérföldes Gazdasági Zóna határáig, de mivel az óceáni áramlatok folyton fölkavarják a hatalmas mennyiségû folyadékot, az arany nem maradna egy helyen.

Egyetlen üzem kinyerhetné a vízbõl az összes aranyat, bárhol is legyen az az óceánon, tekintet nélkül a nemzeti igényekre! Mit szándékozik tenni ez ügyben az Egyesült Államok? A Fehér Házból csak halk, feszengõ hangok érkeztek.

Volt valaki, aki nem feszengett e kritika - vagy bármely más kritika - hallatán: a BDI rátermett és mindenütt jelenlevõ igazgatója. Isaacson tábornok a Pentagon problémamegoldójaként tett szert

rettentõ és jól megérdemelt hírnevére; legünnepeltebb eredménye talán az volt, hogy feloszlatta azt az aljas, maffia irányította csoportot, amely megpróbálta rátenni a kezét az Egyesült Államok anyagilag legcsábítóbb reklámpiacára, a fegyveres erõknek juttatott sok milliárd tekercs vécépapírra.

A tábornok volt az, aki dagályos szónoklatokat intézett a sajtóhoz, és népszerûsítette a folyamatosan fejlõdõ BDI-technológiát. Hogy Isaacson a megjelenõ újságíróknak és televíziós riportereknek arany - jó, aranyozott - nyakkendõtûket mutatott be, ez széles körben elismert, zseniális húzás volt. A sajtó képviselõi csak késõn, a hízelgõ riportok közzététele után jöttek rá, hogy az ügyes generális soha egy szóval sem említette, hogy az arany a tengerbõl származik.

Ekkorra természetesen már késõ lett volna helyreigazítani. Jelenleg - négy évvel az elnök beszéde és csak egy évvel második ciklusának kezdete után - még mindig lehetetlenség megjósolni, mi lesz a BDI jövõje. Isaacson tábornok tengerre szállt egy hatalmas, úszó platón, amely a Newsweek magazin szerint olyan, mintha egy repülõgép-anyahajó próbált volna meg szeretkezni egy olajfinomítóval. Dr. Keystone, azt állítva, hogy munkáját jól végezte, lemondott, és a nagyobb patagón törzs keresésére indult. Ami pedig a legvészjóslóbb: az USA felderítõ mûholdjai felfedezték, hogy a Szovjetunió hatalmas csöveket épít stratégiai pontokon, végig az ország partjai mentén.

Vajda Gábor fordítása