Fejős Éva

Száz éjjel vártam

Erawan Könyvkiadó, 2014

Elérhetőség:

www.facebook.com/fejoseva1

honlap: www.fejoseva.com

Kiadó:

www.facebook.com/ErawanKonyvkiado Honlap: www.erawan.hu

Copyright © Fejős Éva, 2014

© Erawan Könyvkiadó, 2014

ISBN 978-963-89827-3-5

Ajánlom ezt a regényt mindazoknak, akik emlékeztettek rá, hogy vannak régi, kiadatlan kézirataim is, azoknak, akik szerették a Holtodiglan/Most kezdődiket, azoknak, akik kedvesen noszogatnak, hogy adjak ki évente még több saját regényt, illetve mindenkinek, aki megszerette a „fejősévás” hangot és a „fejősévás”

történeteket.

Ajánlom ezt a könyvet a páromnak, aki elviseli, hogy általában „Andi-féle”

reggelit ajánlok fel neki (nutella és semmi más), de ennek ellenére nagyon szeret engem és a regényeimet, tehát felülemelkedik az efféle hiányosságaimon.

Anyunak, aki – elárulom – mindig nagy lemaradással olvassa el a könyveimet, talán meg akarja várni, hogy mik a visszajelzések, érdemes-e elolvasnia. :) Balázsnak, aki szerint ez a legjobb regényem.

Köszönöm szerkesztőmnek, Huszti Gergőnek, hogy ennek a regényemnek a sorsát is a szívén viselte, és hogy ismét tökéletes volt közöttünk az összhang, mint mindig.

A Száz éjjel vártam első verzióját 2000 körül írtam, aztán teljesen elfeledkeztem róla. Azonban 2013-ban megtaláltam azon a régi számítógépemen, amit anyunak adtam. (Illetve ő találta meg, és kérdezte, mitévő legyen vele, kiadassa-e – mondjuk – a saját nevén.) Elolvastam, és tetszett. Igaz, másként „szólalt meg”, mint amilyen a mostani hangom, de szeretem ezt a regényt, a mulatságos főhősnőjével együtt… Egy kicsit átdolgoztam az eredeti kéziratot, és most elhoztam Nektek.

Jó olvasást kívánok!

Fejős Éva

A következő történet szereplői egytől egyig kitalált személyek, éppen ezért az csak a véletlen műve, ha bárki hasonlóságot fedez fel valamelyik regényhősöm és egy élő vagy valaha élt személy között. Továbbá Ghenerra és Lorusco kitalált helyszín, ellentétben Délegyházával és Playa del Carmennel – utóbbi két helyen én is szívesen elidőznék, persze csak akkor, ha nem lennének a nyomomban Ryx Ton katonái.

1.

– Jó ég, ez kinek a haja?

Elhűlve pislogtam az égővörös hajtincsre, ami a párnámon kunkorodott, és a vége szinte belelógott a számba. Ráadásul olyasformán kunkorodott a számhoz, mintha a sajátom lenne. Csakhogy az én hajam gesztenyebarna, jobban mondva, festett gesztenyebarna. Mire idáig jutottam gondolatban, már tudtam is, mi a helyzet valójában. A gesztenyebarna hajszín a múlté. Végül visszatértem az eredeti vörös hajszínemhez, dacolva mindennel és mindenkivel, és ezzel a kis hajszínváltással ráléptem arra az útra, ami nyilvánvalóan katasztrófához vezet. Legalábbis azok szerint, akik közel állnak hozzám – de az igazság az, hogy én sem voltam meggyőződve arról, hogy ez nem egy katasztrófa kezdete.

Amikor utoljára vörös – eredeti vörös – hajam volt, szó szerint égett a kezem alatt a munka. Akkoriban korrepetálásokból éltem, kis kölyköket korrepetáltam (akik próbáltak már átlökdösni funkcionális analfabéta tizenéveseket magyarból a pótvizsgán, azok tudják, miről beszélek), és egyikük, az amúgy egészen helyes Tibike annyira feldühített azzal, hogy nem volt hajlandó felfogni, hogy az eszik ikes ige – és kérem, senki ne jöjjön most egy József Attila-idézettel –, hogy rátenyereltem a füzetére, és megtörtént a baj.

Tibike természetesen attól a pillanattól kezdve, hogy a füzete valamilyen rejtélyes okból kigyulladt a kezem alatt, őszinte tisztelőmmé vált, és hihetetlen nyelvi fogékonyságról tett tanúbizonyságot, többek között attól a perctől fogva két „l”-lel írta, hogy kigyullad és nem eggyel. Természetesen bűvésztrükkre gyanakodott, aztán azzal gyötört, hogy tutira öngyújtó volt a kezemben. (Nem volt, de mindegy is, ennek a régi történetnek a felidézésével nem akarom zavarba hozni magam.) Tibike addigra már tapasztalhatta, hogy amikor feldühített a bugyuta tekintetével – amit biztosan megjátszott, legalábbis időnként –, egyszerűen elment a világítás, néha durrant is az izzó, szóval történt valami, ami felrázta és elkezdett odafigyelni arra, amit próbáltam beleverni a fejébe. Őt egyik tantárgy sem érdekelte, a tanulás, úgy ahogy van, hidegen hagyta, csak a foci meg a dobfelszerelése hozták lázba, de hát szerencsétlen módon sem a futball, sem a zenekarosdi nem segítette át a bukásveszélyen.

Nagyjából akkoriban, amikor Tibike szülei kirúgtak, mert felgyújtottam a gyerek füzetét és nem óvtam meg őt a szégyenteljes kettestől, elvesztettem egy másik tanítványomat is, aki elköltözött a szüleivel Spanyolországba (azóta sem tudom, hogy milyen nyelven kommunikál, mert szemmel láthatóan még az anyanyelve is nehezen ment neki), maradtak tehát az ikrek, akiket viszont elhagyott az apjuk, mert összeköltözött a titkárnőjével, és az anyjuk a továbbiakban nem tudott fizetni a korrepetálásért. Őszintén szólva nem is fogadtam volna el tőle pénzt, elég baja volt így is, aztán meg a nyakán maradt a két gyerek, akik, ha nagy ritkán használtak is írásjeleket, akkor vesszővel kezdték a sort, valahogy így: ,

és hiába próbáltam lebeszélni őket erről, hajlíthatatlanok voltak.

Úgyhogy aznap, amikor tanítvány nélkül maradtam, kölcsönkértem a szüleimtől egy kis pénzt, elnyargaltam a fodrászhoz – aki félig-meddig a rokonom –, és majdhogynem fegyverrel kényszerítettem, hogy fesse be a vörös hajamat barnára.

Végül kiderül majd: mindennek a vörös hajam az oka, megmondta ezt Inez is, és kezdtem hinni neki.

Nem egészen úgy történt, hogy néhány évvel ezelőtt, amikor először ébredtem barna hajjal, elhatároztam, hogy mostantól normális életet fogok élni, normális párkapcsolatom lesz, és tengerparti nászútra fogok spórolni, de az biztos, hogy akkoriban döntöttem el, változtatnom kell, ha a cápák között érvényesülni akarok.

Feltűnésmentessé kell válnom, besimulni a sorba. Nem kidurrantani az izzókat, nem felgyújtani a füzeteket, nem rockzenészekkel meg motoros, kánikulában is bőrdzsekiben vonuló, szétvarrt srácokkal randizni, hanem… mondjuk egy könyvtárossal vagy matektanárral, vagy bárkivel, csak olyanokkal nem, akik képesek voltak kihozni belőlem a legvadabb énemet. Ez az elhatározás mindenesetre megszületett bennem, és a hajszínváltással végeredményben új korszak nyílt az életemben.

A barna életem öt hosszú éve nagyjából eseménytelenül telt. És talán még negyven évig is eltartott volna, ha nincs az az elrontott palacsinta. (Mindig tudtam, hogy jó messzire el kell kerülnie az embernek a konyhát, mert az a lakások legveszélyesebb helyisége, de az elmúlt bő öt év alatt nem tartottam magam ehhez az általam megalkotott szabályhoz.) Az a rohadt palacsinta volt az oka, hogy Alex kiborította a bilit, és én csak döbbenten hallgattam, közben forrt bennem a feszültség, és már nem is tudom, hogy jutottunk el odáig, hogy a konyhában egetverő durranással pontosan egyszerre kidurrant két villanykörte, és közvetlenül utána beállt az áramszünet.

Tudtam, hogy visszatértem. Visszatért a régi énem, öt és fél év szendeség után.

És tudtam, hogy mindennek vége, és ezerrel rohanok a katasztrófába.

Igazából persze nem Alex a neve, hanem Sándor. Azonban arra még barnaként sem kötelezhetett senki, hogy egy férfit Sanyinak becézzek, ahogy ő óhajtotta, így lett végül kis kompromisszummal Alex. És ami korábban teljesen elképzelhetetlen lett volna: nem egy crossmotorral száguldott be az életembe, hanem egy bevásárlókocsival. (Igen, igen, már akkor tudnom kellett volna…) Nekitolta a fenekemnek a bevásárlókocsiját egy pénztár előtt. Hátranéztem: elnézést kérő mosoly, magas srác, olyan rendezett külsejű, nem az a kócos típus, aki alapvetően bejött nekem, meg nem is bőrdzsekis, de azért visszamosolyogtam. Mindez a barna életem második hetében történt, és a sors jelzésének véltem, hogy nekilökte a seggemnek a tésztával, gyümölccsel, kenyérrel megpakolt bevásárlókocsit. Persze a régi vörös azt súgta bennem: menekülj, ez az ember kéthetes pecázásra megy a haverjaival, és sátorban fognak lakni, bokorba hugyozni, másnaponként megmártózni valami pocsolyában tisztálkodás gyanánt, de az új énem csak annyit felelt a réginek: kuss!

Mondjuk az tényleg erős volt, hogy Sanyinak becézteti magát, hogy valóban a barátaival utazik el egy kempingbe, bár jó pontnak számított, hogy nem pecázik, de a szomszédjában lakott az anyja, emiatt a vörös azonnal levonta a jó pontot, de akkor már nem hagytam magam. A kempingezéséből visszatérve hívott el először randizni – de hová?, kérdez most hetykén vigyorogva a bennem lakó, és immár újra kiteljesedőben lévő vörös (de hagyjuk is a helyszínt) –, és egy héttel később arra eszméltem, hogy együtt vacsorázunk négyen a szüleimmel és Alexszel. Anyukám, aki kétéves korom óta folyamatosan aggódott értem, végre egy kicsit lazíthatott, és mint később megtudtam, azzal a boldog bejelentéssel hívta fel a nővéremet, hogy a kicsi lánya, aki eddig csak és kizárólag hibbantakkal és elmebetegekkel randevúzott, talált egy normális pasit. Szótagolva mondta a nővéremnek: nor-má-lis.

Egyébként a korábbi életemben négy tartós kapcsolatom volt, és mondjuk három-négy futó kalandom, de utóbbiba beleszámolok két kamaszos-kézfogós kapcsolatot is, ahol a csókon kívül más nem történt. Egyesek szerint (például anyám) ez rengeteg, és nem normális dolog, de szerintem ne legyünk prűdek. Annyiban igaza van anyunak, hogy a négy fontos fiúm közül egyikre se mondhatnám, hogy átlagosak vagy szürkék lettek volna, és a foglalkozásuk sem volt hétköznapi: volt a motoros, a hegymászó, a motorcsónakos és a rocksztár. És hát voltak plátói szerelmeim is, kicsit többen, mint a valóságosak, de ehhez hozzátartozik, hogy a plátói szerelembe esést már az általánosban elkezdtem. Na abban a névsorban aztán volt többek közt egy-két rocksztár (egyikük Axl Rose), autóversenyző, drogos dobos (nem az alliteráció miatt), világbajnok magasugró (akivel amúgy az apám igazán összehozhatott volna), két költő

(sajnos az egyikük már akkor sem élt), két színész és a gimis magyartanárom (de őt nem számíthatjuk az őrültek közé). Anyunak persze abban igaza van, hogy a hús-vér elődeihez képest Alex normális volt, túlságosan is az.

Attól a naptól fogva, hogy Alex beköltözött a bérelt lakásomba, a kis óbudai panelbe, rendszeresen képzelődtem arról, milyen jó is lesz, amikor majd a gyerekeinkkel liftezünk fel az ötödikre, de ez a fantáziálás sosem fokozta a várakozást bennem. Pedig némi kitérő után elmentem egy suliba tanítani, kedves voltam még azokkal a srácokkal is, akik képtelenek voltak megjegyezni egy négysorosnál hosszabb verset, és a tanítás mellett még magánórákat is adtam, immár angolból, aztán meg fordítani kezdtem magazinoknak külföldi cikkeket. Már nem vettem havonta két pár cipőt, hanem a mellékesemből összespórolt pénzből és némi szülői és nagyapai kölcsönből kivásároltam azt a pici tóparti nyaralót, amit apám a testvérével örökölt.

Tehát szépen összejött minden. Már úgy nézett ki, hogy oda fogunk költözni Alex lakásába, amit kiadott (mert nem akartam az anyja szomszédságában lakni, és utólag sem bánom, hogy az öt év alatt alig néhányszor találkoztam vele), aztán veszünk egy nagyobbat kölcsönből, vagy ilyesmi. Anyám megemlítette, hogy megtarthatnánk már az esküvőt, mire én csak bárgyún mosolyogtam és azt mondtam, egy tengerparti nászút jó lenne, de magam sem gondoltam komolyan. Mégsem tiltakoztam. Ez az utam, győzködtem magam, és kész. Szóval harminchárom évesen ott álltam az Élet kapujában. Gesztenyebarnán, szendén, normálisan.

Ideje volt hát beleszarnom a ventilátorba – már elnézést, de ezt a nagyapám mindig így mondja.

A palacsintával mindössze annyi nem stimmelt, hogy leragadt. Sok cukrot tettem a tésztájába, isten látja lelkemet, nyilván a tudatalattim irányított, mivel sosem voltam cukorfüggő. Leragadt, aztán felpiszkáltam, alányúltam, végül egy rövid repülés után kikötött a csempén és egy része a tűzhely szélén. Na és, mondhatná bárki, ez a saját konyhámban történt, ahol én takarítok, nem igaz? Utáltam azt a rohadt palacsintát, már magát az ötletet is, ami bizonyára Alextől származott, mert nekem az volt az elvem, hogy palacsintát a szülőknél kell enni.

– Mi a fenét csinálsz? – kérdezte Alex ingerülten, mivel a legrosszabb pillanatban lépett be a konyhába. Pontosan akkor, amikor a tészta átrepült a tűzhely felett. Volt íve is a röptének, nem csak úgy lecsapódott.

– Sütök – feleltem.

– Ez a te sütési tudományod.

Nem tudom, volt-e irónia és düh a hangjában, utólag meg mernék esküdni a bíróság előtt, hogy volt. Benne volt öt év dühe. (Ezt persze tényleg csak utólag teszem hozzá.)

– Sosem állítottam, hogy konyhatündér vagyok.

– De igen.

– Nem.

– De igen.

Ezzel el is telt néhány értékes perc, így a következő palacsinta is odaragadt, tehát fogtam az egészet és belekapartam a sütőből a szemetesbe. De még mindig nem voltam kiborulva.

– Az a baj, hogy oda sem figyelsz.

– Kioktatsz?

Kioktatott.

– Mondhatnánk, hogy nem igaz, de te is tudod, hogy így van. Egyáltalán nem figyelsz oda semmire. Rám se. Persze már megszoktam.

Szó szót követett, félbehagytam az egész konyhai tevékenykedést, döbbenten bámultam rá, majd eltakarítottam a romokat, aztán egy óra mosolyszünet után közölte, hogy ez az egész kis epizód arra vezette rá, hogy sosem szerettem őt igazán, és akkor most már ő sem kínozza magát, majd szép csendesen hozzátette: ne haragudjak rá, tulajdonképpen a figyelmetlenségem az oka annak is, hogy lefeküdt Edinával.

Na, hát ennyi. Így vallott be egy félredugást.

Kicsit később bocsánatot kért és a véleményemet: engem szeret, de Edinát megkívánta, nem tudja, mit tegyen.

Ez a régi életem velejárója lett volna. Aki rocksztárokba meg vadmotorosokba esik bele, az ne csodálkozzon, ha megcsalják. Élj veszélyesen, aztán megkapod, ami neked jár.

Na de akkor én már több mint öt éve barna voltam, veszélytelenül éltem, és próbáltam az esküvőmet elképzelni azzal a fiúval, akit öt év alatt sem tudtam teljesen leszoktatni a mellényviselésről (kötött mellényekről beszélek!), aki jópofáskodott a szüleimmel, virágot vitt (néha helyettem is) az anyámnak, válogatott sportolókról dumálgatott az apámmal, eljött a nővérem gyerekének az óvodai évzárójára, virágot és csokit hozott az évfordulóinkra, sosem felejtette el a név-és a születésnapomat.

Évente négyszer (évszakonként egyszer) társasjátékoznom kellett vele. Egy évben hét napot a haverjaival töltött egy kempingben (igazság szerint engem is hívott, de sosem mentem), szeretett kirándulni (gyalog és nem kocsival! – oda se gyakran mentem vele, mert mindig elkábultam a tiszta levegőtől, és ideges lettem a céltalan, hosszú gyaloglástól), és az évek során többször említette, hogy feleségül fog venni.

Na, mondom hogy veszélytelenül éltem.

Egy kis szelíd barna, aki visszafogta az energiáit, és mindent meg akart változtatni az életében. Összejött Sanyival, próbált belőle Alexet faragni, aztán pórul járt.

– Beszéljük meg. Veled akarom leélni az életemet – tette hozzá Alex a nagy mese végén. (Akkor minek mondta el? – kiáltott bennem a vörös. De addigra már kipukkantak a lámpák és áramszünet volt a lakásban.) Szóval ekkor szartam bele a ventilátorba.

– Költözz el – mondtam.

Ennyi. Nincs miről beszélni.

Azt se tudtam, ki az az Edina. És bármilyen furcsa, nem is érdekelt.

Nagyon akartam sajnálni magam. Egy ideig sikerült is, de a vörös nem hagyta.

Utáltam. A vörös énem ki akart törni. Tehát pár nap múlva elmentem a fodrászhoz, hogy visszanyerjem az eredeti vörös hajszínemet és a régi, problematikus személyiségemet. Majd lenő a sajátom, a töve természetes vörös lesz, de a vége is legyen hasonló. A fodrász teljesítette a kérésemet, szerintem azért is, mert tudta, ha ellentmond, akkor megzsarolom valamivel.

Ott álltam vörös hajjal, és elégedetten néztem a tükörbe. Kész, vége, gondoltam.

Persze utáltam az egészet. Leginkább magamat, de azért Alexet is, pardon: Sanyit.

Közben meg valahol tudtam, hogy hálás lehetek a helyzetnek, mert enélkül benne maradtam volna valamiben, amibe talán csak belekényszerítettem magam.

Hát így sikerült vörös hajjal ébrednem a kis víkendházamban, ahol dobozokban álltak a cuccaim, és várt rám egy szép feladat, hogy a családomat is beavassam abba az apró változásba, miszerint feladtam a bérelt lakást, és nem lesz itt sem esküvő, sem semmi.

Ja, és a munkahelyemre visszajött az a csaj, akit öt évig helyettesítettem, amíg otthon volt a három gyerekével. Szóval nyár végével megszűnik a főállásom. Hát ennyi dióhéjban.

Mindez egy rohadt palacsintasütés miatt.

Mindig mondom, hogy a lakások legveszélyesebb pontja a konyha.

Kid – akadtak, akik így hívták. Kevesen nevezték így, de hát eleve nagyon kevesen tudták a nevét. Az élete különböző korszakaiból származó ismerősei más-más néven szólították. De Kidnek, Kölyöknek csak kevesen. Nem is élete mostani helyszínéhez kapcsolódott ez a név. Ha jobban belegondolt, az elmúlt időszakban csak ketten szólították Kidnek, ám velük is csak ritkán beszélt. Hogyha most Konrad és Jill látná őt… bár persze ő is meglepődne, ha meglátná őket.

Szólították máshogy is élete más korszakaiban, sokáig például Lacinak, majd Les lett belőle, aztán Lee, volt ő már Zseni is, de most majd megint más néven fogják szólítani. Remélte, hogy nem tart túl soká, és végre kitarthat egy név mellett. Már lassan itt lenne az ideje.

Azonban addig még van néhány teendőjük, neki is és Konradnak Ausztriában, Jillnek a tengerentúlon. Ha minden jól megy, hamarosan megvalósulnak a terveik, addig viszont biztonságos környezet után kell néznie. Magyarország egyébként ilyen helynek tűnt eddig, annak ellenére, hogy persze tudta, itt sincs teljesen biztonságban.

Egy ideig mégis nyugodtan intézhette a dolgait, most viszont Konrad figyelmeztette.

Márpedig, ha Konradnak tovább kell állnia, akkor az ő lába alatt is hamarosan felforrósodik a talaj. Mindig figyelte, ki jön mögötte az utcán, idegenekkel nem ismerkedett, az egyszer látott arcokat is megjegyezte. Nem hitt a véletlen találkozásokban, legalábbis egy-két találkozást leszámítva, ami mindig új irányba terelte az életét. Most viszont Budapest is kezdett kevéssé biztonságossá válni számára, és már készült arra, hogy amíg fel nem veszi „új” nevét, a Karlt, addig Kovács Lajosként utazgat egyik magyar városból a másikba. Egy ideig még itt kell maradnia, még ha Konrad menekülőre fogja is.

Már nagyon megszokta a régi edzőtermet, ahová lejárt, egyvalamit leszámítva talán csak ez fog hiányozni neki. Évekkel ezelőtt megszabadult az érzelgősségtől, még odakint… Úgyhogy ezentúl futni jár a szabadba, ott fekvőtámaszozik és hasizmozik majd. Hiányozni fognak a súlyzók és a kung-fu partnerei is, nem is lelkileg, inkább fizikailag. Muszáj lesz formában tartania magát. Gyorsnak és erősnek kell maradnia, testileg és szellemileg egyaránt.

Nem volt sok cucc, amit össze kellett csomagolnia. A lakást kiürítette, a bútorok nem az övéi voltak. A ruhái egy részét összepakolta és elküldte egy szeretetszolgálatnak. A faxot egy éjjel apró darabokra szedve bedobta a Dunába. Nem marad utána semmi. Mindent letörölgetett maga után a lakásban, nem mintha attól tartott volna, hogy ujjlenyomat-szakértő érkezik, de tudta, hogy a legkisebb hiba is súlyos következményekkel járhat.

A főnökének azzal indokolta a felmondását, hogy el kell utaznia egy fél évre a nővéréhez Stuttgartba, mert a gyerek ápolásába kell besegítenie. Azt is mondta, hogy talán sikerül valami feketemunkához jutnia odakint. Tudtak a nővéréről és a gyerek autóbalesetéről meg arról is, hogy a nővérét elhagyta a férje, úgyhogy megértették a cégnél, nem is kérdezősködtek sokat. Készpénznek vették, hogy van egy nővére, aki Stuttgartban él. Pedig csupán egy jól felépített kis mese volt, idejében felkészült rá, hogy előbb-utóbb tovább kell állnia. Jill szerint már sokkal korábban meg kellett volna tennie, neki és Konradnak is. Jill persze könnyen beszélt, a Henryvel történtek óta nem ragaszkodott semmihez és senkihez. Kid tudta, hogy a nőnek igaza van, nem lett volna szabad egyiküknek sem leragadniuk. Most őrá voltak utalva, az egyetlenre, aki mindenben tartotta magát a megbeszéltekhez. Holott Kid azt gondolta, Jill lesz a gyenge pontjuk, de meglepő módon a nő volt leginkább észnél, és ő tartotta magát mindvégig a megállapodásaikhoz.

Miután végleg bezárta maga mögött a lakás ajtaját, egy fodrászhoz vezetett az útja. Mostanában hosszabbra hagyta a frizuráját, nem véletlenül. Hát ennek most vége.

Rövidre vágatta a haját, és kísértésbe esett, hogy világosíttasson a színén. Szőkén ki ismerné meg? De elvetette a gondolatot. Ha elkezd lenőni a szőke, mindenki látni fogja az eredeti, középbarna hajszínét, a lenövést. Az nemcsak árulkodó, hanem szánalmas is egy férfinál.

Aztán jött az átalakulás második lépése. Régi sportos ruháitól egy üzletházban szabadult meg, vett két öltönyt, egy szürkét és egy sötétkéket, négy inget, négy nyakkendőt és egy fekete bőrcipőt. Tökéletes üzletember-külseje lett. Középkategóriás holmikat vásárolt, így senkinek sem fog feltűnni, minél inkább belesimul a tömegbe, annál jobb.

A Nyugatinál odabámult az órára, és egy pillanatra összeszorult a gyomra az emlékektől.

Nem. Erre most nincs idő, és értelme sincs a randevúkra emlékeznie. Tovább kell menni, oda, ahol nem ismerhetik fel, olyan városba, ahol eltölthet egy-két hetet, amíg mindent össze nem szed, ami szükséges. A terv készen állt, most rajtuk múlt, mit fognak megvalósítani belőle. Eddig szépen haladtak, és most nem hibázhatnak.

2.

– És akkor most mi lesz, Andi? – kérdezte a nővérem, de csak megvontam a vállam. A parton ültünk és bámultuk a kacsákat a vízben. Egész jól elszórakoztat pár napja az ilyesmi. Nézem a kacsacsaládot meg a hattyúkat, lóbálom a lábamat a délegyházi stégen ülve, és próbálom elhitetni magammal, hogy a legjobb dolog, ami történhetett velem, az az, hogy Alexszel vége az egésznek. Illetve Sanyival.

– Ha együtt maradunk, annak biztosan nincs semmi teteje. De hogy lefeküdt egy másik csajjal… hát ez megdöbbentett. Azt hittem, hogy én vagyok a mázlija, hogy tényleg úgy érzi, ahogy mondta: én vagyok az ő szerencséje.

– Sosem tudtál főzni – szögezte le a nővérem, és éreztem, hogy engem okol az egészért.

– Hogy jön ez ide? – kérdeztem, de választ sem várva folytattam. – Nem érted?

Végül is jó, hogy így alakult.

– Megértem, hogy fáj – merengett el. Nem akartam felvilágosítani, hogy csak a megcsalás része esik rosszul. – Nekem is borzalmas volt.

Rékát akkor hagyta el a férje, amikor a gyerek egyévesen még nem mászott, és gyógytornászokhoz és masszőrökhöz hordták, mert valami nem stimmelt az izmaival.

Réka férje, akit Rékán kívül mindenki csak Gedeonnak hívott a családban a háta mögött – egyébként Gábor a neve –, biztos volt benne, hogy a gyerekük fogyatékos lesz. Felderített a családfájában egy rokkant üknagyapát, és bebeszélte magának, hogy ő a felelős azért, amiért Tomika beteg lett. És mivel egyáltalán nem érezte magát elég felnőttnek a feladathoz, a hülye Gedeon fogta magát és bejelentette a nővéremnek, hogy elköltözik. És el is költözött.

– Nem hasonlíthatjuk össze a két idiótát – válaszoltam. – Alex egyszerűen bekattant.

– Gábor is.

– Az más volt.

– Csak azt akarom mondani, hogy minden pasinál eljön a pillanat, amikor visszamennek háromévesbe.

– Igen, de eddig azt hittem, ez a pillanat csak nyolcvan fölött érkezik el náluk.

– És mit fogsz csinálni? Azóta nem keresett?

– Gondolod, hogy első dolgom volt bevezettetni a telefont? – mutattam a ház felé.

– A mobiltelefonodon.

– Azt hol magammal viszem, hol nem. Szóval: nem. De ne is keressen. Vége, nem igaz? Új életet kezdek.

– Munkanélküliként – bólogatott. Tisztára mintha az anyámat hallanám.

– Az, hogy magazinokba fordítok, nem egyenlő a munkanélküliséggel. Például az egyikbe a horoszkópot is én írom.

– Fordítod – javított ki.

– Nem fordítom, hanem írom. Annyira szar dolgokat ígér a horoszkóp, amiből fordítanom kell, hogy inkább újat írok.

– Értesz a csillagokhoz?

– Nem én. De jó dolgokat tudok előre jelezni. Imádják a szerkesztőségben a horoszkópjaimat.

– Szóval hasból írod.

– Ja. De ne aggódj, amiből fordítanom kellene, az meg egy kétéves külföldi magazin – pontosítottam, nehogy már azt higgye, hogy én vagyok a kókler. Igaz, hogy nem nézek utána a csillagállásoknak, de csupa klassz dolgot ígérek minden csillagjegynek minden hónapra. A legklasszabbakat általában magamnak, de a Halak ezt meg is érdemlik, ugyebár, mert minden más horoszkóp nagyon rosszul bánik velünk. Ráadásul a főszerkesztő is Halak jegyű, és bármennyire elképzelhetetlennek tűnik is, próbálok gondoskodni a szakmai jövőmről a lapnál.

– És így… mi a fene lesz? – Réka elkeseredve nézett rám. Tuti, hogy arra gondolt: eddig legalább nem kellett aggódnia a húga miatt, mert a keresetemet nem szórtam két kézzel, csak legfeljebb eggyel, nem vertem hitelekbe magam, erről Alex gondoskodott – inkább atyáskodott fölöttem –, és nem volt kérdés, hogy ki tudom-e fizetni a számláimat meg a csajokkal a csütörtöki kajálásokat, Inezzel a mozizásokat, a stepaerobik órát meg a rengeteg nutellát, amit mindig Bécsből hozattam, mert annak a legjobb az íze. Reggeli egyenlő kenyér mogyorókrémmel. Vagy semmi. Esetleg tojásrántotta, de az legfeljebb Alex idejében lehetett a reggelim, mert én aztán nem fogok magamnak tojást venni. Megsütni meg pláne nem.

– Mi lenne? Veszek egy kutyát. Veszek egy gumimatracot, és azon fogok lebegni a tóban. Jó barna leszek, szuperül fog állni a vörös hajamhoz.

– Szarrá fogsz égni.

– Veszek naptejet – vontam meg a vállamat. – A kutyával nagyokat futunk majd.

Vagy inkább én megyek biciklivel, ő mellettem lohol. Lehet, hogy beiratkozunk egy kutyasuliba is. Megnézem százszor az Azok a csodálatos Baker-fiúkat, és senkit sem fog zavarni. Vacsorára is nutellás kenyeret eszem – ismertettem Rékával a terveimet.

Úgy nézett rám, mintha komplett idióta lennék.

– És miből fogsz élni, ha egész nap lebegsz a matracodon, bicajozol, kutyát idomítasz meg filmeket bámulsz?

– Fordításokból. Meg bejárok a városba órát adni. Majd spórolok egy kicsit.

– Ez a víkendház romokban áll – mutatott hátra. – Nyaralónak még csak-csak oké, de…

– Nem áll romokban. Felújíttattam.

– Jó, de akkor is kéne egy konyha, nem csak egy pici beugró… meg spájz, meg egy csomó beépített szekrény…

– Nagyobb konyha nem kell. Mondtam, hogy mit fogok enni.

– Elvisz a skorbut.

– Majd szedek C-vitamint. És sokkal többet fordítok. Aztán meglátjuk.

– Tudod, mi a baj?

– Na mi?

– Az, hogy abszolút úgy rendezkedsz be, mintha többé nem akarnál fiúval élni.

Hallgattunk. Az igazság az, hogy most nem tudtam másik férfit elképzelni az életemben. Persze pár nappal a szakítás után hogy is képzelhettem volna el bárkit is.

Először is be kell szereznem az összes olyan videót, ami kimaradt az elmúlt öt évben, mert Alex nem szerette a romantikus filmeket. Ha jól számolom, ez minimum ötven hollywoodi produkció. Az száz óra, és akkor még nem számoltam bele a B-kategóriás filmeket. És azt sem, hogyha valamelyik megtetszik, azt minimum háromszor megnézem. Szóval legalább kétszáz órányi film vár rám valahol, és ez három hónapra elég. Addig ne is jöjjön semmilyen pasi az életembe, mert akkor aztán már sosem tudom behozni a lemaradásomat.

– Nem tudom. – Megvontam újra a vállam. Mégis, mit vár? – Hát te mit mondtál volna egy ilyen felvetésre akkor, amikor Gábor lelépett?

– Az más. Nekünk gyerekünk volt – közölte kategorikusan. Néha tényleg pont úgy reagált, mintha az anyám lett volna.

– És?

– És. Volt más bajom, mint hogy azon törjem a fejem, hogy lesz-e valaha férfi az életemben.

Tudtam, hogy kamuzik, de nem szembesíthettem vele. Hát nem ott bőgött a vállamon, hogy fogja-e őt valaha is valaki szeretni? Még azt is kérdezte, hogy lesz-e szex az életében, vagy most már csak magára számíthat. Esküszöm, ezt kérdezte. Hülye dolog, de nem emlékeztethettem rá. Nem fordíthatom magam ellen a saját nővéremet azzal, hogy felidézem, amiket akkor mondott.

– Egyébként milyen kutyát akarsz? – terelte másra a szót. Talán neki is eszébe jutott, hogy miket mondott akkor, amikor Gedeon lelépett.

– Nem tudom. Nézegettem a világ kutyáit bemutató könyvet. Talán belga juhászt vagy labradort, fogalmam sincs.

– Azok nagy kutyák.

– Igen.

– Ez meg egy kicsi nyaraló. Kicsi kerttel.

Már éppen felszívtam volna magam azzal, hogy nem képes háznak nevezni a házat, csak nyaralónak meg víkendháznak, amikor valaki a fülembe suttogott.

– Legyen egy farkaskutyád. Vagy egy olyan, ami jegesmedvére hasonlít.

Felnevettem. Tomika ráunt a fáramászásra a parton, feljött a stégre és átkarolta a vállamat.

– Majd eljössz velem választani.

– Oké. De ugye addig lelőhetem a hattyút? – kérdezte, és már le is viharzott a stégről a partra, és képzeletbeli fegyverét rászegezte a hattyúkra.

– Gondoltad volna? – nézett a gyerek után Réka. – Mennyire meg voltunk ijedve…

Nem gondoltam volna, annak ellenére, hogy a szakemberek mondták, hogyha rendesen és keményen csinálják, akkor lehet, hogy minden rendben lesz. Ha naponta egy órát tornásztatják, utolérheti a többieket a fejlődésben. Leginkább az az elmebeteg Gedeon nem hitt benne. Meg a nővérem sem, de őt nem hibáztatom. Persze az a bő egy év nem volt egyszerű, de ma már senki sem mondaná meg, hogy Tominak mozgáskoordinációs problémái voltak. Néha, ha zavarba jön, dadog, de ez sem biztos, hogy abból a dologból maradt vissza. Lehet, hogy Gedeon lelépése okozta. Persze nem bántom, mert Gedeonnak sokat köszönhetek, most például ő festette vissza vörösre a hajamat. Gábor azért lett Gedeon, mert a nagyanyám, amikor megtudta, hogy az unokája egy fodrászhoz megy feleségül, folyton valami Gedeon bácsi fodrászról szóló nótával köszöntötte. Végül hallottam az eredeti számot is egy kívánságműsorban.

Egészen másképp szólt, mint a nagyanyám előadásában, de a fodrász az stimmelt benne. Gedeon, mióta megismertem, menő fodrász lett, pedig nem is meleg. És sosem merném nyílt színen bevallani, de a legjobb fodrász, akit ismerek, ám személyes okokból (mert még mindig dühös voltam rá, hogy akkor lelépett a nővéremtől) csak vészhelyzetben szoktam igénybe venni a szolgáltatásait. És ez a mostani igenis vészhelyzet volt.

– Tomi a legjobb fej az összes kissrác közül, akit ismerek – válaszoltam végül. A nővérem elmosolyodott. Tudja, hogy rengeteg kissrácot ismerek, rengeteget tanítottam, de őszintén bevallom, ez nem is volt dicséret. Igaz, hogy Tominál nagyobbakat, tizenéveseket tanítottam, hiszen Tomi évvesztes, és csak jövőre megy suliba, de akikkel dolgom volt, azok közül sokan képtelenek voltak megtanulni egy két versszaknál hosszabb verset, és két s-sel írták azt, hogy lesz. Nem mintha ne szoktam volna hozzá. „A nyelv folyamatosan változik”, meg ehhez hasonló szövegekkel próbáltak a szülők hatni rám, sosem felejtem el, amikor Varga anyuka, aki jogászként remélhetőleg tud helyesen írni, közölte velem, hogy hamarosan befellegzik az ikes igéknek (ami az egyik vesszőparipám). Hát igen, ki tudja, mi lesz. De ma még léteznek ikes igék, és ha rajtam múlik, sosem fognak kihalni.

Csak annyit mondtam mindig, hogy a helyesírás sokat javul, ha a gyerek eleget olvas. Ebben hiszek, de az én srácaim közül csupán néhányan olvastak a saját kedvtelésükre. Aztán feladtam. A szüleim szerint inkább valami elit suliban kellett volna állást néznem, ott biztos más a helyzet, mint a város végi iskolában. Hát nem tudom, nekem fontosabb a sikerélmény, például hogy egy gyerek, aki ellenállt annak is, hogy egy négysoros verset megtanuljon, megszereti a költeményeket – de igazi, nagy sikerélményeim nem voltak. Még az angoltanítással igen. De az más, oda már középiskolások jönnek meg néhány felnőtt, akinek szüksége van a nyelvvizsgára.

– Átjöhetnél vacsorázni valamelyik nap. Nálunk is alhatsz, ha akarsz.

– Köszi. Még ki kell pakolnom a dobozaimat.

– Segítünk.

– Nem kell. Majd nekiveselkedem, és rendben lesz. Csináltatok egy-két polcot.

– Mikor?

– Nem tudom – feleltem egy grimasz kíséretében. Csak nem fogom elárulni, hogy majd az utolsó fizumból. Vagy a nyári honoráriumaimból, amiket különböző lapoktól várok. Réka nem ismeri az ilyesmit, mert neki mindig volt tisztességes munkahelye, és mindig ötödikén érkezik a fizetése.

– Én csak azt akarom mondani, hogy néha nem árt más nézőpontból is megnézni a dolgokat – mondta végül. Égnek állt a hajam, mert arra gondoltam, hogy most biztosan arra fog kilyukadni, hogy adjak még egy lehetőséget Alexnek. Annak a férfinak, aki komolyabb ellenvetés nélkül, első felszólításra távozott az életemből. – Mert nézheted úgy is, hogy új esélyt kaptál. Elég furcsa, hogy minden egyszerre történt: Sanyi bejelentette, hogy megcsalt, te kidobtad, téged meg kidobtak a suliból…

– Megszűnt az állás, visszajött a csaj, akit helyettesítettem – pontosítottam.

– De nem ajánlottak újat, szóval kidobtak. Mindegy. Azt akartam mondani, hogy minden megszűnt, ami korábban volt, elköltöztél, és ez valami másnak a kezdete, ami lehet, hogy jó lesz.

Hallgattunk. Fogalmam sem volt, hogy most csak bátorítani akar, sajnál, netán ki akarja ugratni a nyulat a bokorból, hogy visszavárom Alexet?

– Jó lesz ez – feleltem, és reméltem, hogy nem olyan bizonytalan a hangom, mint amilyen bizonytalan én magam vagyok. Közben Tomi lelőtte a képzeletbeli pisztollyal az egész hattyúcsaládot meg a kacsákat is, és felvetette, hogy menjünk be mindannyian a tóba, vagy együnk nutellás kenyeret. A nővérem ekkor döntött a távozás mellett.

Bepakolta a gyereket a kocsiba, és búcsút intett. Beindította a motort, és lehúzta az ablakot.

– Majd beszélnünk kell – súgta. Meghökkenten álltam. Hiszen most beszéltünk, nem? Vagy két órát ültünk a saját, minden valószínűség szerint illegális stégemen (az illetékesek még nem jelezték, hogy bontsam le, és már sok-sok éve ott állt a lejárat előtt), és végig beszéltünk. Most mi ez a hülyeség? – Majd elmondom – súgta, és a hátsó ülés felé sandított. Tehát Tomiról van szó, gondoltam. Réka mindig aggódott a gyerek miatt. Most biztos a dadogásáról akar beszélni velem. Bár már százszor elmondtam neki, hogy ki fogja nőni, legalábbis szerintem. Láttam már ilyet. Rossz lesz neki a suliban, de talán kinövi. Meg persze talán segít a logopédus, a pszichológus, és ki tudja, hova hordja még Réka.

– Oké – feleltem. – Majd beszélünk.

– Jól van. Zárd be az ajtót éjszakára, és hagyd égve a villanyt! – adott végső

tanácsot, és elsüvített, porfelhőt húzva maga után.

Hát persze. Díszkivilágításban fogok aludni. Nem kell miattam aggódni.

Elég, ha én aggódom magam miatt.

Bementem a házba, átbukdácsoltam a zárt teraszra lepakolt dobozokon, beléptem a szűk kis előszobába, ott is kikerültem pár kartondobozt, aztán felkaptam az egyik tetejéről néhány magazint, és a nappaliként és hálóként egyaránt szolgáló, egyetlen kis szobámban ledobtam magam az ágyra, ruhástól. Bekapcsoltam a tévét, betettem a lejátszóba az Azok a csodálatos Baker-fiúkat, és lapozgatni kezdtem az újságokat. Ha már szabad vagyok, akkor élvezzem is ki a szabadságot. Egyébként is itt a nyár, még háromhavi fizetést kapok, és be sem kell járnom a munkahelyemre. Ha spórolok egy kicsit, akkor talán tényleg tudok őszre csináltatni egy-két beépített szekrényt, tehát már csak három hónapig kell a dobozokat kerülgetnem. Utána meg megélek majd a fordításokból. Meg az angolórákból, ha lesz ősztől tanítványom. Ha nem, akkor időm lesz. Végre megtanulhatok spanyolul is. Bár hogy miből fogom fizetni az órákat? Erre nem akartam gondolni. Arra sem, hogy cikkfordításból nem igazán lehet megélni. Most mégis feldobott, hogy itt a nyár, szabad vagyok, és utána sem kell stresszesen ébrednem, hogy már megint dolgozatot kell íratnom.

Hát ennek vége.

Az egyik angol nyelvű magazin – amit fordításhoz hoztam el – lakberendezési rovatát nézegettem, miközben a fiatalabb Baker-fiú a zongorához lépett a filmben.

Világos, mediterrán hangulatú hálószobát ábrázoltak a fotók, ahol a tulaj a jelek szerint a dobozokat beépítette a lakásba: fadobozokból állt a tárolószekrény. Tetszett az ötlet. Lehet, hogy ki sem kéne rakodnom a dobozokból, csak művészien elrendezni őket.

Aztán majdnem elállt a lélegzetem: ahogy néztem a képet, már megint megtörtént velem az a dolog. Az egyik doboz, amit tanulmányoztam, hirtelen kinyílt a fotón, és megmutatta tartalmát. Éreztem, ahogy gyöngyözni kezd a homlokom, de nem tudtam levenni a szemem a képről. A dobozban fehérneműk voltak, de hirtelen mintha kisöpörték volna a melltartókat a dobozból: megláttam, mit rejt a doboz alja. Rengeteg pénzt. Ötezresek, kötegekben. Csurgott a verejték a homlokomon. Már megint, már megint, már megint.

Mi a franc ez az egész, mi történik velem? Megtöröltem a homlokomat a kézfejemmel, és mire visszanéztem a fotóra, újra az eredeti képet láttam, az egymásra tolt dobozokkal. Semmi kétség, vízióim vannak. Egy csomó pénzt képzelek egy magazin fotójára. Egész biztosan túl sokat aggódom az anyagi helyzetem miatt. Nem kell ehhez pszichológus. Nyugi.

Becsuktam a magazint, és próbáltam a filmre koncentrálni, de nem ment ki a fejemből, hogy az utóbbi időben többször is ehhez hasonló képzelgéseim voltak.

Meglátok valamit, általában egy fotót, egy cikk illusztrálásához használt képet, és az életre kel. A legdurvább talán a legelső ilyen eset volt, pár éve történt, utána nem fordult elő, egészen az elmúlt hónapokig. Az első esetben szintén egy lapot nézegettem, amiben egy divattervezőről olvastam, és megbámultam a fotóját. A képen mosolygott és nagyon is élt, én pedig egész mást láttam: azt, ahogy megvonaglik, mint akit megütöttek, majd összeesik és meghal. Három nappal később bemondták a hírekben, hogy lelőtték a divattervezőt, és később a merénylő öngyilkos lett. Mit mondjak, akkor nagyon berezeltem saját magamtól. Nem is árultam el a dolgot még Alexnak sem.

Egyáltalán nem fűlött a fogam ahhoz, hogy halottlátó legyek. Szerencsére hasonló azóta sem esett meg velem, például Lady Diana halálát sem láttam meg, pedig a halála előtt pár nappal nézegettem róla fotókat az egyik szerkesztőségben, és később megnyugodtam, hogy nem én leszek a halottlátó, akihez majd jönnek a híradósok, ha eltűnik valaki a környékről.

Az elmúlt hónapokban viszont kétszer is előfordult, hogy megelevenedett egy-egy kép. Az egyik esetben valami utazási cikkben látott barlangból bújt elő hirtelen egy ősz szakállú, ősz hajú, átható tekintetű, testes öregember, mezítláb és öltönyben, lobogott a hosszú ősz haja, és gépfegyver volt a kezében (azonnal becsuktam az újságot, és amikor később ellenőriztem, már csak a barlangot láttam, a férfi nem szerepelt a fotón), a másik pedig még furcsább volt. Egy, az idegenlégiósokról szóló riportot olvastam valahol, és az egyik fotón, a háttal álló légiósok egyike megfordult, és rám nézett. Alex arcát láttam. Esküszöm, még a tekintetünk is találkozott. Ijedelem volt a szemében. Rémisztő volt.

– Sosem meséltél a katonaságról – mondtam neki aznap este. Bár biztos voltam benne, hogy írnok volt vagy ilyesmi, netán felmentették, azért mégis tisztázni akartam a dolgot.

– A katonaságról? – kérdezett vissza. Olyasféle rémületet véltem felfedezni a szemében, mint amit a kép megelevenedésekor láttam rajta.

– Igen.

– Nem sok érdekességgel szolgálhatok. Győr mellett voltam katona, ennyi.

Szerettem volna megúszni az egész hercehurcát, de nem tudtam semmilyen felmentő

okot vagy betegséget felmutatni – mosolyodott el.

– Képzeld, zsoldosnak láttalak.

– Tessék?!

– Láttam egy cikket az idegenlégiósokról, és a fotón az egyik katona te voltál.

– Miről beszélsz?

– Itt a cikk – nyújtottam oda neki. Éreztem, hogy ideges. – De nem te vagy rajta, nyugi. Csak egy pillanatra azt képzeltem… olyan volt, mintha az egyik alak, ez itt… – akartam megmutatni, de elakadt a szavam. Az az alak, aki korábban ott állt köztük, már nem volt a képen. Most négyen álltak háttal, de akkor, amikor én láttam, öten voltak.

Jobbról a második volt a „képzeletbeli” Alex. De most hiányzott a fotóról. Meg mertem volna esküdni, hogy amikor korábban láttam a cikket, öten voltak a képen. – Ööö… hm. Már nem vagy rajta – mondtam csendesen.

Aznap este mesélt a katonaságról, hogy mennyire utálta, és milyen szarul lőtt meg ilyenek. Aztán szeretkeztünk, és nagyon-nagyon jó volt.

De erre most nem akartam visszaemlékezni.

Rettenetesen utáltam, hogy megint életre kelt egy fotó, és megint megtréfált a képzeletem.

Már biztosan elege lett a szervezetemnek az iskolai stresszből és a szülői értekezletekből, és pontosan eljött az ideje, hogy egy tóban, egy gumimatracon lebegve töltsek egy egész nyarat, romantikus filmeket nézzek, nutellás kenyéren éljek, és vegyek egy kutyát. Ennyi, biztosan ezt jelzik ezek a képzelődéseim.

Talán nem kell pszichiáterhez járnom, és főleg nem kerülök zárt osztályra – ebben reménykedtem, és átadtam magam a Baker-fiúknak.

3.

A soproni szállodai szobában ült, és a tévét nézte. Sokáig várta a magyar híradást, de csak éppen néhány filmkockát mutattak arról, ami érdekelte. Átkapcsolt a CNN-re, és ott nem is kellett sokat várnia a legfrissebb hírekre, bár ezek egy részét már maga is ismerte. Ryx Ton, az őrült ghenerrai diktátor, akinek már rég a hűvösön vagy még inkább a hűvös földben lenne a helye, eltűnt. Régóta bujkált, de most, amikor rajtaütöttek a vélt búvóhelyén, a diktátornak hűlt helye volt. A híradások megemlítették, hogy a helyi forradalmárok keresik őt, miközben az összecsapások fellángoltak. A Ryx Tonhoz hű hadsereg újabb falvak lakosságát mészárolta le.

Állítólag a diktátor jobbkeze adta fel felettesét, akinek szintén sikerült megszöknie, és a hollétéről azóta sincsenek hírek. Kid biztos volt benne, hogy a külföldi kormányok mind éppen a kialakult helyzetet elemzik, hiszen több gazdag és fejlődő ország támogatja a Ryx Ton elleni forradalmat, persze nem nyíltan, hanem különböző cégek fedőneve alatt juttatják el a pénzt és legmodernebb harci eszközöket a zsoldos Párducoknak. Ryx Tonnal a nemzetközi diplomáciai kapcsolatokat nem szakították meg a kormányok, hiszen a diktátor ült a világ olajkészletének jelentős részén és az egyik legnagyobb és legkülönlegesebb gyémántbányán. Így hát hadba vonulni ellene meglehetősen kockázatos lépés lett volna, gazdaságilag az olaj, egyéb szempontokból pedig a gyémánt miatt. Mivel a híres fekete gyémánt jelentős értéket képviselt a tiltott kereskedelemben, és bizonyos országok szemet hunytak Ryx Ton diktatúrája fölött: a gyémántok náluk „tisztára mosva” kerülhettek forgalomba az együttműködésnek köszönhetően. Ettől függetlenül, a belső ellenzék csendben vívta a harcát a diktatúra ellen. Évek óta tartott a háború, ami forradalomként indult, de Ryx Ton hadserege újra és újra legyőzte a felkelőket, és a lázadókat segítő, képzett zsoldosok a helyi terepviszonyok miatt legfeljebb csak részgyőzelmeket tudtak aratni a diktátor csapatai felett. Nagyon nagy emberveszteséggel járt a már több éve húzódó csatározás, amelynek – mindenki tudta – csak az vethet véget, ha Ryx Tont elkapják vagy megölik.

A diktátor azonban a bujkálás mestere volt, és a riporternő szerint egy föld alatti komplexumból irányította csapatait és országát. Egy komplexum, amelynek a pontos helyét senki sem ismerte, hiszen valamilyen egyszerű barlangbejárata volt, és barlangból Ghenerrában volt elég. Most mégis megtalálták a fő búvóhelyet – kérdés, hogy vajon nem lettek-e felültetve ismét?

A Kölyök csendben nézte a híradást. Éveken át abban reménykedett, hogy Ryx Ton búvóhelyét előbb-utóbb felfedezik, és a jól képzett zsoldosok végre elteszik láb alól. Voltak, nem is kevesen, akiket ezzel a feladattal küldtek Ghenerrába. Ha Ryx Ton már nem élne, nemcsak Ghenerra szabadulna fel, nemcsak a nemzetközi segítséget kapnák meg a lakosok, hanem valami egyebet is. A Kölyök egy időben arról álmodott, hogy Ryx Ton meghal, és Buliék új életet kezdenek. Meg Baki, Turej, aztán Razu és sokan mások… akik még élnek közülük.

De ez egy álombéli forgatókönyv volt, és most már tudta, miért kell Konradnak menekülnie, és azt is sejtette, hogy neki sincs sok ideje lelépni. Ryx Ton él, és szüksége van a vagyonára ahhoz, hogy túlélje a hajtóvadászatot.

Nem mintha az olajból és a gyémántbányából ne lehetne pénzt csinálni, de a pénz most azonnal kell. Jill ezt tudta, és ezért figyelmeztette őt, hogy ne késlekedjen.

Megnézte az óráját. Alig tudta kivárni, hogy felhívhassa a hotelből Jillt. Otthon nem hívhatta, a mobiltelefonján csak vészhelyzetben, még ha több kártyája volt is, a legjobbnak az ígérkezett, ha az egyik megadott telefonfülke számát tárcsázza a megbeszélt időben. Ez látszott a legbiztonságosabbnak.

De odaát még csak hajnal van, kell néhány óra, amit eltölt valamivel.

Reggel már futott, kipróbálta a szálloda edzőtermét is, úgyhogy ideje ebéd után néznie. Az erdőszéli hotelből bement busszal a városba, ott egy teraszon németül ételt rendelt, bécsi szeletet salátával, aztán visszabuszozott a hotelbe. Untatta és bosszantotta a tétlenség.

Amikor visszaért a szobájába, azonnal tárcsázta a számot. A nő csak a negyedik csöngésre vette fel. A háttérben a nagyvárosi közlekedés zaja hallatszott.

– Elkezdődött – mondta a férfi angolul.

– Igen. Ma megyek be utoljára. Még van teendőm – felelt a nő. – Konrad már úton van. Te még Magyarországon vagy?

– Igen.

– Maradj még. Lehet, hogy Konradnak segítened kell. Adj meg egy számot, ahol elérhet – kérte, és a Kölyök bediktálta a hotel telefonszámát a szobaszámával együtt.

– Te hová mész?

– Jobb, ha nem beszéljük meg. Te mondtad, hogy jobb, ha nem tudjuk…

– Igen.

– Miamiba repülök, onnan pedig… nem tudom. Tartjuk magunkat a tervhez.

– Mi is hamarosan…

– Igen. Minél előbb jöttök, annál jobb. Ne kelljen aggódnom értetek!

– Tudom, Jill. Én is aggódom érted. Meg Konradért.

– Várj rá két napot. Ha nem jön, és nem beszélünk, költözz át máshová. Még ne hagyd el az országot.

– Megbeszéltük. Emlékszem mindenre.

– Konradnál gáz lehet a nő – mondta Jill, Kid hallgatott. – Remélem, fegyelmezett, és tudja a dolgát.

– Meglátjuk.

– Nem szeretném, ha ezt elrontanánk, Kid. Henry miatt. A többiek miatt.

– Én sem szeretném – bólintott. – Tudod, hol érsz el, ha valami van. Két napig maradok, hacsak nem jön közbe valami.

Csak az utca zaja hallatszott, valószínűleg mindketten arra gondoltak, hogy mi lehet az a „valami”, ami közbejön. Kid zárta a beszélgetést.

– Hamarosan találkozunk. Vigyázz magadra.

– Jelentkezem. Te is vigyázz, Kid.

Letette a telefont. Két napig itt fog dekkolni, a híreket nézve és Konrad miatt aggódva. Kicsit furcsállotta azt is, hogy Jill mintha átvette volna a vezetést. Eddig ő

irányított, és ő dolgozta ki a végső terveket is. Most mégis hagyta, hogy Jill adjon utasítást. Megbízott benne. Majd átveszi a dolgokat, amikor eljön az ideje.

Eltöltötte valahogy a napot, este elbóbiskolt az ágyon, és arra ébredt, hogy a CNN-ben egy eltűnt bankárról beszélnek. Nem is kellett a képernyőre pillantania, tudta, hogy Jürgen az. Jürgen eltűnt, és ez semmi jót nem jelent. Konrad tudta, előre tudta, és remélhetőleg megtette a szükséges lépéseket. Most viszont ő következik.

Rendelt egy Ausztriába is fuvarozó cégtől egy taxit a hotelhez, és kijelentkezett.

Gyorsan kellett döntenie. A bécsi reptérre mentek. Most már Karl Hoffer papírjaival fog utazni. Karl Hoffer valószínűleg nem is tud róla, hogy milyen jó szolgálatot tesznek a papírjai. Egy időre legalábbis. Az egyik legjobb útlevél, mert valódi. Volt még nála három ilyen bombabiztos papír, de a másik négy útlevél csupán kiváló minőségű

hamisítvány volt, és félt, hogy kiszúrhatják. Nem lenne jó pont most lebukni, amikor beindultak a dolgok.

Karl Hoffer bécsi vállalkozó és cégtulajdonos vett egy jegyet Amszterdamba, aztán a Schipolon vásárolt egy jegyet a Holland Antillákra. Három órát kellett várnia a reptéren, és közben a hírekre vadászott. Ryx Ton hollétéről még mindig nem tudtak semmit. A bankár eltűnését nem kapcsolták össze a Ghenerrában dúló felkeléssel.

Felszállt a gépre. Business classon utazott, nem azért, mert ehhez volt szokva, hanem mert Karl Hoffer biztosan nem a turistaosztályra vett volna jegyet, és újra végig kellett gondolnia a tervet, amit korábban kidolgozott. Végigvenni minden apró részletét, és ebben zavarta volna, ha hangos hollandok ülnek mellette. Most minden azon áll vagy bukik, hogy működik-e a terv.

Nem bánta, hogy nem Budapestről repült el. Biztosan fájt volna a szíve, ha felülről látja a várost, ahol annyi ideig élt, a várost, ahová talán soha többé nem térhet vissza. Bulira, Razura, Turejre és a többiekre gondolt, hogy ne érzékenyüljön el.

Nekik van igazán szükségük rá. Koncentrálj a feladatra, Kölyök, mormolta magában, miközben a gép a levegőbe emelkedett.

4.

Jürgen König nem tudta, mit keres abban a sötét házban. Tisztában volt vele, hogy fogva tartják, és azt is sejtette, hogy banktitkokat akarnak megtudni tőle, de nem értette, miért éppen így csinálják. Este állították meg az úton, eljátszva, hogy valakit elütöttek.

A földön feküdt egy ember, ő megállt és kiszállt az autóból. Nem szállhatott volna ki, a szabályok szerint azonnal telefonálnia kellett volna és a zárt kocsiban maradni. De ő

kiszállt, mert azt gondolta, hogy segítenie kell.

Rögtön elkapták. Megkötözték, villámgyorsan leragasztották a szemét és a száját, és beültették egy kocsi hátsó ülésére, két izzadt testű ember közé. Az oldalát szúrta valami, gyorsan felmérte, hogy nyilván egy fegyver csöve.

Bevezették egy házba, vagy talán lakás lehetett, és egy ablaktalan szobába zárták.

Vizet és egy szelet kenyeret hagytak neki valami pástétomkonzervvel, és azóta rá sem nyitottak.

Jürgen König egy nem túl nagy, mégis jelentőségteljes zürichi bank igazgatója volt, és sok titkot bíztak rá az elmúlt nyolc évben, de egyik sem volt annyira fontos, ami miatt el kellett volna őt rabolni. Felmerült benne, hogy a felesége talán így akar több tartásdíjat kicsikarni tőle, de ezt aztán elvetette. A válóper kellős közepén voltak, és a feleségének ez a botrány nem hiányzott, különös tekintettel arra, amit a bankár megtudott róla. Érthetetlen volt az egész. Váltságdíjat kérnek érte a banktól? Abból nemzetközi botrány lesz. Előbb-utóbb rátalálnak az emberrablókra, vagy éppenséggel őt fogják megtalálni. Svájc nem olyan nagy, hogy csak úgy eltüntessenek valakit napokra, hetekre, ne adj’ isten!, örökre.

Nyílt az ajtó. Egy erős testalkatú, maszkos ember lépett be, a nyomában még kettő, akik nem voltak olyan kigyúrtak, de ők is maszkot viseltek. Egyikük kezében egy táska volt.

Nem szóltak hozzá. Jürgen felült az ágyban.

– Ez csak tévedés – mondta, de nyomban elhallgatott. Az egyik vékonyabb testalkatú férfi előhúzott egy fecskendőt a táskájából, majd feltört egy ampullát, és felszívta a tartalmát a fecskendőbe. Mindannyian hallgattak. Jürgen sejtette, hogy nincs értelme beszélnie. Fogalma sem volt róla, hogy mit akarnak tőle, de nagyon erős sejtelme támadt, hogy nem holmi „egyszerű” banktitokra kíváncsiak.

A maszkos a vénájába szúrta a tűt, és Jürgen hamarosan érezte, hogy jóleső

kábulat borítja el. A másik vékony ember leült vele szemben, és azt mondta: – Nos, Jürgen König, van magához néhány kérdésünk. Mindenre válaszolni fog.

Mosolyognia kellett, maga sem értette, hogy miért. Kezdte egész jól érezni magát.

5.

– Venned kell egy kocsit – mondta Inez. Hahaha. Jó ötlet, főleg amikor az ember éppen munkanélküli. – Kezdetnek egy kicsi is megteszi. Azért jó, ha nyitható a teteje.

– Rendben – bólintottam. – Kabrió is oké?

– Abba beleköpnek a másik sávban álló teherautókból. Nem tudtad?

– Nem – feleltem. – Akkor nem veszek kabriót. Viszont ezzel az erővel a nyitható tetejűt is kilőhetjük, nemde?

Gondoltam, ha már vicc, belemegyek.

– Nem, mert olyan jól nem lehet célozni a köpéssel. Legyen valami nyitható tetejű

ezüst kocsi, mit szólsz?

– Remek ötlet. És mégis miből?

– Vehetnéd részletre.

– Aha. És miből törlesztem?

– Azt majd később kigondoljuk. Andi, kiköltöztél a világ végére, és csak egy rozoga biciklid van. Ez nem oké. Kiírod magad a társadalomból kocsi nélkül.

– Van vonat. Délegyházán és Dunavarsányban is megáll.

– Vonat! – Grimaszba torzult az arca. – Hát neked tényleg véged, Endi.

(Néha Endinek, máskor kicsit ironikusan Szendinek, egész ritkán pedig a saját nevemen hívott.)

– A Józsefvárosi pályaudvarra érkezik – közöltem, de rögtön láttam, hogy hibát követtem el ezzel a bejelentéssel. Grimasz volt a válasz.

– Hát én azt mondom, hogy bármilyen kocsi megteszi, csak ne vonatozzál.

– Amúgy sem megyek sehová.

– Na erről beszélek, Szendi, amikor azt mondom, hogy kiírod magad a társadalomból.

Egész jól megvoltam a bicajjal, de nem akartam jobban felbőszíteni. Amennyit életemben vezettem, azzal egyébként se sokra mennék. Ráadásul apám kocsiján is árulkodik néhány nyom arról, hogy a vezetés nem nekem való. Egyáltalán nem.

Szétnéztem a tavon. Már megint a kacsacsalád jelentette a legnagyobb látnivalót.

Meg az illegális stégem. Lassan büszke lettem a kacsákra meg a hattyúkra.

Bevallottam Ineznek, hogy néha etetem is őket, leginkább kenyérrel, de adtam már nekik párizsit is. Barátnőm úgy nézett rám, mintha hibbant lennék.

– Én örülök a kacsáknak. A természetben élek – nyomatékosítottam, hogy jól érzem magam az újdonsült lakóhelyemen.

– Ha jól emlékszem, ezt a víkendházat nyaralónak tartottad meg, azzal a megjegyzéssel, hogyha felmegy a tóparti házak értéke, akkor milyen jól jársz majd, ha eladod.

– Akkor még más volt minden.

– Most már beépített szekrényeket tervezgetsz. A jövő héten paradicsomot fogsz ültetni. És a végén bedilizel. Nyolc macskát és öt kutyát fogsz tartani.

Pont be akartam vallani a kutyás tervemet, de ezek után inkább hallgattam.

Paradicsomültetésre még nem gondoltam. Inez szerint sokkal dinamikusabb és forróbb személyiség vagyok annál, mint hogy itt jól érezzem magam. Szerinte aki lámpákat durrogtat a dühével, annak itt semmi keresnivalója. Most hogyan áruljam el neki, hogy azt érzem, a városban nem gyógyulnék meg ebből az egészből? Délegyháza a lelkemet gyógyítja.

– Időre van szükségem – mondtam. – Egyelőre meg kell emésztenem ezt az egészet.

– Szerintem még nem beszéltétek meg. Beszéljetek. Nincs ez elvarrva.

– Hirtelen hogy megkedvelted Alexet.

– Mindig is kedveltem, csak azt nem, ha a kirándulóhelyekről tartott előadást.

Normális ember nem kirándul. Ezt mondtad te is, aztán tessék, kikötsz egy kirándulóhelyen, és le is telepszel.

– Azért nem kedvelted, mert kiszúrta, amikor csaltál a kártyában – emlékeztettem.

– Utálok kártyázni.

– Csaltál – ragaszkodtam a tényekhez. – Ő pedig észrevette.

– Na és. Nem mondom, hogy nem kedveltem, csak dühös lettem rá. Nem vagyok csaló – háborgott. Pedig a kártyában igenis csalt, de nem feszegettem tovább a kérdést.

Kit érdekel a kártya? – Egyébként kedveltem, és Dénes is. Nagyon csodálkozott, hogy szakítottatok. De ha kíváncsi vagy, hát az a véleményem, hogy így nem érhet véget egy szerelem. Ez csak egy dühös szakítási kísérlet, mindketten tele vagytok sérelmekkel, amit lehiggadva meg kell beszélnetek.

Basszus, hát muszáj ezt hallgatnom? Vége. Nem volt szerelem, valószínűleg nem volt az, ha így, ilyen simán véget ért. Legalább soha többé nem kell palacsintát sütnöm.

– Nézzük az előnyeit – mondtam. – Például napozhatok kedvemre, azt eszem, amit akarok, azt nézek a tévében, amit akarok, akkor oltom le a villanyt, amikor akarom, elég egy héten kétszer mosnom, és senki sem szól rám, ha kupleráj van a konyhában.

– Nincs is konyhád.

– Te is kezded.

Elment minden kedvem a kerti sütögetéstől, pedig beígértem Ineznek. Végül pattogatott kukoricát ettünk, és megnéztük az Azok a csodálatos Baker-fiúkat. Én már harmadszor tegnap este óta.

– Elkeseredett vagy – búcsúzott Inez, amikor már sötétség borult a tájra. – Elkeseredett és hitevesztett vagy, de nem baj, majd kilábalsz belőle. Adok neked időt.

És jövök, amikor csak akarod. Vagy várlak a Józsefvárosi pályaudvaron, ha úgy döntesz, hogy mégis visszamerészkedsz az életbe. Miattad még egy olyan helyre is bemegyek, mint az a pályaudvar. Remélem, nem fognak kirabolni és megölni. De miattad bármit.

Könnybe lábadt a szemem. Átöleltem és biztosítottam róla, hogy nincs velem semmi baj. Egyszerűen ehhez van kedvem: hogy nyáron nyaraljak, ráadásul a saját új otthonomban. Mintha valami olyasmit dünnyögött volna, hogy ez egy víkendház, de szándékosan nem reagáltam rá. Ez az otthonom, egy rendes, negyvenegy négyzetméteres ház (terasszal együtt), és van egy saját stégem (illegális), meg végül is, ha úgy nézzük, van egy tavam, továbbá egy kacsa-és egy hattyúcsaládom. És hamarosan lesz egy kutyám is. Mi itt a probléma?

Miután Inez elhúzott, felmerült bennem, hogy jó lenne leaszfaltoztatni az utcát, mert szállt a por és beterítette a Kéktó sétányt.

Bementem a házba, fürdővizet eresztettem magamnak, és egy órát áztam a kádban.

(Nagy hiba volt egyébként, mert az emésztőgödör hamarosan megtelik, ezt mondta a szomszéd, aki csak egy napra érkezett, hogy levágja a kertjében a füvet. Tájékoztatott róla, hogy picik a pöcegödrök, és a „szemét népség” sörösüvegeket építtetett beléjük, amiket átadás után kiütöttek, ezért folyamatosan szivárog a szar a talajba. Mi viszont, tisztességesek, folyton hívhatjuk a pöcéseket. Ráadásul a kutak vize is megfertőződhet, és figyelmeztetett, hogy ne igyak a kerti kút vizéből, mert bizonyosan hepatitiszes leszek. Szerinte most már ideje lenne összefognunk a csatorna miatt, de én csak bólogattam, anélkül hogy véleményt nyilvánítottam volna. Egyelőre nem volt kiforrott véleményem a dologról, bár azt nem tartottam helyénvalónak, hogy a szar kiszivárog az emésztőkből, és a hepatitisz lehetősége sem tetszett, de nem volt kedvem emiatt aggódni.)

Kikászálódtam a kádból, és elkezdtem keresgélni a dobozok között. Valami normális fehérneműt akartam felvenni, hogy újra nőnek nézzek ki, és ne a lepusztult, menstruációra tartogatott bugyijaimat hordjam, de egyelőre csak azok akadtak a kezembe.

Egy kis dobozátrendezés után végül ráleltem a szép fehérneműimre. Beletúrtam a dobozba, és megállt a kezem. Mi a csuda ez? Elkotortam a melltartókat és a bugyikat a doboz tetejéről, és akkor megláttam.

Egy csomó pénz volt a dobozban, szépen bekötegelve.

Remegő kézzel fogtam a dobozt, és a tartalmát az ágyra zúdítottam.

Jesszusom. Rengeteg ötezres. Rengeteg pénz. Használt ötezresek, sem ezres, sem tízezres, csakis ötezresek. Remegett már a lábam is.

Bassza meg, a végén tényleg halottlátó leszek.

Gyorsan bezártam a ház ajtaját és áldottam magam, amiért sötétedéskor becsuktam a spalettákat. Letérdeltem az ágy elé, és a kezembe vettem egy köteg pénzt.

Valódinak látszottak a bankjegyek, bár én sosem láttam hamis bankót. A bankjegyeknek pénzszaguk volt.

Rengeteg ötezres.

Számolni kezdtem. Tizenhat köteg. Aztán átszámoltam, mennyi van egy kötegben.

Száz bankjegyből állt egy köteg. És a dobozban tizenhat köteg volt. Az nyolcmillió forint. Nyolcmillió forint?

Jézuskám. Mi a franc ez? Dőlt rólam az izzadság. Mehettem megint fürdeni.

Aztán benéztem a szobába, és a pénz még mindig ott volt az ágyon.

Nagy levegőt vettem, és visszapakoltam a dobozba. Szépen elrendeztem rajta a melltartóimat, hogy ne látszódjon ki semmi a pénzből. Átrendeztem a dobozokat, hogy a kincsesdoboz a legalsó legyen. Nem valami nagy biztosíték, ha jön egy betörő, de legalább ne tegyem közszemlére.

Fogalmam sem volt, hogy mi ez, és mit tegyek vele.

Egész éjjel ébren voltam, ment a film is, de nem tudtam figyelni rá, mert értelmeznem kellett a helyzetet. Csak akkor aludtam el, amikor már világosodott, és arról álmodtam, hogy menekülök egy zsák pénzzel, és a nyomomban van az egész tanári kar. Egy pillanatra felébredtem, és reméltem, hogy nem raboltam ki a suli páncélszekrényét, aztán visszaaludtam ugyanabba az üldözős rémálomba.

Tízkor ébredtem, és ellenőriztem, hogy megvan-e a pénzesdoboz.

Megvolt.

Rémülten ültem le mellé, és gőzöm sem volt, mit tegyek: magára hagyhatom-e, amíg megetetem a hattyúcsaládot, leselkednek-e utánam magánnyomozók vagy morcos tekintetű bűnözők, illetve elvigyem-e talált tárgyként valahová a pénzt. (Ez utóbbi csak egy kósza gondolat volt.)

Végül elmentem zuhanyozni, aztán később, amikor bezártam az ajtót magam mögött, hogy megetessem a hattyúkat meg a kacsákat, láttam, hogy valami bugyog a kert sarkánál.

Megnéztem, mi az. Hát tényleg megtelt, sőt kezdett kiönteni a pöcegödör.

Hamarosan nagy szarban leszek, suhant át az agyamon, és ezt egyszerre értettem szó szerint és átvitt értelemben.

6.

A repülőn volt ideje átgondolni a dolgokat. Ryx Ton jobbkeze eltűnt. Remélte, hogy Buli volt olyan előrelátó, hogy megszervezze a saját eltűnését, és nem kapták el.

Persze a terv akkor működött volna legjobban, ha Buli arról is gondoskodik, hogy Ryx Ton ne ússza meg élve ezt az egészet. Túl sokat ártott már életében. Ideje lett volna már valakinek kivonnia a forgalomból, méghozzá példásan. Nem úgy, hogy börtönbe kerüljön, mert a diktátornak a börtönből is nagy lett volna a befolyása. A Kölyök úgy gondolta, mindegy, Ryx Ton melyik börtönbe kerül, mindig megbabonázta volna az őreit, és eljutnak az üzenetei a híveihez. Ryx Ton okos volt és demagóg, az üzenetei az egyszerű emberekre és a fanatistákra hatottak igazán. Azokra az emberekre, akik, ha Ryx Ton üzente, akár a szeretteikre, a családtagjaikra is képesek voltak fegyvert fogni.

Ryx Ton legnagyobb veszélyét a társadalomra nem ő maga jelentette, hanem azok a ghenerraiak, akik a diktátor előtti években karmatikus vezető nélkül éltek. Csak hát nem ilyen, mint Ryx Ton. A diktátor viszont sokaknak felnyitotta a szemét, azonban már késő volt. Túl nagy árat fizettek a ghenerraiak azért, hogy – esetleg – tanuljanak ebből az egészből. Most már mindennek a kulcsa az, hogy Konrad és Jill idejében megtette-e a megfelelő intézkedéseket, és nem hagyott-e nyomokat maga után. Ha Ryx Ton elbukik, akkor is maradnak meggyőződéses hívei, persze más a helyzet, ha meghal és más, ha lecsukják. Dönthetnek felette nemzetközi bíróságok – a kapcsolatai működni fognak, és akkor nekik, Kidéknek talán egész életükben rejtőzködniük kell. Akkor ő

soha többé nem látja viszont a szülőföldjét, de ez még a jobbik forgatókönyv. Persze ezt átbeszélték annak idején Bulival, Konraddal és Jillel, nem is egyszer. Mindannyian tudták, hogy mit vállalnak. A Kölyöknek gyakran eszébe jutott, hogy van-e értelme ennek az egésznek. Ők is mennek valamilyen eszme után, még ha a céljaik jók is – és idealisztikusak –, de ennek az az ára, hogy nem élhetnek normális életet, olyan életet, amire az emberek általában vágynak. Álnevek, hamis papírok, mindenütt figyelniük kell maguk mögé, többet nézni a visszapillantó tükörbe, mint előre, minden telefonhíváskor gyanakodni, minden kedvesség mögött cselszövést látni, minden randevút előre lejátszani fejben (úgysem lesz semmi értelme), és olvasgatni az útikönyveket, hogy hol vannak a világnak olyan pontjai, ahol „fel lehet szívódni”, ahol senki sem ismeri majd fel őket. Olyan helyek, ahol új életet lehet kezdeni. Kid egy ideig azt gondolta, vannak ilyen helyek, de most nem volt meggyőződve erről. Az egyedüli biztonságot az jelentené, ha Ryx Ton halott lenne. Egykedvűen gondolt arra, hogy egy emberélet jelentené a szabadságát. Ryx Ton annyi életet elvett, hogy rettenetesen sokan kívánták a halálát. A Kölyök a legjobb barátja, Henry miatt akarta a személyes bosszút, a ghenerraiak miatt várta Ryx Ton bukását, és azóta, hogy megtervezte ezt a képtelenséget, a saját szabadsága volt a tét. A szabadsága, amit valószínűleg sosem fog visszanyerni.

Átgondolta a feladatait, aztán próbált néhány órát aludni. Keserves próbálkozás volt, mindig felrémlett előtte a kilátás a nappaliból, pedig nem is volt ez pazar kilátás, mégis sóvárgás volt benne az után az élet után, amit már nem élhet többé. Holott az is hamis élet volt, akkor is folyton maga mögé kellett néznie, akkor sem volt biztonságban – mégis jó volt. Aztán azokra gondolt, akiket elveszített. Ő döntött úgy, hogy ezt az utat választja, de sajnálta a veszteségeit, különösen a legutóbbit.

Leszálláskor látta a virágokat, a Karib-tenger zöld árnyalatait, és belegondolt, milyen lenne, ha csak egy sima vakációra érkezne. Bár most lesz ideje vakációzni…

Aruba repterén repülőjegyet vett a Kajmán-szigetekre, és az egyik reptéri büfében üdítő és szendvics mellett várta a járatát. Egyelőre minden a tervek szerint alakult.

Jürgen König már nem tudta, mennyi ideje tarthat a kihallgatás. Néha, miután belefecskendeztek a karjába valamilyen koktélt, ellazult és mindenen nevetett. Akkor jött a vékony ember, és kérdezgette a családjáról, barátairól, kollégáiról és a munkájáról. Olyankor nagyon vidámnak tűnt az egész, pedig általában azért elég sok bosszúság járt a banki teendőivel. A kotyvalékban lehetett valami kedélyfokozó, mert miután beadták neki, megeredt a nyelve, de később, amikor elmúlt a lebegős-vidám érzés, nem igazán emlékezett rá, hogy miket mondott. Amikor elmúlt a lebegés, és ott maradt egyedül a zárt szoba fogságában, bilincsben, mély szomorúság vett rajta erőt.

Nem tudta, meddig tarthatják még fogva. Biztos volt benne, hogy keresik, de megtalálják-e valaha? Mit akarnak tőle az elrablói? A legijesztőbb az volt, hogy nem emlékezett arra, miket mondott nekik. A kérdéseikből néhány még csak-csak rémlett neki, de a saját válaszaiból szinte semmi. Csupán arra emlékezett, hogy nevetett és fecsegett, de hogy pontosan miről is…? A tiszta időszakokban igyekezett pihenni, és amikor az alvásból rémülten arra ébredt, hogy még mindig fogságban van, próbálta felidézni a bank aktuális ügyeit. Vajon mi az, amiről csak ő tud? A bankját nem fogják tudni kirabolni, még akkor sem, ha kihúznak belőle minden titkos kódot, amit csak tud, hiszen az eltűnése felfedezésekor a banknak meg kellett tennie az összes biztonsági intézkedést. A személyes vagyonára, bankszámlájára nehéz lesz ebben a helyzetben – hogy ő ismeretlen helyen tartózkodik – rátenni a kezüket. Akkor mégis mit akarnak?

Talán tényleg a felesége, Hilda megbízására rabolták el és tartják fogva? Hilda ugyan sok mindenre képes volt – ezt az utóbbi időben tapasztalta –, de hogy bűnözőket béreljen fel, akikkel elraboltatja őt, nem tűnt életszerűnek. Persze Hilda sok-sok pénzzel akart távozni a házasságból, lehetőleg minél többel, de Jürgen vagyonáról Hilda ügyvédjei már egészen biztosan pontos kimutatással rendelkeztek, és a beosztásából adódóan nem is lehettek titkai. A bankárnak sosem voltak sötét ügyletei, nem volt piszkos pénze, eltitkolt ingatlana vagy bármilyen titkos vagyona. Amije volt, arról bátran számot adhatott mindenki előtt, és bár az ő ügyvédjei is dolgoztak a válás és a vagyonmegosztás részletein, sőt egy magánnyomozót is megbízott bizonyos feladatokkal, mégsem hitte, hogy Hilda elraboltatná őt, mert semmi értelme nem lett volna. Annak már inkább, ha megrendeztet egy balesetet, amiben ő, Jürgen meghal – de

az

életbiztosítását

már

két

hónappal

korábban

megváltoztatta,

és

kedvezményezettként az apját jelölte meg benne. Hilda megölné őt puszta kézzel, de nem fogadna fel bűnözőket.

Jürgen König egyszer elvégzett egy egyhónapos tanfolyamot Amerikában, ahol nagyon drágán a delikvensek koncentrációképességét, emlékezőtehetségét és

kreativitását növelték. Apró trükköket tanítottak nekik: hogyan emlékezhetnek vissza olyasmikre, amelyek gyakran nem jutnak eszükbe. Az egyik ilyen apró trükk, amit persze már az adott dolognál alkalmazni kellett, az illuminált állapotra vonatkozott: ha részegen beszélgetsz valakivel, és másnap nem tudod, mit mondtál neki, akkor legközelebb alkalmazd azt a fogást, hogy minden új témánál belemélyeszted a körmödet az egyik ujjbegyedbe. Csak számolnod kell tudni, és ez neki jól ment mindig.

Minden új téma egy körömbemélyesztéssel több, ennyi a titok. Hiába felejted el másnapra, hogy mi történt előző este, vissza tudod hívni, ha ellazult állapotban megismétled a szükséges számú körömbemélyesztést. Igazság szerint az egész tanfolyamot átverésnek tartotta, minden gyakorlaton mosolygott, ennél komolyabb tréningeken vett részt korábban, még ha azok szakmaiak voltak is. Számára ez az egész inkább feltöltődést és kikapcsolódást jelentett, de mivel sosem volt képes céltalanul, „csak úgy” pihenni, választott egy tanfolyamot, hogy mégis legyen közben dolga, és esetleg tanuljon is valami újat. Már a második napon tudta, hogy fabatkát sem fog érni az egész, de végül élvezte a társaságot, és mégiscsak lekötötte magát valamivel. Azóta sem próbált ki semmit, amit ott tanítottak nekik, de most eljön az ideje. Kezdetnek például a körömbemélyesztés is megteszi, de most, hogy volt rá ideje, megpróbálta visszaidézni az összes technikát, amit tanítottak nekik – akár használ, akár nem, egy próbálkozást megér. Legalább utólag tudni fogja, hogy miket kérdeztek tőle, talán felidézheti a válaszait, és ebből összerakhatja, hogy kik rabolták el, és mit terveznek vele. Már amennyiben működnek majd az Amerikában tanultak. Szkeptikus volt, de nem volt jobb ötlete. Megpróbálja, rontani ezzel úgysem tud a helyzeten.

7.

– Mindjárt készen vagyunk – rikoltotta az egyik ember, és a cső felé biccentett.

Csatornaszag terjengett a kertemben, és még nem voltam túl a megpróbáltatásokon, mert a másik szaki közelebb jött és bejelentette, hogy használni akarja a mosdómat.

Vajon ez komoly, hogy itt van a természet lágy ölén, és nem tudja a parton egy bokorban elvégezni a dolgát? Ez kiborított. Nemcsak azért, mert utálom, ha idegenek használják a vécét, hanem a kincsem miatt is. De az is lehet, hogy… igen, hogy nagydolga van. A pöcéseknek is lehet nagydolguk. Rettenetesen hangzott, hogy be kell engednem a házba, összefossa a vécémet, és még a bedobozolt pénz sincs biztonságban.

– Arra – mutattam nem túl nagy meggyőződéssel, aztán álltam egy ideig a bejárati ajtóban, majd úgy döntöttem, bemegyek én is, hogy ne legyen őrizetlenül a pénz.

Még csak egy napja volt a birtokomban ekkora összeg, és már kezdtem beleőrülni. Szépen kivártam, amíg a fickó végez, megkönnyebbülten nyugtáztam magamban, hogy valószínűleg csak „kisdolga” volt, aztán elbúcsúztattam őket. Ugyan ötezressel fizettem, de az a pénztárcámból származott, mert mostanra az a félelmem támadt, hogy mi van, ha egy doboz hamis pénzt rejtegetek? Bűntényből származó hamis pénzt. Eléggé nekilódult a fantáziám.

A szippantósok tájékoztattak róla, hogy mivel életvitelszerűen lakom itt, vélhetően gyakori vendégek lesznek, tekintettel az emésztőgödör méretére, valamint feltették a kérdést, hogy géppel mosok-e, és többen lakunk-e itt. Nem tudom, hogy van-e olyan ember, aki manapság kézzel mos, de mindkét kérdésre igennel válaszoltam.

(Hadd higgyék, hogy legalább ketten lakunk itt, nehogy nekem betörjenek és elvigyék a dobozt.) Jóindulatúan közölték, hogy akkor meg kéne nagyobbítani a gödröt, és ajánlottak is valakit, aki Szigethalmon lakik, és nagyon megbízható. Semmi másra nem vágytam, mint hogy távozzanak.

Miután elbúcsúztam, elgondolkodtam, kivel beszélhetném meg a történteket.

Mármint a pénzt és nem a szippantósokat. Anyámék kiestek, biztosan azt hinnék, hogy belekeveredtem egy bűnügybe. Réka kiesett, mert nem tudtam, hogyan reagálna.

Amilyen becsületes, rögtön feladna egy hirdetést, de legalábbis fel kellene ajánlanom a pénzt jótékony célokra (amivel elméletileg persze egyetértettem volna, de most, hogy egy új élet küszöbén állok, nem tűnik életszerű megoldásnak). Inez rögtön vetetne velem egy kocsit és megnagyobbíttatná a házat, plusz vennem kéne néhány klassz bőrtáskát. Utóbbi nem tűnt olyan rossz ötletnek, de egyelőre nem jön szóba. Ráadásul elkotyogná Dénesnek, az élettársának, és akkor lassan megtudja a fél város. Áronnal meg lehetne beszélni, de… Áron jó barátom, de tutira kölcsönkérne egy nagyobb tételt negyvenkettes női magas sarkúra és egyéb XXL-es női cuccokra. Marad Blanka, de ő

meg nyomozó, szóval csak óvatosan.

Amíg szipuzták a gödrömből a szmetyót, végig azon tűnődtem, hogyan kerülhetett a cuccaim közé a pénz. Kizártam a rokoni segélyt (nem is lett volna miből, sosem hallottam gazdag amerikai nagybácsiról, maximum a filmekben), és egyelőre azt a lehetőséget is elvetettem, hogy alvajáró vagyok és valamilyen bűncselekményt követtem el éjszaka, amire nem emlékszem. Takarítónő sosem járt az óbudai lakásban (ez meg is látszott rajta), csak a barátaim és persze Alex. Na most, arra nagyobb tételben mertem volna fogadni, hogy Alex sosem látott egyszerre ennyi pénzt. Egy fordítóirodában dolgozott, és bár jobban keresett, mint én (jobban is beszélt angolul, amit sérelmeztem, és tudott németül és spanyolul is), ennyi pénzt biztosan nem tudott összespórolni úgy, hogy a lakására is törlesztett, meg az anyját is támogatta. De még ezek nélkül sem hinném, hogy összejött volna neki, és egyébként is tudtam volna róla.

Szóval senki. Senki sem rakhatta oda a pénzt a dobozba.

Amikor a pöccentősök elmentek, újra számba vettem a lehetőségeket. És miután mindenkit újra és újra kizártam, csak Alex maradt.

Át kell majd gondolnom, hogy miként tehetett szert ekkora vagyonra, és miért hagyta nálam. Két lehetőség tűnt elképzelhetőnek: az egyik az, hogy véletlenül keverte a saját dobozai helyett az enyémbe a pénzt, bár ekkora összegnél ez szinte kizárt. Csak nem olyan hülye valaki, hogy ennyi pénz biztonságos elhelyezéséről nem gondoskodik!

Vagy ha mégis, akkor már észre kellett vennie, és jelentkeznie kellett volna érte. A másik eshetőség pedig az, hogy tisztességtelen úton szerezte a pénzt, és nálam helyezte biztonságba. Azonban ez sem tűnt valami hihetőnek, ugyanis – bármennyire rendetlen vagyok is – tudnia kell, hogy a fehérneműimre mindenképpen szükségem lesz belátható időn belül, és akkor megtalálom a pénzt. Szóval teljes homály.

Az a kétségbeesett gondolat mindvégig bennem volt, hogy talán ez csak egy vicc, és hamisak a bankók. Valaki figyel valahonnan, és jól szórakozik azon, hogy elhiszem, valódi a pénz.

Végül megint csak Inez jöhet szóba, hogy segítsen. Felhívtam, hogy délután találkozzon velem, mert szeretnék egy-két dolgot vásárolni a házba. Persze örömmel igent mondott, és ironikusan megjegyezte, hogy egy kis vásárlás miatt akár kijön elém a Józsefvárosba.

Kiemeltem egy köteggel az ötezresekből. Meg is számoltam: huszonhat darabot vettem ki. Most már csak azt kellett kitalálnom, hogyan helyezzem biztonságba a többit. A filmekben ilyenkor a hősnő bérel egy széfet az egyik bankban, de ha hamis a pénz, akkor ez nem jó ötlet, nem beszélve arról, hogy nyomokat hagynék magam után, mert a bankban biztosan vannak kamerák. Ráadásul mi van, ha jelentkezik a gazdája?

Tegyük fel, hogy Alex hagyta nálam, és rájön, hogy mi történt. Akkor megjelenik a házban, én pedig a föld alá süllyedek szégyenemben, hogy már gondolatban költöm a pénzét, de legalábbis biztonságba helyeztem a nevemre. Átvihetném anyámékhoz is a doboznyi ötezrest, de nem szeretném, ha belenéznének, márpedig anyu biztosan nem bírná ki, hogy ne pillantson bele, hiszen mostanában semmit sem tároltam náluk, leszámítva a régi cuccaimat, amiket már valószínűleg sosem fogok hordani.

Kipakoltam a dobozból a pénzt, és beraktam egy uzsonnászacskókba, aztán megpróbáltam beletuszkolni a fürdőszobaszekrénybe. Ám oda nem fért be. Újabb kipakolás, majd a sütőben helyeztem el a pénzt. Azt úgysem fogom használni belátható időn belül, és csak nem jut eszébe egy betörőnek, hogy a sütő értéket rejthet.

Már majdnem megnyugodtam, amikor beugrott, hogy Réka, a nővérem bármikor meglátogathat, és őt ismerve nem elképzelhetetlen, hogy például ellenőrzi a konyhámat. Mi van, ha kinyitja a sütőt, és az ölébe hullik egy csomó pénz? Újra kinyitottam a sütőt, és visszapakoltam az eredeti dobozba a bankjegykötegeket. Rájuk húztam a fehérneműt, és átrendeztem a dobozokat. A kincsesdobozt alulról a másodikba tettem. A legalsóra valószínűleg kíváncsi egy betörő, de a másodikra talán nem. Szóval visszaállt az eredeti állapot. Rettegve hagytam el a lakást, minden zárat bezártam, és arra gondoltam, hogy most már tényleg be kell szereznem egy riasztót meg egy kutyát.

– Meggyőztelek, mi? – Inez vigyorogva nézett rám, és én arra gondoltam, ráhagyok mindent. Rettenetesen ideges voltam, hiszen a hamis pénzzel való fizetés után akár börtönbe is csukhatnak. Vagy valami ilyesmi. Nem ismerem pontosan a törvényt, sőt egyáltalán nem, de az tuti, hogy nem hagyják annyiban, ha azzal védekezem, hogy találtam a pénzt. Hol találtam, miért nem szolgáltattam be, miért nem fizettem adót utána és a többi. A végén egész biztosan én leszek a bűnös és nem az, aki ezt az egész problémát a nyakamra hozta.

Gyümölcscentrifuga. Az igen, nagyon kell. Bólintottam. Ineznek egyébként a gyengéje a lakberendezés (is), és alapelve, hogy bármilyen mérgező dolgokat eszel is meg, ha naponta iszol egy pohár frissen facsart gyümölcslevet, azzal minden bajt megelőzöl. Szóval elsőként persze egy gyümölcscentrifugát kellett vennünk, mert akkor sétálhatok egy rohadt nagy dobozzal a továbbiakban. Elfogadták a pénzt. Még álltam ott, a pénztárnál, arra várva, hátha a pénztáros rám küldi a biztonsági őrt, de semmi ilyesmi nem történt. A következő a gyertyabeszerzés volt: Inez hisz abban, hogy a mécsesekkel bevilágított lakás nemhogy nem okoz tüzet, hanem fellobbantja a szexuális vágyat. Mondjuk nekem éppen nem volt kivel fellobbannom, de ez a tény egyáltalán nem zavarta a barátnőmet. Itt is elfogadták a pénzt.

Gondoltam egy merészet. Mi lenne, ha befizetnék tízezer forintot a bankszámlámra a bankban? Ott csak felismerik a hamis pénzt. Inez kicsit bosszankodott, mert a bankot nem találta érdekes célpontnak, de gyorsan sorra kerültem, és a pénztárban meg is vizsgálgatták a pénzt. Remegett a lábam, de simán befizethettem. Te jóságos ég.

Innentől kezdve a lakberendezéstől elkanyarodtunk a ruhák és a cipők irányába, aztán még a táskákat is megnéztük, szóval egészen tekintélyes új ruhatárral távoztam meg két táskával, és Ineznek is vettem ajándékba egy táskát. Ő azt hitte, azért, mert velem tartott, miközben én pontosan tudtam, hogy azért, mert nem hamis a pénz.

A búcsúköltésre egy kajáldában került sor, nagyvonalúan én fizettem – az igazsághoz tartozik, hogy Inez tiltakozott, nem tartotta fairnek, hogy „szűkös kis tanári fizetésből vacsorázzunk” –, aztán elhagytuk a Duna Plazát. Ígéretéhez híven elvitt a pályaudvarig, én pedig a délegyházi állomáson felerősítgettem az ott várakozó bicajomra a csomagokat, de az új szerzemények miatt felülni már nem tudtam rá, úgyhogy hazatoltam. A hazaúton láttam egy hirdetést, miszerint a kettes tónál nemrég született belga juhászkutyák eladók. Letéptem a telefonszámot.

Hazaérve azonnal ellenőriztem a dobozt és tartalmát. Megvolt az összes pénz.

Aztán ellenőriztem a vásárolt árukat, amelyekre egyáltalán nem volt szükségem, különös tekintettel a gyümölcscentrifugára, amit nem valószínű, hogy használni fogok a közeljövőben, illetve a gyertyákra, amelyeket szintén hanyagolnék, megjegyezve, hogy bizonyos helyzetekben gyufa és egyéb hasonló kellékek nélkül is képes vagyok a gyújtogatásra.

Tehát a pénz valódi.

Ez a nap tanulsága meg az, hogy bár nem lehetek teljesen biztos benne, mégis valószínű, hogy valahogyan Alextől került hozzám a pénz. És ha ő tudja, hogy odarakta, akkor bármikor jelentkezhet érte. Ez tehát azt jelenti, hogy nem költhetem el felelőtlenül, viszont vigyáznom kellene rá. Micsoda cinikus terv. Lehet, hogy adózatlan pénz, és nálam tárolja elévülésig vagy akármi is, majd akkor jelentkezik, ha szüksége lesz rá, én pedig izgulhatok, hogy ne törjenek be miatta. Valószínűleg ez lehetett Alex legbátrabb terve egész életében, de nem tudta, kivel áll szemben, amikor ezt kitervelte.

Pang. Egy izzó kiment.

Jó, igen, elismerem, hogy dühös lettem rá, még dühösebb, mint eddig voltam.

Két dolgot tehetek. Egy: elköltöm a pénzt minél gyorsabban, és magasról leszarom, hogy milyen tervei voltak, aztán amikor majd jelentkezik érte, széttárom a kezem. Nem tud mit tenni velem. Kettő: elmegyek hozzá, és a fejéhez vágom a pénzt és sok-sok válogatott sértést.

Ez utóbbi jobb tervnek ígérkezett, mert nagyon nagy kedvem lett volna Alexnek kellemetlen perceket okozni.

Egyből fellelkesültem. Megvan a következő fontos programom. De előbb még veszek magamnak egy gumimatracot a talált pénzből. És esetleg egy kutyát. Ennyit megérdemlek. A többi bankjegyet meg Alex, vagyis Sanyi arcába vágom. Csodálatos pillanat lesz.

8.

Karl Hoffer az öltönyét enyhe túlzásnak ítélte, mert a levegő súlyos és párás volt, de még a nyakkendőjét sem lazította meg. Légkondis taxi vitte őt a bankig. A Kajmán-szigeteken nem ritka, hogy az emberek öltönyben járnak, annak ellenére, hogy harmincöt fok van és tűz a trópusi nap. Karl Hoffer anyanyelve a német volt, de több nyelven is jól beszélt, nemzetközi vállalkozóként szüksége volt a nyelvtudásra.

Már Amszterdamból egyeztette a találkozót, és a leszálláskor meglehetősen félt.

Tudta, hogy bukhat a terv, ha kitudódik, hogy ő nem is Karl Hoffer, és hogy a cég, amely egyébként rendszeresen leadta az adóbevallását és alapvetően tisztességes ügyletei voltak – papíron –, nem valódi, de legalábbis a tranzakciók csak papíron léteznek, és ő maga, a cég vezetője ugyanúgy csak papíron létezik ebben a pillanatban.

Vagyis majdnem csak papíron. Talán még rosszabb lenne, ha megtalálnák az igazi Karl Hoffert.

A reptéren azonban simán átengedték, senki sem volt kíváncsi rá.

A bankban néhány percet várakoztatták, azután lejött elé egy gyönyörű, mosolygós, fiatal nő, a bankigazgató titkárnője. Felkísérte az irodába. Karl Hoffer, vagyis a Kölyök tudta, hogy még nincs sínen az ügye. Bármikor lecsaphatnak rá, itt helyben és akkor is, amikor távozik. Sőt… akár a reptéren. A bankigazgató barátságosan fogadta.

Kid némi udvariaskodás után a lényegre tért. Egy nagyobb összeg érkezett a számlájára, amit tovább akar utalni. Az igazgató a papírjait kérte, és elintézett egy telefonhívást. A Kölyök remélte, hogy a vonal túloldalán Jill a megbeszéltek szerint teszi a dolgát.

– Megkínálhatom valamivel? – kérdezte a bankár, miután letette a telefont. Karl Hoffer leizzadt. A Kölyök arra gondolt, hogy most húzzák az időt, míg ideér a rendőrség. Persze tudta, hogy legkevésbé a rendőrség mehet érte, hiszen a pénz, amit át akart utalni, valójában nem létezett. Illetve akik tudtak a létezéséről, azok a legkevésbé fogják a rendőrség vagy egyéb nemzetközi hatóság segítségét kérni, hanem maguk kerítik elő őt a pénzével együtt. De mi van, ha beépültek, ha már azelőtt figyelték, hogy elindult volna a pénz abból a másik bankból? Mi van, ha követni tudták az útját?

Ugyan Jill először egy másik bankba utalta, és onnan érkezett ide, a Kajmán-szigetekre (legalábbis ez volt a terv), de Konrad lába alatt felforrósodott a talaj, ami azt jelenti, hogy figyelhették. A Kölyök lejátszotta magában ezeket az eshetőségeket, de már nem volt visszaút. Tudta, ha a pénz útját követték, akkor őt valószínűleg nem egy bankban fogják elkapni, hanem megvárják, amíg kilép onnan.

– Nem kérek, köszönöm – felelte. Izgult, hogy a pohár felemelésekor a keze remegése elárulná, és ez feltűnne a bankárnak. Nem akart több időt tölteni az irodában a szükségesnél.

– Pedig ezen az éghajlaton sokat kell ám inni – mosolygott az igazgató. A Kölyök a fenébe kívánta, de persze visszamosolygott, és magában szinte rimánkodott, hogy legyenek már túl ezen az egészen. – Marad nálunk, vagy utazik is vissza? – kérdezte a bankár.

– Átrepülök Miamiba. Ott van egy kis dolgom – felelte. Nem volt igaz, de a másik rábólintott.

Végül simán lebonyolították az átutalást, a pénz már úton volt egy másik bankba, és onnantól kezdve különböző offshore cégeken és bankszámlákon keresztül láthatatlanná és lenyomozhatatlanná teszik az útját.

Elbúcsúztak egymástól. A bankár jó utat és sikeres üzleti megbeszélést kívánt, és felajánlotta további szolgálatait.

A Kölyöknek most már „csak” biztonságosan ki kellett jutnia a bank épületéből, és persze mielőbb elhagynia a szigeteket.

Maga sem hitte el, hogy a taxis, aki felvette, nem emberrabló, hanem egy egyszerű

karibi sofőr, aki megpróbált beszédbe elegyedni vele. Először csak szűkszavúan válaszolt, de észrevette, hogy a beszélgetés eltereli a figyelmét a helyzetéről. Meglepő

gyorsasággal kijutottak a repülőtérre, ahol Karl Hoffer becsekkolt az arubai visszaútra. Ha lenyomoznák, csupán annyit deríthetnének ki, hogy fél nap után elhagyta a szigetet. Már amennyiben sikerül feljutnia a gépre. Érezte, hogy ragacsos rajta az ing, fulladt a nyakkendőben, mégsem lazította meg, és nem vette le a zakóját sem, hogy ne látszódjanak a hatalmas izzadságfoltok. Szorította az aktatáskáját, és igyekezett mosolyogni, amikor ellenőrizték a jegyét. Egy utolsó pillantást vetett a váróteremre: csak nyaralásból hazafelé igyekvőket, illetve helyieket látott, nem vett észre árgusan figyelő szempárt.

Egy kicsit megkönnyebbült, amikor a kifutópályán gurulni kezdett a gépe. Elaludt felszállás közben, és csak akkor ébredt, amikor már leszálláshoz készülődtek. A hűvös levegőtől rátapadt az inge, de nem száradt meg teljesen. Még nem válhatott meg tőle…

Arubán Karl Hoffer megvette a retúr repjegyeket, egészen Münchenig. Igyekezett elkerülni a kamerákat, bár biztosra vette, nem tudja kivédeni, hogy felvételek készüljenek róla. Megvárta, amíg néhány európai külsejű férfi bemegy a mosdóba, és a fejét lehajtva utánuk ment. Bezárkózott az egyik vécéfülkébe, és elővette aktatáskájából új élete néhány holmiját. Megszabadult az öltönytől, a cipőjétől, szinte letépte magáról a nyakkendőt és a többszörösen átizzadt inget, ledobta az alsónadrágját, zokniját, és belebújt az aktatáskájából előhalászott rövidnadrágba, majd felvett egy kerek nyakú, Acapulco feliratú szürke pólót, egy vietnami strandpapucsot és egy szürke baseballsapkát. Kilépve a fülkéből az öltönyét összegyűrte és belerakta egy szatyorba, az alsóneműjét bedobta a szemetesbe. Felvette az enyhén sötétített, dioptriásnak látszó szemüveget, aktatáskáját belerakta az összehajtogatható sporttáskába, amit szintén az aktatáska rejtett napközben, és kilépett a váróba.

Karl Hoffer nem létezik többé.

Új személyazonosságával vett egy jegyet a pultnál Mexikóvárosba. George Walkers iratait alig nézték meg, a fiatal nő rámosolygott a pultnál, és a Kölyök már-már szabadnak érezte magát.

El sem hitte. Persze nem is hihette el, hiszen valószínűleg sosem lesz szabad ember.

Ez az ára annak, amit kitervelt.

– Hogy hívják a feleségét?

Egy körömmélyesztés. Visszajött a kérdés. És a válasz is: Hilda. Természetesen.

Két körömmélyesztés.

– Meséljen róla.

– Válunk. Furcsa, nem igaz? Haha – tette hozzá. Most már emlékezett rá, hogy nevetgélt. Aztán elmondta, hogy Hilda megcsalta, de nem ezért válnak. Illetve ezért, de nem is ő, Jürgen akart elválni, hanem Hilda. Valószínűleg mesélt a magánnyomozóról is, akit a feleségére küldött, de erre nem emlékezett. Úgy látszik, nem mélyesztette be a körmét eléggé, vagy nem találta fontosnak ezt az információt. Rémlett neki, hogy mesélt Hilda müzlievési szokásairól is. Vajon hogy történhetett, hogy ilyen hülyeségek jutottak eszébe? De hogy még mi…?

Négy körömmélyesztés.

– Meséljen a barátairól. A közös barátaikról.

Itt rémlett, hogy mesélt Robertről, talán Walterről is, de ebben nem volt biztos.

Igazság szerint nem volt túl sok barátja. Talán egyedül Robert.

Öt körömmélyesztés. Égni kezdett a tenyere és elzsibbadtak az ujjai. Mintha köd ült volna a fejére.

Tudta, hogy vissza kell emlékeznie. Az ötödik valamiért fontos lehet. Az istenért nem jutott eszébe. Ült egyedül a szobában, keze hozzábilincselve a székhez, sajgott a csuklója, és nem jutott eszébe semmi.

Tovább próbálkozott. Hat. Hat körömmélyesztés.

– Meddig maradtak ott?

– Hajnalig.

– Maga is mesélt neki?

– Azt hiszem. Érdeklődő ember volt.

– Mi érdekelte?

– Minden.

Snitt. Képszakadás.

A hetediknél elöntötte a víz. De sem az ötödik, sem a hetedik nem ugrott be, nem beszélve arról, hogy mi a fenét mesélhetett arról a néhány alkalomról, amikor a pohár fenekére nézett.

Rá kell jönnie, mit mondhatott nekik. És hogy mikor jönnek újra. Mikor kap újabb injekciót. Igazság szerint már kezdte megkedvelni azt a jókedvet, ami ködbe borította az agyát, miután belefecskendezték a szérumot. Semmi másban nem reménykedhetett.

Mikor szabadul? Szabadul-e valaha? Ha elmondja nekik, amire kíváncsiak – és amiről neki fogalma sincs –, akkor elengedik? Vagy talán megölik?

Arra is képtelen volt visszaemlékezni, hogy a banktitkokra rákérdeztek-e.

Rémlett, hogy nem. De hát akkor miért tartják fogva? Mit akarnak tőle? Teljesen irreális volt ez az egész.

9.

– Szóval vége – Áron vágott egy grimaszt. – Pedig jó pasi volt.

– Szűzanyám. Nem gondoltam, hogy… – kezdtem zavartan.

– Nem úgy értem, csak konstatáltam, hogy jó pasi, mi tagadás.

– Ühüm – bólogattam, és nem tudtam, mit mondjak. Áron a saját neméhez vonzódik, de nem a klasszikus értelemben. Vagyis igen. Vagyis mit tudom én, hogy van-e olyan – mármint ebben az esetben –, hogy „klasszikus értelem”. Áron pasizik, de bevett szokása, hogy időnként női ruhákat hord. Erre viszonylag gyorsan rájöttem, még a főiskolán, amikor az volt a kedvelt szórakozása, hogy elkísér cuccokat venni a turkálókba, és tippeket ad az átalakításukra. Persze ez nem jelentett volna semmit, ha nem méreget egy-egy boát meg levetett táncosnőjelmezt olyan sóvárogva. Úgyhogy egy idő után rákérdeztem: az, hogy meleg, azt is jelenti-e egyben, hogy ő a nő? Azt felelte: inkább vegyük úgy, hogy ő a passzív. Ezek után nem volt merszem tovább faggatózni, de lassacskán a történeteiből kihámoztam, hogy szereti, ha koslatnak utána, szereti, ha udvarolnak neki, szóval ő viselkedik „nőként” a kapcsolataiban. Miután kimaradt a suliból, mert állást kapott Mallorcán egy bárban – énekesnőként –, hát egészen megzavarodtam. Többször hívott, hogy látogassam meg, de egyrészt nem volt miből, másrészt rettegtem, hogy mivel fogok szembesülni. Áron ugyanis az egyik legmacsóbbnak tűnő férfi az ismeretségi körömben, akit széles vállal és keskeny csípővel jutalmazott vagy büntetett meg a sors, és most, enyhén őszülő halántékával leginkább egy sármos filmszínészre emlékeztet. Na mindegy, Áron a hazatelepülése után mutatott néhány fotót, amin igazi dívaként, parókában, szűk, strasszos ruhában (mellrésznél kitömve), tűsarkúban pózol.

– Travibár, ott dolgoztam – mesélte, és hozzátette, hogy igazán nem áll tőle távol, hogy egy-egy alkalom kedvéért nőnek öltözzön, kisminkelje magát, és dívaként viselkedjen. A bárban nem kellett énekelnie, csak tátognia az énekre, és ezzel rengeteg pénzt keresett, s nem mellékesen kiélhette azt a vágyát is, hogy nőként mutatkozzon.

Egyáltalán nem értettem, ezért rákérdeztem, hogy akkor ő most rossz testbe születette, vagy mi van.

– Az más – csóválta a fejét. – Én nem akarok női testben élni. Elégedett vagyok a sajátommal – magyarázta, és itt végképp elveszítettem a fonalat. – Nekem időnként örömöt jelent, ha szép női ruhákat vehetek fel, és eljátszhatom, hogy kívánatos vagyok, de valójában tisztában vagyok vele, hogy pasinak születtem. Sosem válnék meg a farkamtól – tette hozzá, és akkor még belepirultam a gondolatba. Nem is akartam emlékeztetni magam arra, hogy az első évfolyamban eltökélt szándékom volt, hogy Áronnal járjak, és azt sem tartottam kizártnak, hogy egyszer majd együtt éljünk. (Az együttélés néhány hónapra megvalósult, de közel sem úgy, ahogyan képzeltem, igaz, akkor már tisztában voltam azzal, hogy Áron a fiúkat szereti.) – Tehát szeretek néha nőnek látszani, de nem bánom, hogy pasitestben élek. A műsorszámom után ünnepeltek, tapsoltak, még néha virágot is dobtak fel a színpadra, és akkor pár pillanatra elhittem, hogy akár jó nő is lehetnék.

Áron személyisége nehezen megfejthető számomra, de az tény, hogy miután viszonylag gyorsan leszámoltam azzal a képzelgésemmel, hogy valaha is együtt fogunk járni, jó barátok lettünk. Miután hazajött, nyitott egy lámpaboltot, de mivel csak meztelen férfiszobrokon álló lámpákat forgalmazott, hamar le kellett húznia a redőnyt, és azóta is tele van a tárolója ezekkel a borzalmas lámpákkal. Utána kísérletezett még egy drogéria nyitásával, azonban a legjobb parfümöket mindig hazavitte, tehát azt is gyorsan sikerült csődbe vinnie. Végül visszament újabb néhány évre Spanyolországba, ahol összejött Carlosszal, egy spanyol fiúval, aki viszont egy bikafutáson felnyársaltatta magát. Majdnem belehalt, több órán keresztül operálták, belső vérzése volt, kivették a lépét, elveszítette az egyik golyóját (sajnálom, de tényleg ez történt), és ki kellett venni az egyik bordáját meg egy tüdőlebenyét. A kórházban Áron megesküdött neki, hogy így is kitart mellette, örökre, aztán Carlos nagyjából felépült, vett egy repülőjegyet, és elrepült valahová Ázsiába, ahol most buddhistaként él egy kolostorban. Áron pedig hazatelepült. Egy utazási irodában dolgozik, pár éve már társtulajdonos és ő a kisfőnök. Az irodában bőröndöket is árul, amiket valahonnan Kínából hozat bagóért, és fogadni mernék rá, hogy feketén seftel velük. Viszont nagyon kelendőek.

Nemrég ért véget a kapcsolata egy fotóssal, pedig elég hosszan tartott, és már az összeköltözést fontolgatták. Tudom, hogy senki sem fog hinni nekem, tehát talán nem is kéne elmondanom, hogy az elmérgesedett vita, majd a szakítás tárgya valamilyen sminkelési trend volt, amelyben eltért a véleményük, és mindketten kötötték az ebet a karóhoz. Szóval Áron életében én vagyok az állandóság, és még Alexet is elviselte mellettem, noha kíméletlen volt a pasijaim kritizálásában, neki még a hegymászóm sem volt elég férfias, a zenészem sem elég vagány (és még a hangját is kritizálta), és hogy csak még egy példát mondjak, a chopperes fiút pedig nyámnyila seggfejnek tartotta, akinek a motorja adja az erejét. Nem ragozom tovább, Alexet elfogadta, bár az öltözködéséről neki is megvolt a véleménye.

– Még egy szabad férfi – adott végül hangot örömének, én pedig vágtam egy grimaszt. – Persze az, hogy megcsalt… nem életszerű, nem igaz?

– Naponta milliók csalják meg a párjukat – emlékeztettem a magazinokban ismertetett tényekre. – Úgyhogy nekem eléggé életszerűnek tűnik.

– Úgy értem, hogy rajongott érted. Még az öltözködésén is változtatott.

– A kötött mellényekre célzol?

– Jóban volt anyádékkal.

– Hát igen – bólogattam. Ez tényleg elég meggyőző érv.

– Aztán meg bejelenti, hogy megcsalt. Kidobod, és ő hagyja. Kész, vége.

– Próbálkozott azért. Kérte, hogy bocsássak meg.

– De nem ostromol naponta a tóparton.

– Hát… nem.

Neki van igaza. Alex lelépett, anélkül hogy tett volna egy-két komolyabb erőfeszítést, hogy visszaszerezzen.

– Amúgy pedig minek vallotta be? Hát nem kaptad rajta…

– Arra célzol, hogy eleve szakítani akart? Tudta, ha bevallja a félrelépést, akkor részemről vége?

– Ebben nem lehetett biztos, hacsak nem ismeri az egész múltadat.

Ez övön aluli volt. Rendben, a motorcsónak-versenyzőm nős volt, és én mindvégig tudtam, mégsem dobtam ki. Igaz, akkor még csak huszonkét éves voltam, és nekik nem volt gyerekük. Jó volt eljátszani a gondolattal, hogy miattam elválik, és majd együtt csinálunk gyereket, aztán hárman motorcsónakázunk a Dunán, bele a naplementébe, fújja a hajunkat a szél, és boldogok leszünk. Persze sejtettem, hogy nem így lesz, de csak később eszméltem rá, valószínűleg azért később, mert nem volt a közelemben egy pszichológus, akinek elsírhattam volna a problémáimat. Nálam általában később esik le a tantusz. Tehát: eszem ágában sem volt elköteleződni, és becsaptam magam ezzel az egész történettel, tét nélkül fantáziálhattam elköteleződésről, hiszen tudtam, hogy nem válik valóra. Azt hiszem, ez volt az egész hullámvasutazásomnak a lényege. Ezért kaptam ki éveken át őrülteket, vadmotorost, rockzenészt a sorból. Hogy ne is kelljen elköteleződnöm. Aztán jött Alex, és… na mindegy, nem ismétlem önmagam. Erre az egészre egyébként Inezzel jöttünk rá, miután elolvastunk pár szakkönyvet a szerelemről meg a párkapcsolatokról. Ez is egyfajta játszma volt. Az önbecsapásé. De hirtelen abban sem voltam biztos, hogy nem Alexszel csaptam-e be önmagamat. Hogy nem vele játszottam-e egy olyan játszmát, amiben nem akartam benne lenni. Úgy éreztem, valami rohadt nagy gond van velem, és nem akarok férjhez menni meg gyerekeket szülni, csak dobszólókat hallgatni, meg motoron száguldani lobogó hajjal, amíg élek. Hát ez a gondolat eléggé elkeserített.

– Beszéltetek azóta?

– Nem.

– Arra vár, hogy te keresd?

– Nem váltanánk témát? Például az a bőrönd… az tetszik – mutattam rá a sarokban álló egyik példányra, amin egy diszkrét kis bikini díszelgett, mintegy márkajelzésként. Az utazási iroda egyik szobájában ültünk, ahonnan ráláttunk a fogadótérre – még hátravolt egy óra a zárásig. A pultban egy lány ült, egy árva utassal foglalatoskodott.

– Szóval utazni akarsz.

– Nem, csak témát váltani. Kezdem unni, hogy mindenki azzal jön, hogy nem feleltem meg Alex igényeinek. Ha nem, hát nem – vontam meg a vállam. – Nem ért véget a világ.

– De ez nem normális, Andi. Az nem normális, hogy egyik pillanatról a másikra kilépett az életedből. Amikor Palmán egy apartmanban laktam egy párkapcsolati terapeutával, elmesélte, hogy a szakdolgozatát az állítólagos „derült égből”

szakításokról írta. És mindig, minden esetben kiderül, hogy komoly előzményük volt…

– Nem érdekel. Nálunk nem voltak jelek.

– Kellett, hogy legyenek. Már azt is tudom, hogy Carlosnál a jel az volt, amikor azt mondta, hogy menjünk el a bikafuttatásra. Mi a francot kerestem volna én egyébként Pamplonában? Ez volt a jel. Csak nem vettem észre.

– Ühüm.

– Nálatok is voltak jelek. Biztosan.

– Nem voltak – feleltem, és egy pukkanást hallottam. Az állólámpa a másik íróasztal fölött. Abban mondta fel az izzó a szolgálatot.

– A francba, Andi. Megint kezded – Áron rázta a fejét, de mosolygott. Párszor már szemtanúja volt néhány hasonló esetnek, amikor villámok röpködtek körülöttünk.

Utoljára akkor, amikor egy szemét taxis átvert minket egy ezressel Áron szüleinek harmadik esküvője után. De esküszöm, nem tehettem róla, hogy megtelt feszültséggel a karosszéria, és a taxis azt állította, hogy egy villám hatolt át a testén (ami természetesen nem volt igaz). És egyébként a kasztni minket is megrázott kiszálláskor.

– Mindig bírtalak vörös hajjal. Ez jó. Meg az is, hogy nincs frizurád.

– Mi az, hogy nincs frizurám?

– Hát hogy nincs beszárítva, kiegyenesítve, hanem ilyen… hullámos. Ahogy megszülettél.

– Kopaszon születtem.

– Oké. De hogy… olyan természetes. Alex rohanna hozzád, ha látná.

– Megelevenednek a képek – hajoltam közelebb hozzá.

– Tessék? – hőkölt hátra. – Milyen képek?

– A fotók.

– Hűha. A fotók.

Elgondolkodva nézett rám, és valószínűleg sajnálta, hogy most nincs a közelében egy párkapcsolati terapeuta. Vagy egy pszichológus.

– Nézek egy fotót, és életre kel – meséltem, de tényleg csak azért, hogy eltereljük a beszélgetést a szakításomról. Azt hiszem, már meg is bántam, hogy előhozakodtam vele.

– Igen? Nagyszerű.

Láthatóan egyáltalán nem tudta, mit mondjon. Nem csodáltam.

– Igen.

– És mik vannak a megelevenedett fotókon?

– Öhm… hát például katonák. Vagy egy barlangból előbújó öregúr. Fegyverrel.

– A fegyver fallikus szimbólum. Rendben volt a szexuális életetek Alexszel? – kérdezte, és én felsóhajtottam. Már megint ugyanott tartottunk.

– Úgy gondoltam, hogy igen. De nyilván nem, ha lefeküdt valaki mással, nem igaz?

– Más képek nem voltak?

Na azt már nem. A pénzes látomásomat nem mesélem el neki, még ha rettentően értetlenül álltam is az egész előtt. Már bántam, hogy megint adtam egy okot arra, hogy hülyének nézzenek. De ő csak bámult rám, és tudtam, hogy azt hiszi: megbolondultam.

– De. Előre láttam Gianni Versace halálát – vallottam be végül. – Egy fotón pózolt, és én láttam, hogy meghal.

– Most történt?

– Te hülyének nézel? Évekkel ezelőtt meghalt, ezt neked pontosan tudnod kell.

– Tehát még élt, amikor halottnak láttad?

– Igen. Aztán pár nap múlva lelőtték.

– Erre nem tudok mit mondani. Szerintem idegösszeomlásod van.

– Lehet – hagytam rá.

– Olvass könyveket. Utazz el. Vannak kedvezményes útjaink. Gyere le velem egy bárba. Foglald el magad.

– Jó. Egyelőre arra gondoltam, hogy veszek egy gumimatracot.

– Tényleg? Szuper. Meglátogatnálak, de mi a francot fogunk nálad csinálni?

Inkább ugorjunk el szombaton bulizni.

Semmi kedvem nem volt egy csapat meleg fiúval bulizni, ámbár szórakoztatóak és kedvesek voltak, de momentán nem erre vágytam. Semmire sem vágytam. Bulizásra végképp nem.

– Travibár. Elmegyünk. Még sosem jártál ott! – Áron felélénkült. Meghagytam abban a hitében, hogy szombaton travibárba megyek vele, persze úgysem fogok.

Aztán elbúcsúztam.

A járdára lépve már tudtam, nem hagyom, hogy a barátaim rajtam sajnálkozzanak, és még hülyének is nézzenek, hogy nem vettem észre a jeleket.

Meg kell tudnom, hogy mi az igazság. Miért szállt ki az életemből Alex egyik percről a másikra.

Ezt pedig úgy tudhatom meg a legkönnyebben, ha egyenesen nekiszegezem a kérdést. Persze ehhez találkoznom kell vele, a dolgok jelenlegi állása szerint pedig csak úgy találkozhatom vele, ha elmegyek hozzá.

Még nem volt túl késő, és én a városban voltam. Mi sem egyszerűbb, mint hogy felkeressem. Legfeljebb, ha azzal a csajjal van, akkor majd nem enged be. Vagy a csajt is bevonom a beszélgetésbe.

Immár biztosan tudtam, hogy ezt kell tennem, most, ebben a szent pillanatban, halogatás nélkül.Szóval felszálltam a trolira, és elindultam Alex lakása felé.

10.

Buli Farami bizalmi ember volt. Erős, fiatal, okos férfi, aki a vezér első

emberévé nőtte ki magát. Korábban dolgozott a testőrségnél, ott volt a stratégiai tanácskozásokon, idővel beleszólt a döntésekbe, és ez a feladat senkihez sem passzolt jobban, mint hozzá. Tudták róla: okos és odaadó harcos, aki azonban nem volt hajlandó teljes mértékben alárendelni magát a vezérnek. Ryx Ton ezt is elnézte, talán imponált is neki, hogy van valaki, aki nem retteg tőle. Bulinak sokkal nagyobb volt a mozgástere, mint bárkinek Ryx Ton katonái közül.

És csak néhány ember tudta, hogy Buli titokban egy fontos ügy élére állt.

Meg akarta dönteni a vezér, Ryx Ton diktatúráját.

Buli áruló volt, holtan akarta látni a diktátort, és szabadnak akarta tudni a ghenerraiakat.

Most némi kavarodást okozott a gépezetben, de az eltűnése két dolgot jelenthetett Ryx Ton számára: az egyik – és talán kevésbé hihető –, hogy Bulit elfogták és magukkal hurcolták a forradalmárok. A másik: hogy Buli megszökött. Megszökött, miután elárulta Ryx Ton éppen aktuális búvóhelyét és főhadiszállását.

– Ne menj el! – súgta Amira. Hosszú, fekete haja a férfi mellét súrolta.

Oltalmazón ölelte Bulit, aki szorosan magához húzta, és az arcát belefúrta a lány fényes hajába. Mennie kell, minél előbb. Mégsem bírt elindulni. Nem tudta, látja-e még valaha Amirát. – Vigyél magaddal. Veled megyek.

– Nem lehet.

– Tudok vigyázni magamra.

Amira olvasott a gondolataiban, de arra az útra, ahová Buli indult, nem viheti magával. Át a hegyen, ahol nappal meleg van, éjjel hideg, ahol a menekülését csak akkor segítik a forradalmárok, ha eljut a csapatokhoz a hír a forradalmárok névleges vezetőjétől, Ároktól, hogy Buli velük van, és nem a diktátor embere. Amirával ez az embert próbáló út nem lenne biztonságos.

– Visszajövök érted.

– Nem hiszem.

– Megígérem. Addig pedig muszáj vigyáznod magadra. Nem eshet bajod.

– Nem félek semmitől. Csak attól, hogy elveszítelek.

A lány a falnak dőlt, Buli pedig megcsókolta a nyakát, majd félrehúzta a rengeteg, sötét hajat Amira arcából, és megcsókolta a száját. Forró és nedves ajka mohón tapadt Buli szájára. Gyorsan vetkőztek, és hamar az ágyra feküdtek. Buli keze Amira testén kalandozott: ismerte a feszes test összes zegét-zugát, tudta, hogy jó Amirának, végigcsókolta a mellétől a combközéig. Aztán a testére húzta a lányt, Amira ráült, és rekedten felsóhajtott. Mennyire szerette ő ezt a rekedt sóhajt. Hirtelen arra gondolt, hogy bárcsak gyerekük születne. Vad szenvedéllyel mozgatta a testén a lányt, és nem tudta elsöpörni a gondolataiból a képet, hogy akár születhetne egy vagy több gyerekük.

Élhetnek boldogan. Családként. De így, ebben a titkos kapcsolatban? Pedig akár boldogok is lehetnének.

Sejtette, hogy ez az idő talán nem is fog eljönni. Bármilyen képzett katona volt, Ryx Ton hadserege őt keresi, és csekély az esélye, hogy megmenekülhet. És ha mégis… ki tudja, visszajöhet-e valaha? Szabad lesz-e Amira?

Bárcsak együtt maradhatnának. Bár gyereket csinálhatna neki. Bárcsak élhetnének együtt, boldogan, nyugalomban, mint a világ más tájain az emberek. Dühödt kiáltással élvezett el, amikor Amira is torokhangon felsóhajtott.

Aztán megcsókolta a lányt, tett neki egy ígéretet, letörölte Amira arcáról a könnyeket, és felöltözött. Nem maradhat tovább.

Úton volt. A szabadság vagy a végzet felé. Pillanatnyilag nem tudta, melyik lehet közelebb.

11.

Jürgen König arra ébredt, hogy víz csurog az arcára. Kinyitotta a szemét, de elvakította a fény. Arra gondolt, hogy biztosan újra eljött a vallatás ideje, de közben az a furcsa képzete támadt, hogy már nem a kis szobában van, hanem mintha az eget látta volna. Nyilván csak egy újabb álom. Megmozdította a kezét. Nem volt rajta bilincs. A víz tovább csurgott az arcán. Újra kinyitotta a szemét. Egy őrületesen kíváncsi szempárt látott. Egy kutya szempárját. A kutya nézelődés közben egy bokorra pisált, és a levelekről a vizelet egyenesen Jürgenre csöpögött. A szabadban voltak. Ő és egy kutya, amelyik majdhogynem az arcára vizelt. Jürgen König sosem gondolta volna, hogy egyszer ennek a ténynek is örülni fog.

Két órával később egy elegáns klinika egyszemélyes szobájában feküdt, és a vizsgálatok végeztével két nyomozó kérdéseire próbált válaszolni. Nem volt olyan mondanivalója, ami előrevihette volna az ügyet. Teljes homályban maradt előtte, hogy miért rabolták el, miért tartották fogva napokig, és végül miért rakták ki egy út szélén.

Nem tudta, merre járt, nem tudott személyleírást adni az elrablóiról. Ezt az egészet, ami vele történt, megmagyarázhatatlannak tartotta, azzal együtt, hogy vajon miért engedték szabadon, ha már egyszer elrabolták. A nyomozók nem említettek váltságdíjat, ők maguk Jürgentől várták a válaszokat, és a bankár nem tudott érdemlegeset mondani. Még azzal együtt sem, hogy elkezdték végigvenni az ismerősei listáját. Kinek állhatott érdekében, hogy őt kivonják a forgalomból? Mire voltak kíváncsiak? Mit árult el nekik?

Nem tudta a választ. A vérében kábítószer maradványait fedezték fel, és valószínűsítették, hogy olyan anyagot is kapott, amit a szakzsargon „vallatószérumnak”

nevez. De hogy mit vallott be, arról a bankigazgatónak fogalma sem volt.

Majd még a bank saját biztonsági szolgálata is kikérdezi, de vélhetően nekik sem tud újat mondani.

Egy válasz mormolásakor, szinte mondat közben aludt el. Észre sem vette, amikor a nyomozók magára hagyták, és arról sem volt tudomása, hogy egy rendőr őrzi a kórterme ajtaját. Bár ha tudta volna, akkor talán még nyugodtabban alszik.

Mexikóvárosban egy éjszakát töltött a Kölyök. Hosszú utazás várt rá, de tartania kellett magát a tervhez: ha bárki is a nyomában lenne, azt hamis nyomra kell vezetnie.

Hogy a végállomás hol lesz… arra is megvolt a válasza, de előbb még találkozik Jillel, és ha minden jól megy, Konraddal is. Teljes nyugalommal ült fel a cancuni járatra. Egy turista volt a sok közül, hawaii mintás ingben, fehér rövidgatyában, strandpapucsban, egy kis hátizsákkal. Hogy teljes legyen a kép, sombrerót is vett a reptéren, amit a kezében vitt fel a gépre.

Érkezés után taxiba ült, és elvitette magát a földnyelvre, egy négycsillagos szállodába. Megvárta a recepció előtt, amíg a taxis elment, aztán a londíner mellett besétált a recepcióra, ahol sajnálattal felvilágosították, hogy nincs foglalás Dave Palmer néven. Kicsit tétovázott, majd a homlokára csapott: összekeverte a hotel nevét.

Saját maga vitte ki a hotelből a hátizsákját, de a sombrerót az előcsarnokban, egy fotelben hagyta.

Az úton leintett egy taxit, és immár a jó címre, a Paradise of the Beach Hotelbe vitette magát. Itt már előkészítve várta a szobája, a 716-os. Lezuhanyozott, előkapta a hátizsákból az egyetlen tiszta cuccát, és átöltözött. Mire elkészült, kopogtak az ajtaján.

Pontban este fél nyolc volt.

Egy vékony, szőke nő állt a folyosón.

Jill volt az.

A Kölyök megkönnyebbülten felsóhajtott, és magához ölelte a nőt. Eddig minden nagyjából a terv szerint alakult.

– Jól utaztál?

– Igen. Mindent elintéztem. Az apám és az öcsém úgy tudják, hogy egy év rekreációs szabadságra mentem. Még sosem éltem ezzel a lehetőséggel – zuttyant le Jill a kanapéra. – Tudják, hogy mekkora felelősség volt rajtam a cégben, ők maguk javasolták, hogy pihenjek egy kicsit. Persze azt nem gondolták, hogy pont ide jövök, ahol ebben az évszakban bármikor elvihet egy hurrikán – mosolygott. – De inkább te mesélj.

– Minden rendben. Átutaztam a fél világot, remélhetőleg senki sincs a nyomomban. A pénzt átutalgattam. Remélem, hogy nálad is minden rendben ment, és már csak Konrad és Buli miatt kell aggódnunk.

– Igen, rendben van, ami rajtad ment keresztül, ugyanúgy, mint a fennmaradót, azonnal tovább is utaltam egy másik számlára, egy nagy-kajmán-szigeteki és egy panamai bank beiktatásával, faxon, ahogy megbeszéltük, de tudod, hogy ez a szakterületem – Jill bólintott. – Hogy érted azt, hogy remélhetőleg?

– Amennyire meg tudtam figyelni, senki sincs a nyomomban, de ezt nem vehetjük biztosra…

Hallgattak. Mindketten arra gondoltak, mennyit kockáztatnak. Jill csak most veszíti el a személyiségét, és a Kölyök tudta, mennyire piszok szar érzés is ez. Ő már megtapasztalta. Ki tudja, hányadik nevét használja már, hány hivatalos papírért fizettek neki itt-ott, mennyi iratot készíttetett profi hamisítókkal, és tudta azt is, hogy Jillnél van az ő új személyazonossága is, a papírokkal és egy komplett élettörténettel, amit majd be kell magolniuk. Abba kapaszkodott, ami belül volt. Nem a név számít, nem a lakcím, nem az, hogy ki volt az anyád, és hogy hol láttad meg a napvilágot. Tőle nem vehetik el, amit átélt, nem vehetik el Ghenerrát, nem vehetik el New Yorkot, nem vehetik el Spanyolországot, és nem vehetik el Budapestet sem. Nem törölhetik ki belőle az igaz barátait, a szerelmet. A viharok emlékét, a vér látványát, a saját vére ízét, a nagy szerelem érzését. Élhet bárhol a világon, bármilyen néven, bármilyen kitalált múlttal és bizonytalan jövővel, az igazi személyiségét, a magot nem veheti el tőle senki. Arra gondolt, hogy Jill csak most fog találkozni és szembesülni ezzel az egésszel. Ideje lesz felkészítenie a nőt.

– Már sok mindent elveszítettem – szólalt meg Jill, mintha csak olvasna a Kölyök gondolataiban. – Most új élet kezdődik. Legalábbis egy időre.

– Erről még beszélnünk kell. Nem maradhatunk együtt túl sokáig, főleg nem itt.

– Itt minden második pár amerikai. Barna hajú férfi, szőke nő. Nem vagyunk feltűnőek.

– Pár nap múlva odébbállunk, bérelünk egy kis házat, már körbeérdeklődtem, és ott várjuk meg Konradot. Ha egy héten belül nem jelentkezik, akkor szét kell válnunk.

– Ma még nem akarok erre gondolni, Kid. Örülök, hogy eddig minden sikerült.

– Konradról nincs hírünk, Buliról sem, és eltűnt a svájci bankár. Muszáj mindenre gondolnunk, Jill.

– A bankár megkerült. Nem nézel tévét?

– Hogyan? – csodálkozott a Kölyök.

– Megtalálták egy svájci bekötőúton vagy két falu között, nem is tudom.

Elrabolták, de fogalma sincs, hogy kik voltak az elrablói. A rendőrség őrzi, és folyamatosan kihallgatják. Ennyit mondtak be a híradóban.

– Életben hagyták.

– Ja… Igen. Talán mert nem tudtak kiszedni belőle semmit.

– Nem lennék ennyire biztos ebben. Lehetséges, hogy pont megtudták, amire kíváncsiak voltak. Még egy ok, hogy továbbálljunk.

– Mindig rémeket látsz – grimaszolt Jill, aztán szomorúan elmosolyodott. – Nem, nem mindig. Tényleg nem. Lemegyünk a medencéhez és iszunk valamit? Vagy a partra?

– Kávét?

– Nem, Kid. Koktélt. Rumot. Mi most nyaralunk, hát nem emlékszel? Jól fogjuk érezni magunkat. Berúgunk, táncolunk, fürdünk a tengerben.

– Nem lenne jó, ha látnának. Ha akarod, koktélozzunk itt.

– Nem, Kid. Én már ezer éve nem nyaraltam. Utoljára a nászutunkon… – harapta el a mondat végét, és elpirult az arca. Lehajtotta a fejét. – Majd felveszünk valami színes baseballsapkát. Napszemüveget. Nem keltünk feltűnést.

– Nem táncolunk – szögezte le a Kölyök.

– Akkor találkozzunk negyedóra múlva a hallban. Két emelettel feljebb lakom.

– Rendben. Csak semmi túlzás. Ne alakítsd az amerikai nagyasszonyt.

– Nem vagyok nagyasszony. Na, viszlát negyedóra múlva.

A Kölyök utánanézett. Nem nagyasszony, az tény. Inkább még most is olyan kislányos szépség, mint amikor megismerte. Csak akkor még nem volt ilyen szomorú a mosolya, és nem volt ilyen határozott a tekintete. Sokat változik az ember, gondolta, aztán elővette az egyetlen úszógatyáját, a baseballsapkáját és egy használt pólót, majd a fejébe véste, hogy mielőbb muszáj lesz ruhákat vásárolnia magának.

– Sovány vagy – konstatálta Jill a tengerben. Műanyag rumospohárral a kezükben ültek a finom homokban, a térdig érő, tiszta vízben, és nem bánták, hogy szemerkél az eső. Forróság volt, az esőcseppek is langyosak voltak, akár maga a Karib-tenger.

– Nem vagyok sovány. Szerintem pont jó így. Átlagos alkat vagyok, csak akkor látod az izmaimat, ha nagyon megnézel. Jó ez így, ideális a rejtőzködéshez. Nem vagyok sem kövér, sem sovány, könnyű elfelejteni, ha egyszer látsz.

– Ez elképesztő, Kid. Te mindent ilyen tudományos alapon csinálsz? Azért nem hízol el, és azért nem leszel izmosabb, nehogy feltűnő legyél?

– Jó kondiban vagyok – vont vállat. – Gyors vagyok, kitartó a futásban, nincsenek ízületi problémáim, robbanékony vagyok. Ezekre, ha hiszed, ha nem, figyelnem kell.

Legalábbis jó ideje tudom, hogy nem engedhetem el magam.

– Akkor az baj, hogy szilikon van a mellemben? Feltűnő, nem? – Jill kicsit kiemelkedett a vízből. Kid már korábban észrevételezte, milyen formás az alakja, keskeny, fiús a csípője, karcsú a dereka, sima a bőre, hosszú a lába. Még sosem látta bikiniben.

– Manapság minden amerikai nőnek mesterségesen nagyobbított a melle. Nem hiszem, hogy pont ez fog lebuktatni, de tény, hogy érdemes kerülnöd a feltűnést egy ideig. Lehet, hogy át kellene festetned a hajadat is.

– Henry szerette a hajszínemet.

– Csak egy ötlet.

– Nem akarok itt élni. Ahogy megbeszéltük, lehet, hogy elutazom Hawaiira. Ott nem leszek feltűnő. Persze sosem nyaraltam egy-két hétnél tovább, nem tudom, hogy fogom bírni a semmittevést.

– Talán nem tart soká. Reméljük, hogy Konrad megérkezik, és nem lesz baj.

Akkor pár hónap lébecolás, és mindenki mehet vissza az életébe. Elméletileg.

– És gyakorlatilag?

– Gyakorlatilag – nem tudom. Ezentúl mindig veszélyben leszünk, kivéve ha Ryx Ton elpatkol. Akkor visszamehetsz a családodhoz.

– Henry apja… drukkol.

– Te elmondtad Henry apjának, hogy mire készülsz? – Kid majdnem félrenyelte az italt.

– Csak azt tudja, hogy eltűnök, mert Henry társain segítek.

– Igazán bíztam benned. Ha már Konrad nem tartotta magát az ígéretéhez, akkor legalább te…

– Nem tud rólunk semmit. Nyugodj meg. Semmit sem tud, amivel a nyomunkra vezethetne bárkit is… Tudod, Kid, néha az az érzésem, hogy te teljesen paranoid lettél. Mindig és mindenkire gyanakszol. Konradra én is dühös vagyok, mert az a nő

veszélyes, egy rémálom. Féltékeny, és Konrad belezúgott. De azért te sem élsz aszkétaéletet…

– Csakhogy én tartom magam ahhoz, amiben megegyeztünk.

– Elengedhetnéd magad egy kicsit. Mesélj valamit.

– Nem tudok. Minél kevesebbet tudunk egymás magánéletéről, annál biztonságosabb.

– Még sosem találkoztam ennyire gyanakvó emberrel, mint te.

– Még sosem találkoztál Ryx Tonnal és az embereivel. Máskülönben tudnád, hogy nem alaptalan a gyanakvásom. Ráadásul egy csomó pénzről is szó van, egy csomó lenyúlt pénzről, amit nem fognak szó nélkül hagyni. Egy dolog tervezgetni otthon, a lakásban, és más dolog, amikor beindul a gépezet. Egész más.

– Kid…

– Tessék.

– Mesélj Henryről.

– Többet tudsz róla, mint én.

– Nem. Meséld el, hogy te milyennek láttad. Mindig én beszéltem róla, te sosem.

Te mindig csak… mindig annyit mondtál, hogy Henry jó barát volt, és hogy milyen önzetlen meg ilyesmik. Most mesélj mást is.

– Például?

– Hogy milyennek láttad. Milyen volt harcosnak. Milyen volt, amikor félt. Milyen volt, amikor embert ölt.

– Jill…

– Én ezeket az arcait nem ismertem. Tudni akarom.

– Jill…

– És azt is, hogy szerinted megcsalt volna-e, vagy örökre hűséges lett volna.

Szerinted elváltunk volna?

– Honnan tudjam? Fogalmam sincs, mi lett volna húsz év múlva. Egyszerűen nem tudom.

– Hallani akarok Henryről, méghozzá a te szádból, Kid. Te voltál a legjobb barátja.

– Csak pár évig.

– Élete utolsó éveiben. Élete legfontosabb éveiben.

– Igyunk még valamit.

Kimentek a partra, Jill felment a bárba és mosolyogva érkezett két rózsaszínes koktéllal. Sex on the Beach, mondta, és hozzátette: rengeteg benne a rum. A Kölyök ezt most valahogy nem bánta. Nem szerette az édes, kotyvasztott italokat, de most nem érdekelte, mit iszik, ha van benne alkohol, és egy kicsit elbódítja. Nem valami fegyelmezett döntés, de itt és most talán még megengedheti magának.

Henry mosolygós, nagyon magas, kicsattanóan egészséges srác volt. Az apja ügyvédi pályát képzelt el neki, de ő mindig azt mondta az apjának, aki egy ügyvédi irodát vezetett egy cégtársával, hogy nem akar egy irodában ülni és bűnözőket mosni ki a szarból. Hiába mondogatta neki az apja, hogy nem muszáj büntetőügyvédként dolgoznia, a fiú közölte, hogy a fehérgalléros bűnözőket sem akarja védeni, sőt.

Ingatlanügyekhez, válóperekhez pedig azért nem volt kedve, mert untatta volna a sok papírmunka és kisstílű csatározás. Így amikor bekerült az egyetemre, ahol egyébként hobbiból bokszolt és triatlonozott, úgy döntött, hogy kipróbálja magát valami másban is. Olvasott Ghenerráról, és hallott egy titokzatos csoportról. Beiratkozott egy harci egyletbe, naponta járt lőni, terepre futni, szinte megszállott lett. Az egyetem elvégzése után egy évig sehol sem helyezkedett el.

Az apja már majd megőrült, hogy elkallódik a fia, elveszteget egy csomó időt, de Henry az alatt az egy év alatt önmagát és az életcélját kereste. Beiratkozott egy újabb harci egyletbe, lefutott két maratont, vívni tanult, és a páston ismerkedett meg Jillel. A lány akkoriban tagja volt egy amatőr tőrvívócsapatnak, kellett neki a levezetés munka után. Közgazdász volt, pénzügyi szakon végzett, és nem sokkal az ismerkedésük előtt elfogadott egy állásajánlatot egy befektetési cégnél. Barátok lettek, később szerelembe estek, és néhány randi után már közös lakást néztek, mégsem tudtak összeköltözni, mert Henryt akkor hívták be abba a titkos – és vélhetően nyugati államok által illegálisan pénzelt – zsoldoscsapatba kiképzésre, amikor már kiválasztották az új otthonukat. A Párducok közé nem volt könnyű bekerülni, a jelentkezők nyolcvan százalékát még a kiképzés előtt kiszórták, és a kiképzésen részt vevők egy része is kiesett.

Párducok. Így hívták magukat, egy elit csoport, akiket nemes – vagy annak tartott – célok érdekében nemcsak az önvédelemre, hanem a gyilkolásra is felkészítettek. Sőt a Kölyök szerint elsősorban arra. A Párducok nem afféle zsoldosok voltak, akik közé bűnözők keveredhettek. Csakis makulátlan előélettel kerülhetett be valaki a csapatba: hiába voltak „kvalitásai”, ha valakinek a legapróbb szépségfolt volt a múltjában, akkor már a kiképzésre sem hívták be. Komoly ellenőrzésen estek át, mire behívót kaptak. Henrynek egy ideje, miután az egyik maratonfutáson találkozott egy Párduccal, ez volt az álma, bejutni ebbe a félig-meddig illegális katonai szervezetbe, amelynek nem kevesebb a célja, mint az, hogy megszabadítsák a világot a diktátoroktól. A Párducok szerint nem védeni kell a bűnözőket, hanem megszabadítani tőlük a világot.

Igazán nemes cél, ezzel talán az apja is egyetértett volna, ha tudomást szerez Henry tervéről. De ő csak Jillt avatta be. Jill nem volt túl boldog, amikor Henry a közös lakás helyett valami isten háta mögötti kiképzőtáborba költözött, ahol gerillaharcra és túlélésre tanították.

A Párducokat nemcsak harcra készítették fel, nem kizárólag gyilkos technikákat tanultak, de mindannyian képesek voltak önállóan is haditervet készíteni, harctéri helyzetet elemezni, vagy akár csapatban alárendelődni. Igaz, hogy nem rendelkeztek vadászgépekkel, atombombával, tankokkal vagy egyéb feltűnő harci eszközökkel, de a puszta kezükben, a fegyvereikben, néhány helikopterben és a felkészültségükben bízhattak, és ez utóbbiban akár felvehették a versenyt az elitkatonákkal is.

A felkészítő tábor célja nem volt más, mint a ghenerrai diktátor hatalmának megdöntése és az ország felszabadítása. Ez nemcsak az elnyomás alatt élő lakosság érdekeit szolgálta, de a világ fejlett államaiét is. Ezért pumpáltak a Párducokba oly sok pénzt a fejlett országok kormányai. Nem kizárólag az a nemes cél vezette ezeket a kormányokat, hogy ne legyen a világon több diktatúra, hanem az is, hogy Ghenerra diktátora az olaj-és gyémántkészletével ne zsarolhassa őket. Legálisan nem szállhattak harcba vele – a Kölyök sokszor beszélgetett arról a társaival, hogy vajon legyőzné-e az Egyesült Államok, esetleg más fejlett országokkal együtt a ghenerrai diktátort, de erre senkinek sem volt biztos válasza. Így a feladat megoldására maradtak a Párducok, akik pénzt és más támogatást ugyan kaptak, de egyetlen kormány sem tartotta volna a hátát, ha bajba kerülnek. A Párducok nem hátrálhattak meg, nem húzódhattak legálisan nemzetközi fedezékbe. Önálló csoport voltak, saját felelősségükre lendültek akcióba, és nem volt védőhálójuk.

Amikor a Kölyök a Párducok újoncaként Ghenerrába került, Henry már egy ideje ott szolgált. És az ismeretségük úgy indult, hogy Henry megmentette a Kölyök életét.

Az első bevetésén történt. Az éjszaka sötétjében kúszva közelítették meg a diktátor egyik csapatának táborát. Ryx Ton katonái aznap a ghenerrai forradalmárcsoport négy tagját, köztük az egyik főtisztjüket végezték ki egy faluban, és hogy a lakosságot elrettentsék az ellenállástól, kivégeztek az ártatlan falusiak közül is négy embert: egy házaspárt, akiknek a házában bújtak el a forradalmárok, valamint a kétéves gyereküket és a falu vezetőjét. A Párducok egy csoportja a közelben volt, és amint hírt kaptak a kivégzésekről, a Kölyökkel együtt megközelítették a falut. Először egy kisfiúval találkoztak, aki rémülten mutatta, hogy Ryx Ton gyilkosai a völgy felé távoztak. A Párducok éjjel, észrevétlenül haladtak előre a megadott útvonalon. A Kölyök nem érezte a hegyekben az éjjeli hideget, nem érezte a saját verítékének szagát sem, csak nesztelenül haladt társaival. Tudták, hogy egy óra múlva elérik a nagy sziklát, amelynek belsejében van egy barlang két bejárattal, de a helyszínt csupán egy beszámoló alapján ismerték. Az utolsó húsz percben kúszva közelítettek a vaksötétben a barlang felé. Nem voltak műszereik, amellyekkel pontosan felmérhették volna a barlangtól való távolságukat. A hold sem világított, de az infraszemüvegükkel elég jól tájékozódtak a sötétben. Látták a sziklát, éberen figyelték a hangokat. Semmit sem hallottak, sötét volt és súlyos csend borult a tájra.

Aztán meghallották a tűz ropogását. Nem látták a fényeket, sejtették, hogy a barlangban gyújtották meg a tüzet. Gyorsan hadrendbe helyezkedtek. A Kölyök dolga csupán annyi lett volna, hogy kívülről fedezze őket a barlangnál. Elhelyezkedtek, és amikor minden zaj elült odabent, megadták a jelet.

És akkor történt. A Kölyök hirtelen éles fájdalmat érzett az oldalában, mintha elütötte volna egy kocsi, de mire feleszmélt, már késő volt. Egy fegyver csöve szegeződött a halántékához. Ryx Ton egyik harcosa éppen a dolgát végezhette, és visszafelé menet belebotlott a Kölyökbe. Kid azonnal mozdult, hogy kirántsa a katona lábát, de a harcos nem esett el, csak megbotlott, közben leadott egy lövést és kiáltott a társainak. A lövedék a Kölyök füle mellett fúródott a földbe. A többi Párduc támadásba lendült, miközben a harcos újra célzott. Kid tudta, hogy nincs menekvés, a többiek Ryx Ton katonáival vannak elfoglalva, és ő a földön feküdt. Lehunyta a szemét.

Közvetlen közelből hallotta a lövést. Azt hitte, mindennek vége.

Aztán egy újabb súlyos ütést érzett. Ez már a vég. Furcsa vég, gondolta, ahogy egész testében érezte a fájdalmat.

Ám lassan felfogta, mi történt valójában. Valaki lelőtte a támadóját, és a katona, ahogy összezuhant, pont őrá esett.

Kid felnézett.

Henry, az egyik rangidős csapattársa állt fölötte. Ő lőtte fejbe a harcost. Mire Kid felállt, Henry már a barlangnál volt. Aznap ejtettek egy túszt, és a Kölyök megmenekült.

Henry pedig, aki megmentette az életét, hamarosan a legjobb barátja lett.

– Haza akart jönni hozzád. Még egy évet akart lehúzni, és befejezi, ezt ismételgette.

– Mindig ezt mondta. Amikor otthon volt szabadságon, a nászutunkon, mindig.

– Komolyan gondolta. Tudom.

– Mindig egy évet akart még.

– De tényleg csak annyit – a Kölyök egy napozóágyon ült, Jill egy másikon. A nyitott napernyőre csepegett az eső, már esteledett, de még meleg volt. A harmadik koktéljukat itták.

– Tényleg?

– Igen – felelte. Nem volt biztos benne, hogy Henry tartotta volna a szavát. Henry mindenáron meg akarta dönteni Ryx Ton hatalmát. Kid személy szerint nem tartotta elképzelhetőnek, hogy Henry kiszállt volna addig, amíg a diktátor halomra gyilkolja országa népét, de ezt a véleményét megtartotta magának. – Szerelmes volt beléd.

Veled akarta leélni az életét. Azt mondta, egy lakókocsiban fogtok lakni, és azzal járjátok az államokat.

– Mesélj még. Mit mondott, mikor lesz gyerekünk?

– Jill… nem kell most ez.

– De igen.

– Miért?

– Mert mindannyian új életet kezdünk. Le kell zárnom a régit, és addig nem tudom megtenni, amíg nem ismerem meg a másik arcát – válaszolt könnyedén a nő. – Kellene tudnom, milyen volt, amikor… amikor nem velem volt.

– Azt mondta, lesz két lányotok.

– Lányok? Lányt akart? Nekem is azt mondta, hogy bár lenne egy lányunk. De nekem csak egyről beszélt.

– Úgy emlékszem, kettőt akart. Két kislányt. Azt mondta, a fiúkkal sok a baj.

– Hát igen… magából indult ki.

– Azt is mondta, lehet, hogy egyszer tényleg megszerzi az ügyvédi szakvizsgát, és idővel a Párducok ügyvédje, ha nem a vezetője lesz. Úgy hitte, szükség lesz arra, hogy a szervezet megerősödjön, és komoly jogi képviseletet kapjon.

– Ezt nekem sosem mondta. És az apjának sem. Legalább az apja is büszke lenne… még büszkébb. Arról tudtam, hogy megvolt az esélye, hogy ő legyen a stratégiai vezetőjük. Az apja büszke lenne rá, ha tudná, hogy a fia mégis ügyvédnek állt volna.

– Vagy még szomorúbb lenne.

– Tudtad, hogy előttem volt már egy menyasszonya?

– Nem.

– Az egyetemen ismerte meg. Három hónapja tartott a kapcsolatuk, amikor eljegyezte. Azt mondta, jött egy ötlet, és gyűrűt vett neki. Aztán a lány mindig cuppogott evés után, meg a fogát piszkálgatta fogpiszkálóval, és ettől Henry síkideg lett. Ezért szakított vele. Egyre jobban utálta a cuppogást.

– Hmmm.

– Hát csak elmeséltem.

– Oké.

– Szerinted együtt lennénk még?

– Gondolom.

– És tíz év múlva? Húsz év múlva?

– Honnan tudhatnám? Szerintem igen.

– Nem mondanád inkább azt, hogy nem? Mondd azt, hogy elhagyott volna.

– Dehogy mondok ilyet. Hogy is mondhatnék.

– Pedig jobb lenne, mert akkor könnyebb lenne új életet kezdenem.

– Jill, most már mindenképpen új életet kezdtél.

Nem szóltak többet. Csak azután mentek fel, hogy leszállt a sötétség. A Kölyök a rémségesen ízléstelen cuccában ment le vacsorázni, és megfogadta, hogy másnap tényleg vásárol magának néhány ruhát.

A vacsoránál még ittak két-két pohár tiszta, fűszeres, vaníliás jamaicai rumot, aztán ki-ki felment a saját szobájába.

Kiddel forgott a szoba, régóta nem ivott ennyit, és kiütötte őt az alkohol. Nem is zuhanyozott le újra, csak ledobta a ruháját, aztán bedőlt az ágyba, és már aludt is.

12.

Hát persze, tudhattam volna, hogy nincs otthon. Tétován álldogáltam, miután párszor ráfeküdtem a csengőre. Hagyjak neki üzenetet? De mit írjak rá? Gyere a pénzedért? Na nem. Nagy levegőt vettem. Nincs más hátra, mint hogy becsöngessek az anyjához. Nem jártam nála sokszor, és azt az egy-két látogatást sem élveztem, és isten látja lelkemet, nem rajtam múlott. Alex anyjánál idegesítőbb asszonnyal még nemigen találkoztam. Bolondult a fiáért, engem viszont gyűlölt. Úgy érezte, elraboltam tőle a gyerekét, holott Alex még mindig azokat a ronda kötött mellényeket hordta a látogatásokkor, amiket az anyja készített neki. És erősen védte velem szemben az anyját (pedig csak párszor mondtam, hogy micsoda boszorkány ez a nő, természetesen sosem az anyja jelenlétében). De nem volt más választásom. Azonnal beszélni akartam vele. Ha már idezötykölődtem a trolival, közben egy kövér pasi letaposta a lábam, nem tágíthatok.

Tettem néhány lépést, és vettem még egy nagy levegőt. Becsöngettem és vártam.

Semmi.

Újra csöngettem. A kukucskálólyuk előtt álltam, és mosolyt erőltettem az arcomra. Az öreglány legalább lássa, hogy nem hadüzenettel jöttem, mert biztos leskelődik.

Semmi.

Újabb csöngetés, immár hosszabban. Az ajtóra tapasztottam a fülem, hátha hallok valami neszezést, de az ajtó túloldalán némaság honolt. Hova mehettek? Alex összeköltözött volna azzal a bizonyos Edinával, és magukhoz költöztette az anyját is?

Lehet, hogy az anyja kívánságára szakított velem?

Újra becsöngettem, most már folyamatosan nyomtam a csengőt. Ne szórakozzanak már velem. Épp elég bajom van így is.

Hallottam, hogy a folyosó másik végén nyílik egy ajtó.

– A lakáskiadás miatt jött?

Odakaptam a fejem. Egy fiatal nő állt az ajtóban, kisgyerekkel a karján.

– Tessék?

– Ki akarja bérelni?

– Nem. Én… a tulajt keresem. Az idős asszonyt.

– Milyen idős asszonyt?

– Hát aki… itt lakik. Barna Sándornét.

– Nem lakik ott senki.

– Senki? Ez a hetedik emelet, nem?

– Igen, de már évek óta nem lakik ott senki.

– Az lehetetlen. Annak a férfinak az anyja lakik ott, akinek szintén itt van lakása – mutattam Alex ajtajára.

– Hát az a másik is üresen áll.

– Hogy érti ezt?

– Üres mindkettő. Úgy tudom, ki akarják adni őket.

– Ne haragudjon, de nem értem. – Közelebb mentem. Tisztán éreztem, hogy két eset lehetséges: vagy ez a nő bolond, karján a gyerekkel, vagy én. Más lehetőség nincs.

– Évek óta üresen áll mindkettő. Nemrég kikerült a földszinten a hirdetőtáblára, hogy két kiadó lakás is van a hetediken. A gondnokot kell keresni, úgy tudom.

– De itt, ebben a lakásban – mutattam Alex anyjának ajtajára – egy asszony lakott.

Még… tavasszal is. Jártam nála.

– Hát én nem láttam semmiféle asszonyt, pedig már hetedik éve itt lakunk.

– És… a szemköztiben? – a mutatóujjammal Alex lakásajtajára céloztam.

– Egy időben kiadó volt az is. Aztán nem tudom, mi történt. De nem lakott ott senki az utóbbi időben, az biztos.

Hát nem, mert Alex nálam lakott. Ez legalább stimmel.

– De… nem költözött vissza egy férfi?

– Milyen férfi?

– Akinek az anyja… ott – mutattam Alex anyjának ajtajára ismét.

– Én senkit se láttam. Se öregasszonyt, se férfit, senkit – felelte, és már úgy nézett rám, mintha elmeháborodott lennék. – Csak annyit tudok, hogy kiadó mindkettő. A többiről a gondnoknál érdeklődjön.

A gondnok a szemközti panelban lakott, és csíkos fürdőköpenyben nyitott ajtót.

Alig ért össze a nagy hasán a frottírköntös. A háttérben tévé szólt, és egy nő

veszekedett egy gyerekkel, amiért az megint későn ment fel a térről, és azt magyarázta neki, ne csodálkozzon, ha megbukik jövőre, amiért egész nyáron semmit sem tanul.

Ezzel az elmélettel nem értek egyet, de nem szóltam közbe. Egészen fel voltam zaklatva a szemközti ház hetedik emeletén tett látogatástól.

A gondnok kopaszodott, és kolbászszagot árasztott. Aztán elmondta, hogy valóban kiadó mindkét lakás, nála kell érdeklődni, de nem számít fel jutalékot egyik tulajnak sem.

– Ki a tulajdonos?

– Na azt nem mondhatom meg. Azért vagyok közbeiktatva, hogy ne zaklassák a tulajt feleslegesen. Én vagyok az előszűrő – válaszolta.

– Mi lett az idős hölggyel, aki tavasszal még itt lakott? Meg a fiával, akié a szomszéd lakás?

– Nem lakott itt senki tavasszal. Üres mindkettő, már évek óta.

– Nem is bérelte senki?

– Hát én nem tudok róla.

– De hová tűnt az öregasszony?

– Nem tudom, miről beszél. Érdekli valamelyik lakás, vagy sem?

Arra gondoltam, hogy igent kell mondanom.

– Persze.

– Akkor hozom a kulcsokat.

Eszembe jutott valami. Blanka barátnőm mégiscsak nyomozó, vele kellene felderítenem a terepet.

– Holnap visszajönnénk. Nem dönthetek egyedül – nyögtem ki. A gondnok még közölte, hogy másnap sok a dolga, be kell szednie a közös költséget és a vízdíjat, de talán délután akad egy kis ideje.

Szédült a fejem, amikor elhagytam a házat. Csábító volt a gondolat, hogy taxival menjek haza, most, hogy ennyi pénzem lett, de természetesen ez csak kósza ötlet volt, és hamar elvetettem.

Hazaérve azonnal ellenőriztem a dobozban a pénzt, felsóhajtottam, hogy megvan mind, és arra jutottam, hogy valami más, biztosabb rejtekhelyet kellene találnom.

Aztán bedugtam töltőre a mobilom, amit már napok óta nem használtam, eldöntöttem, hogy beadom a telefonkérelmet – bár ahol csatorna sincs, ott sok jóra nem számíthatok –, és bepötyögtem Blanka számát.

Mivel ő még a szakításról sem értesült, dióhéjban összefoglaltam a történteket (kivéve persze a talált pénzt), és előadtam, hogy Áron javaslatára beszélni akartam Alexszel, aki szőrén-szálán eltűnt, de nemcsak ő tűnt el, hanem az anyja is, sőt valószínűleg mindketten szellemek voltak, mert nyomuk sem maradt. Csendben végighallgatott – milyen jó is, ha valaki tud kihallgatást vezetni –, aztán előálltam a kéréssel: másnap helyszíneljen velem a lakásban. Hozzátettem, hogy talán ujjlenyomatot is kell venni, de szerintem az is lehet, hogy az öreglány halott.

– Kicsit túlpörög a fantáziád, nem?

– Lehet – hagytam rá. Ha tudnád, gondoltam, hogy találtam egy rahedli pénzt, akkor nem fognád ezt az egészet a fantáziámra.

– Szerintem hívjuk el Áront is – javasolta. Felhúztam a szemöldökömet. Miért pont őt? – Jó lenne, ha azt látná a gondnok, hogy egy férfival akarsz lakást bérelni. Én meg a barátnőd vagyok, csak segítek. Így nem vesz hülyére.

– De eszem ágában sincs kibérelni azt a lakást!

– Értem. De akkor én kérdezhetem őt, amíg ti nézelődtök.

– Szóval szerinted is valami nagy suskus van a dologban – elégedetten hátradőltem. Ha egy nyomozó is rejtélyt szimatol, akkor itt tényleg van valami nagy gikszer.

– Nem hiszem, Andi. Szerintem az anyja elköltözött, és mivel Alex tudta, hogy nem bírod az öreglányt, nem értesített róla.

– Aha, persze. És Alex? És az, hogy évek óta üres mindkét lakás?

– Alexé üres, nem? A te bérelt lakásodban laktatok.

– Az anyja nem. Hál’ istennek.

– Jól van, elmegyek veled, de ne fantáziáld túl ezt a dolgot. Naponta költöznek el az emberek a lakásaikból. Eladják, másikat vesznek, vidéki házba költöznek és a többi.

– Szóval nem gondolod, hogy az öregasszony halott?

– Nem.

Kicsit elszontyolodtam, bár hullát semmi esetre sem akartam találni a lakásban.

– Akkor mi van a háttérben?

– Honnan tudjam?

– Te vagy a nyomozó.

– Gazdasági ügyekben nyomozok.

Ettől a mondattól kirázott a hideg. A pénz a melltartóim alatt határozottan gazdasági bűntényre utalt. Lehet, hogy vér is tapad a pénzhez. Nem akartam erre gondolni. Mindezek ellenére – egyre kevésbé vonzott a lehetőség, hogy visszaadjam Alexnek a pénzt. Tegyük fel, hogy nyert a lottón, és egy részét szándékosan nekem adta. Eléggé megalázó, hogy kifizet, de a jelenlegi helyzetemben nem lehetek annyira finnyás, hogy a képébe vágjam a millióit. Ha kifizetett, hát kifizetett. Ki fogom találni, mit tegyek a pénzzel.

– Itt vagy még, Andi?

– Ja… igen. Persze. Akkor holnap találkozzunk. És kérlek, oldd meg a rejtélyt.

Nevetett, aztán letettük.

Áronnal folytattam a telefonálást. Megígérte, hogy eljön, ha én is elmegyek vele arra a szombati bulira. Nem nagyon izgatta, hogy Alex anyja eltűnt, az már inkább, hogy Alex sincs meg. Szerinte a nőjénél lakik, az anyját meg bedugta valami öregek otthonába. Arra gondoltam, hogy bármennyire utálatos volt is az anyja, azért ez nagy szemétség lenne Alextől. Nem érdemli meg, hogy visszaadjam a pénzét.

Miután végeztem a telefonálással, meggyújtottam a vadonatúj mécseseimet, körberaktam velük a kádat, megtöltöttem vízzel és beleültem.

Elaludtam, és azt álmodtam, hogy kriptában vagyok, élve eltemetve. Rémülten ébredtem, és elfújtam az összes rohadt gyertyát. Fölösleges pénzkidobás volt. Ha így megy tovább, és minden hülyeséget összevásárolok, hamarosan eltapsolom azt a rengeteg pénzt. De azért kell egy kutya, gondoltam. Elővettem a belga juhászos cédulát, és a kezembe vettem újra a telefont, aztán mivel már majdnem éjfél volt, mégsem hívtam fel a hirdetőt, hanem inkább beraktam a lejátszóba az Azok a csodálatos Baker-fiúkat, és lefeküdtem. Jeff Bridges látványa mindig megnyugtat.

Pedig elég nagy balfácánt játszik a filmben, viszont titokban néha arról álmodom, hogy olyan szép vagyok, mint Michelle Pfeiffer. Mondanom sem kell, hogy ebből az álomból sem túl jó felébredni.

Hat órával később folyamatos dudaszóra ébredtem. Farkaséhes voltam. A hálópólómban merészkedtem az ablakhoz és kikukkantottam a spaletta résén. A nővérem ült a ház előtt a kocsijában. Bármit megadtam volna egy reggeliért, úgyhogy beengedtem.

– Borzasztó, hogy nincs egy normális konyhád. Itt élsz, ebben a víkendházban…

– Ház.

– Mi?

– Nem víkendház, hanem ház.

– Ezt mondtam én is.

Legyintettem. Sosem volt értelme belemenni vele az efféle finomságokba.

– Nincs itthon kaja.

– Gondoltam – felelte, de egyáltalán nem úgy nézett ki, mint aki mindjárt a semmiből előállít egy villásreggelit. – Viszont hoztam neked…

Na akkor tévedtem, mosolyodtam el. Réka egy szatyrot nyomott a kezembe, benne egy dobozzal.

– Ez mi?

– Hát a gumimatracod.

Ó. Egy adag rántottának most speciel jobban örültem volna, de rendületlenül mosolyogtam.

– Elmegyünk a Rönkösbe? Együnk egy lángost – javasoltam, amikor láttam, hogy egyáltalán nem szándékozik a konyhám közelébe menni.

– Azt már nem.

– Nem?

– Beszélnünk kell – rogyott le a bevetetlen ágyamra. (Megjegyzem, máshová nem is tudott volna, mert azon kívül csupán egy székem van és egy pici íróasztalom, de ezek mind megpakolva a dobozaimmal.) Melléültem.

– Mi van? Nem fogok most nekiállni tanári állást keresni – közöltem, sejtve, hogy a szüleink küldték őt. Az egyik ok, amiért még nem vezettettem be a telefont, az volt, hogy nem akartam naponta hallgatni anyám jajveszékelését, hogy most akkor mi lesz velem. Amikor a régi lakásban laktam, rendszeresen elmondta, mit főz vacsorára, meg ilyenek. Erre a napi csevegésre nem álltam még készen.

– Ki mondta, hogy keress állást? Persze az lenne a normális. De nem erről akarok beszélni veled.

– Akkor jó – motyogtam. Lehet, hogy Alex küldte őt? Békülni akar?

– Látod ezt? – húzott elő egy műanyag rudat a táskájából. Rámeredtem.

– Mi ez? – csúszott ki a számon, nem mintha olyan hülye lennék, hogy ne ismerjek fel egy terhességi tesztet, de hirtelen csak ezt tudtam kinyögni.

– Pozitív – közölte. – Terhes vagyok.

– Ó!

– Hát igen.

– Öööö… gratulálok. Vagy nem is tudom.

– Nem tudom, én sem tudom.

– De mégis, kitől?

– Hát kitől lennék terhes? Te normális vagy, hogy ilyet kérdezel, Andi?

– Gábortól?! – egészen felzaklatott a lehetőség.

– Talált, süllyedt.

– De hát hogyan…? Lelépett, amikor kiderült, hogy mi van Tomival! Hát nem emlékszel rá, hogy mi történt? Elhagyott!

– Az már hány éve történt…

– Elhagyott – mondtam, és arra gondoltam, hogy Réka aztán teljesen megőrült.

Felfordult körülöttem a világ. – Pontosan emlékszem rá, hogy elhagyott.

– De nyolc hónap után visszajött. Megbánta. És azóta is velünk van.

– De amikor úgy tűnt, hogy Tomival baj van, lelépett! – már kiabáltam. A nővérem teljesen hülye. Megint gyereket csinálnak Gedeonnal, aztán lehet aggódni, hogy Gedeon újra berezel valamitől és elhagyja őt, immár két gyerekkel.

– De visszajött. Megbánta, és szeret minket – felelte Réka csendesen, és lekönyökölt az ágyra. – És én most teherbe estem.

– Én… mit vársz tőlem?

– Szeretném megtartani – suttogott.

– És ő, Ge… Gábor tudja?

– Persze.

– És?

– Örül neki.

– Hm – sóhajtottam. Ha jól emlékszem, a múltkor is örült. – És akkor mi a baj?

– Nincs baj. Csak el akartam mondani.

– Jó.

– Jó?

– Gratulálok.

– Szerettem volna, ha azt mondod, hogy már érett férfi lett, és kitart mellettünk, bárhogy alakuljanak is a dolgok.

– Remélem.

– Mondd, hogy kitart mellettünk, bármi lesz is.

– Mi az a bármi?

– Hát… tudod.

– Én csak azt tudom, hogy én ki fogok tartani melletted, akkor is, ha az új gyereked két s-sel írja majd azt, hogy lesz, meg azt is, hogy plusz, és nem olvas el egy darab könyvet sem.

– Az új gyerekem?! – nevetett, és én is felröhögtem. Ledőltünk az ágyra, és csak röhögtünk. Aztán megérintettem a pólóját, valahol ott, ahol a gyereket gondoltam. – Még csak kilenchetes – mondta, és újra röhögött. És én is. Nem tudom, mi volt olyan vicces az egészben, de feküdtünk az ágyon, a kezem a hasán, ami tökéletesen lapos és sima volt (fogalmam sincs, hogy csinálja, de az enyém mindig domború, az övé meg egy gyerek után is lapos), és rázkódtunk a röhögéstől.

– Anyuék tudják már? – kérdeztem végül.

– Csak Gábor tudja. Meg te.

– Kedves tőled.

Még mindig feküdtünk a bevetetlen ágyamban, majd Réka megszólalt.

– Tudom ám, hogy Gedeonnak nevezitek.

– Éhn… hmmm… A nagyi adta a nevet.

– Ő is tudja.

– Tényleg?

– Büszke rá. Röhög rajta.

– Van humorérzéke? Nem is tudtam.

– Rohadék vagy.

– Az – bólintottam, és tovább röhögtünk. Terhes a nővérem, nincs itthon kaja, csak egy halom lóvé, és ott röhögtünk az ágyban. Utoljára talán tizenéves korunkban csináltuk ugyanezt (leszámítva a terhességet és a rengeteg dugipénzt). Arra gondoltam, hogy a gyereknek azért majd adok Alex pénzéből. Tudom, hogy Alexet illeti a vagyon, de azért mégiscsak lesz egy újabb keresztgyerekem, aki remélhetőleg lány lesz, és akkor majd adok neki táskát is. Még az is lehet, hogy a legújabbat neki adom, azt, amit Inezzel vettem a múltkor. Persze ha még divatos lesz, amikor a gyerek elkezd retikült hordani. Ámbár egy gyerek ne akarjon a legújabb divat szerint parádézni.

– Tominak mikor mondjátok meg?

– Nem tudom.

– Lehet, hogy pszichológusra lesz szüksége.

– Nekem sem volt, amikor születtél. Tudod, születnek gyerekeknek testvéreik a világon, és nem feltétlenül szorulnak emiatt pszichológusra.

– Aha. Tényleg.

Megkérdeztem volna tőle, hogy tényleg nem bukott-e ki, amikor megszülettem, és nyilvánvalóvá vált, hogy most már mindig ott leszek én is, de nem tettem. Inkább felvetettem újra, hogy menjünk lángost enni, de azt felelte, hogy attól hányni fog. Hát nagyszerű. Végül kimentem a konyhába és behoztam egy üveg nutellát meg két kanalat.

Nekem nyolc, akkor ez lesz. Kenyér sem volt hozzá.

Kanalazgattunk, aztán az új pumpával nekiláttunk felfújni az új matracot.

Miután Réka elment, elvitorláztam a matracomon a földnyelv felé, és csak a tóban lebegve jutott eszembe, hogy nem telefonáltam kutyaügyben. De nem izgattam magam. Van egy kicsi házam (nem víkendház!), egy tavam (na persze nem az enyém a szó szoros értelmében), és vannak hattyúim is, bár most nem láttam őket. Meg egy csomó pénzem. Vehetnék csónakot vagy akár egy vitorlást is, amivel hasíthatnám itt a hullámokat. Hasaltam a világoskék matracon, sütött rám a nap, és lehunytam a szemem.

Az életem egy nagy nyaralás, mondtam már?

13.

Ghenerrában a diktátor az új, sokadik búvóhelyén immár biztosan tudta, hogy Buli Farami volt az áruló. Farami eltűnt, és nem találták meg a holttestét. Ha a forradalmárok elfogták volna, akkor mostanra már hírét vették volna Ryx Ton táborában is, mert a csőcselék nem tartaná titokban sokat érő zsákmányát, alkudozni kezdenének, fogolycserét javasolnának. Az egyetlen hely, amiről Buli Farami nem tudott, az Ryx Ton egyik volt szeretőjének a háza. Itt húzta meg magát napokra, amíg régi-új tanácsadója, a tábornok, aki sosem bízott Faramiban előkészíttette az új főhadiszállást; egy betonbunkert, minden létező luxussal felszerelve. A vezér egyik legnagyobb problémája az volt, hogy eltűnt a pénz a svájci számlájáról. Nagyon sok pénz, a biztonsága ára, a jövője, a legvégső biztosítéka. Hiába a vagyon, a fekete gyémánt, mégis ez volt az a tisztára mosott nagy összeg, amit azonnal mozgosíthatott – volna. A gazdasági szaktanácsadója először tévedésre gyanakodott, aztán arra, hogy a bank csapta be. De a bankár ártatlan volt. Adott valami nyomot, ám a vezér csak most kezdte átlátni az összefüggéseket. Csakis Farami keze lehetett a dologban. Ő tudott a számláról és a gazdasági tanácsadója. Utóbbinak nem állhatott érdekében, hogy ellopja az információkat, mert gyáva volt és gyenge, és az élete Ryx Tontól függött.

Farami lenyúlta a pénzét, elárulta őt, meg akarta öletni és megszökött. Elárulta a ghenerraiakat is, hiszen elvitte Ghenerra vezetőjének a pénzét. Ryx Ton gazdasági vezetője azt mondta, eltűnt a pénz, átutalták, és nyoma veszett. Semmit sem tehet legálisan, és ez felbőszítette. Ráadásul feszítette a kérdés: hogyan tudott Farami hozzáférni a számlához, miközben mindvégig Ghenerrában, Ryx Ton mellett tartózkodott? Nem hagyta el az országot. Csak egyetlen magyarázat létezhet: Faraminak segítői voltak. És mostantól mindannyiukra súlyos végzet vár.

A vezér régi-új embere megbízott egy kisebb csapatot azzal, hogy találják meg Faramit.

Buli Faramit élve kell elfogni. Ryx Ton személyesen akart gondoskodni Farami büntetéséről, de mindenekelőtt vissza akarta szerezni a pénzét.

A Kölyöknek végre volt új, tiszta ruhája, vett egy farmert, öt pólót, két rövidnadrágot, egy pár mokaszint, egy futócipőt, két fürdőgatyát és két napszemüveget – meg két baseballsapkát, az egyik fehér, a másik szürkéskék. Fogkefét, fogkrémet, tisztálkodócuccokat. Egy üveg szolid kölnit. Jill eközben egy fodrászatban ült, és megvált a hosszú hajától. Amikor odament a Kölyökhöz, aki egy padon várta a városközpontban, a srác meg sem ismerte első látásra. Jill szőke, hosszú haja eltűnt: fiúsan rövid, barna haját baseballsapka rejtette, de a padhoz érve lekapta a sapkát.

– Szörnyű, igaz?

– Nem. Nagyon jól áll.

– Azt kötve hiszem. Alig várom, hogy újra szőke legyek, és copfba foghassam.

– Azért csak vedd fel a parókát, amíg el nem költözünk.

– Megőrjítesz az üldözési mániáddal – felelte Jill, de azért szót fogadott. A szállodában majd észrevétlenül felszivárog a szobájába, de ahogy megbeszélték, amíg ott tartózkodnak, megmarad annak a hosszú hajú szőkének, aki bejelentkezett. – Senki sem üldöz minket.

– Vegyük át még egyszer. Ülj le mellém – nézett körül a Kölyök. A legközelebbi ember a sarkon egy buszmegállóban állt, de mexikói volt, feléjük sem fordult. – Mindannyiunknak lesz pénze a számlánkon. A befektetésekből elvagyunk akkor is, ha soha többé nem tudunk visszamenni a korábbi életünkbe.

– Ne izgulj, Kid. Minden befektetést én magam intéztem. König bankjában ott volt a pénz, de csak papíron. A valóságban elutaltam onnan. Megvoltak a forrásaim.

Átutaltam, befektettem, de az alaptőkét minden év június 30-ra és december 31-re visszaraktam. A mozgásról az igazolást egy kamu cég kapta a banktól, és ők küldtek egy szintén kamu igazolást a bankszámla tulajdonosának. Minden érkező pénzt levettem és befektettem. Különböző fiktív cégek számlájára tettem a nyereséget, amihez csak mi férünk hozzá, mindannyiunknak más-más számlán van a pénze, és nem találhatnak köztük összefüggést. Amint szép lassan levesszük a pénzeket, a cégek is megszűnnek, persze mivel fiktívek, ez nem is számít. Az alaptőke pedig oda megy, ahová kell. Nem egy bankon keresztül megy majd át az utalás, és csak ők férnek hozzá, abban az esetben, ha megadják az összes szükséges biztonsági kódot. Ehhez pedig az kell…

– Tudom. Konrad. És Buli.

– Te mondtad, hogy építsünk bele egy csomó biztonsági lépcsőt. És igen, Buli nélkül nem működik a terv.

– Nem biztos, hogy egészen elővigyázatos voltam. Konrad nélkül is őrületesen nagy bajban leszünk és lesznek, de mi van, ha Bulit elkapják? Mi van, ha már nem is él?

– Akkor is megtaláljuk a megoldást, Kid. Ha hárman leszünk…

– Jobban örülnék, ha eltűnnénk a szállodából. Szívem szerint már ma elköltöznék valamelyik kis házba, ahol nem vagyunk annyira szem előtt. Kunyhók nászutasoknak, az életük felét ott töltő európaiak… sokkal nagyobb biztonságban lennénk. Téged bármikor felismerhet valamelyik ügyfeled.

– Ne felejtsd el, hogy Konradot meg kell várnunk. Addig meg elütjük az időt, mint a rendes turisták, akik nyaralni érkeztek. Neked, egyedülálló pasinak egy kis üzlet is lesz, nekem meg csak nyaralás. Jó lesz így. Most már leereszthetsz.

A Kölyök mosolygott, és nem mondta ki, amit gondolt. Hogy sosem ereszthetnek le ezentúl.

Kid szemerkélő esőben ment el futni, de nem hűtötte le a levegőt az eső. Dél körül járt. Egy órát futott jó tempóban, utána a szobájában azt a gyakorlatsort csinálta, amit még a Párducokkal végeztek. Állásból fekvőtámasz kétszer, utána felugrás, és aztán elölről az egész. Háromszázat akart csinálni, de a felénél kifulladt, és érezte a vállát is. Sosem lesz már a régi.

Mire lezuhanyozott és lement a partra, kisütött a nap. Jill feje a napernyő alatt pihent az árnyékban, csak a teste lógott ki a napra, de a nő láthatóan ki volt bukva.

– Mintha egy szőrmesapka lenne rajtam. Utálom – mutatott a copfjára, ami kilógott a baseballsapkából. – Mindjárt letépem.

– Hamarosan elfelejtheted.

A Kölyök sosem bírt tétlenül feküdni a napon, de most ledőlt a Jill melletti nyugágyra. Tudta, hogy nincs más dolguk, mint várni. Konrad bármelyik pillanatban megérkezhet.

Harminc perccel később egy robogón repesztettek Tulum felé. Dave Palmer hamis igazolványával bérelték ki a motort, de ez nem izgatta a Kölyköt, mert ez csak egy volt a hamis személyiségei közül, amit – vagy inkább akit – hamarosan elfelejthet, de legalábbis parkolópályára tehet. Jill kapott egy bukósisakot, és végre útközben, egy bekötőút elején, egy pálmafa alatt megszabadulhatott a parókájától. A maja kastélytól nem messze, egy kihalt partszakasznál álltak meg. Jill ledobta a bukósisakot a homokba, a haja egészen lelapult, annyira megizzadt, kibújt a sortjából és a topjából, és egy szál bikiniben beszaladt a vízbe. A Kölyök követte. Arra gondolt, milyen kár, hogy nem nászúton van itt, és hogy nem azzal, akit szeret. Aztán elhessegette a gondolatot. Át kell venniük az új élettörténetüket, és nem azért vannak itt, hogy nosztalgiázzanak. A vízben senki sem hallgathatja ki őket.

14.

Jürgen Königet meglátogatta a felesége a kórházban, és ha már úgy alakult, hogy a bankárt aznap ki is engedték, felajánlotta, hogy segít a hazaköltözésben. König nem érezte magát olyan erősnek, hogy tiltakozzon, így hát Hilda sportkocsijában tették meg az utat a házig, miközben egy jelöletlen autó kísérte őket. König mindig utálta, hogy a felesége hivalkodóan öltözik, hivalkodó kocsival jár… illetve nem mindig. Eredetileg ez tetszett meg benne, legalábbis utólag erre fogta. Útközben Hilda nem említette a válást, inkább Jürgen „kalandjáról” érdeklődött. A bankár nem tudott elnyomni egy mosolyt. Elrabolták őt, máig sem tudja, miért, és a felesége ezt kalandnak minősíti.

– Nem tudom, kik voltak, és mit akartak. Azt sem tudom, miért engedtek el.

– Mit tettek veled? Bántottak?

– Nem… valami szert adtak, de nem tudom, mire voltak kíváncsiak. Azt sem tudom, hogy megtudták-e, amit akartak. Valószínűleg rájöhettek, hogy nem én vagyok az emberük, és megszabadultak tőlem. Gondolom, kódokat akartak, de időközben rájöttek, hogy attól, mert bankot vezetek, nem tudok titkos kódokat, amivel a betétekhez hozzá lehet férni.

– Ebből krimit lehetne írni. Gondoltál rá?

– Nem – ingatta a fejét. Gondolhatta volna, hogy mióta Hildának megjelent egy novellája valami magazinban, írónak képzeli magát. Szóval csak ezért jött hozzá, hogy témát találjon. – Ennyi az egész, amit most elmondtam.

– Fel lehetne egy kicsit díszíteni ezt a történetet, hogy mindenkit érdekeljen. Mert itt vagy te, a bankár, ugyebár… Ez önmagában jól hangzik, aztán meg elrabolnak. Erről cikkezett a sajtó, bemondták a híradókban, keresett a rendőrség. Elég izgalmas kezdet.

Aztán kiraktak valami erdő szélén az elrablóid, és neked fogalmad sincs, hogy mit akartak. Na most, ebbe kellene belerakni egy-két izgalmas csavart.

– Felejtsd el.

– Érdekes lenne. Még a külföldieket is érdekelné. Gondolj bele, mennyi külföldi tartja svájci bankokban a pénzét. Hát csak érdekelné őket, hogy miért rabolnak el egy bankigazgatót…

– Senki sem tudja, hogy kik voltak, és miért tették.

– Ezt kéne hozzágondolni. Valóság és fantázia keveréke.

– Hilda, felejtsd el. Nem tudom, kit érdekelne, de cseppet sem szeretném, ha akár valós, akár kitalált krimikben szerepelne a nevem.

– Meg lehetne ezt úgy is írni, hogy ne krimi legyen.

– Felejtsd el, mondtam. Nem akarok szerepelni sehol.

– Jól van. Ideges vagy. Azért ha eszedbe jut valami, hívj fel. Vagy ha meggondoltad magad.

Jürgen König kiszállt a kocsiból, és anélkül intett búcsút a feleségének, hogy a válóperről kérdezte volna. De persze kérdezhette volna a barátjáról is, akivel a közös fotói a bankár egyik fiókjában lapultak. Elég jó történet az is, miért nem azt akarja papírra vetni?

A jelöletlen autóból kiszállt az egyik nyomozó, és König előtt ment be a házba.

Átnéztek mindent – bár a bankár eltűnésének felfedezése után Hilda már beengedte őket a házba, ám akkor nem volt jele idegen behatolásának –, aztán a nyomozó közölte, hogy ketten fognak őrködni a háza előtt, amíg csak szükséges. Mindig előre meg kell adnia nekik a tartózkodási helyét, az útvonalát, és kíséretet is kap.

Bár az orvos óvatosságot írt elő, és kifejezetten kérte, hogy néhány napig ne fogyasszon alkoholt, Jürgen pár órával később mégis kibontott egy üveg bort.

Nézegette a pohárban a bordós-vöröses színű bort, aztán belemélyesztette a körmét az ujjába. Egyszer. Kétszer. Háromszor. Négyszer. Ötször.

Ijedtében megmarkolta a poharat. Maga előtt látta a maszkos vallatóját.

– Akkor meséljen a barátairól, akikkel legutoljára bulizott. Amikor a leglazábbnak érezte magát, és másnap alig emlékezett arra, hogy mi történt előző este.

– Zürichben voltunk, a tó partján, de annak már jó pár éve. Legalább három vagy négy éve is lehetett – vigyorgott. Nem tudta, mi lehet abban az injekcióban, amit kapott, de határozottan jókedvre derítette. – Vacsorának indult, néhány távoli baráttal, aztán még csatlakoztak hozzánk vagy hárman. Nem tudom, kik voltak, de a végére ketten maradtunk egy idegennel. Vele ittam le magam a sárga földig. Elmesélte, hogy volt egy kutyája, amelyik folyton szappant zabált. Erre emlékszem. Röhögtünk a szappanevő kutyán – nevetett újra, mert megint viccesnek találta a történetet. – Önvédelmet tanított vagy ilyesmit. Nem hatott rá annyira az ital, mint rám. Csupa vicces történetet mesélt – hahotázott.

– Meddig maradtak?

– Hajnalig.

– Maga mesélt neki?

– Azt hiszem. Érdeklődő ember volt.

– Mi érdekelte?

– Minden.

– Például? A bankja? Vagy egy bizonyos bankszámla? Meséljen, Jürgen.

Ismét elöntötte a víz. Már nem kellett bemélyesztenie a körmét az ujjbegyébe.

Beleivott a borba, majd reszkető kézzel letette az asztalra a poharat. Becsukta a szemét. Ilyen még sosem fordult elő vele, soha az életben. A legmegbízhatóbb bankárok egyike volt. Nem is értette, hogyan történhetett ez meg vele. Hogyan fordulhatott elő, hogy tudott valamit egy bankszámla tulajdonosáról, még akkor is, ha az illetőnek több számlája is volt náluk… Véletlen volt az egész, egyszerűen csak érdekelte, ki az, aki a cégei nevére összesen több mint egymilliárd dollárt tart a bankjukban. De bármennyire kíváncsi volt is, sosem tudta meg, kicsoda az illető.

Viszont…

– Igen – nevetett. Viccesnek találta, hogy a másik a keresztnevén szólítja. – Érdekelte néhány bankszámla. Elmondtam neki, hogy van egy Trix nevű cég, aminek van ugyan egy svájci címe, de csak levélcím, és a tulajdonosának is kérdezte a nevét, akit bizonyos Jody Notbaumnak hívnak. Hülye név, nem igaz? – röhögcsélt. – Aztán még kérdezett számokat, kódokat, de ezeket nem tudtam. Csak azt, hogy hol a cím, hová van bejegyezve a cég, és hogy a tulajdonos megbízottai magángéppel érkeztek a megbeszélésre, de nem mondták meg a helyettesemnek, hogy honnan érkeztek.

– Szóval ez a Trix cég érdekelte a barátját, Jürgen? Csak ez az egy cég meg a bankszámlái?

– Igen. De nem a barátom. Azóta sem láttam. Azt sem tudom, hogyan kerültünk egy asztalhoz, hogy alakult, hogy a végére ketten maradtunk – vihogott.

– És mi volt a neve az ismerősének?

– Nem tudom, nem emlékszem rá. De pár nappal később találkoztam az egyik barátommal, aki a vacsora elején és a koccintáskor még ott volt. Ő kérdezte, hogy meddig maradtunk Konraddal. Mondtam neki, hogy nem tudom, ki az a Konrad. Ő

világosított fel, hogy az a fickó, akinek a kutyája szappant zabált. Most gondolná, hogy az ember ott ül hajnalig egy vadidegennel? – nevetett tovább.

– És ki volt ez a Konrad? Ki a barátja, aki mondta a nevét?

– Hans Roth, de tavaly meghalt.

– Mit mondott erről a Konradról?

– Hogy ő sem ismeri igazán, de valami sportoktató.

– Mondta a vezetéknevét?

– Tucatnév lehetett. Nem emlékszem rá, de hát miért is emlékeznék? A kutyája nevét sem tudom – hahotázott tovább. Határozottan humorosnak találta a helyzetet, hogy ilyesmiről beszélhet.

– Tehát kiadott egy csomó banktitkot ennek a Konradnak?

– Nem. Semmit. Csak ennyit mondtam.

– És kérdezte Konrad, hogy mi a maga jelszava?

– A gépemhez? Mert a számlákhoz nincs hozzáférésem igazán. Ahhoz kell az osztályvezető is és a biztonsági főnökünk. Nem tudok csak úgy belenézni a banktitkokba. Egy számlát meg tudok nézni, de nem tudok belenyúlni.

– A gépéhez. Igen.

– Mondtam neki, hogy hetente változik a jelszó. Azt hiszem, nevettünk is, hogy éppen a szomszéd kutyájának a nevét adtam, tudja, ez eszembe jutott a szappanzabáló kutyáról, aztán elmondtam neki. Meg hogy van valami szám is, de annyira részeg voltam, hogy nem jutott eszembe, meg hát amúgy se mondtam volna el neki.

– Tehát, Jürgen, ha jól értem, kiadta a kódjának az első felét, és közölte, hogy a második fele egy szám. De az is lehet, hogy kiadta az egész kódot, csak már nem emlékszik rá, mert annyira részeg volt.

– Inkább azt mondanám, hogy a harmada a szám, de már fogalmam sincs, mi volt az a szám. Akkoriban még ilyen kódjaink voltak.

– És most?

– Most csak úgy működik, ha a CapsLockra rárakom a jobb mutatóujjamat. Az beolvassa, hogy én vagyok az.

– Tehát ma már senki sem tudna belépni maga nélkül a gépébe?

– Hangfelismerő rendszer is védi. Kiad egy kódot, amikor azonosít az ujjlenyomatomról, és a kódot fel kell olvasnom hangosan. Csak így enged belépni a gépembe.

– Ez komoly, vagy csak viccel velünk, Jürgen?

– Halálosan komoly. – Viccesnek találta, hogy ezt mondja. – De legalább nem kell jelszavakat megjegyeznem. Meg hát amúgy sem tudnék semmit sem csinálni az ügyfelek számlájával.

– Jól van. Holnap újra átbeszéljük, hátha többet is tud mondani erről a Konradról.

Folyt az arcáról a verejték. Most már nem kellett semmit sem tennie, hogy felidézze a következő beszélgetést, ahol személyleírást kellett adnia Konradról, akire most szinte nem is emlékezett, de azt mégis tudta, hogy viszonylag pontos leírást adott róla. És meg kellett erősítenie, hogy az új biztonsági rendszer értelmében máshogyan nem tud belépni a rendszerbe, csak az ujjlenyomatvétel és a kód saját hangon történő

bemondása után.

Szóval elárult valamit. Most tudatosult benne, hogy nem is a fogvatartóinak árult el titkokat, hanem azon a részeg éjszakán, ami mind ez idáig teljesen kiesett az emlékezetéből. Ő, a korrekt bankár elárulta a bankját. Nem most, hanem már évekkel ezelőtt. Most már tudta, hogy az a bizonyos Konrad, akit nyilvánvalóan nem így hívtak, és biztosan nem volt szappanevő kutyája sem, valahogyan a hírét vette a vacsorának, és leitatta őt, hogy kihúzzon belőle valamit, hogy belépjen a kódjával a gépébe. De miért?

Másnap be kell mennie a bankba. Megnézi, hogy áll a Trix cég számlája.

15.

– Fordítóiroda, tessék.

Meghallottam Alexék titkárnőjének a hangját, és máris inába szállt a bátorságom.

Mindegy, a hallóztatással nem megyek semmire – majd egyszer talán mesélek arról is, hogy milyen jókat hallóztattam egyes pasikat, de az még Alex előtt volt, és Áron némi túlzással telefonbetyárkodásnak nevezi –, úgyhogy erőt vettem magamon és beleszóltam.

– Szia, Györgyi. Andrea vagyok, és Alex… Sanyit keresem.

– Sanyit?!

– Aha – sóhajtottam, és rájöttem, hogy vége, ott már mindenki tudja, hogy dobva vagyok. Alex volt olyan kedves, és beszámolt róla a kollégáinak, még a pletykás, zugivó titkárnőjüket sem hagyta volna ki. – Igen. Kapcsolnád?

– De hát nem tudod? – a hangja döbbent volt, én pedig megmarkoltam a mobilt, mert nem volt más, amibe kapaszkodhattam volna. Kész, most mondja majd meg a titkárnő, hogy Alexet lecsukták. Kirabolt egy áruházat, egy bankot, egy nem is tudom, mit, és előzetesben van. És még nyolcmillió forintot keresnek rajta.

– Mit? – suttogtam.

– Hát felmondott.

– Felmondott? – A szemétláda. – Hogyhogy felmondott?

– Igen. Kiköltözött Stuttgartba. Ápolni kell a nővérét vagy annak a férjét, vagy nem is tudom. Valami családi ügy. Azt hittem, hogy… hogy együtt éltetek, és tudsz róla.

– Ami azt illeti, összekülönböztünk – nyögtem. – Nem tudok róla semmit.

– Hát, én is csak annyit, hogy elment egy fél évre. Vagy egy évre? Nem tudom pontosan. Ott vállal majd valami feketemunkát, én így hallottam. A nővére miatt. Vagy a húga miatt. Tudod, aki kint él. Te biztosan jobban tudod.

– Ó, igen. És… mikor történt?

– Néhány napja. Talán egy hete?

– Hát… köszönöm.

– Nincs mit. Ha netán jelentkezik, üzensz neki valamit?

– Ne, ne. Majd megoldom. Köszönöm. Tényleg.

Letettük, és nekidőltem a terasz korlátjának. Alex sosem mondta, hogy él egy testvére Stuttgartban. Családtag betegségét sem említette. De így logikusabb, hogy miért volt tegnap üres mindkét lakás. Talán kivitte magával az anyját is? De hát az a lakás, ahol az anyja lakott, állítólag évek óta üres. Mi a fene történik? És azt az Edinát is kivitte volna magával? Miért nem mondta, hogy elköltözik az országból?

Sok-sok kérdés gyötört, de még meg kellett írnom a következő havi horoszkópot, mert már nyakamon a lapzárta, szóval nem volt időm ezeken a kérdéseken töprengeni.

Különös figyelmet szenteltem a saját horoszkópom, illetve Alexé (Oroszlán) megírásának.

Halak

A Halaknak az előző hónapok rejtélyeit sikerül végre megoldania. Elengedik azt az embert, aki nem volt méltó hozzájuk, és az utolsó időben annyi bosszúságot okozott.

Kedves Halak, vége a nehéz időknek! Itt a pillanat, hogy használjátok a rejtett tartalékaitokat, és nyugodtan hozzányúlhattok ahhoz is, amiről azt gondoltátok, hogy talán nem is a tiétek. Minden Halak-jegyűnek tökéletes lesz ez az időszak, most nem fogtok hiányt szenvedni sem barátokból, sem pénzből, a nyár örömei egyenesen nektek szólnak. Pattanjatok fel a gumimatracotokra, vagy üljetek csónakba, jachtba, és élvezzétek az életet!

Oroszlán

Az Oroszlánok nyár elejei pálfordulása sokakat megdöbbentett. Itt az idő, hogy bűnhődjenek azért, amit a nyár elején tettek. Amit egy Oroszlán másnál felejtett, azért már ne jelentkezzen, mert ha mégis, az beavatkozás a karma törvényébe. Ez a hónap nem tökéletes, folyton a múlton rágódni nem jó, szeretne visszamenni ahhoz, akit meggondolatlanul otthagyott, de büszke, és nem tud bocsánatot kérni. Amíg ezt nem tanulja meg, nem lesz felhőtlen az élete. A forró nyári hónapok az Oroszlánok számára a vezeklésről és az alázat megtanulásáról szólnak.

Hát így. Rögtön jobb lett a kedvem. Általában nem szoktam odabaszarintani egyik jegynek sem a horoszkópban, de néha-néha megtehetem, hiszen jogomban áll.

Különben is, ez az igazság. Az Oroszlánok nem tudnak őszintén bocsánatot kérni, és ismeretlen számukra az alázat. Mondjuk ez Alexre tapasztalataim szerint nem is annyira igaz, mármint a bocsánatkéréses kitétel, de jelenleg mégis ez az ábra. Nem mintha bármit is számítana, ha bocsánatot kérne. Elhagyott, kész. Vezeklés lesz neki a július-augusztus (összevont szám, hahaha, jó sokáig vezekelhet). Persze Stuttgartban biztosan nem olvassa a horoszkópomat. Régebben szerette a horoszkópjaimat, nevettünk rajtuk. Még az is megesett, hogy ő diktált valami előrejelzést egyik-másik jegynek (de kizárólag csak akkor, amikor lusta voltam, vagy a nyakamon volt a lapzárta). Na mindegy, nem akartam ezt továbbgondolni, úgyhogy inkább odamentem a dobozaimhoz, hogy ellenőrizzem, megvan-e a pénz, aztán megkerestem az íróasztalon a kupiban az eladó kiskutyák gazdájának számát. Ha minden jól megy, hamarosan lesz egy kutyám. De előbb még meg kellett írnom minden jegynek az asztrológiai előrejelzést és egy nyári ismerkedős riport fordítását. Utóbbiban a neveket magyarra kellett változtatnom és a helyszíneket is. Ez egyszerűen csak átverés, gondoltam.

Mennyiből állna magyar megszólalókkal megcsinálni az anyagot? Mindegy, nem az én dolgom, örüljek, hogy fordíthatok (utóbbi félmondat: a szüleim után szabadon).

Kicsit később felhívtam a kutyás hirdetőt, és megbeszéltem vele egy másnapi találkozót. Aztán összekaptam magam, hogy találkozzam Áronnal és Blankával, bár most már úgy sincs semmi jelentősége annak, hogy lakott-e öregasszony abban a lakásban.

Blankával egy padban ültünk az általános iskolában, másodiktól nyolcadikig, leszámítva azt a három hónapot, amikor hetedikben elültettek minket egymás mellől, mert névtelen levelekkel bombáztuk a két paddal előttünk ülő Varga ikreket. Viccesek és jóképűek voltak, és elhatároztuk, hogy ők lesznek a férjeink.

Blanka már akkor is ismert, amikor két fonott copfba volt összefogva a lángvörös hajam, így aztán nem lepődött meg a régi-új hajszínem láttán, amikor találkoztunk.

Bármilyen hihetetlen is, Blanka már kétszeres anyuka, igaz, amilyen mázlija van, csak egyszer kellett szülnie (igen, ikrek). Karcsú és fiatalos, és sokkal racionálisabb, mint én. És nyomozó. A férje szóvivő egy szupermarket-hálózatban, és amikor az állásra pályázott, Blanka azt hitte, ha elnyeri az állást, akkor neki majd nem is kell mennie többé bevásárolni, mert megoldja helyette a férje, úgyhogy támogatta a pályázatát, de sajnos kiderült, hogy a férje irodája egész máshol van, mint maguk a boltok. Blanka ezért nem úszta meg a szupermarketbe járást, de csak hetente egyszer hajlandó elmenni, akkor is a férje kíséretében, amitől többnyire sokkot kapnak a szupermarketekben, és rögtön keresik a tévékamerát is a boltvezetők.

Blanka élete tehát más irányba fordult, de havonta egyszer-kétszer felugrom hozzájuk, néha Alex is jött velem, máskor viszont Blankával kettesben találkoztunk.

Nem szoktam szívességet kérni tőle, de tudtam, hogy nem fog visszautasítani. Ő

segített kinyomozni azt is, hogy a motorosomnak volt egy másik csaja. Nem tűnt bonyolult feladatnak, ám én nem akartam alázni és megbuktatni magam, Blanka pedig kocsival járt – ami a követésnél nagy könnyebbséget jelentett –, és még nem voltak meg az ikrei. Na mindegy, végül is nem ez lett a motorosom veszte, de ez már történelem. Szóval nem először kértem meg, hogy segítsen. Igaz, hogy a motoros után azt mondta, többé nem csinál ilyet, de biztosan tudtam, hogy sosem fogja visszautasítani a segítséget.

– Na, csak visszajött – fogadott minket a gondnok, aki a hőség tiszteletére ma egy viseltes atlétatrikóban és egy fekete rövidgatyában pompázott. Döbbenten néztem, hogy akkora a melle, mint egy nőnek, és kibukkan az atlétatrikóból az óriási hasa. Áron és Blanka mellettem mosolyogtak. Alex lakásával kezdtünk. Rettenetesen megdöbbentem, hogy a bútorok, amikre azt mondta, még az előző lakásából hozta őket, mert a szívéhez nőttek (ebből persze ki lehet találni, hogy nagyon rondák voltak), most is ott árválkodtak az üres lakásban. Körülnéztem. Ott volt az ágy, amin először szeretkeztünk. Ronda, sárga szövetből volt a kárpitja, én ágynemű nélkül még nem láttam. Hatalmába kerített a nosztalgia. Igaz, hogy Alex nem volt kifejezetten az esetem, sőt sehogy sem volt az esetem, mégis szerettem, és ő is nagyon szeretett.

Ebben biztos voltam. Most pedig elhagyott, vagy kidobtam, magam sem tudtam már.

Jó, volt az a palacsintasütés, amiben sosem voltam bajnok, meg bejelentette azt az Edinát… de csak egy félrelépés volt, nem? Én pedig kidobtam. Egyedül maradtam, ami nem is zavart, főleg mert mindjárt lesz egy kutyám, de most, ahogy ott álltam a lakásban, és néztem az ágyat, az első szeretkezésünk helyszínét, valahogy összeszorult a szívem. És azt éreztem, hogy hiányzik. Hiányzik Alex.

Áron, aki az élettársamat játszotta a gondnok előtt, mormolt valamit, meg méregetett egy mérőszalaggal, a kilátást vizsgálgatta, aztán rám nézett. Blanka még a szekrényeket nyitogatta. Végül ő is várakozón fordult felém, és bólintottam. Mehetünk a másik lakásba.

Alex anyjának előszobájában heves szívdobogás tört rám. Előttem volt az asszony arca, ahogy gyanakvó tekintettel figyelt, és bármilyen kedves próbáltam is lenni vele, csak erőltette a mosolyt. Hirtelen tudni akartam, hogy miért utált annyira.

Rendben, azért nem vittem túlzásba én sem a kedveskedést, de nem voltam zsigerből elutasító vele.

Az előszobafogasok üresek voltak, mint ahogy a nappali és a háló is. A bútorok ott is a régiek voltak, egy komód, amin annak idején Alex gyerekkori fotója állt bekeretezve és egy férfi fotója, Alex apjáé – de a képek eltűntek, minden más személyes holmival együtt. Blanka a szekrényeket nyitogatta, Áron a kilátást vizsgálta, aztán kiment az erkélyre, én pedig a gondnokkal együtt beléptem a konyhába. Az is teljesen ki volt ürítve. A hűtőszekrény kihúzva, a spájz üres. Lekvároknak nyomát sem láttam. Semmi, de semmi nem árulkodott arról, hogy Alex anyja itt lakott, itt főzte a konyhájában azokat a kajákat, amikkel a fiát várta, hogy Alex későn és jóllakottan érkezzen haza hozzám.

– Nos? – kérdezte a gondnok. Határozatlanul félrebillentettem a fejem, és barátaimra néztem. Szerintem végeztünk.

– Érdekel minket – vágta rá Áron, és én elcsodálkoztam. Minek játsszuk túl a szerepünket?

– De a tulajdonossal szeretnénk megbeszélni a részleteket – tette hozzá Blanka.

Aha, gondoltam. Hát persze, ennyire hülye vagyok. A tulajtól majd több információt kaphatunk, ámbár elég egyértelműnek tűnt, hogy Alex és az anyja elköltöztek, valószínűleg Stuttgartba. Kifejezetten kapóra jött, hogy mindkét lakásnak ugyanaz a tulajdonosa. A gondnok kért egy tollat Blankától, aztán egy papírt is, és felvéste a tulaj nevét és telefonszámát.

– Mindenképpen említsék meg neki, hogy látták a lakásokat. Melyikre gondoltak?

– Még… nem tudjuk. Talán a másikra – mondtam.

– Rendben. Ha jól tudom, három hónapot kell előre fizetni.

Lementünk a lifttel, elbúcsúztunk a gondnoktól, és beültünk Blanka kocsijába.

– Na? – kérdeztem.

– Minden ki van takarítva – mondta Blanka. – Nem hagytak ott semmit, amit egyébként ott szokás felejteni: hasznavehetetlen, megunt tárgyakat, olyasmit, ami nem fér bele a kukába, és nincs értelme továbbcipelni. De az is lehet, hogy a tulajdonos pucoltatta ki a lakásokat.

– Én úgy tudtam, hogy ezek saját tulajdonok, nem bérlemények. Nem értem – fakadtam ki. – Alex hazudott.

– Nézzétek – nyúlt Blanka a táskájába. – Ezt találtam Alex anyjának szekrényében – és előhúzott egy bekeretezett fotót. A kiskamasz Alex mosolygott rajta – bár én fel nem ismertem volna –, háttérben a Dunával.

– Ez a kép állt mindig az anyja komódján – mondtam.

– És ez a másik – húzta elő azt a fotót, amin egy férfi állt. – Ez is ugyanott volt.

– Az apja – suttogtam.

– Elköltözött az anyja, és otthagyta a fotókat. Meglehetősen furcsa. Ezek voltak a kedvenc fényképei, igaz?

– Igen.

– És ebből mire következtetünk? – kíváncsiskodott Áron. – Esetleg megölték, vagy valami más bűntény történt?

– Nem hiszem – mosolygott Blanka. – De természetesen furcsa, hogy ott maradtak a fő helyen álló fotók. Lehetséges, hogy csak elfelejtette elvinni őket.

– Vagy összeveszett a fiával, amiért az az öregek otthonába dugta, és bosszúból otthagyta a képét. Meg a volt férje fotóját is, aki rendesen kicseszett vele – találgatott Áron.

– Ezt honnan tudod? – kérdeztem.

– Hogy kicseszett vele a férje? Nem tudom, csak tippelek. Ha a néninek öregek otthonába kellett vonulnia, saját szándéka ellenére, akkor megértem a dühét.

– Hülyeségeket beszéltek. Megkeressük a tulajdonost, és akkor majd talán jobban összeáll a kép – állított le minket Blanka, és a kezébe vette a telefonját.

A lakások tulajdonosa egy kocsmába invitált bennünket, Angyalföldre. Mint kiderült, övé a kocsma, és nem meri magukra hagyni az alkalmazottait, mert ha nincs ott, kilopják a szemét. Ezt így kerek-perec meg is mondta Blankának a telefonban.

A hely egy egész tisztességesnek kinéző étteremféle volt, bár a tulaj csak kocsmaként emlegette. Volt egy kerthelyisége, olyan padokkal, amiket piros-kékre festettek (közel a Vasas, súgta Áron), és a konyhában nagyüzem volt. Tucatnyiszor felforrósított olaj szaga terült szét a kertben, egy fiatal, izzadt pincérlány többtányérnyi rántott bordát és kovászos uborkát egyensúlyozott a karján, amit egy nagy asztaltársaságnak vitt ki. Odabent, a hűvösben főleg férfiak iszogattak, egy csapos és egy csapzott pincér hordta ki az italokat. A kocsmáros sovány kis ember volt, és vélhetően az egyetlen józan a helyiségben. Egy kis asztalhoz terelt minket, ahonnan figyelemmel kísérhette a pultot és a kasszát is, aztán a tárgyra tért.

– Az egyik lakás hatvankét, a másik hatvanöt négyzetméteres, nappali-hálós, de ezt látták, ha ott jártak. Hat éve lettek felújítva, azóta nem kellett sokat hozzányúlni, nem lakták le őket.

– És a bútorok? – kérdeztem.

– Az enyémek – felelte. Hűha, gondoltam. Alex hazudott.

– Az előző lakók… – kezdtem, de grimaszt vágott.

– Nem volt kiadva egyik sem – mondta.

– Dehogyisnem – feleltem.

– Csak jobban tudom.

– Nézze, nem fogunk kellemetlenkedni, de tudjuk, hogy volt másik lakó mindkét lakásban – szólalt meg gyorsan Blanka. – Otthagytak néhány személyes tárgyat is.

– Micsodát? – hunyorított a kocsmáros.

– Az mindegy. Szeretnénk tudni, hogy kik bérelték ki a lakásokat.

– Mik maguk, adóellenőrök?

– Nem – Blanka sóhajtott. – Én speciel nyomozó vagyok, de…

– Mi történt? – vágott közbe a kocsmáros. – Valami baj van? Le vagyok tartóztatva?

– Dehogyis. Nem azért mondtam. Érdekelnek a lakások, de tudni szeretnénk, hogy kiféle-miféle volt a korábbi bérlőjük.

– Ó, a francba. – A kocsmáros a földet nézegette, és nyilván azon gondolkozott, mikor jár jobban: ha bevallja, hogy voltak korábbi bérlői, vagy ha tagad, és elküld minket a fenébe. – Volt az a fiatal pár – szólalt meg. A szívem zakatolni kezdett. Fiatal pár? Vagyis Alex és Edina?

– Mikor? Kik? – kérdeztem.

– Maga is rendőr?

– Hagyd – nézett rám Blanka, majd a kocsmároshoz fordult. Láttam rajta, hogy nem szívesen mondja ki, amit akar, de láttam az elszántságot is. Segíteni akart nekem.

– Az a helyzet, hogy az a férfi, aki valószínűleg az egyik lakást bérelte, eltűnt.

Keressük őt, és ezért jöttünk.

– Akkor minek mondják, hogy ki akarják bérelni a lakást? Pont elég lett volna, ha annyit mondanak, hogy keresnek valakit – háborgott a kocsmáros. – Jól van, elmondom, kik voltak, de meg kell ígérniük, hogy nincs belőle adóügy. Elegem van az Adóhatóságból, állandóan vizslatják a boltot. Mintha ez a kocsma annyi adót tudna csalni!

– Megígérjük – szólalt meg színpadiasan először Áron. Ő is feketén árulta a bőröndöket, nyilván. – Tudjuk, milyen az – tette hozzá. Szigorúan ránéztem. Kicsit túljátssza itt a szerepét.

– Volt az a férfi meg a nő. Ők vették ki mind a kettőt – nézett Blankára a kocsmáros. – Nagyjából öt éve kerestek meg, és mindkét lakás érdekelte őket.

– Nevük is van – emlékeztette Blanka.

– Persze. Barna Sándor, a lányka nevét nem tudom. Ők bérelték ki mind a két lakást.

Megállt a szívem. De lehet, hogy nem állt meg, csak kihagyott néhány ütést.

Alex és egy nő. Több mint öt éve. Nem sokkal a találkozásunk előtt. Persze lehetett neki nője, nem? Miért is ne. Azért, mert azt állította, hogy pár hónapja szakított a barátnőjével, még lehetett nője akkor, amikor a lakást kibérelte.

– Többször is találkozott velük? Hogy adták át a pénzt? – kérdeztem.

A kocsmáros gyanakodva nézett rám.

– Nem vagyok adóellenőr. Állástalan tanárnő vagyok – mondtam, és azon gondolkoztam, vajon milyen papírral tudnám igazolni az állításomat. Hát leginkább semmilyennel.

– A pénzt minden hónap elsején egy borítékban a postaládába rakták, onnan vettem ki.

– Mindkét lakásra? – érdeklődtem.

– Köteles vagyok én ezekre a kérdésekre válaszolni? – sandított Blankára a férfi.

– A kérdés az volt, hogy mindkét lakást folyamatosan bérelték? – javította ki a kérdésemet Blanka.

– Igen.

– Kik laktak benne?

– Nekem azt mondták az első találkozáskor, hogy a Sándor anyja fog néha a másik lakásban lakni, amikor feljön vidékről. Csodálkoztam is, hogy nem pénzkidobás-e ez, de aztán nem firtattam, mert mégiscsak jobb, ha mindkét lakás ki van adva.

Éreztem, ahogy nő bennem a feszültség. Egyszer csak lekapcsolt az összes villany. Ilyen még sosem történt, hogy a feszültségem az összes izzót kisüsse egy helyiségben. A ventilátor is megállt, ami a levegőt keverte. Nem is voltam biztos benne, hogy én csináltam, de azért sejtettem, mert ahogy a karomra néztem, láttam, hogy felállnak a bőrömön a pihék, mint mindig, amikor a feszültségem nyilvánvaló fizikai történést idéz elő a környezetemben. Áron rondán nézett rám, Blankán pedig láttam, hogy igyekszik palástolni a mosolyát. A kocsmáros valami mi a fenét mormogott, aztán a csapos odament egy szekrényhez, kapcsolgatott valamit, és odaszólt nekünk:

– Valami lecsapta a biztosítékot.

Kapcsolt valamit, újra kigyulladtak a fények, és beindult a ventilátor is.

– A lány mindvégig a lakásban lakott? – kérdeztem tovább a kocsmárost. Nem volt valami jó érzés belegondolni abba az eshetőségbe, hogy Alex kettős életet élt.

Nem tudom, hogy tudta volna megoldani, de hallottam ilyen férfiakról. Mármint nem az egyszerű megcsalókról, hanem azokról, akik tudatosan kiépítenek két különböző életet maguknak. Tegyük fel, két családjuk van, és egyik sem tud a másikról. Még az is lehet, hogy Alexnek családja volt? De hát velem élt együtt.

– Nem tudom – vonta meg a vállát a kocsmáros. – Az tény, hogy amikor lemondta a Sándor a lakást, azt is hozzátette, hogy a barátnőjével elutaznak hosszabb időre külföldre.

– Hogy nézett ki az a lány?

– Csak egyszer láttam – felelte a kocsmáros. – Talán barna haja volt. Nem tudom.

Semmi különös. Nem volt kövér, mert arra emlékeznék.

– Személyesen mondta fel a lakásbérletet a bérlője? – kérdezte Blanka.

– Nem, telefonált. Mondta, hogy nézzünk meg mindent, menjünk a gondnokkal napközben, amikor nincs otthon, és este találkoztunk. Visszaadtam neki a kauciót, mert nem tett kárt egyik lakásban sem, még a falat se koszolta össze – mondta, és sajnálkozást hallottam a hangjából. Bánta, hogy vissza kellett adnia a pénzt.

– És azóta nem látta?

– Nem én. Mondom, hogy külföldre költözött.

– Ez pontosan mikor történt?

– Hát úgy egy hete. Nyolc napja? Vagy tíz? Valahogy így. Egyhavi díjat még kifizetett meg a rezsit is. Na, akkor ki akarják bérelni a lakásokat, vagy csak kérdezősködtek?

– Nem akarjuk – felelte Blanka.

– Gondoltam. Na mindegy. Majdcsak jön valaki. De az is lehet, hogy eladom a lakásokat. Nem tudom. Néha ezt a kócerájt is el akarom adni – mutatott körbe a helyiségen. – Végül aztán sosem adom el. Azért értesítsenek, ha nem kerül meg az az ember.

Beültünk Blanka kocsijába, és mindannyian hallgattunk.

– Szerintetek? – törtem meg a csendet.

– Szerintem szard le – mondta Áron. – Ez az egész az anyjával… nagyon furcsa.

Meg hogy senki nem látott semmit és senkit. A gondnok is kamuzik, persze ezek biztos az Adóhatóságtól vannak úgy befosva.

– Alex bérelte ki mindkét lakást, egy nővel. Andi elmondása szerint a szomszédok sosem látták őket, és Alex anyját sem. Alex anyját, ha jól értem, Andin kívül soha senki sem látta. Alex külföldre ment, ezt a munkahelyén is így tudják, és vagy van Stuttgartban rokona, vagy nincs. Vagy oda ment, vagy nem. Az anyjáról semmit sem tudunk, még fotónk sincs róla – foglalta össze Blanka. – Tehát egyet tudunk biztosan: Alex hazudott neked, Andi, amikor azt mondta, hogy övé a lakás, és hogy a másik az anyjáé. Illetve az is lehet, hogy nem akart hazudni, de nem ment bele a részletekbe az elején, és később már kínos lett volna bevallani az igazat. Ami biztos: sem az anyja, sem ő, sem az állítólagos barátnője nem lakik ott, még ha időnként ott tartózkodtak is. És van két fotónk. Ennyit tudunk. Alex nyilvánvalóan előre megtervezte a lelépését, mert felszámolt mindent. Szakított veled egy rosszul sikerült palacsinta és az általunk ismeretlen Edina nevű lánnyal való félrelépése miatt.

Felmondott a munkahelyén, felmondta a bérelt lakásait.

– Nem keresett olyan fényesen, hogy fenntartson két bérelt lakást, miközben velem élt – okvetetlenkedtem. – Állandóan spórolásra akart bírni engem is. Akkor most mi van?

– Te is felmondtad a bérelt lakásodat, az állásod is megszűnt, legfeljebb a szüleid maradtak ott, ahol voltak – közölte Áron. – Szóval, ha ő keresne téged, akkor ő

is csodálkozna, hogy mi a fene van.

– De két perc alatt megtalálna.

– Jó, szerintem ez az ügy pillanatnyilag ennyit ért – állapította meg Blanka. – Alex lelépett, és ennyi. Jobb, ha elfogadod, Andi. Nem tudjuk, miért döntött így, nem tudjuk, miért nem szólt neked a német rokonáról és az utazásáról, nem tudjuk, ki az az Edina, de végül is te mondtad neki, hogy költözzön el, és ő szót fogadott. Innentől kezdve ez az egész nem a te dolgod.

Bassza meg, akartam mondani, de nem szóltam. Nagyon szomorúvá tett ez az egész. Ha akarnám, sem tudnám elérni Alexet, nagyon vágytam rá, hogy beszélhessek vele, hogy megtudjam, mi történt. Egyben utáltam is őt, amiért ezt az egészet képes volt megtenni velem.

16.

Amikor Buli Farami a Háromember-völgybe ért, forrón tűzött a nap. Átvágott a hegyen, lerövidítve az útvonalát, de tudta, hogy újra a hegyek felé vezet majd az útja, és messze még a hágó, amin átjutva eléri a határt. Ha eléri egyáltalán. A lakosság nagy része a lázadók mellett állt, de rettegett Ryx Tontól és hadseregétől, ezért inkább csak titokban támogatta a felkelőket – immár évek óta. Még azok is kezdték elveszíteni a türelmüket, akiket Ryx Ton a bűvkörébe vont, mert a vezér által ígért csoda csak nem akart elérkezni. Ryx Ton hadserege könnyűszerrel leverhette volna a felkelést, ha a zsoldosok nem jelennek meg az országban. Csendben, fű alatt okoztak óriási károkat a diktátornak és csapatainak, titokban segítették a lázadókat, noha hivatalos együttműködés nem jött létre köztük, legalábbis Buli tudomása szerint.

A völgyben két falu is feküdt, és Buli a Háromember faluja felé vette az irányt.

Tudta, hogy sok lázadó származik onnan, talán kap némi élelmet és kifújhatja magát, mielőtt talál egy biztonságos ösvényt, amelyen eljuthat a hágón át a határig.

Egy asszony közeledett felé, kisgyereket cipelt a hátán. Buli odaköszönt neki. A nő hosszan nézte őt. Aztán elmosolyodott. Intett neki, és Buli követte. A falu vályogházakból állt, amelyeket erdős részre építettek, közel a sziklákhoz. Buli nem lepődött meg, hogy csak nőket látott a faluban, akik a vízparton mostak, vagy a ruhákat teregették a házak mellett. Szemérmesen elfordultak, amikor meglátták, bár előbb azért tüzetesen megnézték, nincs-e nála fegyver. A férfiak többségét biztosan behívták a hadseregbe. Ghenerrában lassan senki nem bízott senkiben, ezért is volt hálás Buli annak az asszonynak, aki szó nélkül enni és inni adott neki, és a hűs házban hellyel kínálta. Pihenésre volt szüksége.

Már sötétedett, mire felébredt. Arra eszmélt, hogy valaki figyeli. Egy fiatal férfi ült a földön és őt nézte.

– Híre ment, hogy szökésben vagy – szólt, amikor látta, hogy Buli kinyitja a szemét. – Ryx Ton emberei átfésülik a falvakat. Nem tudom, mikor érnek ide, de úgy tudjuk, hogy a másik falu felől közelednek – mondta. Buli gyorsan felkelt és felvette a bakancsát. Csodálkozva látta, hogy az asszony kimosta a levetett ingét, amely most tisztán, de nedvesen hevert egy széken. Felkapta azt is meg a hátizsákját.

– Merre meneküljek? – kérdezte. A férfi erre széttárta a karját.

– Ha akarod, elkísérünk egy darabon. Vagyunk néhányan.

– Ha átjutok a határon, semmi sem lesz úgy, mint régen – nézett rá Buli komolyan.

– Nem csak az életemről van szó. Ha kijutok, segíthetek a forradalomnak.

– Ghenerrának szabadság kell – mondta a fiatal férfi. – Elkísérünk egy darabon.

Megterhelő út vár rád, de arra nem keresnek majd, ott csak a hegyi pásztorok járnak.

Még a katonákon is kifog az a járás.

Buli bólintott. Néhány perccel később három inas ghenerraival kelt útnak, egyikük a házban megismert férfi, Kholan volt. Mindhármuknál volt fegyver, az egyikük egy géppisztolyt cipelt. Buli kapott Kholantól egy kabátot, ami az úton jó szolgálatot tehet majd.

Sötétedett, amikor elindultak egy meredek ösvényen a hegyre.

Ryx Ton a bunkerben ült, gyűlölte a bujkálást, mégis erre kényszerült a forradalmárok miatt. Ryx Ton emlékezett rá, milyen jó volt, amikor még kimehetett a népe közé. Aztán elmérgesedett a helyzet, az őt ünneplők egy része ellenséggé vált, és a biztonsága érdekében maradtak a bunkerek. Pedig született vezér volt, és elérkezett az idő, hogy végleges csapást sújtson a lázadókra. Most mégsem úgy állt a helyzet.

Behívatta régi-új tanácsadóját, a tábornokot.

– Mit tudunk Farami hozzátartozóiról? – kérdezte a belépő férfit.

– Semmit.

– Mi az, hogy semmit?

– Vezér, Farami a vezér legfőbb bizalmasának számított. Senkinek sem volt bátorsága a nyomába szegődni, amikor időnként elhagyta a bázist – mondta csendesen az öreg katona.

– Járjanak utána az embereink. Nyomozzák ki, kivel találkozott. Nem hiszem, hogy ne lett volna valamilyen kapcsolata. Menyasszonya. Anyja. Barátja. Barátnője.

Mindent meg akarok tudni róla. Nem bújhat ki a hálónkból!

– Igen, Vezér. Továbbítom a parancsot a haditanácsnak.

– Mondd meg nekik, hogy igyekezzenek.

17.

– Elvitték? – kérdeztem szinte magamon kívül. Sok minden történt az utóbbi napokban, de érdekes módon mégis ez tette be nálam a kaput. – Hogyhogy? Szóltam tegnap, nem emlékszik?

– Igen, de még tegnap este elvitte egy házaspár – felelte a nő, és bocsánatkérően meg akarta simogatni a vállamat. Elhúzódtam, de nem elég gyorsan. Hozzáért a bőrömhöz, és mintha szikrák pattantak volna ki a keze alól. Égett a bőröm, úgy, mintha forró olaj égetné. – Jesszusom, mi volt ez? – kérdezte hátrálás közben.

– Ezt én is kérdezhetném – motyogtam, de persze tudtam, hogy én vagyok a hibás.

Már megint. Kicsit túlpörgök mostanában.

– Ez fájt – simogatta a tenyerét. Még hogy neki fájt. És nekem?

– Elvitték a kutyát, az utolsó kölyköt – morogtam.

– Eljött az a házaspár, és elvitték. De ne aggódjon, a következő alomból félreteszek magának, megígérem. Adok róla egy papírt is, rendben? Fiút vagy lányt szeretne?

– Mindegy.

– Amint megszületnek, telefonálok. És itt van, írok egy papírt – erre elővett egy névjegykártyát, és firkálni kezdett a hátoldalára. – Tessék. Itt van a dátum, és hogy a következő alomból magának ígértem egy egészséges kölyköt. Adja meg a számát, és értesítem, ha megszületnek.

– És mikorra várja?

– Kábé fél év múlva.

– Fél év?

– Kell egy kis pihenés a szukának. Meg hát csak akkor jön össze az aktus, ha itt a tüzelés ideje.

– Fél év az nagyon sok idő.

– Ha nagyon sürgősen kell, szólok néhány ismerős tenyésztőnek.

– Rendben.

– Felhívom, jó? Amint tudok valamit.

– Köszönöm – bólintottam, és otthagytam a nőt. Hát így nem lett kutyám, de nem adtam fel örökre. Azután elbringáztam az állomásig, majd felszálltam a vonatra.

Bejelentkezett egy régi tanítványom, hogy a lányának ősszel meg kell szereznie angolból a középfokú nyelvvizsgát, vállaljam el a felkészítését. Kicsit hezitáltam a telefonban, mert most, hogy Alex eltűnt, és egy csomó pénz fölött rendelkeztem, nem tartottam annyira égetőnek, hogy tanítványt vállaljak, de aztán eszembe jutott, amit a krimikben szoktak írni, vagyis: ne viselkedj feltűnően, ha sáros vagy. Ugyan nem éreztem magam sárosnak, de nem örültem volna, ha valaki mégis rajtam keresné ezt a kisebbfajta vagyont, tehát úgy kellett viselkednem, mintha nem lenne egy csomó pénz a melltartóim és bugyijaim alatt. Ezért elzötykölődtem Újpestre, és leadtam egy dupla órát Hannának, aki, hála az égnek, tényleg akart tanulni. Tizenöt éves volt, és egy féléves vizsla boldog tulajdonosa. Mondanom sem kell, hogy az óra felében a kutyás tematikát vettem elő, és a szobatisztaságról meg effélékről érdeklődtem. Közöltem Hannával, hogy akár ezt a témát is húzhatja, szóval ne higgye, hogy ez az óra haszontalan számára. Sajnálattal állapítottam meg, hogy elég sok teendő van egy kölyökkutyával, hacsak nem akarja az ember, hogy kutyaszarban álljon a lakása. (Vagy a kertje.) De legalább lenne valaki, aki az elbaltázott palacsintámnak is örülne.

Hanna az óra második felében át akarta venni az irányítást, és párkapcsolati kérdéseket tett fel, úgy mint: a) Tetszhet-e egy fiúnak, ha az megadta neki a számát, de nem kérte el az övét?, b) Vajon gáz-e, ha felhívja a fiút?, c) Ha felhívja, mit mondjon neki?, d) Ha megbeszél vele egy randit, mondhatja-e azt az anyjának, hogy angolórán van?

Szerintem a fiúnak kellene küzdenie érte, mondtam, de egyértelműen süket fülekre találtam. Hanna csak megerősítést akart, ám ehhez nem fűlött a fogam, meg is mondtam neki, hogy azért készül ez a rengeteg helyzetkomikumon alapuló vígjáték, mert a nők átvették a férfiszerepeket. Azt hiszem, gőze sem volt arról, hogy mire gondolok, úgyhogy feladtam. Felőlem azt csinál, amit akar, egyébként sem én vagyok a legjobb példa párkapcsolati ügyekben, mármint momentán. A falazásnak nem örültem, de ha az anyja nem kérdez rá nálam, miért ne?

Visszafelé bementem egy bankba.

– Lehet itt széfet bérelni? – kérdeztem az ügyintézőt, aki úgy nézett rám, mint egy ufóra, és közölte, hogy náluk bizony nem. Végül a belvárosba irányított, ahol rengeteg adminisztrációt követően sikerült kibérelnem egyet. Azt állítottam, hogy félős vagyok, és jobban szeretném, ha az a néhány családi ékszerem biztonságban lenne. Erre feleakkora széfet adtak (ugyan mit nézhettek ki a családomból?), hogy a magammal vitt tíz köteg ötezrest is alig bírtam beletuszkolni. De legalább ez most ideiglenesen biztonságban van.

Utána felmentem a szüleimhez. Régóta halogattam ezt a látogatást, de már nem odázhattam tovább. Telefonon értesültek a költözésemről és persze a szakításról, tehát most számos kérdésre és némi kioktatásra számítottam. Ha alkoholista lennék, ittam volna előtte egy-két felest, de így nem volt miből bátorságot merítenem. Előző este keresgéltem a pszichológiai könyveimben, hátha találok erre a helyzetre valamiféle hasznos tippet, de leginkább csak olyanokat találtam, hogy egyszer fel kell nőni, meg hogy a bátorság mindennek a kulcsa. Hát nekem meglehetősen inamba szállt a bátorságom – hogyan magyarázzam meg, hogy nekem van igazam? Kicsit arra hajazott a helyzet, amikor szülői értekezletek után hazatért anyám a suliból, és persze kiderült, hogy a szünetekben arra buzdítom az osztálytársnőimet, hogy hagyjuk abba a tanulást és költözzünk Afrikába, ahol oroszlánmenhelyet hozunk létre és felneveljük az árva kisoroszlánokat, vagy amikor a tanárnők egy-két viselt dolgomról beszámoltak anyámnak.

A szüleimnél egész nyáron egyvalami állandó már gyerekkorom óta: a főtt kukorica. Úgyhogy meg sem lepődtem, hogy a frissen főtt kukorica édeskés illata fogadott. Anyám kizárólag erre használta a kuktát, meg néha bablevest főzött benne, de csak ha apu nem volt otthon, mert ha apu bablevest kapott, senki sem bírt megmaradni vele egy légtérben. De még egy emeleten sem.

– Andi! De jó, hogy jössz! És végre nincs festve a hajad! Látod, a vörös jól áll neked, nem véletlen, hogy ez a természetes hajszíned – fogadott anyám az előszobában.

– Kérsz egy kis kukoricát?

Bólintottam. Apu a tévé előtt ült, futóversenyt nézett. Amikor meglátott, így szólt: – Nézd, Andikám, ennyi doppingolót úgysem láthatsz egyszerre túl gyakran.

Apu egy doppinglaborban dolgozik, és meggyőződése, hogy mindenki doppingol, mármint az élvonalbeli atléták közül, csak nem mindig sikerül elkapni őket.

– Aha. Klassz – pillantottam a képernyőre, miután megpusziltam.

– Aztán majd elsorvad a heréjük… – kezdte, és én rögtön folytattam.

– Tudom, meg pattanásosak lesznek, és a veséjük meg a májuk is felmondja a szolgálatot, végül meghalnak. A nők pedig meddővé válnak, bekrepál a májuk és a veséjük, és meghalnak.

– Igen, de előbb a férfiak…

–

Nemzőképtelenek

lesznek,

aztán

meghalnak,

tudom

–

mondtam

kötelességtudóan. Ha valamit, akkor ezt már ezerszer hallottam. Néha újságokban is nyilatkozott erről. Nemrég felkérték, hogy legyen egy külföldi doppingellenőrzési szervezet tagja, úgyhogy havonta egyszer-kétszer néhány napot külföldön töltött.

Anyám szerint elég nagy baj, hogy belgyógyász-endokrinológusként nem az egyetemi klinikán vagy akár egy családorvosi rendelőben dolgozik, hanem egy laborban nézegeti a vér-és vizeletmintákat. Anyu szerint, ha normális betegekkel foglalkozna, legalább kapna hálapénzt meg csokit. Így csak külföldi utakat kap, borítékos pénzt és csokit soha. Csak akkor elfogadóbb, ha apu az utazásából hoz neki egy nagy doboz svájci csokit.

– Na, hallom, mi történt – mondta, szemét le sem véve a képernyőről. Anyu behozott nekem egy cső kukoricát tányéron. – Nem baj. Majd lesz jobb.

– Hát… – kezdtem, de anyám közbeszólt.

– Berezelt, mi? Megijesztetted.

– Egy palacsintával? Kötve hiszem.

– Nem, a házassági terveiddel.

Jóságos isten, azt hiszik a szüleim, hogy én szövögettem házassági terveket? Hát ennyire nem ismernek?

– Nem voltak házassági terveim.

– De igen, azt mondtad, minden rendben, össze fogtok házasodni.

– De nem mondtam, hogy mikor. Ez csak egy olyan… hosszútávú terv volt.

Elméletben, érted?

– Remélem, hogy csak átmeneti állapot – mondta anyám. – És visszajön. Olyan rendes fiú. Te mit gondolsz? – fordult apámhoz, aki természetesen nem gondolt semmit, ezért eljátszotta, hogy izgatottan mered a százméteres síkfutás döntőjére, de ha gondolt volna valamit a dologról, hát azt sem akarta volna megosztani velünk.

– Elköltöztem. Feladtam a lakást. Alex kiköltözött Stuttgartba – soroltam gyorsan, megfogadva, hogy most már minden rossz hírt belesűrítek ebbe a három mondatba, de anyám közbevágott.

– Tessék? Feladtad? Azt hittem, csak a nyárra költöztél ki a víkendházba.

– Ház – vetettem közbe dacosan. – Nem víkendház, hanem ház.

– Feladtad a lakást?

– Bérelt lakás volt.

– És hol fogsz lakni télen?

– Ugyanott. Délegyházán.

– Hallod ezt? – fordult apámhoz, aki, mivel már minden versenyző beért a célba, kénytelen-kelletlen odafordult hozzánk.

– Hallom. Nincs rendes tömegközlekedés, és nem kotorják a havat. – Ennyi volt a véleménye. Azt hittem, itt le is zárhatjuk a rólam szóló részt, és áttérünk a szomszédokra, a laborra, a doppingoló atlétákra, Rékáékra vagy bármi másra. De anyu szúrósan nézett rám.

– És hogy fogsz bejárni az iskolába? – tette fel a kérdést. Jaj, ez a téma már megint nagyon kínosan érintett. Vettem egy nagy levegőt.

– Sehogy. Megszűnt az állásom. – Hát végül csak kimondtam. A szüleim meglepve meredtek rám, még apám is az arcomat vizslatta. – Vagyis visszajött, akit helyettesítettem – tettem hozzá, és gyorsan folytattam. – De ez nem volt váratlan, benne volt a pakliban – tettem hozzá védekezően. – És a magazinoknak továbbra is dolgozom, mellette angolórákat adok.

– Az újság az nem munka – állapította meg anyám csüggedten. – Abból te nem fogsz megélni. Hát hogy képzeled az életedet?

– Sanyi Stuttgartba költözött? – tette fel a mentő kérdést apám, de még nem voltam biztos benne, hogy sikerült neki. – Mit csinál ott? Ismerem a kinti doppinglaborosokat…

– Nem tudom, mit csinál. Engem nem tájékoztatott erről. Csak arról, hogy lefeküdt egy lánnyal, bizonyos Edinával, és hogy ehetetlen a palacsintám, úgyhogy vége. Aztán később az is kiderült, hogy már nem lakik ott, ahol azelőtt – a részletekbe nem mentem bele –, vagyis kiadó a volt lakása, és felmondott a munkahelyén azzal, hogy Stuttgartba költözik fél évre vagy egy évre. Ennyit tudok.

– Istenem. Mindig mondtam, hogy tanulj meg főzni – temette a kezébe az arcát az anyám.

– Azt mondod, volt egy másik… barátnője? – érdeklődött apu, de belevörösödött a kérdésbe.

– Azt nem tudom, de lefeküdt valakivel – feleltem, és láttam, hogy apu arca tovább vörösödik.

– Azt hittük, hogy szeretitek egymást! – nézett rám anyu vádlón. Hát istenem, én is azt hittem. Nem értem, miért engem hibáztatnak. – És ha két ember szereti egymást, akkor megtalálja a megoldást. Nem igaz? – nézett apámra, aki tovább vörösödött.

Nahát. Hová jutunk, ha ezt folytatjuk? Apám határozatlanul bólintott.

– Hát nincs itt semmi megoldás, Alex elköltözött, elhagyott engem és az országot is.

– Nem az történt, hogy te szakítottál vele? – tette fel a nagy kérdést anyu.

– Én ragasztottam fel a palacsintát a csempére, de előtte ő csalt meg, a palacsinta után ő vallotta be a megcsalást, majd én szakítottam vele, és ő költözött el. Ez a sorrend.

– Szóval te szakítottál vele.

– Most ez teljesen mindegy, de lefeküdt valakivel.

– És a ti szexuális…

– Ezt hagyd! – szólt közbe apám, aki nem volt kíváncsi a szexuális életemre, nem úgy, mint anyu.

– Tehát nálatok volt szeretkezés? – folytatta zavartalanul az anyám. Azon lamentáltam, hogy harminc fölött erről tényleg be kell-e számolnom a szüleimnek?

Húsz alatt nem számoltam be róla, de akkor is megkérdezték. Aztán jött egy szerencsés évtized, amikor nem hangzott el ez a kérdés a szülők szájából, de harminc fölött?

Harminchárom éves vagyok, az isten szerelmére.

– Ez nem tartozik ránk – dörgött apu.

– Minden normális kapcsolatban van szeretkezés, nem? – kérdeztem vissza. Jó válasz lehetett, mert hirtelen mindenki elhallgatott. Dacosan megsóztam a kukoricát, csak sóztam és sóztam, és apu most az egyszer nem mondta, hogy ártok a vérnyomásomnak meg az ereimnek vele. Vastagon besóztam, csak azért is. És beleharaptam.

– Miből szándékozol megélni? – törte meg anyu a csendet.

– Mondtam már. Magánórákból és fordításokból. Meg a horoszkópírásból.

– Hahh – fakadt ki anyu. – Abból hogy futja majd a rezsire, az utazásra, az ételre meg minden másra, amihez hozzászoktál? Torna a klubban – ezt úgy mondta, mintha valami úri huncutság lenne –, az a rengeteg drága mogyorókrém, táskák… meg mindenféle hülyeség. Ha jól emlékszem, megtörtént, hogy egy egész havi pénzedet elköltötted egy óra alatt hajpántokra. Hajpántokra!

– Anyu, akkor általános iskolás voltam.

– Na és. Megtörtént.

– Nem volt olyan sok az a havi zsebpénz.

– Hajpántra sok volt – szögezte le. Igaza volt, de csak sóhajtottam. Nem mondhattam el, hogy van dugiban nyolcmillió forintom. – Nem fogsz tudni megélni. A végén még hazaköltözöl – hőbörgött.

Nem fogok, gondoltam, de nem mondtam. Néha csábító gyerekstátuszban a szülőkkel lenni, de senki se gondolhatja komolyan, hogy visszacuccolok a Rékával közös gyerekszobánkba, esténként pedig a tévé előtt ülök anyuékkal, főtt kukoricát eszegetve.

– Kezdj el sportolni – javasolta apám. Érdeklődve fordultam felé, vajon miféle sportkarriert javasol?

– Iratkozzam be egy sportegyesületbe? Adsz majd doppingszert, amit szedhetek, vagy mire gondolsz pontosan?

– Futásra. Az rendbe rakja a gondolataidat.

– Oké. Bicajozom. Azzal megyek ki az állomásra.

– Szegénykém – lépett mellém anyám, és átölelt. – Még egy rohadt busz sem jár arrafelé. Az isten háta mögé költöztél.

Ezt már végighallgattam néhányszor. Réka, Inez és Áron nem győzött biztosítani arról, hogy a Délegyházára költözéssel kiiratkoztam a normális életből. Szóval már nem lep meg, ha bárki felhozza ezt a dolgot. Mondhattam volna anyunak, hogy matracozom a vízen, és úgy érzem magam, mintha saját vitorlásom lenne, meg hogy kutyát fogok venni, de azt hiszem, nem javítottam volna a helyzetemen. Világéletemben a városban laktam, konkrétan ebben a panelben, itt nőttem fel, a kilencediken, a tizenharmadik kerületben, ahonnan, ha a jobbik oldalt sikerült volna kicsípnünk, még a Dunát is láttuk volna, de így csak egy parkolót meg a főutat láthattuk. Itt a sarkon a trolimegálló, kicsit odébb a metró, és gyalog sincs messze egyik villamos megállója, sem az Árpád híd, sem a Margit híd. Ebben a házban éltünk, és ők ma is ebben élnek.

Akkor miről meséljek? Hogy vannak saját hattyúim? Hogy éjszaka olyan csend van, amilyet még sosem éltem át? Hogy nemcsak a virágoknak, hanem ott a fáknak is illatuk van? Nem hiszem, hogy ezzel meg tudnám győzni őket.

– Jó ott – vontam meg a vállam. – Nyaralok.

– Most igen, de ősszel meg télen?! Átkapcsolnál valami normális adóra? – anyu végre apu felé intézett egy felhívást. – Mindjárt kezdődik a sorozatom.

Apám morgolódva, nagy kegyesen átkapcsolt, aztán bámulnunk kellett valami dél-amerikai szerelmi történetet: két nő volt szerelmes egy szőke fickóba, az egyik nő

jóindulatú, csóró és nehéz sorsú, a másik gazdag és szemét. Csendben néztük. Amikor vége lett az epizódnak azzal, hogy a szemét gazdag nő leesett egy szikláról és megvakult és tolószékbe került, anyu elégedetten felsóhajtott, majd kiment dinnyéért.

Később végighallgattam egy tanmesét anyu kolléganőjének a lányáról, akinek a barátja nem akart gyereket, ezért szakítottak, de a fiú pár hónap után visszatért, és megkérte a lány kezét. Télen születik a gyerekük. Nagyon szép mese volt, de egyáltalán nem akarok gyereket meg esküvőt, és ez a lehető legjobb döntés részemről most, hogy szakítottunk Alexszel, és történetesen senki sincs az életemben.

– Aztán nehogy elkezdd a kutyaharapást szőrével gyógyítani! – szólított fel anyu.

– Eleget aggódtunk az elmeháborodott fiúid miatt. Sanyi előtt csak idióta fiúkkal jártál.

– Köszi, anyu.

– Ez tény. Félek, hogy megint összejössz valami tetovált rockénekessel vagy motorversenyzővel. Az tényleg a hab lenne a tortán.

– Majd megfontolom.

– Istenem, de szemtelen vagy.

– Csak közölni akartam, hogy velem minden rendben. Jól vagyok, van saját lakásom, kezdek berendezkedni, vannak tanítványaim és a többi. Rendben leszek – álltam fel. Apu is felpattant.

– Elviszlek a vonatig.

– Sört ittál! – mondta anyu.

– Csak egyet, és azt is órákkal ezelőtt, amikor hazajöttem.

– De ha elveszik a jogosítványodat…

– Nem veszik el. Mire beérnek velem vérvételre, kiürül az alkohol – intette le, és ezt nem cáfolhattuk meg.

A kocsiban egy ideig hallgattunk, majd apu felajánlotta, hogy elvisz valamelyik külföldi útjára, ha akarom. Mintha tizenéves lennék. Ahogy ültem mellette, arra gondoltam, hogy mennyit furikázott már velem. Értem jött, amikor az a tetű Norbi otthagyott a motorjával Visegrádon, mert összevesztünk és világgá rohantam. Lejött egyszer Balatonra, amikor kitiltottak minket a kempingből a csajokkal, mert hazudtunk a létszámot illetően. Diákkoromban rendszeresen lejárt értem a balatoni táborokba, hogy kiszabadítson és megmentse az életemet. Mindig ő állt mellettem, egészen addig, amíg Alex át nem vette ezt a gondoskodó, atyáskodó szerepet. Akkortól kezdve nem kellett engem kiszabadítani, megmenteni és ilyesmik. Gondoltam, hogy ez fordult meg apu fejében is. Hogy most megint kezdődik az egész, amikor nincs mellettem gondoskodó férfi, csak ő. Valahogy feszült lettem ettől a gondolattól. Most majd magamra támaszkodom, ha bajban leszek is. Amúgy pedig tényleg vehetnék egy autót.

Alex le van szarva, nyugodtan költhetek a pénzéből. Apu is megnyugodna, ha nem a Józsefvárosban kellene kitennie részeg fickók között, a pályaudvar előtt. Végül úgy döntött, hogy nem is tesz ki, hanem leparkoltunk és bejött velem, hogy együtt várjuk meg a vonatot. Hihetetlenül indulatossá tett, hogy megint gyerekstátuszba kerültem Alex miatt. Utáltam magam és persze őt meg az egész helyzetet.

– Vigyázz magadra – puszilt meg apu, amikor befutott a vonat. Ahogy hozzám ért, hatalmasat sisteregtünk az érintéstől. Visszahőkölt, aztán azt mondta: – Szerintem meg kéne néznünk a pajzsmirigyedet. Állítom, hogy túlműködik. Gyere be egyik nap a laborba, csinálunk egy teljes vérképet.

– Oké – intettem. Ez volt az elképzelése már gyerekkorom óta. Hogy azért szikrázom meg bocsátok ki elektromosságot, ha feszült vagyok, mert túlműködik a pajzsmirigyem. Már többször elcipelt laborvizsgálatra, de sosem találtak semmit.

Szerinte akkor is lappang bennem ez az izé.

Integettem neki a vonatablakból, és úgy éreztem magam, mint egy film hősnője, aki éppen búcsúzik a régi életétől és a szeretteitől. Ettől könny szökött a szemembe, és utánaszóltam, hogy szeretlek, apu. Láttam a rémületet a tekintetében. Biztosan azt hitte, hogy félúton kiugrom a vonatból, vagy hogy hazaérve a tóba fojtom magam.

18.

A Kölyök már azt tervezgette, hogy miként lesz majd, ha továbbállnak Konrad nélkül. Lehet, hogy Konradot elveszítették? Ha nem jelentkezik, muszáj továbbmenniük. Konrad teljesítette a feladatát, és megeshet, hogy valami baj történt, de akár az is, hogy nem tartotta magát a megbeszéltekhez, és lelépett a lánnyal. A Kölyök nem örült, hogy felborítja a terveket, és kiemelt kockázatot jelent a továbbiakban.

Nem volt kedve mindezt elővezetni Jillnek. Már napokkal korábban kibérelt egy a szállodák között megbújó parti házat Playa del Carmenen, ahonnan azért szükség esetén gyorsan továbbállhatnak kocsival, de akár hajóval is mehetnek. Megnézte, hol hagyhatja a motorját. Kibérelt egy kocsit egy holland fickótól, aki legközelebb novemberben tér vissza Mexikóba. Ütött-kopott fehér Fiat volt, egyáltalán nem feltűnő

jármű, ráadásul a holland elmondta, hogy rendszeresen szervizelteti, és ezt a Kölyök lényegesnek tartotta. Ne hagyja már cserben őket a kocsi, ha menekülniük kell. Az autó most egy óvárosi fizetős parkolóban állt, távol a földnyelvtől, de mégis viszonylagos biztonságban.

A Kölyök eldöntötte, hogy szól Jillnek: másnap reggel elköltöznek. Sejtette, hogy a nő tiltakozni fog, de Konrad kifutott az időből.

– Csöndes vagy – mondta Jill. Egy étteremben ültek, távol Cancuntól, az egyik kis halászfaluban. A teraszról ráláttak a tengerre.

– Holnap elköltözünk – felelte. – Majd én ellenőrzöm, megérkezett-e. Nem maradhatunk itt tovább. Tudni fogja, hol a pénze?

– Egy részéről igen. A többihez kapcsolatba kell lépnie velünk.

A Kölyök arra gondolt, hogy ő már hozzáfért az egyik számlájához, ki is vett pénzt, abból bérelte a házat. A legjobb lenne persze mindről levenni a pénzt, de nem hurcolhat magával a világnak ezen a pontján egy csomó bankjegyet. És egyelőre azt sem tudta, hogy pontosan mennyi az annyi. Jill nagyon ügyes befektető volt, biztos rendesen kamatozott az alaptőke. Ebben állapodtak meg: másképp nem tudnak belevágni, mert az új életük megteremtéséhez, a bujkáláshoz kellett a pénz.

– Azon gondolkozom, hogy mikor kapják meg a pénzt – szólalt meg ismét Jill. – Henry most nagyon büszke lenne rám. Remélem, hogy Farami megteszi, amit tennie kell, és eljut a néphez minden, amit csak pénzen meg lehet venni: az élelem, a ruha, a… – hallgatott el, majd dacosan kihúzta magát, és folytatta. – És igen, a fegyverek.

– Ha Buli kijut az országból, akkor Ryx Tonnak vége. Akkor már nem egyszerű

lázadásról lesz szó – ismételte meg a Kölyök, amit a terv kigondolásakor is tudtak és átbeszéltek. – Sakkban tartja a népét azzal, hogy nincs élelem, nem kapható semmi a boltokban, a felkelőknek nincs hadi felszerelésük. De ha beindulnak a nemzetközi szállítmányok, csak későn fognak észbe kapni. Ha eljutnak a szerelvények Atarába, akkor minden oké. Ryx Ton nem hiszi, hogy az általa fokozottan ellenőrzött városba küldenének segélyt és fegyvert a felkelőknek. Ő legfeljebb attól tarthat, hogy a fővárosba érkezik szállítmány vagy a zöld határnál, a hágón keresztül, de az nem megfelelő útvonal egy szállítmánynak. Viszont Buli arra is fog gondolni. Egyesülni fognak a felkelők. Atara egy része már az övék, de a diktátor ezt nem tudja. A tábornokai között két áruló is van.

Jill bólintott.

– Rengeteg áldozat lesz – csóválta a fejét Jill. – És mi is felelősek vagyunk ebben.

– Azt hiszem, ezt már korábban átbeszéltük: évekig tartó szenvedés és pusztulás, vagy gyors, ha mégoly kegyetlen és véres forradalom, melyik a jobb? Azt hiszem, a szabadságot választottuk. Mi is azért voltunk Ghenerrában Henryvel.

– És ha valamiért mégis hozzánk vezetnek a nyomok? Én minden szálat elvarrtam.

Ahhoz amerikai titkosszolgálati kapcsolatok kellenek, hogy a nyomomra akadjanak. De mi van, ha Konrad hagyott maga után nyomokat? Akkor mi lesz a szeretteinkkel?

– Nem jutnak a nyomunkba – nyugtatta a Kölyök, de persze ott volt a válasz a fejében: akkor a szeretteik nincsenek biztonságban. De ez nem fordulhat elő.

– Vajon mit tudtak meg a svájci bankártól? Mert nyilván Ryx Ton emberei rabolták el.

– König kábítószer hatása alatt állt, amikor Konrad kifaggatta. Elvileg sosem lesz képes visszaidézni, hogy kivel találkozott, és mit árult el neki. – A Kölyök bízott benne, hogy elég határozottan csengett a hangja.

– Neked… neked milyen volt a magánéleted? Mindig ennyire fegyelmezett voltál, soha nem szerettél bele senkibe?

A Kölyök hallgatott. Aztán megrázta a fejét. Nem, soha.

Ryx Ton stratégiai emberei már napok óta Farami ügyével foglalkoztak. Terepen jártak, felderítették a kapcsolatait, hogy kivel barátkozott, merre járt, amikor éppen nem a vezérrel volt. Megnézték a telexszalagjait, amiket le kellett fűzniük. Elemezték a sorait, kódfejtők dolgoztak rajta, hogy valami mást is kihámozzanak az egyszerű, Ryx Ton hadvezéreinek szóló üzeneteiből. Egy alacsony, sovány, kecskeszakállas ember, a ghenerraiak legjobb kódfejtője, Mora, egyszer csak tágra nyitotta a szemét.

Összeszedte az összes szalagot, ami Ryx Ton egyik roacurti vezetőjének állomására lett címezve.

Mora összegyűjtötte ezeket az üzeneteket, és egyesével lefuttatta őket. Elvileg nem volt bennük semmi extra, csak rövid utasítások, amelyeket a roacurtiaknak írt.

Még csak az sem volt megjelölve bennük, hogy milyen stratégiai lépéseket terveznek.

Inkább csak az élelemmel kapcsolatos kérések, vezetői tanácskozások összehívása stb.

De valami mégis megütötte a szemét. Minden harmadik telexcsíkon számok is voltak.

Igaz, ezek megjelölték a találkozási időpontokat, de más volt a szöveg képe, mint a többié. Két eset lehetséges, gondolta Mora: vagy nem ugyanaz az ember írta őket, vagy ugyanaz írta, de a számokkal valakinek üzent.

Elkezdte leírogatni a számokat. Először egymás mellé, aztán egymás alá. Utána fordítva, aztán kiragadott egy-egy számot. Tudta, hogy a szeme előtt van a megoldás, csak meg kell értenie a logikáját. Amennyire tudta, Farami nem értett a kódokhoz, tehát valami könnyen kezelhető, átlátható kódot alkalmazott.

19.

Jürgen König a zürichi bank párnázott ajtajú szobájában ült, és halálra váltan meredt a Trix cég számlájára. A számláról minden pénzt átutaltak, és már nem először.

Elképedve böngészték a monitort a biztonsági főnökkel közösen. Az óriási összeget tartalmazó számláról minden féléves zárást követően levették a pénzt, majd a következő zárás előtt visszautalták rá, de virtuálisan az összeg mégis a számlán maradt. Ám másutt fialt valójában. Ilyet König még sosem látott. Igazi bankrablás volt ez, csak a kifinomult fajtából, amelyre a számla tulajdonosa sosem jöhetett volna rá.

Most azonban továbbutalták a pénzt, amelynek Panamában nyoma veszett. Onnantól Königék nem láthatták az útját.

– Ahogy elnézem, nem kértek rendszeres havi értesítést – találgatott a biztonsági főnök. – Most azon gondolkozom, mekkora nyereségre tehettek szert évek alatt csak azzal, hogy időnként átutalták valahová a teljes összeget, aztán onnan tovább…

– Amit mi már nem látunk. De az a számla, amire átutalták, minden esetben más és más volt – mutatott a monitorra König. – Kijátszották a rendszerünket. Ehhez olyan ismeretek kellenek… amelyekkel például én nem rendelkezem.

– Ez bankrablás.

– Igen, és nekünk fel sem tűnt.

– Jobb lenne, ha senkinek sem tűnne fel.

– Különben annyi a presztízsünknek – morfondírozott az igazgató. – Másfelől viszont… ha az elrablóim megtudták, hogy ki tette, akkor nem fogják nyilvánosságra hozni az ügyet. Nem tudjuk, hová tűnt a pénz, de hogy nem tiszta, arra most már a fejemet teszem.

– A Trix cég megszűnt – közölte a biztonsági főnök. – Utánanéztem, felszámolás alatt áll. Ha minden igaz, két hajléktalan a fő tulajdonos.

– A mindenit.

– Szerintem akkor járunk a legjobban, ha megpróbáljuk betömni a biztonsági rést, hogy ilyen a továbbiakban sose forduljon elő. Titokban bevonunk néhány biztonsági embert, és kijavítjuk a hibákat a rendszerben. Ez a pénz valószínűleg sosem fog előkerülni. Ahogy mondja, magától annyit akartak megtudni, hogy ki férhetett hozzá a számlához.

– Igen – felelte szűkszavúan König. Azt sosem fogja elárulni, hacsak nem egy kihallgatószobában ül, hátrabilincselt kézzel, hogy részegen ő maga árult el egy Konrad nevű illetőnek – akit sem előtte, sem utána nem látott – fontos rendszerkódokat. Ámbár azoknak a kódoknak az ismeretében is zseninek kellett lenni ahhoz vagy igazi szakembernek, hogy ezt a bűntényt elkövessék, és úgy utalgassák itt a pénzt, hogy ne legyen nyoma.

– És hát végül visszakerült, és továbbutalták – mondta a biztonsági főnök.

– Igen, csak hát az a kérdés, hogy ki utalta tovább? A bankszámla tulajdonosa vagy a tolvajok? – kérdezte König. Egymásra meredtek. Egyikük sem tudta a választ, de őszintén remélték, hogy nem egy rohadt nagy bankrablásnak a tanúi. Mert az, még ha nem is kap nyilvánosságot, rettenetesen kínos lenne.

Egyre keskenyebb lett az ösvény, és egyre hidegebbre fordult az idő, ahogy a hegynek felfelé meneteltek. Erőltetett menet volt, sokszor olyan szűk volt az út, hogy Buli fejében megfordult: elég egy botlás, és lezuhan a mélybe. Köd ereszkedett rájuk, kimerültek voltak, de úgy tűnt, hogy a következő éjszakát is a hegyen, sátorban kell tölteniük. Fogytán volt az ivóvizük és az élelmük is. Most már csak a hágónál számíthattak utánpótlásra, de ha addig elérnek, akkor reménykedhetnek a célba érésben. A hágónál van a zöld határ, ha ott Buli átjut, nem lőhetnek utána, mert azzal Ghenerra megsérti a nemzetközi egyezményeket. Buli Amirára gondolt. Remélte, hogy gondját viselik, és egyszer újra találkoznak. Amira adta neki az erőt, hogy végigcsinálja. Kisebesedett a bakancsban a lába, holott rengeteget gyalogolt már életében, de ilyen nehéz terepen még sosem járt. Ghenerrában nőtt fel, de a hegyekben még sosem tett meg ekkora utat, és sosem jutott ilyen magasra. Ha nem lettek volna vele a kísérői, kétszer is eltévedt volna, ahol az ösvény elágazott. Így is tettek kerülőt: mivel a kereskedők útvonala is változott, térképek sem mutatták a hegyi útvonalat.

Egyszer egy szikla állta útjukat, akkor vissza kellett ereszkedniük, ami legalább másfél órán át tartott. Kísérői szerint legalább három óra hátrányba kerültek a tervezetthez képest. Úgy gondolták, hogy a zöld határhoz a következő hajnalban, még sötétben érkeznek, hogy Buli biztonságosan átmehessen a határzónán.

Éjfél után álltak meg. Próbáltak tüzet rakni, de kevés volt az oxigén, és folyton kialudt a tűz, úgyhogy a náluk lévő szárított húst ették vacsorára, száraz kenyérrel, amit még a völgyben vettek. Beosztották az élelmet, hogy másnapra is maradjon.

Felállították a sátrat, nagy nehezen befért a négy hálózsák. A szűk helyen a testük és a leheletük adott egy kis meleget. Buli tudta, hogy muszáj aludnia, de Amirára gondolt: azon tűnődött, látja-e még valaha a lányt.

20.

Még sosem láttam Áront kiöltözve, csak fotón. Vagy beöltözve, ez a helyes kifejezés. Mármint női ruhába. Bevallom, nem is akartam így látni, de hiába, a sors úgy hozta, hogy el kellett jönnie ennek a pillanatnak is. Már önmagában az is megrázó volt, hogy tűsarkú papucsban nyitott ajtót, kombinéfélét viselt, a mellénél kitömve.

Majdnem elájultam, amikor megláttam.

– Gyere, még sminkelnem kell – mondta, és én tökre kiakadtam. Szóhoz sem jutottam, csak beromboltam utána a nappaliba, ahol egy halom sminkcucc foglalta el az asztalt. Áron leült törökülésben a dohányzóasztal elé a földre, abszolút férfias mozdulattal, kombinéban, és elkezdett kotorászni az alapozók között. Végül megtalálta, amit keresett, és maga elé húzott egy tükröt. Először krémet kent az arcára, majd abszolút tudományosan egy szivacsra nyomott az alapozóból, aztán elkezdte beütögetni a bőrébe. A kanapéján ültem, és arra gondoltam, milyen kínos, hogy én meg egyáltalán nem sminkeltem ki magam. Ámbár lehet, hogy ez adja a kontrasztot.

A következőket használta a sminkeléshez: korrektort a szeme alá, alapozót, fekete szemhéjtust (alsó és felső szemhéjra egyaránt!), csillámos szemhéjfestéket, szempillaspirált, bordó szájkontúrt vörös rúzzsal és arcpirosítót. Amikor végzett, és én még mindig nem jutottam szóhoz, felvett egy göndör, barna, vállig érő parókát. Nem tudom leírni a látványt. Tátott szájjal bámultam, és az egészet nem értettem. Meleg – rendben. Jó pasi – rendben. A pasikat szereti – rendben. De hogy minek öltözik nőnek?

Miféle örömöt ad neki, főleg, hogy a meleg fiúkra bukik? Egyszerűen nem tudtam felfogni. Sejtettem, hogy velem van a baj tulajdonképpen, mert ezek szerint én vagyok az előítéletes, de egyelőre igazi sokkot jelentett, hogy az egyik legjobb barátom tulajdonképpeni nemváltásának lehetek szemtanúja.

A szemem előtt bújt bele – alulról, hogy a sminkje ne kenődjön el – egy szűk, fényes, vörös ruhába, aztán elővett egy cipősdobozt, amiben egy pár negyvenkettes tűsarkút tárolt. Beleszuszakolta a lábát a cipőbe, befújta magát valami bódító illattal, és rám mosolygott. Végre meg bírtam szólalni.

– Ennek meg mi értelme volt? Tök jó pasi vagy. Most meg egy borzalmas nőimitátor lettél.

– Irigykedsz, mi? – kérdezte, és esküszöm, a hangja is egy oktávval magasabb volt a szokásosnál. Mosolygott, és egyáltalán nem vette komolyan, amit mondtam.

Rettegtem, hogy ki kell mennem vele a lakásból. Inkább ott maradtam volna, megvárom, amíg visszaér, vigyázok a lakásra, nézem a tévét, elmosogatok, kiporszívózom a szobát, felmosom a konyhát, vagy bármit megteszek, csak ne kelljen így kilépnem vele az utcára. Persze már nem visszakozhattam.

A taxis egyáltalán nem tett megjegyzést, nem tudom, hogy bírta ki, hogy ne is vessen csodálkozó pillantást Áronra. Áron, aki megkért, hogy aznap este Aliznak nevezzem – ó, jaj –, bemondta a címet, és a taxis szó nélkül elfuvarozott minket. Aztán beléptünk egy sötét vasajtón, és majdnem dobtam egy hátast. A félhomályban, cigifüstben több estélyi ruhás, parókás nőimitátor mellett haladtunk el. Aliz-Áron előttem riszálta a csípőjét, egész ügyesen lépdelt a tűsarkúban (sikkesebben, mintha én vettem volna fel hasonló cipőt), és mindenkinek köszöngetett. Be is mutatott egy-két embernek, de én csak szórakozottan ismételgettem a nevem, miközben a többi beöltözött embert néztem. Volt egy-két fiúnak öltözött meleg srác is, és nagyjából két-három heteroszexuális pár, akik szórakozni jöttek. Nemigen kaptam levegőt a fiúillatú csajoktól, és elfogódottan lépkedtem a belső terem felé. Ott lesz a műsor, mondta Áron, pardon, Aliz.

Nem hiszem el, hogy ide kellett jönnöm, mondogattam magamban.

– Hé, bébi, érezd jól magad! – nézett rám Áron, és kacsintott. Bébi? Úgy éreztem magam, mintha egy filmbe kerültem volna. Mondjuk nem abba a filmbe, amibe szerettem volna bekerülni, de hát a Baker-fiúk a valóságban nem léteznek, mint tudjuk.

Szó nélkül, szinte egy nyelésre lehajítottam a whiskyt, amit Áron nekem rendelt.

Még a jégkockák sem olvadtak fel, és máris üres volt a poharam.

– Ennyire azért nem kell kiakadnod – vigyorgott rám, és bemutatta Piroskát.

Piroska vörös parókát viselt és egy földig érő, fekete selyemruhát, és kecsesen leült a szomszédos asztalhoz. Kábé százkilencven centi magas volt, keskeny a csípője, csodásan kerek a feneke, feszült rajta a ruha, és C-kosaras melltartót viselhetett. – Ő

igazi transzszexuális – magyarázta Áron. Vagyis Aliz. – Az azt jelenti, hogy rossz testbe született. Fiúnak született, de női agya van, és női testben érezné jól magát. Így viszont beleszorult a rossz testbe. Női hormonokat szed, és már megoperáltatta a mellét. Hetero fiú a barátja. Tudod, ez olyan, mintha te ugyanaz lennél, aki vagy, de a sors fintora révén férfitestben kellene élned. Gondolj bele. Ugyanúgy gondolkodnál, mint most, ugyanúgy csak fiúval tudnál párkapcsolatot létesíteni, de utálnád a testedet.

– Értem – bólintottam, és hallgattam.

Aztán elkezdődött a műsor. Egy molett nő (férfi) jött a színpadra, flitteres ruhában, fenékig érő szőke parókában, talpig sminkben, és énekelni kezdett, vagyis csak tátogott egy Gloria Gaynor-számra. (Csak a műsor végére jöttem rá, hogy GG

dalai kultikus daloknak számítanak itt.) Szóval elkezdődött a show, és a fellépők playbackeltek, és mindannyian női cuccba öltöztek. Némelyikük viccesen mozgott, mintha parodizálta volna önmagát, mások halálian komolyan vették az egészet. Öt vagy hat fellépő volt, ők váltogatták egymást. Minden szám végén akkora ováció volt, mintha valódi ének szólt volna, mintha ismert sztárok lettek volna a vendégek. Áron (Aliz) is egészen lázba jött, nevetett, tapsolt, néha felugrott. Egy kis idő és két ital legurítása után hozzászoktam a légkörhöz. Amikor az összes fellépő kijött egy búcsúdalra, mindannyian felénk, az asztalunk felé fordultak, és integettek, hogy jöjjek oda. Kivert a víz. Aztán Áron felállt, és rájöttem, hogy nem nekem integettek, hanem neki.

Odatipegett a színpadhoz, én pedig Piroskára néztem, aki széles mosolyt küldött felém, és felfelé mutatta a hüvelykujját. Hát, ha így szerinted ez szuper, akkor oké, gondoltam.

Aztán megszólaltak az I Will Survive első taktusai, és Aliz elkapta a mikrofont.

Be is kapcsolta. Belekezdett a dalba, és elképedtem, milyen jó a hangja. Egy pillanatra elfeledtette velem, hogy ő Áron és férfi. Mosolygott rám, átszellemült arccal énekelt, a többiek is énekeltek, most nem szólt az eredeti énekhang. Egészen fantasztikus élmény volt, ahogy a bár közönsége elkezdett dúdolni, és a végén Áronékkal énekeltük a refrént. Még én is (de csak a pia miatt).

Áron Alizként libegett le a színpadról, és tényleg úgy nézett ki, mint egy nő. Mint egy díva. Rámosolyogtam. Koccintottunk, aztán Piroskával is. Később egy hetero párral. Aztán Tündyvel (ipszilonnal), Hullámkával, Perszephonéval, Julie-vel, Mimivel is. Hogy azután mi történt, arra egészen pontosan nem emlékszem, de valami ilyesmi derengett másnap reggel, ébredés után: „Egy rohadt palacsinta miatt!” (én)

„Mind szemétláda, de belőled simán kinézem, hogy csodás palacsintát sütsz.”

(Mimi)

„Mesélj, drágám!” (Hullámka)

„Ő a legjobb fej, akit a hetero csajok közül ismerek, de mindig bolondokat fog ki.

Egyszer nem fogott ki tök bolondot, de az meg lelépett.” (Aliz) „Gyengék és gyávák a mai férfiak. Mi erősebbek vagyunk.” (Tündy) „Mesélj már, drágám! Mik ezek a könnyek?” (Hullámka) „Azt hiszem, szeretem.” (én) – micsoda??? Ennek a mondatnak az emléke még a másnaposság hányingerét is legyőzte.

„Pont azt nem bírtam benne, amiért összejöttünk: hogy olyan normális. Aztán most meg hiányzik az is, hogy normális. Mert például itt vagytok ti. Más helyzetben tökre izgalmas lett volna eljönnöm ide, most viszont, hogy Áron… izé, Aliz ide akart hozni, zsigerből tiltakoztam. Mert régen vevő voltam mindenféle extrém helyzetre, most meg… kicsinált ez a fiú.” (én)

„Segítünk. Én beszélek vele, csak mondd meg, hol keressem.” (Julie, aki neccharisnyában és balettruhában töltötte az estét, Marilyn Monroe-parókában.) „Felmondtak a munkahelyemen, és egy gumimatracon töltöm az időmet.

Rettenetesen szerencsétlen vagyok.” (én) „Drágám, szörnyen hangzik a gumimatrac. Miért nem dobunk össze neked egy kis pénzt, hogy vehess egy ágyat?” (Piroska) „A családom is egy rakás szerencsétlenségnek tart, előbb Alex, aztán az állásom miatt. Már csak a kutyámban reménykedhettem, de őt meg eladták.” (én) „Aki menni akar, azt el kell engedni.” (Piroska) „De ő is szeretett engem. Legalábbis azt hiszem.” (én) Aztán egy újabb pohár ital, és teljes filmszakadás.

Mire végigpörgettem az emlékeket, rájöttem, hogy mi rosszabb még a másnaposságnál meg az előző éjszakai teljes önlejáratásomnál is. Mindkét kezem rettenetesen fájt, a csuklóm, az ízületek a kezemben, az ujjaim. Homályosan rémlett, hogy valaha olvastam róla, hogy ez valami súlyos betegség tünete. Nagy nehezen felkászálódtam, és előkotortam az íróasztalról a vaskos egészségügyi lexikont. Nagyon gyorsan megtaláltam a lehetséges diagnózisokat: ízületi gyulladás a kézben (genetikai háttér, nőkre jellemző, a végén majd már fogni sem fogok tudni és teljesen eltorzulnak az ujjaim), illetve köszvény (alkoholfogyasztás súlyosbítja, lehetőleg nem szabad sok húst enni, és bármikor visszatérhet). Az alkohol miatt a köszvényt választottam, és belemerültem az önsajnálatba. Ennyi, ahogy mondják, a szegény embert az ág is húzza.

(Bár megeshet, hogy nekem az a sok pénz tette be a kaput. Persze az nem okozhat köszvényt.) Azon gondolkoztam, mivel rögzíthetném a kezemet, mert a sínezés elméletileg csökkentheti a fájdalmat. Aztán közelebb húztam a mobilt.

– Köszvényem van – hörögtem, amikor Áron végre felvette a telefont.

– Mid van?

– Köszvényem. Most olvastam a lexikonban. Rettenetesen fáj mindkét kezem, az ujjaim, a csuklóm. Krónikus betegség – tájékoztattam csüggedten.

– És ma reggel tört ki rajtad?

– Pontosan.

– A bokszra gondoltál?

– Milyen bokszra? – kérdeztem gyanakvóan.

– Hát tegnap, a hátsó teremben. A vörös bokszzsák. Hiába mondtuk, hogy vegyél kesztyűt.

– Miről beszélsz? – kezdtem egészen rosszat sejteni. Felmerült bennem, hogy azzal nem ért véget az éjjel, hogy az utolsó ital után (amire még emlékszem) lehúzták nekem a rolót.

– Piroska javasolta, hogy oszd ki Alexet. Kérdezte, meg tudnád-e ütni. Azt mondtad, igen. Úgyhogy hátramentünk a terembe, ahol a bokszzsák lóg, és ütni-verni kezdted. Hiába könyörögtem, hogy vedd fel azt a pár bokszkesztyűt. Úgy kellett leállítanunk, mert már attól tartottunk, hogy elájulsz, vagy véresre ütöd a kezed.

– Ó, ez nagyon kínos.

– Édes voltál. Imádtak.

– Te hoztál haza?

– Nem. Piroska hívott neked egy taxit, és haza is kísért.

– Jesszusom.

– Úgy informált, hogy betámogatott, de már egyedül hánytál.

– Jesszusom.

– Aztán eljött. Azt tudod, hogy többen kutyát ígértek neked?

– Jesszusom…

– Kicsit fejleszthetnéd a szókincsedet. Főleg, mert Tündy azt mondta, próbál tanári állást szerezni neked abban a suliban, ahol a nagybátyja a gazdasági igazgató.

– Neeeem.

– Tegnap igent mondtál.

– És még miket mondtam? – sóhajtottam.

– Például azt, hogy szerelmes vagy Alexbe, és egyben gyűlölöd is.

– Kizárt. Nem vagyok szerelmes belé.

– Kérdezted, hogy miket mondtál, és én felidéztem.

– Mi a fenéért vallattak ki engem ott a baráta… barátnőid?

– Senki sem vallatott, önként jelentkeztél vallomásra. Sőt. Külön-külön kikérted a tanácsukat. Megszavaztattad őket arról, hogy megkeresd-e Alexet, és adj-e neki még egy esélyt.

– Ez hihetetlen. Teljesen kivetkőztem magamból. Kérj elnézést tőlük a nevemben, rendben?

– Alig tudtam lebeszélni őket, hogy összedobjunk neked annyi pénzt, amiből vehetsz egy ágyat magadnak. Egészen más értelmet nyert a gumimatracozás előttük, mint amit valójában értesz alatta. Legalábbis remélem, hogy tényleg csak azon a hínáros tavon matracozol, és van normális ágyad.

– Nem hínáros.

– Te mondtad.

– Itt-ott talán hínáros, de nem mindenütt.

– Jól van, nekem mindegy.

– Nagyon hülye voltam?

– Nem, nagyon részeg voltál. Ma mindannyian a Barna Sándorokat kutatják, az tuti.

– Ne már.

– Hátha valaki megtalálja.

– Nem járathatom le magam ennyire.

– Most már mindegy, nem igaz?

– Úgy értem, Alex előtt.

– Ha jól vagyok informálva, Alex Stuttgartban él, és még ha Hullámkáék riadóztatják is a stuttgarti travibáros ismerőseiket, akkor is kicsi az esélye, hogy ráakadnak.

– Elképesztően, botrányosan viselkedtem – motyogtam.

– Imádtak, Andi. Őszinte voltál, kicsit részeg – na jó, tökrészeg –, és egyenrangú partnerként kezeltél mindenkit. Persze azért nem kellett volna áramszünetet okoznod.

– Úristen. Mesélj.

– Kicsit túlzottan beleélted magad, hogy Alex milyen szemét volt, amikor megcsalt. Aztán amikor azt mondtad, hogy megkeresed ezt az Edinát, és…

– Jaj.

– …és a helyére teszed, akkor áramszünet lett. Rövidzárlatot okoztál. De ők nem tudják, hogy te csináltad, csak én.

– Borzalmasan viselkedtem. De azért minden megoldódott?

– Persze. Hívták a műszakosokat, és minden rendben lett.

– …

– Egyébként hogy érezted magad?

– Nem sejtettem, hogy hányni fogok. Szerencsére most sem emlékszem rá.

– És attól eltekintve?

– Hát… érdekes volt. A végére lazultam el, de feltehetően addigra már elborította az agyamat az alkoholgőz.

– Mit gondolsz, találkozol még velem?

– Miért ne?

– Hát a cuccom… úgy néztél rám az odaúton a taxiban, mint aki egy szatírral utazik együtt.

– Meg lehet szokni. Egész jó nő lennél, ha nem dekorálnád ki magad annyira. A kevesebb több, tudod.

– Mindenkinek van ezekben a körökben valami fétise.

– Két dolgot kell megmagyaráznod – könyököltem fel az ágyban, de annyira fájt a kezem, hogy egyből vissza is hanyatlottam. – Mi az az „ezek a körök”, és konkrétan mit tartasz fétisnek? A fétis az valamilyen bálvány, vagy mondjuk egy furcsa tárgy, ami nemi vágyat vált ki, nem?

– Az ezek a körök azt jelenti, ahol én megfordulok.

– Jó, de neked… izé… szóval elfog az izgalom, ha beöltözöl? Vagy attól fog el, ha beöltözöl, és akkor mást fog el az izgalom, ha meglát téged? Nem értem.

– Időnként jobban tetszem magamnak nőként, mint férfiként. Miközben nem bánom, hogy pasi vagyok. Beöltözni nekem annyi, mint kipróbálni egy másik életet. De nem izgulok fel erre, csak amikor visszaemlékszem rá valakivel, hogy beöltöztem.

Érted?

– Nem – mondtam, és már bántam, hogy belekezdtem az egészbe. Egyáltalán nem értettem, de egyre inkább úgy éreztem, hogy nem is fogom megérteni.

– De az is megesik, hogy az ember beöltözik egy estére a párjának. Velem előfordult. Gondolom, te is voltál már nővérke.

Micsoda?!

– Nem.

– Minden csaj kipróbálja egyszer.

– Hát én nem.

– Elmebeteg pasikkal jártál, és soha…?

– Soha, és marhára nem is vágyom rá.

– Ja persze, te tanár néni vagy.

– Na hagyjuk ezt, sosem öltöztem be.

– Szóval ez lehet izgalmas játék a párkapcsolatban, de alapvetően én azt szeretem, ha egy-egy estére más bőrébe bújhatok.

– Oké. Értem. Vagyis megpróbálom érteni… Nagyon jól énekelsz. Nem is gondoltam. Miért kellett Spanyolországban playbackelned, ha ilyen jól énekelsz?

– Köszi. Mert ez egy ilyen műfaj. Egyébként is csak ezt az egy számot tudom jól elénekelni.

Röhögtünk. Később megkérdeztem, eljönne-e velem hétfőn kocsit venni.

– Még mindig be vagy rúgva – nevetett.

– Inezt nem vihetem, mert akkor csakis nyitható tetejűt vásárolhatok. Nekem meg elég lenne valami… egyszerű autó. Amivel kiváltanám a vonatozást.

– Élni tudni kell – mondta. – Most, hogy megszűnt az állásod…

– Ne kezdd. Mindenkitől ezt hallgatom, legalább te ne légy ilyen szűk látókörű.

– Rendben. De azért nem javaslom, hogy részletre vedd.

– Kápéban veszem.

– Oké, akkor valami bontóba megyünk?

– Nem. Inkább egy autószalonba – vigyorogtam.

– Örököltél? Nem is mondtad.

– Spóroltam – hazudtam. – Most ideje a spórolt pénzemnek a seggére csapni.

Elbúcsúztunk, de felkelni sem volt kedvem, mert ahogy felültem az ágyban, úgy éreztem, mintha súlyos vírusfertőzéssel küszködnék. Égett és sajgott mindkét kezem és csuklóm, kellemetlenkedett a gyomrom, és kezem-lábam gyenge volt. Ilyen az, ha az ember előző éjjel jól leissza magát, és még van olyan hülye, hogy bokszkesztyű nélkül szétverjen egy bokszzsákot. De legalább – talán – nincs se köszvényem, se ízületi gyulladásom, feltéve, ha a bokszolástól nem lehet ilyet beszerezni. Visszafeküdtem, és a kezembe vettem Alex apjának a fényképét. Érdekes, hogy Alex alig mesélt az apjáról. Néztem a fotót, és akkor megint megtörtént. Csak most másképpen, mint eddig.

Nem a férfi elevenedett meg a képen, hanem maga a fotó került új környezetbe. Ha jól láttam, egy afféle „modern régiségboltban” hevert a kép, ugyanebben a keretben. A fókusz kinyílt. Láttam az ezernyi vackot, limlomot a boltban, és egyszer csak belépett egy férfi. Elállt a lélegzetem. A fotót néztem, de láttam, ahogy Alex bemegy a boltba, és némi keresgélés után megakad a tekintete a fényképen. A kezébe veszi és elmosolyodik.

A látomásnak vége szakadt, én pedig reszketni kezdtem, és megfogadtam, hogy most jó ideig nem fogok alkoholt inni. Hiába volt odakint harminc fok, a fejemre húztam a takarót, és kiiratkoztam ebből a vasárnapi napból. Alvás, csak az segíthet.

21.

A ghenerraiak háromfős csoportja csendben, de annál hatékonyabban tevékenykedett. Guri és Raj ikrek voltak, jól kiegészítették egymást. Harmadik társuk Németországból érkezett, a köszörűs fia volt, aki örökre megszolgálta Ryx Ton bizalmát azzal, hogy egyszer megmentette a vezér életét. Megtalálták Hans Roth özvegyét, akinek beadták, hogy azért keresik Hans egyik volt barátját, mert egy amerikai rokona jelentős vagyont hagyott rá. A két ghenerrai Ryx Ton elitcsapatának tagja volt, és mint ilyenek, két évet Amerikában, további hármat pedig Svájcban tanultak. Elegánsan öltöztek, jól beszélték a nyelvet, az enyhe akcentust pedig Roth özvegye akár az amerikai származásukra is foghatta. Elhitte, hogy ügyvédek.

Halványan emlékezett egy Konrad nevű férfira, akivel egyszer ha találkozott. Odaadta a volt férje határidőnaplóit és telefonregiszterét a két amerikai ügyvédnek, már csak az ezer dollárért is, amit azok felajánlottak a noteszekért. Ráadásul másnap visszakapta a naplókat, miután az ügyvédek lefénymásolták, amire kíváncsiak voltak.

Kiderült, hogy két Konradot is ismert a néhai Hans Roth, de csak az egyikük telefonszáma volt a regiszterben. Ez a Konrad viszont egy hetvenes, nyugdíjas mérnök volt, némi pocakkal, és könnyen leellenőrizhető múlttal. Ráadásul egyáltalán nem passzolt a bankár, Jürgen König leírásához.

Maradt a másik, akinek sem a címe, sem a száma nem volt feltüntetve sehol, sőt csupán annyi említés volt a noteszben, hogy Konrad – Blue Cafe. A Blue Cafe mára étterem lett, a nevét is lecserélték, de az új tulajdonos maga is törzsvendég volt annak idején a kávézóban, és micsoda véletlen, emlékezett Hans Rothra, ugyanis Hans biztosítási ügynökként egyszer hasznos tanácsot adott neki. És még az is rémlett, hogy kivel találkozgatott a kávézóban, többnyire egy fiatal, izmos fiúval, akit valószínűleg Konradnak hívtak. Ez utóbbiban nem volt biztos, de abban igen, hogy a tó melletti főutca egyik épületéből látta többször is kijönni. Készségesen elmagyarázta az amerikai ügyvédeknek, hogy pontosan hol, melyik sarkon találják a kapualjat.

A háznak volt egy gondnoka, akinek a Konrad név (vezetéknév nélkül) ugyan semmit sem mondott, de a leírás alapján eszébe jutott egy bizonyos Kornel Mückelrei, aki két évig bérelte az egyik lakást. Konrad vagy Kornel, a gondnok szerint összekeverhető nevek, meg aztán az is lehet, mondta, hogy ő téved. Mückelreiről nem tudott sokat, ő úgy hallotta, hogy innen Genfbe költözött. A sarki boltos azonban többször is látta később arrafelé, így a ghenerraiak arra következtettek, hogy a férfi csak lakást cserélt. Újabb ezer dollárért egy nyilvántartásból kikeresték nekik a Kornel és Konrad Mückelrei nevű zürichi lakosok címét, akik mindössze hárman voltak. Egyikük tizenhat éves, tehát nem jöhet számításba. A második Kornel Mückelrei nyolcvankét éves volt, és egy idősek otthonának lakója. A harmadik Kornel negyvenes évei végén járt, bár a leírás rá sem illett. A feleségével beszéltek, és az asszony elmondta, hogy a férjének néhány évvel azelőtt ellopták az iratait, és csak nagyon nehezen sikerült pótolniuk. Arra gyanakodtak, hogy a férje egyik alkalmazottja tette az autómosóban. Az asszony még ma is dühös volt a tolvajra, aki ráadásul egy csomó pénzt is elvitt. Bosszúból megadta az amerikai ügyvédeknek a vélt tettes nevét és a konkurens autómosó címét, ahol most dolgozott.

Az illető ötezer dollárért mondott pár hasznos információt egy bizonyos Konrad Valdenről, aki állítólag az egyik nagy telefontársaságnál dolgozott. Konrad Valden valóban a telefontársaság alkalmazottja volt, de a volt főnöke szerint mindössze két hónapig, minthogy egyszer rajtakapták, hogy titkosított adatokat másol ki a rendszerből. Kaptak egy címet, és már úton is voltak. A ház egyik lakója elmondta, hogy Konrad és a barátnője a földszinti lakást bérelték, de jó két hete elköltöztek. A nő

egy belvárosi drogériát vezet, a szomszéd még a címet is tudta.

Nem volt nehéz megtalálni sem a drogériát, sem a nőt, akit Dorinnak hívtak. Már csak az alkalmas pillanatra kellett várniuk, mielőtt lecsapnának rá.

Két nap alatt kifigyelték, hogy a nő egy bérelt lakásba jár haza, a kocsijával mindig beáll a ház kertjébe, és a villanygyújtások időpontjából az is kiderült, hogy a másodikon lakik. Konradot eddig még nem látták, de sejtették, hogy hamarosan ő is előkerül.

– Még várjunk. Legalább egy kicsit. – Jill szája lebiggyedt, és a Kölyök látta, ahogy a nő ajka megremeg. Mindjárt elsírja magát, gondolta.

– Holnap reggel kijelentkezünk a hotelből – felelte. – Most pedig elmegyünk vacsorázni.

– Meg kell várnunk Konradot. El sem tudom képzelni, mi történhetett vele.

– Jill. Nem maradhatunk tovább. Már így is túl sokáig húztuk. Emlékszel arra a párra a parton?

– Nyugi, egyszerűen tetszettünk nekik. Egy hotelben szálltunk meg, ilyen esetben minden nő vizslatja a másik alakját.

– Engem is megnéztek, pedig rajtam aztán nincs mit nézni.

– Hülyeségeket beszélsz, Kid. Dehogyisnem. Sovány vagy, magas, jóképű. – Elhallgatott. – Várjunk még, kérlek.

– Gyere, majd vacsora közben megbeszéljük.

Besötétedett, jól ráláttak a kivilágított partra.

Az egyik különteremben ettek, az olasz étteremben, ami – az all inclusive ellátás ellenére – fizetős volt, és ennek megfelelően szinte mindig üres. A Kölyök úgy gondolta, itt nyugodtabban mutatkozhatnak együtt, eljátszhatják a két külföldit, akik itt ismerkedtek meg.

Kid jamaicai rumot kért, bár tudta, hogy ez nem jó jel nála. Nem véletlenül tartózkodott az italtól. Henry halála után pár hónapig alkohollal próbálta érzésteleníteni magát, ugyan nem sok sikerrel, de könnyen megeshetett volna, hogy belecsúszik az alkoholizmusba.

Olasz kaja Mexikóban – hát nem a legelegánsabb választás, de legalább kettesben lehettek. A tésztát kicsit túlfőzték, bivalymozzarella sem volt, és a séf valószínűleg még sosem evett igazi olasz tiramisùt, de ez igazán nem volt probléma.

Amikor vacsora után átsétáltak a kerten, egy iguána szaladt át előttük az úton, olyan hatalmas volt, hogy Jill lába szinte a földbe gyökerezett. A Kölyök arra gondolt, itt az ideje, hogy megbeszéljék a másnapi indulást, és hogy milyen biztonsági intézkedéseket vezetnek be most, hogy Konrad nem jelentkezett. Mert annak, hogy Konrad nem jött el, csupán egy oka lehet: elkapták.

A liftben búcsúztak el. Kid már a szobája felé tartott, amikor a szeme sarkából egy árnyra lett figyelmes. Az árny gyorsan mozgott, és mire a Kölyök számba vette a menekülési lehetőségeket, azt is felfogta, hogy az árny legalább annyira gyors, mint ő.

Egyenlő esélyek, gondolta, és felkészült, hogy a támadót ellentámadással lepje meg.

22.

Arra ébredni, hogy valaki kapirgálja az ajtót – egészen félelmetes élmény, főleg másnaposan. Mivel vaksötét volt, hirtelen biztos lettem benne, hogy átaludtam az egész napot, és már éjszaka van, és a betörő kiszagolta a pénzt, bejön, elviszi, és ha pechem van, még meg is öl. Először arra gondoltam, hogy a fejemre húzom a paplant, és megpróbálok úgy tenni, mintha mi sem történt volna. Nem valami konstruktív ötlet, elismerem.

Végül kipattantam az ágyból, és mezítláb a bejárati ajtóhoz lopakodtam. Mivel nincs rajta kukucskáló, kénytelen voltam a fülemet odaszorítani az ajtó lapjára, és hallgatózni. Közben ezerszer megbántam, hogy nem tettem szert egy akármilyen kutyára, akinek jó a hallása, és hangosan ugat.

Szorítottam a fülemet az ajtóhoz, és halk párbeszédet hallottam, egy férfi és egy nő hangját. Aztán felismertem őket, és közvetlenül a megkönnyebbülés után jeges rémület fogott el. Tudtam, hogy muszáj lesz kinyitnom az ajtót, különben kihívják a rendőrséget, a tűzoltóságot meg minden fegyveres testületet, ami csak létezik.

Beszaladtam a fürdőszobába, megeresztettem a hideg vizet, a vízsugár alá tartottam egy törölközőt, majd kicsavartam, és a szememre nyomtam. Legalább az előző éjszaka nyomait, az óriási táskákat ne lássák. Gyorsan belenéztem a tükörbe, és megállapítottam, hogy igen rosszul nézek ki, de nem volt mit tennem. Ki kellett nyitnom az ajtót.

– Egek, hát te mit csinálsz ebben a sötétben? – esett a nyakamba az anyám, és azonnal villanyt gyújtott, miközben utasította apámat, hogy nyissa ki a spalettákat. – Jézusom – lehelte anyu, amikor végigmért. – Hát veled meg mi történt?

– Buliztam az éjjel. – Úgy döntöttem, az igazat mondom, csakis az igazat.

– Hahaha – így anyám. Elég szánalmas, ha már a saját anyám sem hiszi el, hogy buliba járok, gondoltam. Szomorúan meredt rám, és óvatosan, mintha csak attól félne, hogy megharapom, végigsimított az arcomon. – Szegénykém. Depresszióba estél. Még jó, hogy apádnak a kocsiban vannak a receptjei. Majd felír valamit. De hoztunk tablettát is.

Apám ügyködésének hála fény áradt a házba, én meg vaksin hunyorogtam, rettenetesen fájt a kezem, és olyan érzésem támadt, mintha valaki tompán, de folyamatosan ütögetné a halántékomat. Színtiszta másnaposság, súlyosbítva a kesztyű

nélküli bokszolás utóhatásaival.

Törökülésben leültem az ágyra, és azon tűnődtem, hogy jutottak be a kertkapun a szüleim. Ők tétován ácsorogtak felettem.

– Az ajtódhoz nincs kulcsunk – mondta anyám. – Csak a kapuhoz találtuk meg a régi kulcsot.

Remek. Akkor hát egy rejtéllyel kevesebb. Míg én csak ültem és masszíroztam az ujjaimat, anyám sutyorogni kezdett apám fülébe. Majd miután meghozták a döntést, hozzám fordult.

– Hoztunk neked ebédet. Behozom a kocsiból. Eszel, utána pedig beveszed a gyógyszereket.

– Milyen gyógyszereket?

– Hát, amit szakítás után kell… Kiolvastam a lexikonból. Egy kis… kedélyjavító.

– Semmi baj a kedélyemmel, anyu.

– Látom. Délután kettőkor még ágyban vagy. A lexikon szerint ez depresszió.

– Buliztam az éjjel.

– Aha, persze – bólogatott, de láttam rajta, hogy nem hisz nekem.

– Áronnal és a… barátaival. Egy klubban voltunk. Kicsit megártott a… pezsgő.

Megünnepeltük, hogy ismét szabad lettem. – Elismerem, eléggé furcsán hangzott, de igyekeztem mosolyogni hozzá.

– Nem fog megártani. Segít, hogy könnyebben átlendülj ezen az időszakon. Igaz?

– fordult apámhoz, aki a homlokát ráncolta, de nem válaszolt.

– Átlendültem, anyu. Én szakítottam Alexszel, már elfelejtetted?

– Jól van. – Ezt úgy mondta, mintha gyogyós lennék. Szerencsére hamar eltűnt a kert irányában, én pedig suttogva bevallottam apunak, hogy iszonyúan másnapos vagyok, mert hajnalig tartott a buli (hogy miféle buli, arról hallgattam). Anyám ételhordókkal érkezett vissza, és bevonult a konyhába.

– A pia nem segít – küszködte ki magából apu a szavakat. Na, szép. Az egyik depressziósnak, a másik alkoholistának tart.

Valamivel később már a pici teraszomon ültünk, láttam, hogy tárva-nyitva a kertkapu, de nem tettem szóvá, hiszen nincs kutyám, aki elszökhetne. A szüleim minden mozdulatomat lesték, ahogy kanalanként eltüntetek egy tányér húslevest. Nehezen küzdöttem le, de végül sikerült. Úgy éreztem magam, mint egy lábadozó beteg.

– Ez mi? – kérdezte anyám, és a falhoz támasztott matracra mutatott.

– A gumimatracom. Rékától kaptam.

– Minek?

– Gumimatracozni a tavon.

– Eszednél vagy? Komolyan gondoltad ezt a hülyeséget? Mit… mire készülsz?

Még annyi szép dolog vár rád az életben! – elvékonyodott a hangja.

– Mi bajod a matracozással?

– Beleesel a vízbe és megfulladsz.

– Tudok úszni, elfelejtetted?

– Akkor is.

Sóhajtottam.

– Semmi bajom, nem készülök öngyilkosságra – mondtam, és anyám jelentőségteljes pillantást vetett apámra. – Most mi a baj? – kérdeztem hirtelen.

– A pszichológusok szerint ilyenkor a tagadás csak színlelés. Az a mondat, hogy nem készülök öngyilkosságra, valójában azt jelenti, hogy öngyilkosságra készülök – taglalta anyám. Fogalmam sem volt, honnan tudja, hogy a pszichológusok mit gondolnak a tagadó mondatokról, és arról sem, hogy ezt az egész hülyeséget honnan veszi. Vállat vontam, mert anyuval egész egyszerűen lehetetlen úgy vitába szállni, hogy ne ő kerüljön ki győztesként. – Na ugye, hogy igazam van – mondta.

Hallgattunk. Arra gondoltam, hogy teljesen megőrültek, és ha ez így megy tovább, muszáj lesz kerítenem valakit, aki eljátssza előttük az új fiúmat, hogy megnyugodjanak.

Most sajnáltam igazán, hogy Áron a fiúkat szereti. Pedig tökéletes lenne a szerepre.

Anyám elővett egy levél gyógyszert a táskájából, és lerakta elém.

– Ebből kell szedned naponta kettőt – mondta. Mintha legalábbis orvos lenne.

Segélykérőn néztem apura, aki bizonytalanul bámult valahová a fejem fölé egy pontra.

Basszus, ez így nem oké. Anyám már mindenütt átvette a hatalmat.

– Jó, majd este beveszem – adtam meg magam. – De most nem, mert másnapos vagyok, és egyáltalán nem vágyom gyomorvérzésre, oké?

Itt anyám pislogni kezdett, apám pedig bólintott, mintha nekem adna igazat. Hát itt volt az ideje.

– Rékával valami nem stimmel – váltott témát anyu, és nem tudtam, örüljek-e a témaváltásnak. Inkább gyanakodni kezdtem. Réka tájékoztatása szerint a szüleink nem tudnak róla, hogy ismét gyereket vár. – Azt hiszem, végleg kidobja Gedeont – folytatta, és én nagy szemeket meresztettem, de megálltam, hogy ne szóljak.

– Honnan veszed, hogy ki akarja dobni? – kérdeztem végül.

– Látom rajta, hogy valami nem stimmel. Pont úgy viselkedik, mint amikor a gimnáziumban szakítani akart a Szalai gyerekkel, de hetekig nem merte megmondani neki. Akkor volt ilyen… szétszórt.

Erre a hírre majdnem sokkot kaptam. Réka járt a Szalaival? Reménytelenül szerelmes voltam a nővérem gimis osztálytársába, Szalai Robiba, de ő észre sem vett.

– Járt a Szalaival?! – hördültem fel.

– Igen, de csak csókolóztak. Nem csókolt jól, Réka utálta. Nyálas volt – felelte anyám szórakozottan. – Na, akkor viselkedett ilyen szétszórtan. Sosem hív vissza, nem arra válaszol, amit kérdezek, nem kér kukoricát, elfelejti, hogy mikor van a sorozatom a tévében, és pont akkor hív…

– Szerintem ne reménykedj – mondtam végül. – Semmi baja Gedeonnal. – Ugyan nem értettem, hogy ezek után miért védem a nővéremet, de megtettem. – Miért ne lehetne szétszórt?

– Korai klimax? – tűnődött el anyám, én pedig egyre erőteljesebben éreztem, hogy valaki kalapálja a halántékomat. Innen csak egy ugrás, és visszajutunk Alexhez, a szakításunkhoz és ahhoz, hogy akkor nekem ugyan kitől lesz gyerekem, ha lesz egyáltalán. Valószínűleg rám is átragasztja a korai klimax diagnózist. – Persze lehet, hogy nem is korai, hanem lassan itt az ideje… – tűnődött tovább, én pedig lehunytam a szemem, hátha mire kinyitom, egyedül leszek. Apu megköszörülte a torkát, és éppen megszólalt volna, amikor hangos dudálás kíséretében leparkolt a kapum előtt egy piros autó.

Mire rájöttem, hogy kik az újdonsült látogatóim, már vonultak is befelé a kertbe: Piroska, Tündy és Hullámka tipegett be a kapun, nőies léptekkel, és egy bazi nagy ágymatracot cipeltek magukkal. Hullámka és Tündy az előző estinél sokkal szolidabb sminkben és paróka nélkül, farmerben és pólóban jött, de Piroska nem adta alább a tegnapinál. Neccharisnyát, miniszoknyát, magas sarkú cipőt és kapucnis felsőt viselt, vörös haja copfba fogva hullott a nyakába.

– Meghoztuk az ágyadat, édes! – kiáltotta, és rendíthetetlenül közeledtek a terasz felé a matraccal. Mire anyám kibökte volna a kérdést, hogy „ezek meg kicsodák”, már oda is értek hozzánk.

– Le a szemét pasikkal! – köszöntött Hullámka, majd kacsintott, és anyámékra mosolygott.

– Andi barátnői vagyunk – kezdte a bemutatkozást mély hangon Tündy, én pedig láttam, hogy anyu arcára ráfagy a mosoly. Szép vasárnapot mindenkinek, gondoltam.

23.

– Ne! Várj! – A Kölyök az utolsó pillanatban váltott irányt, hogy ne találja telibe a lábával a férfit. A lendület vitte tovább, de sikerült a fal előtt lefékeznie magát.

– A rohadt életbe – fújta ki a levegőt megkönnyebbülten, és visszadugta a zsebébe a rugós kést, amit előző nap vásárolt elővigyázatosságból. Aztán elmosolyodott és alig állta meg, hogy ne bokszolja barátságosan hátba a másikat. – Tegyünk úgy, mintha csak véletlen lenne, és nem ismernénk egymást. Találkozzunk tíz perc múlva a parti bárban. Éjfélig nyitva tart.

Nem mondta ki a másik nevét, és mielőtt a férfi bármit is válaszolt volna, elment mellette és benyitott a saját szobájába.

Feltárcsázta Jill szobaszámát.

– Megjött. Tíz perc múlva a bárban, a medencénél, a parti lejárónál. Vedd fel a parókát.

Hát megérkezett. Nem tudta, hol tölthette a férfi az elmúlt napokat, de majd kiderül. És a lényeg úgyis az, hogy végül mindhárman odaértek a megbeszélt helyre.

Sötétség borult a partra, a szálloda kertjében elektromos mécsesek világították meg a járólapot. A bárpult ki volt világítva, de az asztalokon üveg mécsestartóban kis gyertyák pislákoltak mindösszesen. A Kölyök rendelt magának egy kólát, és lesétált vele a parti lejáróhoz. Hozzá kellett szoktatnia a szemét a sötétséghez, aztán meglátta a két alakot közvetlenül a tengerparton. A Kölyök odasétált hozzájuk a homokban.

– Induljunk el valamerre – mondta köszönés nélkül. A parton még most is andalogtak a szerelmespárok. A Kölyök levette a cipőjét, és a kezében vitte magával.

Hűvös volt a homok, a kóla pedig jeges.

– Hol jártál? – kérdezte Jill.

– Nem volt egyszerű – köszörülte meg a torkát Konrad. – Amikor kiderült, hogy a bankárt, Königet elrabolták, már tudtam, hogy óvintézkedéseket kell tennem. Biztosra kellett mennem, hogy nem hagyok nyomokat magam után.

– És a lány? – kérdezte a Kölyök. Konrad megállt és elnézett a víz felé.

– Ő… otthon maradt. – A Kölyök érezte a hangjában a fájdalmat. Megszólalt benne a vészcsengő.

– Ugye nem mondtad el neki, hogy hová készülsz?

– Nem – jött a válasz. Kicsit talán túl hirtelen is, gondolta a Kölyök. – De mondd, Kid, voltál már szerelmes?

– Most nem erről van szó. Mindannyian tudtuk, hogy el fog jönni ez a pillanat.

– Igen, de mégsem volt egyszerű – ingatta a fejét a férfi. – És ezek egy darabig nem fogják feladni a keresésünket. Leléptünk majdnem egymilliárd dolcsival, nem hinném, hogy olyan könnyen belenyugszanak.

– A pénz jó helyen van – szólalt meg Jill. – A mi feladatunk tulajdonképpen befejeződött. Akár élvezhetnénk is az életet. Karibi vakáció, szerintem adjuk át magunkat neki.

A két férfi hallgatott. A Kölyök arra gondolt, hogy talán a bujkálást is lehet élvezni Mexikóban, bár erre kevés esélyt látott. Szívesebben lett volna otthon, Európában, de hát így alakultak a dolgok, és ő maga is igen sokat tett azért, hogy így alakuljanak.

– Holnap költözünk – mondta, és elmesélte Konradnak, hogy miféle búvóhelyet talált. Közben elmosolyodott, mert saját maga számára is úgy tűnt, mintha csak nyaralni érkeztek volna, és nem keresné őket a valaha élt egyik legnagyobb diktátor speciális alakulata. Ámbár, ha a terv működik, akkor remélhetőleg kisebb gondja is nagyobb lesz annál Ryx Tonnak, mint hogy őket vegye üldözőbe.

24.

Dorin nem ment haza a hétvégén. Konrad szinte könyörgött neki, hogy menjen szabadságra néhány hónapra. Ha minden jól megy, hamarosan találkozhatnak a világ másik végén. Svájc különben is unalmas, nevetett a férfi, de Dorin akkor már tudta, hogy Konradnak menekülnie kell.

Épp ez tette sérülékennyé a kapcsolatukat, hogy mindketten tudták: el fog jönni ez a nap. Pedig olyan könnyedén indult, mondogatták is, hogy ez csak kaland, szex, egyikük sem állt készen komoly kapcsolatra – legalábbis akkor ezt érezték. Érdekes, gondolta Dorin, hogy Konrad előbb mondta ki, hogy időközben számára mégis többet

kezdett jelenteni kettőjük kapcsolata holmi kalandnál. Csakhogy Konrad szakítani akart, pontosan azért, mert beleszeretett Dorinba. A lány akkor azt hitte, hogy a férfi az elköteleződéstől fél, az is felmerült benne, hogy talán családos, csak elhallgatta előle, és csak később tudta meg az igazságot: Konrad a múltjától – és a jövőjétől félt, pontosan a múltja miatt nem akarta őt beengedni a jövőjébe. Dorin nem szerette a titkokat, nem is igazán tudott titkot tartani. Hosszú hónapok után, karácsonykor kezdett Konrad beszélni magáról. Akkor még csak ködösített: halványan utalt arra, hogy zsoldos volt egy hadseregben. Elmondta, hogy tart a bosszútól, amely utolérheti, ha napvilágra kerül, hogy kik szolgáltak a csapatban. Dorin megmosolyogta, és arra gondolt, hogy egy diktátornak nyilván kisebb gondja is nagyobb annál, mint hogy egyesével megkerestesse az ellene harcoló külföldi zsoldosokat.

Idővel egyre többet tudott meg Konradtól, és szép lassan rájött Dorin, hogy Konrad számára még nincs vége ennek a történetnek, még nincs. Bármikor elkezdődhet egy még durvább fejezet. Dorin először csak annyit értett meg az egészből, hogy egy zseniális kis csapat lenyúlta a diktátor pénzét, ami virtuálisan ugyan ott volt a bankban, de valójában a csapatnál kamatozott. Azt is megértette, hogy ez a csapat nem tolvajokból áll, hanem a ghenerrai nép felszabadítása érdekében nyúlták le a pénzt.

Dorin akkor már azt is tudta, hogy bármikor megadhatják a jelet a kezdésre. Hogy mikor? Konrad azt mondta, mire a lázadók titkos vezére előkészíti a szökését, addigra a pénznek nyom nélkül el kell tűnnie, és ha kijut az országból, ő fogja a zsoldosokat és rajtuk keresztül a lázadókat segíteni. A pénz egyrészt a végső csapáshoz kell, ugyanis csak ő tudja, milyen stratégiát építettek ki a diktátor hadvezérei, csak neki voltak pontos információi a bunkerekről és persze arról a néhány biztosnak vélt bunkerről, ahol maga a diktátor meghúzódhat, és újabb védelmi rendszert építhet ki.

Sokáig éltek Konraddal bizonytalanságban, és talán pont ez adta a plusz izgalmat

a kapcsolatuknak. Sosem tudhatták, Konradnak melyik pillanatban kell menekülnie.

Felégetett maga mögött minden hidat, és senkit sem akart belekeverni az ügybe – de Dorin addigra már nyakig benne volt. A lány annyit értett a banki melóból, hogy Konrad szerezte meg a fontos kódokat, amelyek segítségével ő és társai véghez tudták vinni ezt az elképesztő lopást, a ghenerrai diktátor kifosztását.

Dorin tisztában volt vele, hogy el fog érkezni ez a pillanat, mégis sokkolta. Nem

akarta elengedni Konradot. Nem akarta, hogy a boldogságuk véget érjen, és nem akart sosem beteljesülő ígéretekre várni. Átköltöztek egy másik városrészbe, Dorin munkahelyet váltott Konrad kérésére, de a férfi így sem vihette őt magával. Sok-sok éjszakát átbeszéltek, Dorin megpróbálta rávenni Konradot, hogy vigye magával, de Konrad, ha időről időre elgyengült is, nem mondta meg, hová utazik, és nem egyezett bele, hogy a lány vele tartson.

– Megígérem, hogy néhány hónap múlva jelentkezem – mondta, de Dorin nem bízott benne. Konrad jobban szerette őt, mint hogy bajba keverje. Ráadásul a férfi adott neki egy e-mail címet, egy külföldi férfiét, „vészhelyzet esetére”. Ez egyáltalán nem úgy hangzott, mintha Konrad a visszatérést fontolgatta volna.

Amikor megtudta, hogy elérkezett az idő, voltak cirkuszok, de a végén Dorin elcsendesedett. Szörnyű volt a búcsú, de addigra a lány biztos volt benne, hogy hamarosan újra találkoznak. Ő fogja elintézni, hogy újra együtt legyenek, még akkor is, ha a férfi védeni akarta azzal, hogy nem avatta be a szökési tervébe. Akkor majd ő

megtalálja az utat hozzá – mert azt tudta, hogy már nem akar Konrad nélkül élni.

Dorin tehát apránként elvitte a fontos holmijait a bérelt lakásból, fizetés nélküli szabadságot vett ki a munkahelyén – arra hivatkozva, hogy meglátogatja egy volt osztálytársnőjét Hollandiában, és elvitte a laptopját, amit néha Konrad használt, egy internetes „guruhoz”. Közben vett egy repülőjegyet, és kivette a bankból azt a pénzt, amit Konrad tett be neki „vésztartaléknak”.

A számítógépes szakember visszaadta a laptopot, és néhány feljegyzést hozzá, amiből kiderült, hogy a gép tulajdonosa legutóbb mexikói, karib-tengeri helyszíneket nézegetett a gépén, Dorin pedig elkezdett szállásokat nézni a neten. Másnap reggel indul, és megtalálja Konradot, nem olyan nagy a világ, különösen, hogy a férfi elkottyantotta neki, „akár Mexikóig is mehet”. Már kezdett kirajzolódni a fejében egy terv. Hamarosan együtt lesznek.

25.

– Magam elé képzelem anyád arcát – vigyorgott Áron. – Tündyék bevonulása biztosan színt vitt a napjába.

– Az biztos – morogtam, de végül elnevettem magam. Anyu – szerintem életében először – nem talált szavakat, amikor meglátta a vasárnapi látogatóimat bevonulni a kertbe az óriási matraccal. Mondjuk nem tartott sokáig a szótlanság, mert Piroska bemutatkozott nekik, és lazán vázolta az előző éjszakai eseményeket. Nagyjából így: „Csak az éjjel ismertük meg Andit a klubban, és igazán szuper csaj. Nagyon helyes, hogy kidobta azt az elfuserált pasit, és biztos, hogy ki fogja heverni. Ahogy ott bokszolta azt a zsákot, hát az mindent vitt. Szarrá verte, mintha csak a pasija lenne.”

Aztán megkérdezte tőlem, hogy kijózanodtam-e. Apám zavartan pislogott, és menekülőre fogta volna, de Piroskának eszébe jutott – amit én már elfelejtettem –, hogy éjjel részletes leírást adtam nekik a családomról, többek közt arról is, hogy az apám orvos. Úgyhogy Piroska valamilyen hormontablettákról kezdett érdeklődni meg arról, hogy lehet-e tenni azért, hogy „egy illetőnek” nőiesebbé váljon a hangja. – Apu akadt ki jobban, azt hiszem – mosolyogtam Áronra. – Női hormonokról kellett előadást tartania. De a végén egész jól belejött. Receptet viszont nem volt hajlandó írni. – Azt nem tettem hozzá, hogy pedig a végén már anyám is azzal gyötörte, hogy „adjon már valami hormont ennek a szegény kislánynak”.

– És mit csinálsz a matraccal?

– Kivágom és beledugok egy csomó pénzt.

– Te még mindig részeg vagy.

– Nem tudom, mit csináljak vele. Van ötleted? Nem bírtam rávenni őket, hogy elvigyék – ráztam meg a fejem. Végül is egész jól sikerült a délután, Piroska hangot talált anyuval. Az egyik brazil sorozat hozta őket össze, aminek mind a ketten nagy rajongói, és szinte barátnőkként váltak el egymástól.

– Add el – vigyorgott Áron. – Egyébként hol tárolod?

– Kicipeltük a sufniba. De ne röhögj, mert utálom így elherdálni a dolgokat.

Fölöslegesen költöttek rá egy csomó pénzt, ráadásul zavarban is vagyok az egésztől.

– Azt nézd! – mutatott rá egy kocsira. Mert amúgy eljött a nagy nap. Akarom mondani: A Nagy Nap. Egy használtautó-telepen voltunk, és Áron mindenképp rá akart beszélni egy bogárhátúra, ami az első tesztvezetésemnél súlyos veszélybe került, ugyanis egyáltalán nem éreztem, hogy mennyire terebélyes az autó. Szerencsére az oszlop, amit elkaptam a sárvédővel, csak kicsit karcolta meg, de ha nem Áron ismerőse lett volna a kereskedő, biztos sokba került volna nekem ez a kanyar.

– Nem.

– Pedig zöld.

– Nem tetszik. Egyébként sem szeretem a zöldet.

– Nem könnyű veled. Mégis milyen kocsit akarsz? Szeretném, ha tudatosulna benned, hogy minden kocsi szélesebb, mint amilyenre a te kanyarodási stílusoddal számíthatsz.

– Fogd be – kértem, miközben felcsillant a szemem. Hevesen dobogott a szívem, amikor megláttam a Csodát: közeledtünk egy autóhoz, jesszusom, de milyen autóhoz!

Olyan kocsi volt, aminek minden ajtaja, minden eleme másmilyen színű volt.

Sorolom: a motorháztető piros, az egyik első sárvédő kék, a másik rikító sárga, az egyik ajtó zöld, a másik lila, a hátsó ajtó, vagyis a csomagtartófedél fekete, az egyik hátsó sárvédő világoskék, a másik világoszöld, a tető pedig pink. Ráadásul tisztán láttam a tetőablakot, amit Inez tulajdonképpen előírt nekem. – Azt nézd! – mondtam, odarohantam, és már a karosszériát simogattam.

– Megőrültél? – Áron is odaért, és elsőként a szélvédő mögé csúsztatott leírást olvasgatta. – Ez a kocsi tízéves, és szerintem azért lett átfényezve, mert darabokra törték. Biztosan bontóból szedték össze az alkatrészeit. Egyébként szerintem már nem is gyárt a Daihatsu Charade-ot, ne szórakozz. Három ajtó? Be sem férünk, ha buliba megyünk.

– Nem leszek a sofőröd – vetettem oda, és végigsimítottam a fényezésen.

Gyönyörű autó. Színes, vidám, kicsi. Kell nekem, gondoltam. Ez az én autóm.

– Oké, nincs pénzed új kocsira, ezt megértem – gondolkozott hangosan Áron. – De akkor miért nem veszünk olyat, ami azért mégis megéri az árát? Ennyiért már kapnánk egy újabb, nagyobb, biztonságosabb…

– Fogd már be egy kicsit – ismételtem, és kinyitottam a kocsi ajtaját. Belül tiszta fekete volt minden; az üléshuzat, a szőnyegek, az ajtó belső fényezése, míg a kormányt vörös bőr borította. Tudom, hogy nem hihető, de ugyanolyan árnyalatú vörös volt, mint a hajam színe. Az a vad, mély árnyalat. És ez az egész autó…! Kívül színes, belül titokzatos. Nagyon is kellett nekem ez a kocsi.

Később már a kereskedő is megpróbált lebeszélni róla.

– Az ár-érték arányt tekintve… hmmm… nem a legjobb vétel. Ez itt ki van glancolva, de mégiscsak tízéves. Ugyanennyiért tudnék egy hatéves…

– Nem érdekel – vágtam rá.

– De ebből nem tud majd alkudni. Higgye el, a tulajdonos nem fogja olcsóbban adni – sóhajtott, én pedig igyekeztem elkeseredett képet vágni, miközben tudtam, hogy van még majdnem nyolcmillió forintom, és ha a tulajdonos akár felfelé viszi az árat, hát abba is belemegyek.

– Nagy hülyeséget csinálsz. Fura lenne, ha pont ezt vennéd meg – próbálkozott Áron, de csak annyit mondtam neki, hogy szerintem szombatonként ő is fura dolgokat művel, mire elhallgatott. Lesújtó pillantással figyelte, ahogy a táskámból előhúztam egy köteg ötezrest. Abban maradtunk a telepvezetővel, hogy másnapra elintézi a papírokat, én pedig leelőlegeztem a kocsit.

Amikor végeztünk, még visszaszaladtam az autómhoz. Csodálatos jármű. Mindig meg fogom találni a parkolókban. Ahogy eltávolodtam tőle, úgy éreztem, rám mosolyog. Visszamosolyogtam, és megpróbáltam észrevétlenül búcsút inteni neki a kezemmel, de ahogy elkaptam Áron csodálkozó arckifejezését, inkább megigazítottam a hajamat integetés helyett. Magamban elköszöntem a kis autómtól, aztán elslattyogtunk.

– Figyelj, azért nem kell teljesen megváltoznod – fordult felém a telep bejáratánál. – Nem kényszerítheted magad, hogy másmilyen legyél, mint amilyen vagy.

– Miről beszélsz? – érdeklődtem.

– Hát erről – mutatott az autótelep felé. – Eddig eszed ágában nem volt vezetni, a városban akartál lakni, folyton rohantál a dolgodra, most meg kiköltözöl a világ végére, veszel egy kocsit, egy bohócoknak való autót, már ne is haragudj, amire vélhetően pénzt kértél kölcsön, és napokon át lebegsz egy tóban egy gumimatracon. Mi ez, ha nem a változás erőltetése?

– Jól vagy?

– Igen, én igen – nézett rám sajnálkozva. – Neked viszont vissza kellene térned a saját életedbe. Mert most valaki más életét éled, remélem, tisztában vagy vele.

Erre nem tudtam mit mondani. Ha a legjobb barátom úgy látja, hogy ez nem a saját életem, akkor valami nagy baj van vele. Miért nem veszi észre, hogy boldog vagyok? Jó, nyilván látszik rajtam az idegesség, azért az ember nem mindennap talál otthon nyolcmillió forintot. De ez a saját életem, imádom, a gumimatracommal együtt.

Úgyhogy eldöntöttem: nem avatom be a további terveimbe.

Alexnek volt egy barátja, Bence, akivel néhanap találkoztunk. Bence barátnője és én időnként elmentünk moziba, utána beültünk egy pizzériába, és nagyokat nevettünk Bence sztorijain. Bence ugyanis kertész volt, vagyis inkább kertépítő, és ismert és/vagy nagyon gazdag emberek kertjét álmodta meg. Így is nevezte magát: kertdizájner vagy garden stylist. Látott már tévés műsorvezetőt meztelenül rohangálni a kertben, akit a felesége üldözött, látott bankárt odaszarni a saját kertjébe (mit szépítsem, ez az igazság), látott filmrendezőt, aki dominával verette meg magát a nappali bőrkanapéján, miközben Bence a bokrok helyét tervezgette a kertben. Nagyon vicces, de főleg hihetetlen történetei voltak. Arra jutottam, elérkezett az idő, hogy meglátogassam.

Bencéék egy társasházban laktak Zuglóban, egy orvos volt a szomszédjuk, és megbeszélték, hogy Bence megtervezi a kertet, a doki pedig elvégzi majd Bencén a szükséges beavatkozásokat. Ezen sokat röhögtek, mert a doki plasztikai sebész. A közös kert nagyon minimalistára sikerült: az egyik sarokban egy óriási lila rododendronbokor terebélyesedett, a kert többi része pedig dimbes-dombos maradt. A legmeghökkentőbb azért a kerti pad lett a rajta üldögélő, olvasó lánnyal: Bence szobrászkodta egy bokorból. Ezt hajlandó volt rendszeresen formára metszeni, kiélve művészi hajlamait.

A bokrot a lila virágokkal már a kapuból kiszúrtam. Tudom, hogy udvariatlanság csak úgy, bejelentés nélkül beállítani, de Alexnek jóformán alig voltak barátai, legalábbis olyanok, akiket én is ismertem, és még a számukat sem adta meg nekem.

Felberregett csengetésemre a kapuzár, és beléptem. Bence jött elém széles mosollyal, rövidgatyában és pólóban meg papucsban.

– De rég láttalak! – Átölelt, és ezzel valamit felszakított bennem. Nem tudom, mi történhetett, de hirtelen nagyon erősen éreztem Alex hiányát. Hiszen itt mindig együtt voltunk. Próbáltam tartani magam, de nem sikerült. – Na… ugye nincs baj? Nyugodj meg – mondogatta Bence, de nem tudtam odafigyelni rá, mert most éreztem meg először a szakítás óta, hogy Alex többé már nem része az életemnek. Bármit teszek is, még ha meg is bocsátanék neki, akkor sem folytatná velem. Kicsit még álltunk a ház sarkánál, jól telesírtam Bence ingét, aztán előkerestem egy papír zsebkendőt, miközben Bence rémülten nézett rám. Megtöröltem a szememet, orrot fújtam, és kétségbeesetten igyekeztem mosolyogni.

– Semmi baj – motyogtam. – Csak még… olyan friss… – haraptam el a mondatot.

Megrendített, hogy már megint bőgök. Így meg sem próbáltam visszafojtani a sírást.

Szipogva érkeztem meg Bencéék teraszára. A teraszon a plasztikai sebész ült pohárral a kezében és gipsszel a lábán. Egyszer-kétszer már láttam őt, úgyhogy megismertem.

Magas pasi, széles vállú, meglehetősen jóképű, és Bencéék fölött lakik az élettársával.

Ha jól emlékszem, van egy közös lányuk. Vagy fiuk. Nem tudott elég gyorsan felállni, amikor meglátott. Szerintem menekülni akart előlem.

– Endrődi Péter – mutatkozott be végül. Én is bemutatkoztam, reméltem, hogy nem taknyos a kezem, hiszen abban szorongattam a zsebkendőt, de végül is egyáltalán nem érdekelt.

– Mi történt… a lábával? – kérdeztem.

– Á, semmi. Semmi különös.

– Valóban?

– Ugrottam, és rosszul érkeztem – mondta, és egy pillanatig azon meditáltam, vajon az emeletről vetette-e ki magát.

– Péter ejtőernyőzik – magyarázta Bence. – Most kényszerszabin van.

A kényszerszabadságolt doki fogta a borospoharát, és fél lábon ugrálva távozott, bár biztosítottam róla, hogy felőlem maradhat. De hát ki maradna szívesen egy bőgő

csaj társaságában, aki ráadásul teljesen váratlanul, meghívás nélkül állít be?

– Mesélj – mondta Bence. Megpróbáltam összeszedni magam, és nagy vonalakban elmeséltem, hogy mi történt. Talán így volt a legjobb, hogy Bence barátnője még nem ért haza a munkából. Úgy láttam, hogy Bencét meglepi a sztori.

– Csak azt ne mondd, hogy nem tudtad! – fakadtam ki. A fejét ingatta.

– Semmit sem tudtam rólatok azóta, hogy utoljára találkoztunk.

– De hát az februárban volt vagy márciusban…

– Igen.

– Ti nem beszéltetek gyakran? Nem találkozgattatok külön?

– Nem.

– De hát te vagy a legjobb barátja!

Láttam rajta, hogy zavarban van. Megköszörülte a torkát.

– Nagyon… kedvellek titeket. Alexet is. De az azért túlzás, hogy én lennék a legjobb barátja. Haverok vagyunk. Néha hónapok is eltelnek anélkül, hogy beszélnénk.

Nekem nem mondott semmit arról, hogy szakítottatok.

– Mikor beszéltetek utoljára?

– Mondom, akkor, amikor megnéztük azt a béna filmet, amiben végül egész váratlanul mindenki megtalálta a nagy szerelmet az életében – mosolyodott el. – Aztán ettünk egy pizzát valahol a Nyugatinál.

– Az nem volt béna. Kellenek az érzelmes filmek az embereknek – mutattam rá.

– Nem tudom. Szerintem unalmas volt.

– Az élet néha meglepőbb dolgokat produkál, mint egy hollywoodi film.

– Oké. Visszavonom a jelzőimet.

– Azóta nem beszéltetek? Telefonon sem? – Gyorsan visszatértem az eredeti témánkhoz, mert Bence válaszát egyszerűen nem akartam elhinni. Bence csak a fejét rázta. Erre muszáj volt elmesélnem, hogy azóta Alex szőrén-szálán eltűnt. Senki nem tud róla semmit. És említést tettem a barna hajú csajról, akivel kibérelte a lakást.

Akkor már, ha idáig eljutottam, az anyja eltűnését is beleszőttem a sztoriba.

– Nem tudom, mit mondjak – húzta fel a szemöldökét. – Nekem mindig kicsit furcsa volt – tette hozzá. Most rajtam volt a sor, hogy meglepődjek. – Úgy értem, tartózkodó. Most, hogy ezeket elmesélted, az jutott eszembe, hogy sosem mesélt magáról, például a múltjáról. A munkájáról igen, meg az anyjáról is néha mondott ezt-azt, de… most jövök rá, hogy a kedvessége ellenére távolságtartó volt. Néha, régebben elmentünk bowlingozni, de akkor sem beszélt magáról.

– Sosem voltál vele sátorozni?

– Olyannak látszom?

– Nem tudom. Én már nem tudom, ki milyennek látszik – sóhajtottam. – Tudod, azt sem tudom, kikkel járt túrázni. Azt sem tudom, rajtad kívül kik a barátai.

– Furcsa. És a németországi rokonáról hallottál már?

– Soha.

– A legfurcsább mégis az, hogy elment, pedig abban biztos vagyok, hogy téged nagyon szeretett. Kérdezd meg Henit, ő is mindig azt mondta, hogy Alex odáig van érted.

– Hát ez lett belőle. Mindegy. De az anyja dolgát sem értem.

Bence is a fejét ingatta, de nem szólt semmit, csak megtöltött nekem egy poharat az asztalon lévő palackból.

Megittam a pohár bort, szívem szerint ittam volna még egyet, de nagyon elálmosodtam, és kissé bizarrnak tartottam volna, ha Heni arra ér haza, hogy a teraszukon szundikálok a hintaágyban, úgyhogy miután telefonszámot cseréltünk, elbúcsúztam Bencétől. A kapuban arra gondoltam, hogy mostanában túl sokat piálok, előbb a buli, most a bor. Nem taszíthat ilyen mélyre egy szakítás. Alex le van szarva, erre jutottam, és közben újra bőgni kezdtem. A végén még anyunak lesz igaza, és levélszámra szedhetem a nyugtatókat egy faszfej miatt.

-– Tudjuk, hogy elment – ezt a megállapítást tette Blanka este a telefonban.

– Nem elment, hanem eltűnt! Azért ez nagy különbség.

– Hivatalosan nem tekinthető eltűnt személynek.

– És ha a rendőrségen bejelentem az eltűnését?

– Andi, ne szórakozz. Nem tűnt el, mindent elrendezett, és elutazott. Joga van hozzá.

– Akár halottá is nyilváníttathatom, nem igaz? – Oké, elismerem, egészen kikészültem, mire hazaértem, és belebonyolódtam ebbe a beszélgetésbe Blankával.

– Nem, hacsak nem keresteted már öt éve.

– Jaj, Blanka, semmit sem értek. Még a legjobb barátja sem tudott róla semmit.

Ki az az ember, akivel együtt éltem éveken át? Nem is ismertem – szipogtam, és megint a bőgés környékezett. Ez van, eddig bírtam, mostantól folyton bőgni fogok.

– Ennek van még bármilyen jelentősége? Most mi bánt, az, hogy vége lett vagy az, hogy úgy érzed, nem ismerted igazán?

– Az, hogy… hát hogy kivel éltem? Elvett öt évet tőlem – mondtam. Belátom, talán messzire mentem ezzel a kijelentéssel, de legalább még jobban sajnálhattam magam.

– Nem vett el tőled öt évet. Szerettétek egymást. És most elment, mert szakítottál vele. Lehet, hogy furcsa pasi volt, nem tudott barátságokat kötni. Tudod, csak mi, csajok beszélünk akár órákig bármiről. A pasik nem.

– De…

– És szerintem akkor jársz jól, ha nem nyomozol utána. Teljesen fölösleges.

Szerintem nem azért sírsz, mert vége lett, hanem azért, mert úgy érzed, hogy elrontotta a közös emlékeiteket ezzel az eltűnéssel. De ez már nem a te dolgod – határozott volt a hangja. Ezzel egy kicsit visszahozott a normális világba. Teljesen igaza volt: mit érdekel, hogy hová tűnt, hogy milyen viszonyban volt a barátaival, és hogy hová tette az anyját? Hiszen vége. Vége. És én fejeztem be. Én fejeztem be. Ezt majd sokszor elmondom magamban, hátha megkönnyebbülök.

Majdhogynem jó hangulatban búcsúztam el Blankától, bár azért megkértem, nézzen utána Alex papírjainak. Nem tartotta viccesnek, hanem azt javasolta, hogy én nézzek nyolcórás állás után. Nyáron! Ilyet mondani egy tanárnak!

Erről eszembe jutott, hogy le kell fordítanom egy cikket. Elővettem az újságot, és elolvastam az írás címét: A pasim anyja és én.

Na, köszönöm, gondoltam, ebből most nem kérek. Egy-két napig még biztosan ráérek a fordítással.

– Anyu nagyon furcsa – hívott később a nővérem.

– Ezt hogy érted?

– Hát ahogy mondom.

– Rendben, de tudnod kell, hogy ő ugyanezt mondja rólad.

– Tényleg?

– Igen. Szerintem be kéne jelentened nekik, hogy gyereket vársz. Akkor legalább leszállna rólam.

– Még nem akarom, ez az első trimeszter. Majd ha már a másodikban leszek.

– Ó, cseszd meg. Ennyit sem kérhetek a nővéremtől.

– Jesszusom. Ha ez ennyire fontos neked, akkor bejelentem.

– Ennyire fontos – állítottam határozottan.

– Jó. Rendben. Egyébként beszélni akarok veled.

– Oké. Én is veled.

– Te miről? – kíváncsiskodott, de úgy éreztem, hogy a szemébe kell néznem, amikor majd a Szalairól kérdezem.

– Majd elmondom.

– Kimegyek hozzád egyik nap, rendicsek?

– Rendicsek.

Lassan kezdem megszokni ezt a „beszélni akarok veled”-fordulatát. Lehetséges, hogy a terhesség hozta ki belőle ezt. Vagy azt akarja bejelenteni, hogy ikreket vár. Én már semmin sem lepődnék meg. De azért nekem is lenne mit mondanom.

– Egyébként én is bemehetek hozzád, mert vettem egy kocsit – jelentettem be Rékának, és hosszan ecseteltem, milyen jól néz ki az új autóm.

– Egy tízéves kocsit vettél? Annyiért, amennyiért egy feleannyi időset is kapnál?

– Ezt honnan veszed?

– Olvasok hirdetéseket.

– De azoknak az ötéves autóknak, fogadni merek, nem pink a tetejük, és nem zöld meg lila, meg sárga, piros és így tovább a többi elemük.

– Viszont működőképesek. Elég nagy előny.

– Honnan tudod? Honnan tudod, hogy mondjuk nem cserélték ki az összes fontos alkatrészt valami vacakra azokban az ötéves autókban?

– És te honnan tudod, hogy a tiédben nem cserélték a tízéves alkatrészeket húszévesekre?

– Nem tudom – adtam meg magam. – De legalább színes. Csini. Izgalmas.

– Honnan volt pénzed? Ugye nem hitelre vetted, Andi?

– Állj már le! Spóroltam – igyekeztem magabiztos hangon beszélni.

– Spóroltál?

– Igen. Igen, évek óta spórolok egy kocsira – füllentettem.

– Valóban? Mintha a múltkor azt mondtad volna, hogy sosem fogsz vezetni.

– Mintha egyszer azt mondtad volna, hogy örökre végeztél Ge… Gáborral. Aztán a második gyerekedet várod tőle.

– Ez nem ugyanaz. Tomi egyéves korától újra együtt élünk, kiesett volna hat év az emlékezetedből?

– Nem, csak azt akartam érzékeltetni, hogy az ember változik – feleltem, és nagy önuralom kellett hozzá, hogy ne kérdezzem meg: lehet-e azt a napot elfelejteni, amikor Gedeon visszaköltözött hozzájuk, magával vitetve egy virágbolt komplett készletét? De attól tartottam, most ezen is vérig sértődne. És amíg nem látom, hogyan reagál a Szalai-ügyre, addig csak ne sértődjön meg rám.

– Na mindegy. Majd beszélgessünk egy kicsit valamelyik nap. Megnézem azt a csodajárgányodat is, ha egyáltalán beindul.

– Haha.

– Beindítottad? Kipróbáltad?

– Nem.

– Na jól van akkor. Megőrizted az igazi Andi-esszenciát.

Puff. Egy izzó kampec. Pont a tévé melletti állólámpa mondta be az unalmast.

Még szerencse, hogy nálam mindig van elegendő tartalék izzó, csak azt nem tudtam, hogy melyik dobozban lehet.

– Meg kell tanulnom uralkodnom magamon – motyogtam.

– Tessék?

– Semmi. Rendben, beszéljünk. Majd odagurulok hozzád az új kocsimmal.

– Ha elindul.

– Ha elindul – ismételtem meg, és kezdtem úgy érezni, mintha mindenki összeesküdött volna ellenem.

Miután elbúcsúztunk, belelapoztam az egyik újságba, amit postán kaptam a kiadóból. Benne volt az általam írt horoszkóp és egy lelkizős cikkem (oké, csak fordítás) arról, hogy miként ismeri fel az ember, ha az élete szerelmével találkozik.

Nem akartam beleolvasni, úgyhogy átugrottam rajta. Ez a szerelemtéma mára már kezdett nagyon unalmassá válni. A magazin végén utazási ajánlatok voltak, amiből egy tengerparti kép ragadta meg a figyelmemet. Érintetlen partszakaszt láttam, türkizkék tengerrel, és egy függőágyban, amit két pálmafa törzsére feszítettek ki, bikinis nő

feküdt. Jó érzés volt odaképzelnem magam a nő helyébe, még akkor is, ha tudtam, hogy itthon, a diófa és a terasz korlátja közé én is simán kifeszíthetnék egy függőágyat, és más fontos teendőm nem lévén, akár már holnap benne ringatózhatnék és bámulhatnám a saját tengeremet. Pardon, tavamat. Az a finom érzés járt át, hogy lassan, de biztosan túl fogok jutni ezen az egészen: Alexen, a költözésen, a munkahelyem elvesztésén, de még a pénzemmel is meg fogok barátkozni. (Igazság szerint azt hiszem, ez utóbbi már meg is történt.)

Aztán megint megtörtént, egészen váratlanul. Hirtelen már benne is voltam a fotóban, de a pálmafa eltűnt az ággyal együtt. Csak én voltam ott a parton. És Alex.

Erővel ki akartam tépni magam ebből a látomásból, de Alex nem hagyta. Odalépett hozzám, egészen közel, láttam a hajszálait, a ráncot a szája sarkában, éreztem az arcomon a leheletét. És hallottam a hangját, egészen közelről.

– Bajban vagyok.

Szólni akartam, de Alex, mintha nem látta volna, hogy ott vagyok, elfordult, és indulni készült. Nem akartam elengedni, de nem voltam képes megérinteni. Megbénult a kezem, sőt az egész testem. Rettegés fogott el.

Aztán Alex visszafordult, a szemembe nézett, egészen szomorú volt az arca, és azt mondta:

– Szeretnélek megvédeni, de nem hiszem, hogy képes leszek rá.

Ugyanolyan hirtelen szakadtam ki ebből a látomásból, mint ahogyan belekerültem, pedig benne akartam maradni. Ott akartam maradni vele. De hiába szuggeráltam a képet, nem tudtam újra belebújni. Már csak egy fotó volt egy magazin hátsó oldalán, semmi több. És én semmit sem értettem.

26.

– Kholan a neve – lökte a két katona Ryx Ton elé a fiatal, dacos tekintetű férfit. – Áruló.

– Segítettél Faraminak? – kérdezte a vezér egészen halkan, és mosolygott hozzá.

Kholan végigmérte a diktátort. Még sosem látta testközelből, és meglepődött, hogy milyen karizmatikus erő árad az öregedő vezérből. Még a gonosz mosolya ellenére is.

Kholan összeszorította a száját és egész teste megfeszült. Ryx Ton tekintete szinte lyukat égetett Kholan arcába. – Jól van – mondta a diktátor. – Majd beszélni fogsz.

Intett, és Kholant meglökték a katonák. Ryx Ton pontosan tudta, mi vár rá, de az volt az érzése, hogy a fiatal lázadó is tisztában van a sorsával. Ryx Ton felismerte az erőt a másikban, aminek a leigázott népében a csírája sem maradt meg, de a lázadókban régről ott szunnyadt, hogy újra feltámadhasson – és fel is támadt. A lázadók olyanok voltak, akiket szívesen látott volna a saját hadseregében is, de arra sajnos nem adhatott nekik lehetőséget, hogy az életben maradásukért cserébe bizonyítsanak. Halványan azt is érezte, hogy ezek a harcosok inkább vállalják a biztos halált, mint hogy átálljanak. Ez az erő az övénél is nagyobb volt.Lemondóan gondolt arra, hogy ez a lázadó bizonyára összeszorított foggal viseli majd a kínzásokat, és úgy fog meghalni, hogy semmit sem árul el Faramiról – hogy hol járhat most az áruló, és kik segítik az útján.

Kisétált a szobából. Ha lettek volna ablakai a helyiségnek, senki meg nem mondta volna, hogy a föld alatt vannak. Elsétált a lépcsőig, bólintott az őröknek, egy kártyával kinyitotta a rácsajtót és egy szinttel lejjebb vette az irányt. Utálta ezt a búvóhelyét, de Farami árulása miatt nem maradhatott a régiben, és nem is választhatott olyat, amiről Faraminak tudomása lehetett. Leért a mínusz második szintre, és a kártyájával benyitott az első ajtón. A két fiatal technikus, amikor meglátta őt, ijedten felállt, mindketten hajlongani kezdtek. Az ajtóval szemközti falat monitorok borították, mindegyiken Ryx Ton volt látható, rövidebb szakállal, hosszabbal, a fal előtt montírozóasztal állt. A vezér pillantása végigszaladt a monitorokon, és bólintott. Ha minden jól megy, hamarosan elkészül a nemrég felvett összes beszédének vágott változata. Nemsokára az lesz a programja, hogy végignézi mindet, és ha kell, kicsit újrafazoníroztatja őket.

Egyetlen pillantást sem vetve az emberekre otthagyta őket, és továbbment a folyosón. A legvégén a kártyával belépett egy vastag páncélajtón. Csak neki volt oda szabad bejárása, leszámítva az ott dolgozó néhány embert. Ahogy belépett, hunyorogni kezdett, mert szinte nappali fény világította meg az előteret. Kivett az előtérben lévő

dobozból egy steril csomagolású köpenyt, a fejére húzott egy vászonsapkát, és belebújtatta a lábát egy zöld védőzsákba, majd benyitott a következő ajtón. Egy laborszerű helyiségbe ért, ahol két, tetőtől talpig zöld műtősruhába öltözött férfi tett-vett, egyikük egy laboratóriumi mikroszkóp alatt nézegetett valamit egy tárgylemezen, a másikuk pedig műszereket pakolt egy szekrénybe. Amikor észrevették őt, felugrottak és meghajoltak.

– Mi történik odaát? – kérdezte a vezér. Az egyik férfi a sarokban lévő monitorra mutatott, és állított rajta valamit, hogy tágabbra nyíljon a kép. A sterilizáló helyiségen túl lévő egyik műtőben két sebész dolgozott, és Ryx Ton látta a képen, hogy ott van mellettük az altatóorvos és két asszisztens is. – Közelíts rá – utasította a férfit, mert kíváncsi volt, hol tartanak a műtéttel. Az asztalon egy férfi feküdt, a páciens arca ki volt preparálva, és az egyik sebész éppen az arcizmok alá tömködött valamit egy hosszú, fényes fogóval. A műtét, amit végeztek… ilyet talán még sehol sem csináltak a világon. Remélte, hogy megfelelő lesz az eredmény. Sikerülnie kell, mert ahogy elnézte a lázadókat, már neki sem biztos, hogy túl sok ideje van.

– Meddig tart még? – kérdezte Ryx Ton, aztán lebiggyesztette a száját. – Mondják meg neki, hogy jelentkezzen, ha kész van a műtéttel – mutatott az orvosra a monitoron, majd elhagyta a helyiséget.

A folyosón kapta el őt a tanácsadója. Derűs volt az arca.

– Vezér, a kódfejtő talált valamit.

Az alacsony ember a kecskeszakállát simogatva állt Ryx Ton előtt, telexpapírokat tartott a kezében, rajtuk számok álltak bekarikázva, és azokat mutatta fel a vezérének.

– Azt hiszem, van itt valami – kezdte. A vezér nyugodt arccal nézett rá. Mora átpörgette a kezében a papírokat, és folytatta. – Farami néhány üzenetéről saját magának is másolatot küldött. – Ryx Ton megköszörülte a torkát, és a kódfejtő

zavartan a földet kezdte pásztázni. A vezér utálta a modern kor vívmányait, az internetet, és kézzel-lábbal tiltakozott a saját rendszer kiépítése ellen. Mora jól emlékezett arra, amikor megpróbálta Ryx Tont meggyőzni, hogy legalább a saját bizalmi emberei és a hírszerzés miatt érdemes lenne kiépíteni a rendszert, de Ryx Ton ellenállt. – Utánanéztem az eredeti üzeneteinek – folytatta –, azokból ezeknek a számoknak a többsége vagy hiányzik, vagy kevesebb van bennük, és ez felkeltette a figyelmemet. Az önmagának küldött másolatokban viszont ott vannak a számok.

Először elkezdtem nézegetni őket, hátha találok valamilyen logikát – mutatott a vezérnek néhány lapot. – Úgy nézett ki, hogy a számok talán az élelmezéssel kapcsolatosak, utalások az élelmiszerkészlet aktuális állására. – Újra a szakállát simogatta, kicsit hallgatott, majd folytatta. – Ez is rendben van. Mondhatjuk, hogy dokumentálta magának, hogy éppen hogy állunk élelemmel. Nem az ő dolga, de belelátott a jelentésekbe, és végül is, gondolom, nem volt tilos ez a tevékenység. De aztán… aztán újra ránéztem az egyik levélre, és elkezdett kiugrani belőle néhány szám a szemem előtt.

Ryx Ton bólintott. Ezért volt Mora a legjobb kódfejtője, mert olyan összefüggéseket ismert fel, amit senki más.

– A számokhoz elkezdtem betűket párosítani. Mindvégig a szemem előtt volt a rendszer, de időbe telt, mire a számokat a megfelelő betűkkel sikerült összepasszintani. Az segített, hogy egy számsor mindig felbukkant az üzenetekben.

Végül megfejtettem a szót.

– Igen…?

– A szó egyszerű – mosolyodott el a sovány ember. – Mindössze egyetlen szó, ami mindegyik üzenetben felbukkant.

– Megtudhatom végre, hogy mi az a szó?

– Szeretlek.

– Tessék?

– Ez az a szó. Szeretlek.

Ryx Ton leült az öblös fotelba, amit a legfinomabb báránybőrrel borított be egy ügyes ghenerrai kézműves.

– Ebben mi a logika? Saját magának írta, hogy „szeretlek”?

– Hát, nagyon úgy néz ki.

– Saját magának írta – dünnyögte Ryx Ton. – Kik jártak a telexhelyiségben rajta kívül?

– Ez jó kérdés. Nem az én dolgom, de úgy tudom, Farami mindig a saját lakrészében lévő telexgépet használta. A jelek legalábbis ezt mutatják. Én már megtudakoltam, hogy járt-e valaki mosni rá vagy takarítani, de senki. Elméletileg senki más nem lépett be a lakrészébe. Csak ő járt ott.

– Szóval saját magának írta, hogy szeretlek.

– Igen. De van itt más is.

– Mi?

– A többi szám időpontokra utal. Mintha valamilyen találkozási időpontokat adott volna meg. Mindig korábbi időpontok szerepeltek az üzenetekben, mint a feladás időpontja.

– És?

– Ellenőriztettem. Csak olyan időpontok szerepelnek, amikor ő maga nem távozott el a bázisról.

– Tehát? Levelezett saját magával, és bizonyos elmúlt időpontokat feljegyzett, majd odaírta, hogy szeretlek?

– A jelek szerint igen.

– Ezzel ugyebár nem vagyunk kisegítve.

– Nem, de arra gondoltam, hogy Farami… hát ő azért nem volt bolond ember. A dátumok akár koordináták is lehetnek, hogy hová rakott ezt vagy azt – tette hozzá. Ryx Ton a bankszámlájára gondolt, bár egyáltalán nem tudta, hol lehet az összefüggés, hogyan függ össze ez a kód a vagyona eltűnésével. – Nem tudom, milyen fontos információkat vitt magával, de arra gondolok, hogy a dátumok maguk is kódok. Ezek megfejtésén dolgozom. Próbálom helyszínekkel összepárosítani őket. Ha abból indulok ki, hogy mindenütt ugyanaz az évszám, vagy persze a tavalyiaknál tavalyi, akkor azt kell feltételeznem, hogy az évszám jelentheti a bázis környékét. De a többire még nem jöttem rá.

– Miért jegyezte volna fel, hogy hol adott ki információt rólam vagy bármiről, ami velem kapcsolatos? – kérdezte Ryx Ton.

– Nem tudom, de igyekszem megfejteni ezt is.

– És az a szó, hogy szeretlek? Úgy hangzik, mint egy üzenet, nem?

– Mint egy szerelmes üzenet – bólintott Mora. – Éppen ezért nincs is sok értelme.

27.

A Kölyök adott rendszert az életüknek. De azért persze Jill is a főzéssel és az étkezésekkel. Ha Konradon múlik a dolog, akkor ő valószínűleg csak heverészik a napon, és a barátnőjéről ábrándozik.

Playa del Carmennek majdnem a szélén, Playacaron, az Allegro Playacar Hotel és a mellette lévő kis apartmanok, társasházak között, a parton béreltek egy komplett kétszintes kis lakást. Nem volt nagy az alapterülete, de a Kölyök úgy választott, hogy a nappalijukból láthassák a tengert a nagy üvegablakokon keresztül, a tengert és a part járókelőit, de úgy, hogy azok ne láthassanak be a nappaliba. Az emeletről viszont, a lépcsőfeljárótól az ellenkező oldalra, a kocsiútra láthattak, de ha mindez nem lett volna elég, a házat a tulajdonosok bekamerázták. Általában kanadaiaknak adták bérbe, és amikor Kid az árról tárgyalt az egyik tulajdonossal, az felvetette, hogy jó áron el is adja. Csendben meg is említett félmillió dollárt, de a Kölyök közölte, hogy egyelőre fél évre bérelnék ki a házat. Végül mégis tizenkét hónap lett belőle, mert ennél rövidebb időre a tulajdonos nem volt hajlandó bérbe adni, tehát ha menekülniük kell, akkor lemondhatnak a le nem lakott bérleti díjról.

A tenger felől volt egy saját teraszuk, szabadtéri jacuzzival, grillezővel, asztallal, és a sövények takarásában még napozóágyak is álltak. A bejárat az út felől nyílt, volt egy garázsuk, de az itteni szokásoknak megfelelően nem volt kerítés a ház körül. A Kölyök és Jill végül úgy döntött, hogy nem is kell: az embermagasságú betonkerítés feltűnő lett volna ezen a helyen, egy díszkerítéssel pedig nem lettek volna előrébb.

Ettől függetlenül elégedettek voltak a választással. Playa del Carmen, az egykori halászfalu ugyan kezdett benépesülni, de jelentős távolságra volt Cancuntól, bő

órányira, és abban reménykedtek, ha keresné is őket valaki, akkor nem a reptértől ilyen távolságra keresik majd. Ki gondolná, hogy két egykori, mindenre elszánt zsoldos a legközelebbi nemzetközi reptértől több mint egyórányi távolságra keres búvóhelyet? Ez ellentmond minden logikának. Illetve persze nem volt ez igaz: Kid nem véletlenül választotta Playa del Carment. A velük pontosan átellenben lévő Cozumel szigetén működött egy kicsi reptér. Onnan hamar el lehet tűnni a többi karibi sziget felé, és egy gyors motorcsónakkal legfeljebb háromnegyed órát tart az út Cozumelig.

Ezen kívül előnyükre vált, hogy azért kezdték felfedezni az amerikaiak és a kanadaiak, de lassacskán az európaiak is Playa del Carment, vagyis Jillék nem lógtak ki a sorból. A városka centruma a parti, süppedős homokban, mezítláb legfeljebb harmincpercnyi sétára volt tőlük, és ott, a hátsó utcákban mindent be lehetett szerezni, amire szükségük volt. A sétálóutca, a nagyképűen „Ötödik sugárútnak” nevezett főutca volt a külföldiek kedvelt célpontja, itt várták őket a bárok, éttermek és az üzletek.

A Kölyök rendszert vitt az életükbe. Például előírta a reggeli futást és úszást.

Formában kell maradniuk, mondta. A homokban futni nehezebb, és azt javasolta, hogy ne a központ felé fussanak, hanem ellenkező irányba, a település vége felé. A part mindenütt gyönyörű volt, fehér homokos, süppedős, tehát futáshoz ideálisan gyötrelmes. Eleinte együtt futott Konraddal, hogy lássa, milyen a másik erőnléte. Aztán amikor megbizonyosodott róla, hogy Konrad annak ellenére, hogy elvakítja a szerelem, gondot visel a testére, már csak Jillt kísérte el a saját futása után egy újabb körre. De őt is csak azért, hogy gyorsítson rajta, erőt adjon neki, amikor a nő lihegve meg akart állni. Lehet, hogy minden azon múlik majd, hogy képes vagy-e tíz-húsz percig maximális tempóval futni, mondogatta neki, Jill pedig el-elküldte a francba, de azért igyekezett.

Az úszást eleinte délelőttre időzítették, amikor még nem volt annyira hullámos a tenger, de a Kölyök elmondta nekik, hogy hamarosan bemerészkednek majd a nagyobb hullámokba is. Mivel kockázatos lett volna mélyen beúszniuk – bár előttük, a magánházak előtt nem volt bólyákkal kijelölt és leválasztott partszakasz, mint például a szállodák előtt –, mert esetleg egy buzgó parti őr észreveszi őket és riasztja a vízi mentőket –, ezért inkább a parttal párhuzamosan úsztak. Így oldalvást kapták a hullámokat, ami nem jelentett akkora megterhelést, mint ha szemből érkeztek volna a hullámok, ezért mondta nekik a Kölyök, hogy hamarosan már délután, az ebben az évszakban olyankor háborgóvá váló tengerben is úszni fognak.

Esős évszak volt, és a Kölyök meglepve látta, hogy amikor Playa del Carmenen süt a nap, a szemközti Cozumel-sziget körvonalai is alig látszódnak, a szigetre haragosfekete esőfelhő ereszkedett. Néha náluk is esett egy-két órát, olyankor bentről nézték a háborgó tengert, és cserélgették a vödröt az emeleten, ahol egy helyen a nádtetőről bizony becsurgott az esővíz. A Kölyök úgy döntött, Konradra osztja a feladatot, vagyis a lyuk bestoppolását, hátha a fiú kizökken végre az apátiájából.

Ételt a szupermarketben és a halpiacon vásároltak, Jill néha a mozgóárustól is vett friss halat, amit vagy a teraszon, a grillezőt a sövény mögé húzva készített el, vagy a tengeri kilátást biztosító, amerikai típusú konyhában főzött nekik valamit. Minden délben volt meleg étel. Reggelire kenyér és felvágott, vacsorára hús és saláta. Az egészet a Kölyök szervezte, mert ahogy elnézte, Jill egyelőre abban az örömben dagonyázott, hogy sikerrel jártak – legalábbis sikerült a pénzt végleg eltüntetni a diktátor számlájáról anélkül, hogy a pénz további útjáról nyomokat hagytak volna –, és nemigen akart a továbbiakra koncentrálni. Csak arról álmodozott, hogy Henry haláláért hamarosan meglakol a diktátor. Konrad pedig folyton ábrándozó képet vágott, keveset beszélt, és olyan szomorú spánieltekintettel meredt minden, a parton felbukkanó szerelmespárra, hogy a Kölyök tudta: hamarosan komolyan kell beszélnie vele.

Playa del Carmen a hófehér homokkal, a pálmákkal, a homokban poroszkáló ezüstékszerárusokkal, de még az időről időre leszakadó esővel együtt is igazi paradicsom volt. Egy nászúthoz például tökéletes helyszín lehetett volna. De mivel egyelőre az elrejtőzés, hosszabb távon pedig a túlélés volt a céljuk, némiképp vesztett a szemükben a helyszín a romantikájából.

– Sok mindent megbeszéltünk akkor, amikor ezt az egészet kitaláltuk – mondta Konrad a reggeli futás után. Ő később érkezett vissza, mint Kid és Jill, és úgy, ahogy volt, átizzadt pólóban leült a teraszon az egyik nyugágyra. A Kölyök éppen fekvőtámaszozott. A sövény takarásában voltak, Jill egy kókuszdió tetejét próbálta levágni egy nagykéssel. Érdeklődve pillantottak Konradra, aki eddig nem volt beszédes kedvében. – Ha Buli kijutott, akkor hamarosan eljön az első csapás ideje. De mi történik, ha Buli terve nem sikerült? Ki fér hozzá a pénzhez? Meddig kell itt bujkálniuk? Egyáltalán, honnan tudjuk meg, hogy Buli kijutott, és minden rendben?

– Értesítést fog küldeni egy e-mail címre. A címet naponta ellenőrzi Jill vagy én, Playa del Carmen nyilvános internetkávézóiból – felelte Kid.

– Szóval Jill vagy te.

– Nyugi, Konrad. Arra gondoltunk, ha már megszokod itt, te is megkapod a kódot, és akkor még kevésbé lesz feltűnő, hogy mindig visszajárogatunk internetezni.

Hármunk közt osztjuk majd be a látogatásokat, és mindig másik internetkávézóba megyünk. Mi négyet találtunk elfogadhatónak Kiddel – nyugtatta Jill. A Kölyök sötéten nézett Konradra.

– Megszoktam már itt – vont vállat Konrad. Kibújt a pólójából és láthatóvá vált izmos karja és háta. A pólót maga mellé dobta. – De akkor azt mondjátok meg, hogy mi van, ha Buli nem küld üzenetet.

– Ha nem üzen, az azt jelenti, hogy nem jutott ki – felelte a Kölyök.

– És akkor annyi a tervünknek?

– Nem. Akkor lép életbe a B-terv – magyarázta Jill. – Én tudom, hogy hová utaltam, így hozzá is tudunk férni a pénzhez, de Buliban megbízhatunk, nem igaz?

A Kölyök bólintott. Az életét is rábízta volna Faramira, ami azt illeti, rá is bízta egyszer.

– Jó, de tegyük fel, hogy Buli nem jut ki. Akkor ott marad a pénz egy csomó számlán, amihez senki sem tud hozzáférni?

– Ennyire nem vagyok hülye – rázta meg a fejét Jill. – Természetesen akkor is hozzáférhetünk, de akkor kapcsolatba kell lépnünk a Párducokkal, és nekünk kell elmondanunk, mit kérünk a pénzért cserébe. Ezek után átutaljuk nekik a pénzt, a másik részét pedig majd megkapja Ghenerra, amikor a diktátornak vége. De ha ez sokáig tart, akkor jó időre elbúcsúzhatunk a régi személyiségünktől.

– Annyira, hogy…?

– Igen – bólintott Kid. – Annyira, hogy onnan az út csak Brazíliába vezethet, olyan plasztikai sebészeti klinikákra, ahol a bűnözők átváltoztatását szokták végezni.

– Szarul hangzik – állapította meg Konrad. – Szóval az anyám nem fog rám ismerni…

– Hajbeültetés, az nem fog ártani – nevetett Jill. – Az arcod majd marad ilyen, legfeljebb húzottabb lesz a szemed, és borostás leszel. Szakállas. Görbén tartod majd a hátadat. Az orrodból lefaragnak. Ilyesmire gondoltunk.

– És te? – csodálkozott rá Konrad. – Veled mit csinálnak?

– Magasabb arccsontom lesz – mutatott az arcára Jill, és még mindig mosolygott.

– Mandulavágású szemet kapok. Hosszú, fekete hajam lesz, feltöltik a számat, és eltűnnek a szemráncaim. Csupa jótékony beavatkozás.

– Aha. És Kid?

– Kidnek átlagarca van – mutatott rá Jill, a Kölyök pedig felnevetett. – Neki elég lesz egy kis szilikonimplantátum a keskeny arcába, kék kontaktlencsét vesz, egy kicsit megnöveszti a haját, szemüveget hord majd.

– Oké. És attól kezdve?

– Attól kezdve szétválunk, és éljük csendben az életünket.

– És…

– És nem megyünk vissza oda, ahonnan jöttünk. – A Kölyök ezt csendesen mondta, mert bár számolt a lehetőséggel, mégis elkedvetlenedett. Tudta, hogy még egykét nap, és nem érdemes tovább várniuk Buli jelentkezésére. Akkor majd elintézik a pénzügyeket, és talán visszatérnek Playára, talán csak egyikük – az események alakulásának megfelelően. De a következő lépés akkor majd az lesz, hogy átalakítsák magukat. Ha nem is azonnal mennek a brazil szépségsebészekhez, mint ahogyan Jill mondta, azonban valóban szükségük lesz valamilyen „átalakító” beavatkozásra.

A Kölyök később egyedül ment úszni a tengerbe. Még sosem látott ilyen gyönyörű és fenséges tengert, de sem a látvány, sem a testét bársonyosan simogató hullámok nem pótoltak semmit. Igen, tudta, hogy ő döntött így, és hogy nyom nélkül kellett elmennie. De mennyivel egyszerűbb lett volna, ha nem szeret bele…!

Eredetileg úgy is tervezte. Eltölt majd némi időt egy nővel vagy többel, éli az életét az indulása napjáig, és nem esik szerelembe. Nem volt nehéz megfogadnia, mert nem volt az a szerelmes típus. Még amikor megismerte a lányt, akkor sem gondolta, hogy ez szerelem lesz. Egyszerűen csak egy kapcsolat a sok közül. És a lány sosem fogja megismerni az igazi énjét. Ez utóbbi sajnos igaz is volt. De az már nem, hogy egyszerűen kiléphetett volna belőle. Kiszakadt a szíve, amikor ott kellett hagynia őt.

Bárcsak láthatná még… de nem égethette tovább az energiáját ezzel a szívfájdalommal.

Mindennap eszébe jutott, hogy hírt ad magáról, de tudta, hogy veszélybe sodorná a lányt. A lányt, aki azt hiszi, hogy ő egy egyszerű fiú, egy csélcsap, „alamuszi nyuszi nagyot ugrik”-típusú kis könyvmoly. A lány sosem ismerhette meg azt a férfit, akinek azért volt némi bátorsága. De most már ez sem számít.

Andi ott, Budapesten már a múltjához tartozik. Mindig szeretni fogja Andit, de többé nem látják egymást. Ő, a Kölyök tudta már öt évvel ezelőtt is, hogy nem tarthat örökké a kapcsolatuk. Csak azt az egyet nem sejtette, hogy bele fog szeretni a lányba.

Belecsapott az arcába egy hullám, belement a szemébe és az orrába a sós víz, de nem törődött vele. Olyan elszántan úszott, mint aki át akar jutni Cozumelre.

28.

Megakasztotta a hirtelen jött havazás. Fent volt a hóhatár fölött, és már látta a hágót, a zöldhatárt, de immár egyedül kellett boldogulnia. A többiek kénytelenek voltak visszafordulni, ahogy az éjszaka meghozta a hideget. Odaadták neki a meleg ruhájukat, egy vastag pulóvert, két lábszárvédőt, és szakadt kabátja helyett egy vastagabbat, ami még egészen viselhető állapotban volt, ezenkívül gyufát és élelmiszert is hagytak nála. Továbbá egy kést és egy könnyű baltát. De Buli már második napja volt egyedül, a hóból melegített magának ivóvizet, az egyik bakancsának félig leszakadt a talpa, és elkeseredve látta, hogy az ösvényt ellepte a hó.

Ugyan kapott Kholanéktól egy kézzel rajzolt térképet, amin vastag, feketén tekergő

vonal jelölte a hágóhoz vezető ösvényt, de már kezdte bánni, hogy a magasabban fekvő

utat választotta. Igaz, hogy ez tűnt biztonságosabbnak, de egyre esélytelenebbnek látta, hogy egyedül, helyismeret nélkül odataláljon. A rádiót is csak a határt átlépve használhatja, ha egyáltalán elér odaáig.

Keményre fagyott füstölt húst rágcsált, ebből nyert némi energiát. Hullott a hó, de hiába tette fel a kapucnit, nem volt rajta vízlepergető réteg, így hamar átnedvesedett a haja. Pihenni szeretett volna, de a Párducok közül az egyik jó barátja, Kid egyszer mesélt neki egy hegymászóról, aki mászás közben elfáradt és leült pihenni. Igaz, hogy az a férfi valószínűleg jóval magasabban járt, mint ő, de tény, hogy elaludt, és a társa hiába ébresztgette, már nem tudott lábra állni. „A hegy szelleme elvitte”, mondta akkor Kid, és Farami ezt jól megjegyezte. Ő maga sosem volt kifejezetten hegymászó alkat, még az Amerikában töltött évei alatt sem. Kiddel közösen találták ki, hogy mihez kezdjenek Henry halála után. Henryt még az egyetemről ismerte, és tudta, hogy Kiddel is szoros barátság kötötte össze őket, ami már a Párducok kötelékében szövődött.

Most, a hegyen, az egyre erősebb havazásban arra gondolt, mennyivel egyszerűbb lett volna, ha ott marad Ryx Ton mellett, és tovább kémkedik a Párducoknak. Akkor Amirát sem kellett volna elveszítenie… Erőt vett magán és folytatta a menetelést. Csak sejtette, hogy jó irányba megy.

Megállt egy kicsit, ivott a kulacsból, amit a mellére erősítve hurcolt, hogy ne fagyjon meg benne a víz, és figyelte, ahogy enyhül a havazás. Ez nem jelent túl jót.

Kénytelen lesz az éjszakát jóval fagypont alatti hőmérsékleten tölteni. Tüzet rakhatott volna, de Ryx Ton helikopterei köröztek a hegy fölött, ellenőrizték a határokat, és ha kitisztulna az ég, biztosan kiszúrnák a tűz fényét.

Amikor elindult, azt hitte, gyorsabban eléri majd a határt. Akkor azt gondolta, olyan jó erőben van, hogy képes lesz megküzdeni a heggyel, és még a legmagasabban

fekvő ösvény sem fog majd ki az erején. Nehéz volt szembesülnie a valósággal.

Bárcsak tudná, mennyi van még hátra.

29.

Dorin utoljára indult a közös lakásba. Tudta, hogy ez lesz az utolsó látogatása ott, mielőtt ő is végleg lelépne. Nem használta a kocsiját, taxival ment, egy utcasarokkal előbb szállt ki és fizetett a sofőrnek, hogy várja meg. A fejébe húzta a kapucnis, drapp kabátot, és alaposan körülnézett, mielőtt belépett volna a kapun. Nem is értette, miért félti őt Konrad, amikor nincs is mitől. Zürich egyébként is a világ egyik legbiztonságosabb városa. De a biztonság kedvéért nem gyújtott villanyt, pedig a lehúzott redőnyök miatt vaksötét volt a lakásban. Ellenőrizte az időzítőkapcsolót, ami sötétedés után változó időpontokban kapcsolta fel a lakásban a lámpákat, aztán a hálószobába szaladt. Elmosolyodott, ahogy kinyitotta az ajtót. A plüssmedve ott trónolt a párnáján, ahol hagyta. Nem utazhat el nélküle, hiszen ő volt Konrad első

ajándéka, Dorin egyetlen kabalája, csak a költözés hevében véletlenül ottfelejtette.

Nagy örömmel ragadta magához a plüssállatot, bedugta a kabátja alá, és már indult is.

A taxi ugyanott várta, ahol kiszállt. Felsóhajtott, bepattant hátra és a Bahnhofstrasséig vitette magát. Az egyik bevásárlóközpont zsúfolt internetkávézóját választotta, kért egy eszpresszót és beült az egyik gép mögé. Kapkodva belépett a nemrég létrehozott e-mail fiókba, és gépelni kezdett.

Elküldte a mailt, a kávét ott hagyta a gép mellett, és bement a vécébe. A kapucnis kabátját összehajtotta, tömött táskájából elővett egy piros, bő ballont és egy szőkésbarna parókát. Felvette a ballont, és a hasához begyűrte a kabátját, miközben a nagy táskát kicserélte egy kisebbre. A retikülbe belerakta a macit, a pénztárcáját, a mobilját, az iratait és a kulcsát, majd a fejére igazította a parókát. A nagy kézitáskáját a szemetesbe dobta. Várt egy kicsit, és csak akkor jött ki a fülkéből, amikor hallotta, hogy többen is a kézmosónál vannak. Együtt lépett ki a mosdóból három másik nővel, és igyekezett a takarásukban maradni. Egy szőkésbarna terhes nő lépett ki piros kabátban a vécéből. Kitolatott a kávézóból, majd a sarkon befordult egy másik bevásárlóközpont bejáratán. A női osztályra sietett, megfogott egy pulóvert és bevitte a próbafülkébe. Ott kibújt a piros ballonból, kifordította – barna-fekete kockás kabát lett belőle. A régi kabátját a karjára vette, a ballont derékban megszorította magán, a parókát copfba rendezte és felvett egy barna, kötött sapkát. Nyoma sem volt már annak a csinos kismamának, aki bement a fülkébe. Kilépett, és a hátsó kijáraton távozott.

Felpattant az első villamosra, két megálló után leszállt és taxiba ült. A Szent Péter-templom környékén szállt ki, gyalogolt egy darabon, majd leintett egy újabb taxit. A kocsiban lehajolva – hogy a sofőr se lássa – megszabadult a parókájától, és visszahúzta a fejére a kötött sapkát.

A reptérre vitette magát. Két óra múlva indul a gépe, attól kezdve biztonságban lesz. Hamarosan viszontlátja Konradot – és a férfi is meggyőződhet róla, hogy nincs miért aggódnia. Ügyesen menedzselte a lelépését, nyomozó legyen a talpán, aki követni tudta.

A reptéren, az egyik boltban vett egy kisbőröndöt, és a szomszédos üzletben néhány ruhaneműt: egy farmert, két pulóvert, három pólót, egy sálat és egy dzsekit. A fehérneműshöz is bement, és szert tett két melltartóra és négy bugyira. Készpénzzel fizetett, bár nem gondolta, hogy figyelhetik a kártyáján lévő pénzmozgást. Bepakolta a ruhákat a bőröndbe, és egyenesen a becsekkoló pulthoz ment.

Fél órával később már bent volt a váróban, és büszkén pergette vissza magában, hogyan építette fel a szökését, és hogyan eredhet Konrad nyomába.

– Mi a franc? – kérdezte Guri az ikertestvérét. Egy kávézóban ültek és várták, hogy a nő, aki ott hagyta a kávéját és nyitva hagyta a gépét, kijöjjön végre a mosdóból.

– Már negyven perce bent van.

– Nyugi. Lehet, hogy rájött a hasmenés – felelte Raj.

– Eddig minden simán ment – szólt a testvére. Raj volt éppen szolgálatban, az eltűnt férfi lakását figyelték éjjel-nappal. A testvére értesítette, hogy szerinte a férfi barátnője jöhetett meg. A testvér a két utcával odébb álló kis motelből a bérelt kocsival ment oda. Éppen idejében, még látták, ahogy a nő a sarkon beszáll egy taxiba.

Egészen a Bahnhoffstrasséig követték, látták, hogy a kávézóban vesz egy italt és leül internetezni, aztán elszalad a mosdóba. De már eltelt háromnegyed óra, és a nő

felszívódott.

– Én odaülök a géphez, te pedig riaszd Pirunt. Ő ért a számítógépekhez. Közben figyeld a klotyót.

Guri el sem akarta hinni, hogy a nő kicsúszott a kezükből. El kellett volna kapniuk a ház előtt. Szíve szerint bement volna a női mosdóba, de abból nagy botrány lenne. Ebben az országban a nőket máshogy kezelik, mint odahaza.

Felhívta Pirunt, aki a hajnali őrködés után éppen aludni készült, és bediktálta neki a címet. A nő még mindig nem volt sehol, pedig már legalább negyvenen megfordultak a vécében.

Túljárt az eszükön? Guri belehalt volna a szégyenbe, ha ez igaz. Ez a lebőgés nem juthat a Vezér tudomására. Ki kell javítanuk a hibát.

30.

– De én fürödni szoktam – inkább dac volt a hangomban, mint sajnálkozás. A szippantósok olyan lazán és magabiztosan osztogatták a tanácsokat a kertemben, ahogy anyám szokta. Közben kényelmesen ültek a diófa alatt, cigiztek és ingatták a fejüket.

Hirtelen eszembe jutott, hogy nem szerencsés az én „speciális” anyagi helyzetemben, ha kiderül, hogy egyedül élek. – Meg sokat… mosogatunk – tettem hozzá. – És a vécé is rendszeres használatban van.

– Akkor ki kellene bővíteni a gödröt. Jövünk mi szívesen kéthetente, persze – mondta a bajszos, és elnyomta a cigit. A kertemben. Bámultam a csikket, mire rátaposott, hogy elrejtse a szemem elől. Bravó. – Szívesen kibővítjük. Van egy have…

ismerősünk. Kiássuk két nap alatt. Megoldjuk. Betonozás, ilyenek, tudja.

Fogalmam sem volt a részletekről, de határozatlanul bólintottam.

– Megbeszélem a… párommal.

– Jól van. Most nekilátunk, aztán majd hívjon fel. De addig ne folyassák sokat a vizet. Itt a tó, fürödjenek abban – mutatott az út túloldala felé a másik, erősen kopaszodó szaki. Köszi, barátom. – Büdös lesz, de ne vegye magára – tette hozzá. – A csőben eleve van fekáliamaradék, érti.

Hogyne értettem volna. A bűz ellenére a kertben asszisztáltam végig a folyamatot.

A bajszos megállás nélkül magyarázott, minden részletre kiterjedő tájékoztatást kaptam az elvált feleségéről, az első és a második házasságában született gyerekeiről, arról, hogy súlyos álmatlanságban szenved, és végül a koleszterinszintjéről is. A magas szaki néha, miután be-beigazította a csövet, jegyzetelt valamit.

– Mit ír? – kérdeztem gyanakodva.

– Leveleket – intett lemondóan a bajszos.

– Leveleket?

– Ühüm. Az a másodállása.

– Tényleg? – fordultam a magas férfi felé.

– Bérírás – kotyogott bele a bajszos.

– Micsoda?

– Szerelmes leveleket írok – válaszolt végül a magas. – Romantikus szerelmes leveleket.

És akkor engem tartanak a szüleim bolondnak.

– A… feleségének? – kérdeztem.

– Nem. Azoknak az embereknek, akik vissza akarják kapni az elvesztett szerelmüket. Vagy azoknak, akik szeretnének romantikus levelet írni a barátnőjüknek, de akkora a szókincsük, mint egy birkának. Na, én kikérdezem őket a részletekről, és megírom helyettük a levelet. Ez a hobbim.

– Ó! – Tisztelettel vegyes kíváncsisággal néztem rá. Belőlem az íróemberek mindig tiszteletet váltanak ki.

– A főállásomat is szeretem. De az írás sem rossz. És éppenséggel mostanában bővítgetem a szolgáltatásaimat.

– Vagyis?

– Rájöttem, hogy a nők jobb ügyfelek. Csak még kicsi a vevőköröm.

– A nőknek nincs gondjuk a szerelmes levelek megírásával – szálltam vitába vele.

– Csakhogy nem tudják, mi kell a férfinak! Egyáltalán nem – rázta a fejét. A bajszos csatlakozott hozzá a fejrázásban. – Mert vegyük például magát.

Ennek nagyon nem örültem. Valahogy kezdtünk rossz irányba tartani. Hogy a fenébe jutottunk ide onnan, hogy megrendeltem a pöcegödör kiszippantását?

– Vegyünk inkább valaki mást – javasoltam.

– Nekem mindegy – vont vállat. – Tehát, a nő elvár. Mindenfélét. De utál kérni, ért engem? És utálja megköszönni a dolgokat. Mindent természetesnek vesz. Azt, hogy megszereljük a villanyt, kicseréljük az izzót, befarolunk helyette a pincegarázsba a kocsijával, felcipeljük az ásványvizet, lefestjük az esőcsatornát, megdicsérjük a főztjét… mindent természetesnek vesz. Úgyhogy rájöttem, hogy a nők nevében köszönőleveleket kell írni a férfiaknak.

Hallgattunk. Aztán, amikor látta, hogy megkukultam, folytatta: – Nagyobb gond vagy vita esetén kéréseket kell írni a nő nevében. Én megírom, egyeztetve a megrendelővel. A nők leveleiből kihagyjuk a fölösleges cirádákat meg az érzelmek taglalását. Az ő nevükben kérünk, megköszönünk, egyszerűek és érthetőek vagyunk, a végén pedig biztosítjuk az embert arról, hogy szeretjük. Mármint – köszörülte meg a torkát –, hogy a megrendelő szereti.

– Értem – bólintottam. Logikusnak tűnt és egyben szürreálisnak, hogy itt állok a kertemben a szippantósokkal, és néhány perc alatt többet tudok meg magamról és a párkapcsolatokról, mint amennyit harminc-akárhány év alatt megtanultam. – És ha férfi a megrendelő?

– Na igen. Akkor nem spórolunk az érzelmekkel, érti? Ott aztán jön a sok-sok cirádás vallomás. Kitérőkkel, váratlan fordulatokkal, mert tudjuk, hogy a nő képes követni az ilyeneket. És a nőnek pontosan ez kell. Dicséret, bók, szerelmi vallomás.

– És… a kapcsolatokban általában levelezgetnek egymással a párok? Mennyire jellemző ez? – kérdeztem kissé pikírten. Azt hiszem, attól éreztem magam úgy, mint akit fejbe csaptak, hogy ez az ember itt megvilágított egy csomó sötét foltot az életemben.

– Rám elsősorban válság, viharos szakítás, félreértések sorozata esetén van szükség – magyarázta, miközben a csövet húzta ki a gödörből. A füvemre csöpögött a csőből a büdös trutyi, ő pedig megállította a mozdulatot. – És igen, akkor bejön a levél. Lényegesen egyszerűbb írásban tisztázni a fontos kérdéseket, akkor összeveszni sincs lehetőség. Például ott van az e-mail. Mind a ketten dolgoznak, aztán a munkahelyről elküldik a levelet. A privát címről a másik privát címére, természetesen.

A nők jobban szeretik a kézírásos leveleket, tehát a férfi ügyfeleimnek nehezebb a dolguk. De egy nőnek az felér egy drága ékszerrel, ha reggel talál a fürdőszobában egy kézzel írt levelet a férjétől. Vagy egy elhagyott ember ír a volt barátnőjének egy levelet, az én instrukcióim szerint.

– Hm.

– Egészen imponáló a sikerlistám. Mondhatni, híd vagyok a férfi és a nő között – mondta, és elkezdte a kocsi felé vonszolni a csövet.

– Aha – dünnyögtem, és néztem az én szarosemberemet, azon tűnődve, hogy mindig minden más, mint aminek elsőre látszik. Ráadásul mennyivel jobban látja ez az ember a kapcsolatokat, mint én.

Miután elbúcsúztunk azzal, hogy hamarosan döntést hozok az emésztő

kibővítésével kapcsolatban és értesítem őket („úgyis keresni fog, akár ezért, akár azért”, mormolta talányosan a magas, és nem tudtam nem úgy értelmezni, hogy a párkapcsolatom javítása a másik lehetőség a pöcegödörrel kapcsolatos intéznivalókon kívül), bementem, és én is jegyzetelni kezdtem. „Hol csúsznak félre a kapcsolatok? – avagy ha nő vagy, kérj és dicsérj, ha férfi, vallj szerelmet!” – ez lesz a következő

cikkem. Majd keresek hozzá valami fordítandó alapanyagot, aztán a pöcésemet is meginterjúvolom. Jól megírom, aztán aki lecsap rá elsőnek, az közölje, nem? Talán nem is kellene hozzá angol nyelvű alapanyag.

Miközben jegyzeteltem, arra gondoltam, hogy mit írnék Alexnek. Magamban többféle verziót is elképzeltem. És eszembe jutott, hogy van valami, aminek még nem néztem utána. De előbb jöjjön a kocsi. És a próbavezetésem.

Áronnal vettük át az autómat, a gyönyörűséget, a legszebbet, amit valaha is láttam. Megmarkoltam a vörös kormánykereket, kitekertem a tetőablakot (mert természetesen manuális a nyitója), és nagyon-nagyon óvatosan megpróbáltam kigurulni azon a szűk résen, amit itt a telepen nagykapunak neveznek.

Nagyon kellett figyelnem. Ugyan már régóta volt jogsim, de sosem gondoltam, hogy valaha is lesz egy kocsim, amit nekem kell vezetni. Persze abban sem bíztam, hogy akad egy sofőröm: az autós közlekedés sok-sok éven át nem szerepelt a terveim között. Egészen mostanáig.

Nagyon figyeltem. Ez azt jelentette, hogy csöndben voltam, amit Áron időnként hitetlenkedve nyugtázott. Pedig szívesen elmeséltem volna neki, hogy mit tanultam ma egy szippantós fiútól, akinek hatására elkezdtem újraértelmezni a volt kapcsolatomat, de inkább arra kellett figyelnem, hogy meg tudjak állni a pirosnál, el tudjak indulni a zöldnél, és tartsam a sávomat. Lassan éreztem, hogy fog ez menni.

Átmentünk az Árpád hídon Budára, aztán az Árpád fejedelem útján irányt vettem újra Pest, vagyis először a Margit híd felé. Megálltam a felhajtónál a piros lámpánál, elégedetten elmosolyodtam, belenéztem a visszapillantó tükörbe (egy kis frizuraellenőrzés), de visszahőköltem.

A tükörből Alex nézett vissza rám.

Megfagyott az ereimben a vér. Aztán egy hang szólalt meg egészen tisztán, egy ismeretlen hang:

– Nem árulhatod el, hogy beszélsz angolul.

Egész testemben reszketni kezdtem.

– Mi van? Mi történt? – bámult rám Áron.

– Te voltál?

– Micsoda? Indulj már, zöld!

– Te mondtad?

– Igen, zöld. Indulj!

– Nem azt. Hanem az angolt.

– Miről beszélsz? Adj már gázt!

Úgy indultam, mintha bakkecske hajtaná a motort, de azért a mögöttem dudálóknak odamutattam a középső ujjamat.

– Igazuk van – morogta Áron. Közben azon gondolkodtam, hogy inkább tűnt női hangnak, amit hallottam, de lehet, hogy egészen megőrültem.

– Te mondtad, hogy nem árulhatom el, hogy beszélek angolul? – kérdeztem még egyszer.

– Mikor? Kinek? Hol?

– Itt. Az előbb, amikor a pirosnál álltunk.

– Egy árva szót sem szóltam.

Ó, basszus. Most már hallucinálok is.

– Figyelj – kezdtem, aztán hirtelen egy nagyot fékeztem, mert majdnem belegurultam az előttem lassító kocsi fenekébe.

– Inkább te figyelj – szögezte Áron a mutatóujját az előttünk araszoló sorra.

– Az előbb hangokat hallottam.

– Oké, az jó, mert hozzád beszéltem.

– De nem mondtad, hogy nem árulhatom el, hogy beszélek angolul, igaz?

– Milyen gyógyszert szedsz?

– Na most, ha nem mondtad, akkor ki mondta?

– Lassíts!

– Rendben, de akkor ki szólalt meg a kocsiban rajtunk kívül?

– Senki. És ahogy elnézem, ez a rádió sem fog működni – intett a beépített autórádió felé.

– De én hallottam.

– Klassz. Erre nem tudok mit mondani. Ez szerintem nem az én szakterületem.

Lassabban.

– Jó, de belenéztem a visszapillantóba, és Alex arcát láttam.

– Hű.

– És ne mondd, hogy idegösszeomlásom van, mert teljesen jól vagyok. De valaki beszólt nekem ebben a kocsiban, hogy titkoljam el, hogy tudok angolul.

– Nézd, szerintem titkolhatod, de úgy sokkal nehezebb lesz angoltanári állást találnod.

– Te nem érted?

– Lassabban. A gázt mindenki tudja nyomni.

– Oké. Valaki beszélt hozzám. És, kapaszkodj meg, tegnap este Alex megjelent előttem, megelevenedett egy nyaralós tengerparti magazinfotón, és azt mondta, hogy nem fog tudni megvédeni. És hogy bajban van.

– Andi, fékezz! Ó, a francba… Most majdnem…

– De nem, nem igaz…? Szóval mi a véleményed?

– Apádnak biztos van valami pszichiáter ismerőse.

– Nem kattantam meg. Már meséltem, hogy megelevenedtek előttem képek. Hogy előre láttam Versace halálát. Még élt, de én láttam őt meghalni.

– Ez mire érv?

– Hát hogy… történnek velem fura dolgok.

– Andikám, drága. Fura csaj vagy, nem vetted még észre? Például a dühöd kisüti az izzókat, ez elég fura dolog, nem? És biztos van még pár ilyen.

– Szóval szerinted átlagosan fura, hogy előre megláttam Gianni Versace halálát. – Szándékosan nem említettem a pénzt, bár bizonyítéknak ez elég jó lett volna, ha Áron hinni akar nekem.

– Nem tudom. Erre nem tudok mit mondani. Szerintem álmodtad ezt a dolgot, vagy akkor történt, amikor már valahogy beszivárgott a tudatalattidba a hír, hogy megölték. Én speciel nagyon sajnálom, mert nagyon jó arc volt. Hiányzik, tudod?

– Te egyáltalán nem veszel komolyan.

– De igen. Ez kanyarodósáv, tudtad?

– Igen. Nem. Mindegy. Zavar, ha kanyarodunk?

– Nem, csak téged se zavarjon.

– Szóval – hirtelen rájöttem, hogy képes vagyok a mondandómra is figyelni a vezetés mellett –, szerinted ki beszél hozzám?

– Szerintem ez a szakítás utóhatása.

– De nem érted? Most történt, pár perce. Itt, ebben az autóban.

– Az előbb azt mondtad, hogy a halála előtt. Legyél már következetes.

– Tudod mit – kezdtem –, az az érzésem támadt, hogy valami elkezdődött. Valami történni fog velem.

– Az biztos. Ha így megy tovább, például bevonják a jogsidat.

– Ne csinálj viccet mindenből. Az az érzésem, hogy mindaz, ami mostanában történt velem, nem az én irányításom alatt zajlott. És azt érzem, hogy ezentúl még kevésbé tudom irányítani a dolgokat.

– Index. Fék. Jól van. Köszönöm az őrangyalaimnak, hogy velem vannak.

– Na de mit csináljak?

– Tegyél ki a Dózsa György útnál.

– Hülye.

– Fordulj be, aztán megint balra.

– Tudom, hol laksz.

– Jó, menjünk a ház elé, ott le tudunk parkolni.

Megálltam a társasház előtt, a járda mellett a Visegrádi utcában.

– Na figyelj rám. Állítsd le a motort. Nem, állítsd le rendesen.

– Így jó?

– Igen. Szóval figyelj ide. Elmondom, mi történik veled. Korai életközepi-válságba jutottál. Elhagyott a pasid, leépítettek a munkahelyeden, és kéthetente elönti a szar a víkendházad kertjét.

– Ház. Nem víkendház, hanem ház.

– Szóval most, hogy belezuhantál ebbe a korai életközepi-válságba…

– Tehát legfeljebb hetven évet adsz nekem.

– Nem. Azért mondom, hogy korai. Na, szóval tartom azt, amit tegnap mondtam: megpróbálod erővel másvalakinek az életét élni, aztán ez visszaüt. Hangokat hallasz, amiket senki más, arcokat látsz újságokból újraéledni és tükörből rád nézni, amik nincsenek ott.

– És Versace?

– Hagyjad már… Szóval így üt vissza ez a nagy változtatás. Hangokat hallasz, arcokat látsz. De majd elmúlik. Szépen helyreáll minden. Elvállalod az állást, amit Tündy nagybátyja kínál majd neked…

– Egyelőre nem kínált. És boldog vagyok. Szabad vagyok. És persze boldogtalan is vagyok, mert… – elhallgattam, aztán csak suttogva tettem hozzá – …mert hiányzik Alex.

– És a régi életed.

– Ne gyere már folyton a régi életemmel! Ez ugyanaz, mint a régi, mínusz Alex.

Mínusz munka.

– Nézz szembe vele. Nekem is szembe kellett néznem, amikor Carlos elhúzott a frissen összevarrt fél heréjével abba a buddhista kolostorba. Én meg ott maradtam nélküle.

– Köszi. Van még valamilyen jó meglátásod?

– Mindig annak a nehezebb, aki marad.

– Ez nem ér. A közhelyek és az életviteli tanácsadó könyvek színvonalára nem süllyedhetünk.

– Akkor van egy tanácsom: használd az indexet és a féket.

– Köszönöm. Igyekszem.

– Tényleg, Andi – simogatta meg a hajamat. – Ez most egy nehezebb időszak. De hamarosan túljutsz rajta.

– Én meg úgy érzem, hogy csak most kezdődik.

– Nyugi. Ne szedj be több vitamint, amit anyádtól kapsz. Egész biztos valami pszichiátriai cuccot próbál vitaminként adni neked.

Ha már a környéken jártam, gondoltam, sokkolom a szüleimet is az új kocsimmal.

Csak apu volt otthon, és boldogan jött le megszemlézni a vagány kis járgányomat.

Mondjuk a csodálkozástól meglehetősen magasra szaladt a szemöldöke, amikor az autót meglátta, de becsületére váljon, hogy nem tett megjegyzést. Csupán a motor kapacitása vagy valami hasonló paraméter iránt érdeklődött, mire odaadtam a forgalmit, mert efféle adatokat nem tudtam, de nem is akartam megjegyezni.

Kinyitotta a motorháztetőt, elindíttatta a motort velem (még idejében el tudott ugrani, és megjegyezte, hogy sose hagyjam sebességben a kocsit parkoláskor), aztán megfigyelte a legapróbb részleteket működés közben. Majd leállíttatta, hogy később megvizsgálja az olajszintet, egyebeket.

– Anyu hol van? – kérdeztem tőle.

– Valami barátnőjével – legyintett. Ezt kicsit furcsálltam, mert anyunak csak telefonos barátnői voltak. Rékával egy időben meggyőződésünk volt, hogy csak kitalálta őket azért, hogy irigykedjünk rá, milyen klassz barátnői vannak. Ma sem tudom, mi az igazság, de abban biztos vagyok, hogy a munkahelyén dolgozó többi nővel sosem volt barátságban. – Ki tudtad fizetni? Vagy hitelre vetted? – nézett rám apu, és esküszöm, sajnálkozás volt a pillantásában. – Mert nekem van egy kis…

spórolt pénzem – bökte ki. – Oda tudom adni, ha megszorultál.

Sosem értettem, mi visz rá embereket, hogy nyílt színen ölelkezzenek (hacsak nem szerelmesek, mert az ugye teljesen más), de hirtelen apu vállára borultam. És éreztem, hogy már megint feltolulnak a könnyeim. Mostanában naponta fogok bőgni, vagy mi?

– Volt rá pénzem – feleltem, még mindig apun lógva. Szegény meredten állt, óvatosan érintette meg a hátamat, gondolom, gyerekkorom óta elszokott az ilyesmitől.

– Jó, de ha netán megszorulsz… Tudod, tankolás…

– Köszi, apu. Igyekszem nem megszorulni – feleltem a valóságnak megfelelően, és közben rettenetesen szégyelltem magam. Hiszen én tudnék nekik adni! Ennek ellenére titkolom, hogy meggazdagodtam.

– Majd lesz valami jó is, Andikám. Ha akarod, nézek a laborban álláslehetőséget. Ideiglenesen. Adminisztráció, ilyesmik.

– Ó. Köszi. Inkább most… nem. Most még kiheverem a dolgokat, jó?

– Jó, csak szólj. Érdekes dolgok vannak azért ott is.

– Biztos vagyok benne – válaszoltam, és a doppingvizsgálatos vizelet-és vérmintákra gondoltam. Nagyon érdekes lehet ezeket regisztrálni.

– Feljössz?

– Csak pár percre.

Felkísértem aput, elfogadtam egy pohár szörpöt, és leültem mellé a kanapéra.

– Nem tudom, mikor mondja meg a nővéred anyádnak, hogy terhes – mondta apu hirtelen. Majdnem félrenyeltem a szörpöt. Rámeredtem. – Hát ugye, ez egyértelmű. A külső jelek is, tudod. Megváltozott az arca. Nőiesebb lett és kikerekedett. Aztán a teste is…

– Hmmm…

– Igen, és újra olyan hisztis, mint amikor Tomit várta. Két perc alatt összeveszett a múltkor anyáddal.

Érdekes, én úgy emlékszem, hogy anyuval a tesóm is és én is mindig képesek voltunk két perc alatt összeveszni, de nem szóltam.

– Na mindegy, jobb lenne mindenkinek, ha megmondaná.

Éreztem, hogy ez üzenet. De hát mi vagyok én, postás?

– Apu, már kértem, hogy mondja meg. De még… aggódik.

– Hát el is kellene végezni a vizsgálatokat, mert nála most már magzatvízvizsgálat is szóba jön.

Szinte hallottam, amit nem mondott ki, de anyu kimondta volna: az ő korában.

– Na jól van – ugrottam fel. – Tőlem nem hallottál semmit, de majd beszélek vele. És köszönöm, hogy megszemlézted a kocsimat.

– Szerintem nagyon jó vétel volt – mondta, és reméltem, hogy sikerül beleégetnem a memóriámba ezt a mondatot. Úgysem fogom többé senki mástól sem hallani, csak az én meglehetősen elfogult apámtól.

– Majd megfontolom azt a laboros állást – motyogtam búcsúzóul, csak azért, mert én is szerettem volna valami kedveset mondani neki, de persze eszem ágában nem volt a pisilaborban elhelyezkedni.

Arra léptem ki a lépcsőházból az utcára, hogy az anyám éppen kiszáll egy kocsiból. Nocsak. Aztán kiszállt a vezető is… hűha. Piroska. Nyári ruhában volt (nőiben), valami saruban, szerencsére nem tűsarkúban, és lófarokba fogta a haját. Elég feltűnő jelenség volt, hogy finoman fogalmazzak.

Megálltam a járdán, és néztem a búcsúzkodásukat. Piroska megölelte anyámat, aztán valamit sutyorogtak. Olyan volt, mintha anyu valamelyik kedvenc tévésorozatából látnék pár kockát.

Anyu egy nagy táskát vett ki a hátsó ülésről, majd elindult a kapu felé. Egyszerre vettek észre.

– Andi!

– Ó, Andi!

(Az „Ó, Andi” Piroskától származott.)

– Hát ti?

– Elvittem a mamádat a csajok közé – közölte Piroska vidáman. Miféle csajok közé?, gondoltam, de nem mertem megkérdezni. Nem akartam hallani a választ, azt hiszem.

– Salsázni voltunk – tette hozzá anyu.

– Salsalépésekre épülő táncos aerobik – magyarázta Piroska. – Na megyek, majd beszéljünk, puszi! – csókot dobott, aztán beszállt a kocsijába és elviharzott.

– Nagyon jó volt. Me encanta Cuba! – így anyám. A homlokomat ráncoltam. – Ez azt jelenti, hogy szeretlek, Kuba!

– Úgy – bólintottam. Anyám nevetett, és esküszöm, tánclépésben lépett fel a járdára. Hát jó, ez az egész nem az én dolgom.

– Feljössz?

– Most voltam fenn.

– Apád?

– Ő fenn van.

– Evett?

– Nem tudom.

– Mert ma kubai vacsorát akarok főzni neki.

– Nekem speciel csak a bab és a rizs ugrik be mint eredeti kubai kaja. Meg a tengeri herkentyűk, gondolom.

– Majd használom a kreativitásomat. Egyébként mi van veled?

Hosszan tűnődtem, vajon beszámoljak-e a kocsimról, és végül a könnyebb megoldást választottam. Ha nem mutatom meg neki, egy hétig sértett lesz.

Miután túlestünk a „miből vetted, miből fogod eltartani, egyáltalán, hogy néz ki ez az autó”-körön, elbúcsúztam. Anyu nevetve tett néhány tánclépést, miközben integetett. Hazáig két kérdés járt a fejemben. Egy: hogyan jutok el Délegyházára, és hazatalálok-e egyáltalán, kettő: mennyire komolyan kattant be az anyám. Az elsőre jó sok idő – és némi kerülő – után rájöttem, a második kérdésre nem tudom a választ.

Viszont végre hazaértem, holnap már el tudok menni kocsival az új kis tanítványomhoz, de a legfontosabb: meg tudom írni a levelemet – a szippantós-romantikuslevélíró ismerősömnek köszönhetően – Alexnek.

Csak egy bökkenő volt: nem tudtam a címét.

Drága Alex!

Nem, nem drága. Ezt nem írhatom.

Kedves Alex!

Nem, ez még mindig túl kedves.

Szia, Alex!

Ez rendben lesz.

Tudom, hogy furcsán váltunk el, nem így terveztem, de az az igazság, hogy nagyon felkavart a vallomásod, miszerint lefeküdtél egy másik lánnyal.

Nem, ez a szippantósom szerint túl bonyolult mondat. Nem írunk összetett mondatokat egy pasinak a párkapcsolati válság kellős közepén.

Furcsán váltunk el, nem így terveztem, az igazság az, hogy egyáltalán nem terveztem, hogy elválunk, de nagyon…

Nem.

Nagyon megdöbbentett a vallomásod, és talán rosszul reagáltam.

Ez jól indul. Kár, hogy nem kértem el a szippantós levélíró e-mail címét, most jóváhagyatnám vele.

Nehezen tudom elhinni, amit mondtál, idő kell, hogy feldolgozzam, és abban a helyzetben ez volt az egyetlen, ahogy reagálhattam.

Hosszú, de maradjon.

Mivel sok évet együtt töltöttünk, szeretném megtudni, mi vezetett a félrelépéshez.

Unalmas voltam?

Dicséret kell, bébi.

Mivel sok évet együtt töltöttünk, mégpedig szerintem jól, és mindig fontosak lesznek számomra azok az évek, szeretném tudni, mi vezetett valójában oda, hogy elváltunk.

Dicsérd még! És a köszönet?

Nagyon sokszor eszembe jutsz és az is, hogy te tetted sínre az életemet. Melletted normális lettem, pedig erre a családom sosem látott nagy esélyt.

Túl bonyolult?

Köszönöm, hogy olyan klassz éveket tölthettünk együtt.

Phű, ez már sok, nem? Kezd nyálassá válni. De csak őszintén, amit érzek.

Ezért azt gondolom, jogom van tudni, hogy miért csaltál meg.

Túl kemény. Jogok? Mihez van egyáltalán jogom?

Ezért nagyon szeretném tudni, hogyan jutottunk ide – szerinted.

Dicsérd még!

Mindig jó volt veled beszélgetni, te voltál a bölcsebb kettőnk közül.

Elég.

Szóval, ha nem nagy gond, kérlek, jelentkezz.

Ühüm.

Kerestelek a munkahelyeden is.

Nem. Az is-t kihúzni.

Kerestelek a munkahelyeden. Mondták, hogy külföldre utaztál. Sosem hallottam a beteg rokonodról, aki kint él.

Nem, ez szemrehányó. Utolsó mondatot kihúzni.

Remélem, nincs semmi baj. Ha tudok, szívesen segítek.

Jaj.

Vettem egy autót. Nagyon színes. A rendszámában van három darab 4-es. Ez már valami, nem igaz? Nem felejtem el egykönnyen.

Brrrr. Egy kicsit eltértem a tárgytól.

Egyelőre nem vezetek valami profi módon.

Elég ennyi.

Kirúgtak a suliból. Visszajött az a csaj, akit helyettesítettem. De nem is baj, mert ezt a nyarat a tavon töltöm.

Sajnáltatom magam. Szerkeszteni!

Szóval csak azt akartam mondani, hogy hiányzol, és ha van időd, kedved és lehetőséged, jelentkezz.

Hmmmm.

Puszi: Andi

Elismerem, furcsa, hogy nem tudom a címét, de mi sosem e-maileztünk, még a (régi) munkahelyére sem írtam neki. Azonban rémlett, hogy egyszer említett egy ingyenes e-mail címet, de hogy mi volt, azt még akkor sem lettem volna képes felidézni, ha megölnek. Ott ültem a gép előtt, és gőzöm sem volt róla, hogy hová küldhetném a levelet Alexnek.

Megoldást kellett találnom. Nem hittem el, hogy pont én, akinek olyan fura látomásaim vannak, nem vagyok képes az emlékezetembe idézni egy címet. Odáig simán ment, hogy már felidéztem a helyzetet: Alex – többszöri felszólításomra – megfejtett valami autósmagazinos rejtvényt, amin én napokon át agyaltam, mert egy romantikus hétvégét lehetett nyerni. És mivel betojt az e-mail címem (hadd ne részletezzem, a lényeg, hogy nagyon sokszor írtam be rossz kódot), kértem, hogy küldje el a sajátjáról. Akkor megmondta, és a kódot is meg akarta adni, de végül mégis ő küldte el a megfejtést.

Az egy dolog, hogy nem nyertünk, de a cím is kiment a fejemből.

Muszáj rájönnöm. Arra gondoltam, hogy annyi hülyeség jön elém mint látomás, most fel kell tudnom idézni a címét. Meg kell tudnom. Fel kell tudnom idézni. Nem létezik, hogy ne sikerüljön.

Órákon keresztül gyötörtem magam, különböző e-mail cím variációkat mondogattam fennhangon, de egyiknél sem éreztem, hogy megvan. Micsoda hülyeség!

Az ember öt évig együtt él valakivel, és nem tudja a privát e-mail címét.

És milyen hülyeségekkel tudja elszúrni az idejét. Közben odakint sötét lett, kicsit fújt a szél, a csukott spalettán keresztül is éreztem a tó fanyar illatát. Eszembe jutott, hogy mióta ideköltöztem, még egyszer sem láttam a tavat éjszaka. Belebújtam a tornacipőmbe, fogtam a kulcsomat és kiléptem a házból. Finom, langyos volt az este, az út teljesen sötét volt, a szomszédaim háza is. Átvágtam az úton, és leszáguldottam a stégemre. A tavon két horgászcsónak ringatózott, mindkettőn lámpa pislákolt. A hold egészen közelinek látszott, és csillagos volt az ég. Leültem, összekulcsoltam a karommal a lábamat, és arra gondoltam, ennél békésebb helyen még nem jártam. Még úszni is kedvem támadt. Láttam a hattyúimat a földnyelvnél, szinte világítottak, olyan hófehérek voltak.

És akkor, ahogy néztem őket, megjelent előttem egy fehér csík. Olyan volt, mint amit néha a repülők húznak maguk után. És egyesével megjelentek rajta a betűk, aztán az egészből kialakult egy összefüggő szöveg. Kid.brown55. Jesszusom. Ez vicc?

Uramisten.

A cím. Már csak az egyik szolgáltatót kell odaírnom mögé.

Hát nem tudom, mi a franc ez. Ez már túlmutat a halottlátáson. Rettenetesen ijesztő dolgok történnek a fejemben.

Felrohantam a házba, reszkető kézzel toltam a kulcsot a zárba, aztán leültem a géphez, megnyitottam a levelem piszkozatát, begépeltem a címet és ráböktem a küldésre.

Majdnem kiugrott a szívem a helyéről, nem azért, mert elküldtem végre a levelet, hanem amiatt, ami történt. Képeket látok, szöveg jelenik meg előttem, és akkor még a hangot, ami megszólalt a kocsiban, nem is említem. Ez biztosan valami nagyon furcsa dolognak a kezdete. Őszintén reméltem, hogy egy év múlva nem az lesz a munkám, hogy egy fekete bársonnyal tapétázott szobában, mécsesek közt jövendőt mondok majd jó pénzért a hozzám fordulóknak.

31.

Aznap éjjel ismeretlenek jutottak be egy zürichi bevásárlóközpontba, két őrt elkábítottak, és betörtek egy kávézóba. Semmi más kárt nem tettek azt leszámítva, hogy elvittek egy számítógépet a kávézó netes részlegéből. A monitort és a billentyűzetet otthagyták, csak magát a gépet vitték el. Az őrökre a váltótársaik találtak rá, nagyjából egy órával azután, hogy a betörés megtörtént. Az elkábított őröket a mentősök térítették magukhoz, és mindkettejüket kórházba vitték. A kórházba érkező rendőröknek csak annyit tudtak mondani, hogy a támadók ketten voltak és fekete sísapkát, fekete gumikesztyűt, sötét kabátot és nadrágot viseltek, természetesen mindez a biztonsági kamerák felvételeiről is hamar kiderült.

A helyszínelők érintetlenül találták a bevásárlóközpont ATM-automatáit és egyéb üzleteit. Értetlenül álltak az eset előtt. Ujjlenyomatokat nem találtak, és csak két pár negyvenhatos sportcipő nyomait sikerült rögzíteniük. Gyanították, hogy ez nem véletlen: a betörők lábmérete valószínűleg nem negyvenhatos volt, csak megtévesztésül viseltek ilyen méretű lábbeliket.

Pirun hajnalig a gépet babrálta. A merevlemez sok mindenről árulkodik.

Az ikrek remélték, hogy hamarosan jó hírrel állhatnak a Vezér megbízottja elé.

32.

Kid beszíjazva ült a kis gépen, és figyelte, ahogy Cozumel szigete egyre távolodik. Hamarosan a gép belefúrta az orrát a vastag felhőrétegbe, és már semmi sem látszott a szigetből.

– Jól van, miszter? – kérdezte a pilóta. A Kölyök igennel felelt, persze valójában nemigen volt jól, aminek több oka is volt, de egyiket sem tartotta szükségesnek a pilóta orrára kötni. Ő most David James volt, Philadelphiából, aki üzleti ügyben repül Costa Ricára. Megfizette a repjegy árát. Rajta kívül egy idősebb férfi utazott a gépen, aki végig a laptopját kalapálta, illetve velük repült még egy fiatal, jómódúnak látszó pár és egy család, két gyerekkel. A charterjáratot egy magáncég üzemeltette, hatszáz dollár volt az út ára. Kid csak az odaútra vett jegyet. Aktatáskát szorongatott, amiben egyébként mindössze egy angol nyelvű könyv, egy váltás ruha, készpénz és a hamisított iratai voltak. Dühös volt Konradra, de ugyanakkor izgatottságot is érzett. Konrad veszélyes álmodozó lett, mert szerelmes. Jill mondta ki előző este ezt a szóösszetételt, amit találónak gondolt. Konrad bűnbánóan bólogatott, de közben látszott rajta, hogy valójában örül, hogy hírt kapott a barátnőjéről. Kid meg tudta volna ölni ezért.

– Viharos az idő. Drukkoljon, hogy simán le tudjunk szállni – mondta a pilóta. A Kölyök nem válaszolt.

Előző este ő volt soron, hogy ellenőrizze, nem jött-e Bulitól e-mail. Mivel senki sem írt levelet, szórakozottan megnézte a régi postafiókját is, amit havonta egyszer, ha ellenőrzött, de szinte sosem érkezett rá levél, legfeljebb reklámüzenet. Előző este tehát igencsak meglepődött, amikor egy levelet talált ott, egy friss üzenetet.

Kedves Kid, kérlek, mondd meg Konradnak, hogy velem minden rendben.

Eluntam idehaza, egészen tiszta vagyok, és most elindulok világot látni. Biztos vagyok benne – és kérlek, ezt is add át neki –, hogy hamarosan találkozunk. Vigyázzatok magatokra. Egy illatos lány.

Először persze azt hitte, hogy csapda. Átkozta magát, amiért megnyitotta ezt a postafiókot, amit utoljára sok-sok héttel ezelőtt még Budapesten nézett meg. Tudta, hogy az IP-cím árulkodó lehet, ha valaki netán követi a nyomaikat.

– Hogy adhattad meg bárkinek is a címemet? – kérdezte Konradtól előző este.

– Dorin a barátnőm. Nem akart a saját címemre írni, nagyon okosan. Biztos lehetsz benne, ha azt írta, hogy tiszta, az azt jelenti, hogy nem figyelik.

– Valamiben megállapodtunk.

– Igen. Igyekeztem is tartani magam hozzá – mentegetőzött Konrad. – De… A címedet csak a biztonság kedvéért adtam meg neki.

– És mit tud még?

– Semmit – rázta a fejét hevesen Konrad. Kid figyelmesen nézte, és nem tudta eldönteni, hogy hihet-e neki. Most mindenesetre félre kell vezetnie azt, aki a nyomukban lehet: minél távolabbra kell mennie Mexikótól, és újra belépni a levelezésébe. Ez az egyetlen lehetőségük, ha valaki netán a nyomukban lenne.

San Joséban igyekezett faarccal besorolni az útlevél-ellenőrzésre a velük utazó család mögé, állta a határőr pillantását, aki alig várta, hogy újra a kezébe vehesse a telefonját és SMS-ezhessen. A Kölyök taxival ment abba az apartmanhotelbe, amit Cozumelen a neten nézett ki magának: az odalátogató emberek általában a gyógykezelésük ideje alatt tartózkodnak ott: plasztikai sebészet, fogászat, megannyi egyéb kezelés, amelyek során a páciensek inkább kerülik a találkozókat. Kid a recepción annyit mondott, hogy fogászati kezelésre érkezett, és két napra bérelne szobát. Az alkalmazott bólintott, átvette a szoba árát, ellenőrizte David James útlevelét, és átadta a kulcsot. Kid egy órával később már egy kávézóból ellenőrizte a neten a régi postafiókját. Nem érkezett másik levél, sem Dorintól, sem mástól. Aztán átment egy másik bárba, és megnézte azt a címét, ahová Bulitól várta az értesítést.

Semmi.

Leült egy padra. Lemenőben volt a nap, pálmafák magasodtak a téren, turisták kattogtattak a gépeikkel, egy táncos csoport tartott előadást a tér közepén, Kid pedig egy hideg, bepárásodott dobozból kólát kortyolgatott.

Türelmetlen volt, egy hang azt dörömbölte a fülébe, hogy hamarosan történni fog valami. Azon tűnődött, vajon Henry mit tenne a helyében. Henry volt mindannyiuk közül a legnagyobb stratéga, persze Bulit leszámítva. Ők ketten: Buli és Henry nagyon nagy dolgokra lettek volna képesek, csak Bulinak még türelmet kellett tanulnia, Henry pedig mindig túlságosan bátran és önfeláldozóan ment előre.

De most már mindegy, a Párducok elvesztették azt az embert, aki megnyerte volna nekik a háborút. Henry valószínűleg sokkal megértőbb lett volna Konraddal szemben, és talán Kidnek is azt mondta volna, hogy túl sokat feláldoz az életéből – holott Henry áldozata volt a legnagyobb. Kid mindössze azt akarta, hogy az egésznek vége legyen, hogy a Párducok korántsem teljes csapata végre kivonulhasson Ghenerrából, helyreálljon a nyugalom, és immár Ryx Ton nélkül kezdhessék az újjáépítést.

Amikor forró lett a talaj, egy rajtaütés után Buli utoljára találkozott Kiddel.

Akkor elmondta, hogy mostantól nem érintkezhetnek, de kijelölte, hogy kin keresztül üzenjen. Aztán tessék. Konrad belebarmolt mindenbe, és még felmentést is ad magának: mintha csakis ő lehetne szerelmes. A rohadt életbe, gondolta Kid, felállt, és a kukába hajította az üres kólásdobozt.

Másnap egy olcsó járattal átrepült Panamába, hogy életében utoljára belépjen abba a régi postafiókba. Panamaváros már elég messze volt Playa del Carmentől, ha valaki nyomozni kezd is utánuk, és be tudja azonosítani, hogy honnan léptek be a levelezőrendszerbe, akkor azt fogja látni, hogy egyre délebbre mennek. Valószínűleg arra fog következtetni, hogy valahol Dél-Amerikában fognak kikötni. Kolumbia, Argentína… ezekre az országokra egész biztosan inkább gondolnak majd, mint arra, hogy a postafiók tulajdonosa visszament Mexikóba.

Egy kis szállodában vett ki szobát egy éjszakára, és örömmel látta, hogy az előcsarnokban, egy paravánnal elkerített részen öt számítógép várja internet-hozzáféréssel a vendégeket. Mivel kora délelőtt érkezett, senki sem ült a gépeknél.

Eldöntötte, hogy életében utoljára begépeli a címét, a kid.brown55-öt. Beengedte a rendszer.

Egy új levele érkezett. Magában káromkodott, de közben gyorsan azonosította a feladót, és elakadt a lélegzete. Anditól jött a levél. Úgy érezte, mintha pofon vágták volna. Andi írt, hát megtalálta. És most felszakadt mindaz, amit annyira próbált magában eltemetni. Andit megbántotta, és hiába fájt neki is rettenetesen, tudta, hogy ez az egyetlen megoldás. Gyávaság volt, de Andi érdekében nem tehetett mást. És most újra itt van vele, ha csak egy levél formájában is, amitől neki ismét hevesen dobog a szíve, pont mint amikor magához ölelhette a lányt, még abban a régi életben, amikor nem volt újra Kid, amikor Alex volt vagy inkább Sándor, és néha-néha arról ábrándozott, hogy Sándor marad vagy inkább Alex, és az egész, amit a ghenerraiak Henryvel műveltek, valamint az, amit Bulival, Jillel és Konraddal terveztek – egyszerűen meg sem történt.

De alighogy ez végigsuhant az agyán, tudta, hogy nagy a baj.

Ha bárki megtalálja ezt a címét Konrad barátnőjének köszönhetően, akkor Andi talán nagyobb veszélyben van, mint ők maguk.

Csak saját magát hibáztathatta.

Mi a francért nem hagyta el örökre ezt a címet? Miért lépett be a levelezésébe újra és újra? Miért ragaszkodott hozzá, ha nem is használta?

És most mit tegyen? Nem válaszolhat.

Kitörölte a levelet a beérkező mappából, majd a törölt elemekből is, aztán kilépett a fiókból. Remélte, hogy utoljára teszi ezt. A másik e-mail címet el is felejtette ellenőrizni.

Kisietett a hotelből, vett néhány magazint egy kis boltban, százdollárossal fizetett, bezsebelte a sok visszakapott balboát, így lett egy csomó aprópénze, és elindult, hogy keressen egy nyilvános telefonfülkét.

33.

Ryx Ton bement az elkülönítőbe. Ő is maszkot és steril ruhát viselt, mint a sebész vagy a két ápoló. Az ágyban fekvő beteg arca teljesen be volt pólyázva, de már nem csöpögött a vénájába az infúzió. Még az orra hegye sem látszott ki a kötés alól, csak a sötét szempár, ami bágyadtan szegeződött az egyik ápolóra, aztán a sebészre, majd elkerekedett, de még jobban el is sötétült, amikor meglátta a vezért.

– Még nem tud beszélni, ne erőltessük – figyelmezette az orvos Ryx Tont. Mit bánta ő. Nem kérdezgetni akarta, hanem látni. A sebész nyújtotta a kezét, és az egyik ápoló segítségével belebújt a steril kesztyűbe. Aztán megkapta az ollót. Ryx Ton szabályosan fogva tartotta a szemével a sebész tekintetét, de az mintha tudomást sem vett volna róla, a betegéhez fordult, és óvatos, mégis határozott mozdulatokkal levágta az arcáról a kötést. A sebek még frissek voltak, a beteg bőrén narancssárga foltokat hagyott a fertőtlenítő, de Ryx Ton nem látott külső varratokat. Duzzadt volt a férfi arca – Ryx Tont figyelmeztette a sebész, hogy ez elkerülhetetlen. Sőt azt is tudták, hogy esetleg későbbi korrekciós műtétre is szükség lesz.

A sebész csak most fordult a vezér felé. Ránézett, és Ryx Ton csodálkozva vette észre, hogy nem kíváncsiság van az orvos szemében, hanem inkább határozottság.

Mintha csak azt üzente volna neki: én tudtam, hogy sikerülni fog.

A férfi arccsontja már most is karakteresebb volt, orra markánsabb – Ryx Tonnak elképzelése sem volt arról, hogyan lehet valakinek nagyobbítani az orrát –, a külső

szemzuga kissé feljebbre került, és vastagabb lett a szája. Az álla meg mintha kisebb és vékonyabb lenne, mint eredetileg volt.

– A homlokába majd kerül még egy-két ránc – mutatott a sebész a férfi homlokára. A vezér elképedve szemlélte az eredményt. És hogy még ráncokat is lehet valakire operálni, vagy bárhogyan is, de elérni, hogy ráncok képződjenek egy szempillantás alatt a sima bőrfelületen? – Persze nem lesz sok – tette hozzá az orvos. – És nem túl mélyek. Inkább csak néhány mimikai ránc – magyarázta. Közben egy steril, pálcikaszerűségre applikált gézzel valamilyen anyagot óvatosan rákent a páciens arcára, majd saját maga végezte el újra a kötözést.

Amikor kijöttek a szobából, és kettesben maradtak a folyosón, Ryx Ton megszólalt.

– Büszke vagyok… magára. – A sebész azon kevesek egyike volt, aki magázódhatott a vezérrel. A sebész nem válaszolt, csak bólintott, mint aki tudja, hogy helyénvaló a bók, de aztán mégis megszólalt:

– Még van mit tanulnom.

– Mikor lesz a következő műtét?

– Nem tudom. Az intenzív szobának addigra fel kellene szabadulnia.

– És mennyire lesz jó… a végeredmény? Szakmai szemmel nézve… hogy sikerült ez a műtét?

– A szilikon benne van az arcában, az izom alá került. Ezért is tűnik keskenyebbnek az állkapcsa. A többi vonása is nagyjából rendben van. Meglátjuk.

Lehet, hogy szükség lesz majd korrekciós műtétre, most még nem tudok véglegeset mondani.

– Nem lett túlságosan nagy az orra és túl vastag a szája?

– Nem. Majd lemegy a duzzanat mindkettőről, és rendben lesznek a méretek – felelte a sebész. Aztán, némi tétovázás után megkérdezte: – Most elmehetek?

A vezér sejtette, hogy nagyon nehezére eshetett az orvosnak az engedélykérés. De hát ez egy ilyen világ. Itt tőle kérik az engedélyt, és ez így van jól.

– Igen. Lehet, hogy ma még szükségem lesz magára.

– Rendben. A műtőben leszek.

Hát persze hogy a műtőben lesz. Folyton ott van, gondolta Ryx Ton. Mintha megszállottan akarna tanulni. Amikor le akarta állíttatni a katonák helyreállító műtéteit, egyrészt a kiadások miatt, de főként azért, hogy még véletlenül se találhasson rá senki az éppen aktuális búvóhelyére – amelyekre mellesleg néhány gyönyörűséges fekete gyémánt feketepiaci árát költötte –, a sebész azt mondta, hogy még tanulnia kell. Persze meglátszott a sok tanulás eredménye, aztán most itt a vizsga. Ha ez a műtét jól sikerült, akkor nemigen van már tanulnivalója a sebésznek. Akkor már nem kell operálgatni másokat, kivéve még egyet, aki majd elfoglalja ez után a műtött fickó után az intenzív ápolási szobát. A sebészre azután nagyobb feladat, izgalmasabb kihívás vár.

A vezér a távozó orvos után pillantott, és még éppen elkapta a pillanatot, amikor az belépett az öltözőbe. Ryx Ton érezte, pontosan érezte, mennyire kétértelmű a sebész érzése az ő irányában. Neki köszönheti, hogy jobb dolga lett, mint abban az árvaházban volt, sőt azt is neki köszönheti, hogy orvos lehetett belőle. És mégis. Nem volt ott az alázat a szemében, az az alázat, ami ott fénylett az alattvalók szemében. Még annak a rohadék, áruló Faraminak is látta néha a félelmet a szemében, de a sebész tekintetében sohasem volt félelem. Időnként meglátta benne a hálát, de csak pillanatokra… és olykor mintha megvetést fedezett volna fel benne. Egy biztos: a sebész az ő teremtménye volt, hiszen nélküle talán már nem is élne. És ezért egész életében hálával és szolgálattal tartozik neki.

A saját lakrészébe ment, aztán át a szomszédba. Megállt az ajtó előtt, arra gondolt, hogy volt idő, amikor kopogott a nő ajtaján, de ez most nem az az ajtó, hanem egy luxuscella, aminek a kulcsa az ő kezében van, a nő pedig már nem az a fiatal lány, akinek egykor megismerte. Jó sok év mosolyszünet volt köztük, de azt is a férfi akarta így. Mást akart, más nőket, de ezt a nőt sosem felejtette el. Nem azért, mert szerette: egyáltalán nem volt benne biztos, hogy valaha is szeretett úgy igazán. Sosem volt felesége vagy családja. Ő egy népet akart családfőként vezetni, és mostanáig sem emésztette meg igazán, hogy a saját népe fordult ellene…

Belépett az ajtón. A nő egy varrógép mögött ült. Ez volt a szórakozása, és a varrógépet is ő szerezte a számára. Vékony, csontos nő volt, barázdált a bőre a szeme alatt, de a haja színe fekete maradt, még most is, hogy nagyjából ötven körül járt.

Tizenéves volt, amikor először találkoztak, és a lány apja odaadta neki, pedig akkor még messze volt attól, hogy vezér legyen – de adott érte néhány értékes állatot, és a lány, Kamzsa az övé lett. Legalábbis egy időre. Ő szinte sosem veszítette szem elől, még akkor is, ha nem kötötte őket össze más, csak az, hogy együtt háltak olykor-olykor.

Aztán jó sok év kimaradt, Ryx Ton időközben hatalomra tett szert, puccsot készített elő

a korábbi vezető, Barulga ellen, és persze jöttek a szép és fiatal nők az életébe. De nemrég, amikor legutóbb menekülnie kellett, mert rajtaütöttek a búvóhelyén, Kamzsánál húzta meg magát. És amint idejöhetett, erre a bombabiztos búvóhelyre, hozta magával Kamzsát is. Elsősorban nem azért, mert mint nőre szüksége volt, hanem mert Kamzsa elárulhatta volna őt. Az ember nem öli meg a legelső szeretőjét, ehhez a saját maga hozta szabályhoz igazodott, de nem volt benne biztos, hogy Kamzsa nem árulná el, mi történt az újbóli találkozásukkor közöttük… hogy a Vezér beszélt Faramiról, ki tudja miért…

Mit bánta ő, ha Kamzsa gyerekruhákat varr is látástól vakulásig! Varrógépet kért, hát megkapta. Azt kérte a nő, hogy a ruhákat vigyék el a városi kórházakba és az árvaházakba. Hát jól van, rábólintott. Eddig még egyetlen szállítmány sem készült el, de Ryx Ton nem is szándékozott odaszállíttatni, ahová a nő szerette volna. Mind a kukában végzi. Nem kockáztathatta, hogy Kamzsa esetleg beleír valamit az egyik ruhába cérnával, vagy ki tudja, mit találna ki. Ryx Ton sosem tudta eldönteni, hogy Kamzsa mennyire szerethette őt annak idején, és hogy hűségre számíthat-e tőle.

A nő abbahagyta a varrást, letette az anyagot és felállt. Hosszú barna gyapjúruha volt rajta, amiben nem látszott az alakja, de a vezér mégis maga előtt látta a nő

idomait. Közelebb lépett hozzá, és várta, hogy Kamzsa megérintse. De a nő csak állt előtte, nem sütötte le a szemét, hanem egyenesen az arcába nézett. Tiszteletlen, ám Ryx Ton ezen már nem akadt fenn. Megragadta a nő karját, aztán benyúlt a gyapjúruha alá.

Érezni akarta a nő mellét, meleget akart érezni, és valahogy belényilallt, hogy azt akarja hallani, hogy Kamzsa kimondja: szeretlek.

De miért? Miért olyan fontos ez hirtelen?

Őrültség. Megszorította a nőt, aztán odavezette a pamlaghoz. Érdekes, hogy mialatt vetkőzött, arra az emberre gondolt, akinek az arcán ott az a rettenetesen nagy kötés, aztán pedig a sebészre, aki most már talán bármire képes – bármire, amit ő

parancsol neki.

Később megjelent az irodájában a bizalmasa, és beszámolt a zürichi fejleményekről. Az ikrek engedélyt kértek a továbbutazásra.

– Mondd meg nekik, hogy azonnal induljanak, mi a francot piszmognak? – vetette oda Ryx Ton ingerülten. Az ikrek talán a pénze nyomára bukkantak – és ő vissza fogja szerezni a pénzét, mert az a jogos tulajdona.

34.

Nappalra megenyhült az idő, és nem is esett, de hiába sütött a nap, nem olvasztotta el a havat. Buli egy zacskóból készített magának pótzoknit, hogy legalább ne nedvesedjen át újra a vastag zoknija, amit reggel a tűznél szárított meg. Hiába az elővigyázatosság, muszáj volt tüzet raknia. Az elmúlt két éjszaka mindent kivett belőle, de már nem volt sok hátra. Sejtette, hogy a talpa átfagyott az egyik éjjel, mert egy bizonyos területén egyáltalán nem érezte, és már a bakancs által feltört kislábujja sem fájt. Talán az is elfagyott. Kimerült volt, a szárított, füstölt húscsíkok fogyóban voltak, két napja spórolt velük. Nem volt kedve inni sem, pedig muszáj volt. A hóból olvasztott víz szinte lefagyasztotta a torkát, mégis innia kellett.

Már szinte kézzel meg tudta volna érinteni a határt, de ahhoz le kell ereszkednie.

Ez volt az egyik legnehezebb szakasz, lefelé a hágón. Remélte, nem jönnek majd szembe vele Ryx Ton katonái. Kimerülten ereszkedett lefelé. Megcsúszott, és majdnem a mélybe zuhant, az utolsó pillanatban sikerült visszanyernie az egyensúlyát.

Azt vette észre, hogy ahogyan lejjebb jutott, a hóréteg ugyan elvékonyodott, ám finom, láthatatlan jéghártya fedte a tetejét. Az ösvény egyre szűkült, a meredek hegyoldal határolta balról, jobbra pedig ott volt alatta a mélység – még mindig túl magasan volt ahhoz, hogy beleférjen egyetlen rossz lépés is. Lenézett, és észrevette lent a hegyes sziklát – szóval a lezuhanás semmi jóval nem kecsegtetné. Szinte csak bukdácsolt az ösvényen, arra figyelt, hogy teli talppal lépjen és ne csússzon meg, nem akart lenézni a mélységbe, de egy elvétett lépést követően megint elvesztette az egyensúlyát. Ahogy az ösvény széléről visszakapaszkodott, reccsenő hangot hallott. Mire rájött, hogy a hátizsák pántja nem bírta tovább, addigra a hátizsák már repült is lefelé. Nem akart utánanézni. Lezuhant – benne a rádióval.

Egyszer csak azt vette észre, hogy a hóhatár alá érhetett, mert már zöldellni kezdett körülötte a táj, és meghallotta a víz zúgását.

A folyó. Nem is gondolt rá, hogy erre kellene tartalékolnia az erejét. Hogy lehetett ilyen elővigyázatlan? Henry vagy Kid biztosan ezzel számolt volna elsőként.

Hogy át is kell jutnia a folyón, mert csak a túloldalon tudja majd biztonságban magát.

Nem érezte magát képesnek arra, hogy átússzon rajta.

Még mindig fenn volt a nap, amikor végre leért a folyópartra. Egy fa mellett állt, és a terepet szemlélte. A folyó nyílt terep. Ha Ryx Ton katonái erre járőröznek, vagy ha elrepülnek fölötte egy helikopterrel, azonnal észreveszik.

Nem volt széles a folyó, de látszott, hogy erős a sodrása. Nem érzett erőt magában az úszáshoz, azonban más mentő ötlete sem volt. Aztán meglátott egy kidőlt, félig korhadt fatörzset. Már szinte önkívületben odament a törzshöz, lerúgott róla néhány száraz ágat, majd megfogta a lecsupaszított törzset, körülnézett, felpillantott az égre, megvonta a vállát, és odavonszolta a fatörzset a folyóhoz. Rárakta a vízre, maga is besétált, még a bakancsát sem vette le, és ahogy mélyülni kezdett a folyó medre, rákapaszkodott a fatörzsre. Tempózott a lábával, érezni kezdte a sodrás erejét, és átadta magát neki.

Az volt az utolsó gondolata, hogy Amira miatt át kell jutnia a túlpartra, aztán nem bírta tovább. A sodrás kirántotta alóla a fát, ő pedig elmerült a vízben.

35.

Nem hiszem el, hogy a legújabb tanítványom is kirúgott. Az történt, hogy nem találtam oda Újpestre, nem mintha annyira szerencsétlen lennék, hanem a hídon átporoszkálva egyszerűen nem fordultam rá a Váci útra – senki se kérdezze, hogy miért –, és egy U kanyarral visszaindultam Budára. Fogalmam sincs, hogyan történt. Menet közben már rájöttem, hogy hülyeséget csináltam, de egy hídon, ha jók a közlekedési ismereteim, nem fordulunk meg a saját sávunkban. Szóval átautóztam Budára, és nagy igyekezettel kerestem, hogy hogyan térhetnék vissza ismét Pestre. Tudom, hogy kissé idiótának látszom, de leszögezem, hogy korábban sosem dédelgettem olyan álmokat, hogy vezessek. Rossz ötlet volt, mondaná Áron, és vártam is, hogy ezt mondja, de sajnos hiába kerestem a mobiltelefonomat, nem találtam – nyilván otthon felejtettem.

Pontosan ebből az okból a tanítványomat sem tudtam felhívni. Így hát negyven percet késtem, és amikor odaértem, Hanna öntudatosan közölte, hogy a továbbiakban nem kell rabolnunk egymás idejét.

– Egyébként is rossz tanácsot adtál pasiügyben – tette hozzá dacosan.

– Ó. – Hát ezen nem lepődtem meg, a saját pasizási kórelőzményemet ismerve.

Már nem emlékeztem pontosan, hogy mit is mondhattam Hannának, szerintem azt, hogy ne hívja fel a fiút. Hirtelen ötlettől vezérelve benyúltam a táskámba, elővettem a szippantósok céduláját és egy tollat. – Add a kezed – szóltam a lányra, aki, valószínűleg az őrület szikráit felfedezve a pillantásomban, odanyújtotta a kezét.

Megfordítottam, és a tenyerére véstem a bajszos szippantós számát. – A társát keresd, ő a romantikus levelek szakértője. Ő majd jobb tanácsot ad, mint én – mondtam, bedobtam a tollat a táskámba, és már ott sem voltam. Hülye liba.

Ha lett volna nálam telefon, talán felhívom az anyját és elnézést kérek, de szerencsére nem volt, úgyhogy elegánsan távozhattam. Kicsit sajnáltam, hogy nem kapok többé tájékoztatást kiskutya-ügyben, de hát úgyis hamarosan megérkezik a saját kutyám. Legalábbis remélhetőleg.

Tettem egy újabb másfél órás kerülőt, mire odataláltam a nővéremék lakásához.

Csodálom, hogy ebben a városban kocsival bárki is odatalál bárhová. Sőt továbbmegyek: ebben az országban. (Élénken élt még bennem a legelső autós hazatalálásom története.)

Bezártam a szépséges kocsimat, és megnyugodtam: legalább már bemutattam neki a várost, aztán becsöngettem. Mostanra visszatért a harci kedvem, a Szalairól még beszélnem kell Rékával.

– Nincs itthon – integetett le Gedeon az emeletről. – De gyere fel, nyitom a kaput!

– Hát te, hogyhogy itthon? – kérdeztem, amikor felértem az elsőre. Gedeon (pardon, Gábor) egy festékfoltos farmerben és egy fehér pólóban állt az ajtóban.

– Réka dolgozik, Tomi anyáméknál van, én pedig csak délutánra írtam be vendégeket. Épp a gyerekszobát meszelem. Megnézed?

– Én… hm. Rékát kerestem.

– Oké. Azért nézd meg.

Beóvakodtam. Csak egy fodrász tud úgy szobát festeni, hogy közben az egész lakás tiszta marad. Őrület, hogy egyetlen mészfolt sem árválkodott az egész előszobában. Követtem Gedeont Tomi egykori gyerekszobájába, amit már rég kinőtt, és a nővéremnek végre volt – ideiglenesen, haha – egy kis gardróbja. Hát ennek vége, gondoltam Gedeon seggét nézve. Azon tűnődtem, vajon kompenzálja-e Gedeon sok-sok hülyeségét Réka előtt, hogy ennyire formás a segge és izmos a háta. Szerintem nem. De tény, ami tény, hogy Gedeon tulajdonképpen jól néz ki, és összeillenek a testvéremmel.

– Mi újság? – fordult hátra az ajtóban.

– Megmondhatnátok anyunak, hogy jön az újabb gyerek. Akkor nem vitatkoznának Rékával, és nem apun csattanna az ostor.

– Réka babonából… – kezdte, aztán körbemutatott az üres szobán. Nagyon picinek látszott, azon tűnődtem, vajon hogyan fértek el itt a nővérem ruhái. – Majd megmondja, csak nem akarja, hogy a szüleitek aggódjanak.

– Szuper – feleltem lemondóan, és arra gondoltam, hogy így hát a nővérem csak akkor jelenti majd be a hírt, ha már nem tudja tovább titkolni. – És hová raktátok Réka cuccait?

– Veled akarja megbeszélni – mormolta Gedeon, és ettől rossz érzésem támadt.

Épp elég cucc van nálam dobozokban. Bár a tesómnak voltak csinos ruhái, és most úgysem fogja tudni hordani őket… csak hát egy számmal kisebb a mérete, mint az enyém. Muszáj lesz visszafognom a nutellázást, ha kölcsön akarom venni egyik-másikat. – Egyébként sokkal jobban áll neked a vörös haj – mosolyodott el Gedeon. – A barna szürke egérré tett. Most élet költözött az arcodba.

– Ennek örülök. Figyelj… én csak beugrottam. Már megyek is.

– Megnézed az ultrahangképet?

Uhh-uhh. Komolyan, pont ő mutogat nekem ultrahangképet a gyerekről? Gedeon már a nappaliban volt, és egy kinyomtatott fotót nyomott a kezembe. Valami holdbéli tájat ábrázolt, ennek ellenére udvariasan elmosolyodtam.

– Na? – kérdezte.

– Aranyos – nyögtem ki, de istenemre, egyáltalán nem láttam a fotón semmilyen, gyerekre emlékeztető formát sem.

– Haha. Bedőltél – vigyorgott. – Tudod, mi ez? Hát egy frissen felfedezett bolygó. A National Geographicból fotóztam ki.

– Te egészen hülye vagy. Ilyesmivel töltöd az idődet?

Tovább vigyorgott, aztán a fotóra mutatott.

– Ez a babszem a gyerekünk – mondta, és az arcomat nézte. Hát én nem tudom, ki a hülye, de végül tényleg felfedeztem a leendő keresztgyerekemet a fotón, akár egy távoli és ismeretlen bolygót ábrázolt, akár a nővérem méhét. – Tudom, hogy neheztel rám az anyád – mondta. – De az a dolog már rég történt, azóta összeházasodtunk, és…

megbántam, tudod. Nem tudtam, mit kezdjek vele, hogy a gyerekkel valami baj van.

Aztán szerencsére nem lett baj. Ezért babonás Réka.

– Tudom – bólintottam. Toporogtam egy kicsit, mert valahogy mégiscsak meg akartam kérdezni, hogy mit hallott: annak idején Réka meg a Szalai között volt-e valami, de aztán visszavettem magamból. Nem viselkedhetek úgy, mint egy tízéves.

Másrészt ez a kérdés utoljára nagyjából akkor lett volna aktuális.

– Hát jó. És veled minden rendben? – kérdezte. – Már izé… hát szóval azóta, hogy Alex…

– Aha – dünnyögtem.

– Jól van. Van egy haverom…

– Jaj, ne. Ne akarjatok összehozni senkivel.

– Azt akartam mondani, hogy a haverom eltűnt emberek után szokott nyomozni. És Réka azt mondta, hogy Alex… felszívódott.

Komolyan elgondolkoztam az ötleten. Az első és egyetlen ember, aki – talán velem együtt – elhitte, hogy Alex eltűnt, az Gedeon. Kicsit fel is vidultam.

– Majd átgondolom – feleltem. Ebúcsúztunk, de az ajtóból visszaszóltam: – Ha Tominak autókázni támad kedve egy meglehetősen színes kocsival, akkor csak szóljatok, és felveszem. – Láttam a szemében a riadalmat, úgyhogy folytattam. – Persze majd csak akkor, ha megtanulok vezetni.

Vigyorgott, én meg már ott sem voltam.

Mire hazataláltam Délegyházára, a házam előtt két autó parkolt. Felfoghatatlan.

És mindkettőt ismertem. A kertben (az én kertemben!) két nő ült az egyetlen napozóágyon, és dumáltak. Inez és a nővérem. Vajon melyiküknek van hozzám kapukulcsa? Talán mindkettejüknek, gondoltam lemondóan.

– Mi van, senki sem dolgozik? – érdeklődtem köszönés helyett. – Rólad – mutattam Rékára – úgy tudtam, hogy dolgozol éppen. Gábor mondta. Most jöttem tőletek.

– Gábor szerint már másfél órája elindultál – mosolygott a nővérem.

– Igen, de eltévedtem – vontam meg a vállamat. – Folyton eltévedek. Teljesen hülyén vannak megtervezve az utak.

– Hol a csodaautó?

– Mivel már nem fértem el a kerítésem előtt, a sarkon parkoltam le – intettem a tópart felé. – És titeket mi szél hozott erre?

– Hívtalak – mondták majdnem egyszerre.

– Itthon felejtettem a telefonomat.

– Áron mondta, hogy vettetek egy kocsit, és meg se mutattad – közölte Inez. – Úgyhogy korábban leléptem és kigurultam hozzád.

– Én pedig hoztam néhány… cuccot. Ideiglenesen jó lesz neked.

– Ez nem raktár.

– Tényleg? – játszotta el a meglepettet a nővérem. – Azért talán elfér még pár doboz a kerti tárolódban.

– Ha adhatok cserébe egy ágymatracot, akkor igen.

Hármasban kisétáltunk az autómhoz, hallgattam a „hű”, „ó”, „ne már”

„bohócautó”-típusú véleményeket, aztán rám jött a beszélhetnék, és elmondtam nekik, hogy rúgott ki ma a tanítványom. Szóba hoztam még a romantikus levélírót is, mert Rékáék annyira érdeklődtek, hogy minek adtam meg a lánynak a szippantósok számát.

– Nagyon gáz – mondta Inez.

– Az bizony – bólogatott Réka. Aztán mindketten elkérték a számot, „sosem lehet tudni, mire lesz jó” – ez volt az indok.

Szabaddá tettem a minikamrámat Réka ruháinak, nem esett nehezemre, kicsit vihorásztunk, de őszintén: kezdtem unni a semmittevést. Főleg most, hogy egész nyárra már csak a horoszkópos meg a magazinfordítós munkám maradt. Hirtelen azt éreztem, hogy édeskevés, ha a nyarat a gumimatracomon töltöm a tavon. Valamit kezdenem kell magammal. Meg a pénzemmel: nem egy széfben őrizgetni, hanem valami értelmes dologba belevágni.

Először Réka rohant el, és csak akkor jöttem rá, hogy elfelejtettem megkérdezni Szalairól, amikor már port húzott maga után a kocsija, később Inez is indulni akart, de még pont nálam volt, amikor megcsördült a mobilom. Sokáig keresgéltem, mire megtaláltam a szennyestartóban, pontosabban az egyik nadrágom zsebében. Hát persze hogy nem volt nálam, amikor kellett volna, hiszen benne felejtettem a farmerem zsebében! A kutyatenyésztő nő hívott, hogy hamarosan megszületnek a kiskutyáim valamelyik ismerőse kenneljében. Mondtam, hogy használjunk inkább egyes számot, a többes szám túlzás lenne. Azt felelte, hogy rögtön látta rajtam, milyen „megrögzött kekeckedő vagyok”. Pontosítottam, hogy nem erről van szó, csak nem akarok több kutyát, egynél megállnék. Ő is így értette, közölte. Nagy nehezen kibírtam, hogy ne menjek bele további nyelvtani magyarázatba.

Inez lesújtva meredt rám, amikor meghallotta, hogy néhány hét múlva kutyatulajdonos leszek.

– A tanyáról már nem lesz visszaút – közölte, és nekem gőzöm sem volt, mit akar ezzel mondani, de jobbnak láttam nem kérdezni semmit. Aztán szomorú arcot vágva elindult, és állítom, hogy már a sarokról felhívta Áront, hogy meg kell engem menteni a teljes befordulástól. Közben beparkoltam a kapuhoz, gondoltam, inkább rácsörgök Áronra, mielőtt más teszi meg, de amint rányomtam a mobilomra, megjelent a kijelzőjén, hogy volt öt nem fogadott hívásom, két különböző számról. És jött egy SMS-em is. Megnéztem a híváslistát: rettenetesen hosszú számot írt ki, egyáltalán nem volt ismerős. Kettő hasonló, de mégis eltérő számsor villogott a kijelzőn. Mindkét számról órákkal korábban hívtak, csak nem volt nálam a telefonom, és azóta csak akkor volt a kezemben, amikor a kutyás nő hívását fogadtam. Megnéztem az SMS-eket is. Egyetlen új érkezett, az is egy ismeretlen, hosszú számról. Rányomtam, bár biztos voltam benne, hogy fazekakat vagy törölközőket akarnak rám erőszakolni, mert volt már részem hasonlóban.

Aztán olvasni kezdtem és elsápadtam.

Andi, nem azért tűntem el, amire gondolsz. Nem adhatok magyarázatot.

Veszélyben voltam, és nem akartalak téged is belesodorni. Sajnos úgy tűnik, hogy mégis sikerült. Kérlek, sürgősen hívd fel a következő számot, és hivatkozz Kidre: Rámeredtem a megadott magyar számra. Aztán folytattam az olvasást.

Ez a szám, amiről az SMS-t küldöm, egy ismeretlen telefonja, kölcsönkértem arra az időre, amíg próbáltalak hívni. Ne válaszolj az üzenetemre, hanem hívd fel a megadott számot még ma! Ne írj több e-mailt, mert nem biztonságos. Majd én jelentkezem, ha tudok. Attól tartok, hogy veszélyben vagy. Remélem, minden megoldódik. Szeretlek. Alex.

– Az a helyzet, Andi, sokféle dumáról hallottam már, amivel egy pasi vissza akar térni a volt csajához, de ez mind közül a legvadabb. – Áron kiakadt, amikor felhívtam és beolvastam neki a szöveget. – Szerintem fel ne hívd azt a számot, amit megadott.

– Egyelőre még nem döntöttem el, hogy mit tegyek. Egyébként miért mondod, hogy ne hívjam?

– Miért? Fogadni merek, hogy egy haverjának betanított valami rossz dumát, amit, ha meghallasz, megbocsátasz neki, vagyis ebben reménykedik. Veszélyben van?

Gondolkozz már! Ez olyan, mint egy krimi. Nem tudtam, hogy Alex krimiíró.

– Na és ha mégis igaz? Bármelyikünk veszélybe kerülhet a mai vilában – motyogtam, és halványan rémlett, hogy ez az egész úgy hangzott, mintha anyu mondaná.

– Diktáld be azt a számot, amelyikről küldte az SMS-t!

Bediktáltam és vártam, amíg Áron az interneten keresgélt. Szerencse, hogy még mindig bent ült az irodában, és úgy látszott, van rám némi ideje.

– Ez az üzenet Panamából érkezett – közölte némi szünet után.

– Hogy érted ezt?

– Ahogy mondom. Panama országhívójával kezdődik a szám. Panama, mielőtt még kalapokról kezdenél gondolkodni, valahol a Karib-térségben található. A fővárosa Panamaváros. Érted már?

– Hm – a fejemben nagyon zakatolt valami. Tenger? Ott pálmafa is van, nem igaz? – Mit értek?

– Hát hogy lelépett egy nővel a Karib-tengerre, és még szívat is téged.

– Figyelj, emlékszel arra, amit a múltkor az autóban meséltem?

– Arra emlékszem, ahogyan vezettél. Félelmetes élmény volt. Alexnek abban igaza van, hogy veszélyben vagy, csakhogy a saját vezetési stílusod miatt.

– Emlékszel – folytattam tűnődve –, hogy azt meséltem, Alex megelevenedett előttem, amikor egy tengerpartot ábrázoló magazinfotót néztem…?

– Versace halála, megint oda fogunk eljutni?

– És abban a látomásban vagy miben azt mondta nekem, hogy bajban van.

– Figyelj, akkor miért kérte azt, hogy ne írj neki több e-mailt?

– Mert… – haboztam egy kicsit, de aztán folytattam. – Mert írtam neki egy e-mailt.

– …

– Megírtam neki, hogy… tudod, amit a szippantós szokott tanácsolni a nőknek.

– Nem tudom. Milyen szippantós, milyen nőknek?

– Mindegy, ez hosszú sztori, és nem is lényeges – legyintettem. – Megírtam neki, hogy nem értem, miért tűnt el, és szeretnék róla hírt kapni.

– Hm.

– Hümmöghetsz, de ez az igazság.

– Erre ő válaszol Panamából, egy ismeretlen mobilszámról. Nyilván az övé a szám, vagy valahogy köze van hozzá, de nem akarja, hogy felhívd, mert egy nővel van, nem igaz? Kitalál valami vad sztorit, és éppen azon mesterkedik, hogy a vad sztoriját alátámasztassa valamelyik haverjával.

– Nincsenek haverjai – sóhajtottam.

– Mondod te.

– Nem, az egyik… haverja mondta.

– Á. Logikus érvelés.

– Ez az egész annyira nem jellemző Alexre: az eltűnése, az SMS…

– Hát szerintem pedig az egész egy nagy kamu.

– Sosem volt hazudós, te is tudod – védtem.

– Hát, nekem mégis úgy tűnik, hogy az. Soroljam?

– Ne.

– Azt hazudta a volt munkahelyén, hogy Stuttgartba vagy hova utazik, valami beteg rokont ápolni – kezdte sorolni, fittyet hányva arra, amit kértem. – Azt hazudta, hogy övé a lakása, és hogy az anyja is ott lakik mellette. Rejtélyesen eltűnt, ő is meg az anyja is, és persze kiderült, hogy bérelte a lakást egy másik nővel! Ennyi nem elég ahhoz, hogy észhez térj?

– Szeretett. Ebben biztos vagyok. És most is szeret, hiszen azzal búcsúzott az üzenetében.

– Te vagy a legkiborítóbb ember, akit valaha ismertem. Még Carlosnál is kiborítóbb, pedig az már szinte művészet.

– És ha mégis veszélyben vagyok?

– Milyen veszélyben?

– Mit tudom én. Meg akarnak ölni vagy ilyesmi.

– Aha. És miért?

– Mert… Alex tud valamit, amiről azt gondolják, hogy én is tudom – feleltem, és hirtelen eszembe jutott a talált vagyonom. Beleremegtem a gondolatba. Basszus, pénzt lopott, és most keresik! Nyilván ez történt. Csak sajnos ezt nem mesélhettem el Áronnak. Legalábbis azt a részét, amit én láttam belőle. Egyrészt előjöttem volna újra a „látomásaimmal”, másrészt azért nyolcmillió az nyolcmillió. Rendesen benne vagyok a pácban, mert már elköltöttem belőle majdnem másfél milliót. Persze a nagy tétel a kocsim volt.

– Például?

– Például… elrejthetett nálam valamit, amit keresnek.

– Túl sok krimit olvasol. Megmondom, mi van: a volt fiúd megcsalt, lelépett nyaralni egy másik nővel, és most próbálja építgetni a visszajövetelét. Talán rájött, hogy melléfogott azzal a másikkal. Szerintem túlműködik a fantáziád. Keress végre egy normális tanári állást!

– Miközben az életemre törnek?

– Igen. Pontosan aközben – mondta, és olyan volt a hangja, mintha egy őrülttel beszélne. – És felejtsd már el Sanyikát.

– Alex.

– Alexet.

Hallgattam, majd felsóhajtottam.

– Megpróbálom.

– És szerintem ne hívd fel a panamai számon, amiről az SMS-t írta. Tudom, hogy arra készülsz, de horribilis lesz a számlád.

– Dehogy hívom!

Persze alighogy letettük, rányomtam az idegen számra, ahonnan az SMS érkezett.

Valaki beleszólt, és én kértem Alexet, előbb magyarul, aztán angolul. Az illető

spanyolul mondott valamit, majd bontotta a vonalat. Én meg ott ültem a mobilommal a kezemben, és arra gondoltam, hogy egyetlen esélyem maradt, hogy találkozzam Alexszel, ha megvárom, hogy mi történik.

36.

Pirun sok mindenben hasznavehetetlen volt, de a számítógépes ismereteit senki sem vonta kétségbe.

– Az IP-cím alapján elvileg lenyomozható, hogy mondjuk ki írt egy levelet – fejtegette az ikreknek. – Viszont az IP-címek változnak, ami az egyik pillanatban a tiéd volt, azt a szolgáltató később már a város másik részében lakónak osztja ki.

Megfejtettem a címzett postafiókjának kódját, és láttam, hogy ez az e-mail volt hosszú idő óta az első, amit kapott. Illetve nem sokkal később egy másikat, egy másik címről.

Ez utóbbinak ismerjük a tartalmát? Lefordította valaki?

– Igen. Magyar nyelven írták.

– Magyarul – Pirun bólintott, mint akit nem lep meg a válasz. – És mi áll benne?

– Egy nő írta, egy bizonyos Alexnek.

– Akit a másik nő Kidnek szólított?

– Igen – válaszolt Guri. – Ezzel a magyar nővel a címzett nemrégiben szakított, és eltűnt az életéből. A nő találkozni akar a címzettel.

– Kiderül a nő címéből, hogy pontosan honnan küldte a levelet? – kérdezte Raj.

– Nem kell hozzá IP-cím – vonta meg a vállát Pirun. – Átfuttattam a levelet egy helyfelismerő programon, és rögtön kidobta azt a szót, hogy „délegyházi”. Nem tartott sokáig, mire kiderítettem, hogy Délegyháza Magyarországon van, közel a fővároshoz.

– Igen – bólintott Guri. – A fordításból egyértelműen kiderül, hogy a levél írója ott tartózkodik, amint írja, a délegyházi tavon tölti a nyarat.

– Tehát tudjuk, hogy van egy színes autója, aminek a rendszámában négyesek találhatók, a kimondhatatlan nevű tónál tölti az idejét, és a keresztneve Andrea.

– Az nem férfinév? – kérdezte Pirun.

– Olaszországban igen, náluk nem.

– Akkor még hozzáteszek valamit – mondta a programozó. – A címzett az üzenetét olvasás után kitörölte az összes fiókból. Míg a zürichi nő üzenetével kapcsolatban nem járt el ilyen gondosan, vagyis azt kell feltételeznem, hogy valamiért a magyar e-mailt azonnal el akarta tüntetni. Tehát tisztában van vele, hogy valaki a nyomára akadhat. És számomra még azt is jelenti, hogy a nőt akarja védeni. A múltkor mondtam, hogy egy programot raktam a címzett postafiókjára, ami a címzett tudomása nélkül gyakorlatilag azt biztosítja, hogy bármikor naprakészen lássuk, mi történik a levelezésében. Így láttam meg a második levelet előbb, mint ahogy ő elolvasta.

– Meddig tart, míg kideríted, hogy hol lépett be ez a fickó a postafiókjába? – fordult Pirunhoz Raj.

– Elvileg léteznek már rá módszerek, de nem eléggé megbízhatóak, és a múltkor nem tudtam pont akkor belépni, amikor ő megnézte az új levelet. A kémprogram segítséget jelenthet, de a koordinátákat akkor tudnám megnézni, ha a fickó is éppen online lenne. Legalábbis az kellene, hogy küldjön e-mailt erről a címről. Mit tudtunk meg róla?

– Egyelőre semmit. A Vezér tanácsadójától kapjuk az utasításokat, ők nyomozzák, ki lehet a címzett – válaszolt Guri, majd felemelte az ujját. – A mi dolgunk vele kapcsolatban pillanatnyilag itt véget ért.

– És mi lesz a nővel, aki lelépett? – célzott Raj a nőre, akit szem elől veszítettek a bevásárlóközpontban.

– Pirun figyeli a postafiókját, de mi továbbállunk.

– Hová? – kérdezte a programozó.

– Magyarországra – mondta. – Megkeressük azt az Andreát.

37.

– Mit csináljunk vele?

– Nem hagyhatjuk itt.

– Él még egyáltalán?

– Él. De nincs magánál.

A két halász tanácstalanul nézte a férfit, akit a csónakjukba húztak a folyóból.

Utólag nem is tudták, hogy miért kockáztattak, a folyó volt a határvonal Ghenerra és Lorusco között, és a ghenerraiak gyakran egészen váratlanul csaptak le a határsértőkre.

Olyankor nem voltak tekintettel semmilyen nemzetközi egyezményre, arra, hogy ghenerrai menekült vagy netán egy bajba jutott loruscói halász úszik a folyóban.

A loruscóiak örültek, hogy a határ innenső oldalán élnek, ugyanakkor – különösen a ghenerrai határ környékén lakók – sokat nélkülöztek. A két loruscói halász tudta, hogy van egy falu nem messze a határtól, ahová loruscói nem teheti be a lábát.

Állítólag ez egy katonai központ, ami a loruscói kormány engedélyével működik.

Mindenesetre gyakran láttak a falu környékén helikoptereket, és azt beszélték a helyiek, hogy a falu valójában hadi-és stratégiai központ. A szóbeszéd szerint külföldről, helikopteren érkezett az élelmiszer, a fegyverek és persze a katonák.

– Akkor mi legyen? – kérdezte egyikük. Amikor kihúzták a férfit a folyóból, úgy tűnt, hogy már nem él. A parton aztán oldalra fordították, mire kihányt egy adag vizet, és szaporán kapkodta a levegőt, majd reszketni kezdett. Az egyik halász rádobta a kabátját.

– Valószínűleg egy menekült – mondta a másik. Összenéztek. A menekülteket jelenteniük kellett. Általában nagyon gyorsan elvitték őket. Loruscói hatósági jelzés alatt érkeztek, de a szóbeszéd szerint azonnal értesítették a nyugatiak táborát, akik gondjukba vették a menekülteket. Hogy aztán mi történt velük, azt senki sem tudta biztosan, de az a pletyka járta, hogy aki megment egy menekültet, annak pénz üti a markát.

– Hazavisszük – bólintott a másik halász. – Vegyük le róla a vizes ruhát, és adjunk rá szárazat.

Mire hazaértek vele, már nem reszketett, de hiába ütögették az arcát, nem tért magához.

– Értesítem a határőröket – mondta az egyik halász.

– Jövök veled – így a másik. Nem akart kimaradni a jutalomból.

– Nem hagyhatjuk itt egyedül. Meghalhat, vagy mit tudom én…

– Majd szólok az asszonynak. Kint van a földön. Öt perc, ha sietek. Az tíz oda-vissza.

– Jövök én is.

– Rendben, de igyekezzünk.

Rádobtak két takarót a matracon fekvő férfira, aztán sietve, majdhogynem futólépésben elindultak. Nem tudták, meddig bírja a férfi, mi a baja, és hogy életben lesz-e, mire visszaérnek.

38.

– Én vagyok. – Alex nekidőlt a nyilvános telefon melletti falnak, és érezte, hogy az csak még jobban visszaveri a panamai hőséget.

– Történt valami?

– Igen. Keresett egy lány?

– Nem. Senki sem keresett.

– Lehet, hogy keresni fog. Segítened kell rajta. – Elhallgatott, pedig annyi idő

után sok mondanivalójuk lenne egymásnak. Sokkal több, mint amit egy panamavárosi nyilvános fülkéből el tudna mondani, még akkor is, ha a hívókártyával akár egy órát is beszélhetnek.

– Bajban vagy, igaz?

– Elkezdődött, amiről egyszer meséltem.

– És mennyi időre kell…

– Nem tudom. Egyelőre nem állnak jól a dolgok.

– Nem hallunk itt semmit Ghe…

– Ne mondd ki – vágott közbe Alex.

– Rendben. Tehetünk még valamit?

– Igen. Ha megkeres a lány, Andinak hívják, akkor segítsetek neki.

– Bajban van?

– Ha a nyomomban vannak, akkor eljuthatnak hozzá.

– Ő…

– Igen, ő az a lány.

– Adjam anyádat?

– Ne. Most ne. – Túlságosan hirtelen vágta rá, de pontosan tudta, ha az anyjával is beszélne, akkor elérzékenyülne. Higgadtnak kell maradnia.

– Pedig nagyon régen hallott rólad, Laci.

– Ne szólíts így – kérte, és rájött, hogy mennyire furcsa hallani az eredeti nevét.

Már időtlen idők óta senki sem szólította Lacinak, de hát a saját apjának ezt megbocsáthatja.

– Jól van – az apja hangja mintha kicsit megcsuklott volna. – Hamarosan jelentkezem. Segíts a lánynak.

– Itthon? Vagy…?

– Pár napon belül újra hívlak.

– És akkor majd beszélsz anyáddal is?

– Ühüm – dünnyögte, és arra gondolt, hogy apja, a profi, milyen érzelgős lett. És hozzátette gondolatban: ő maga is kezd azzá válni. Hiba, hiba, hiba.

Elbúcsúzott, az órájára nézett, és úgy döntött, hogy még van ideje egy kávéra.

Vélhetőleg úgysem tér vissza egyhamar Panamába, legalább kipróbál még egy kávézót.

A kávézó teraszán ülve azonban rájött, hogy Andi, bárhogyan próbálja is kizárni az életéből, ott van a gondolataiban, csak most másképp, mint korábban. Andi érzékeny és okos, de meglehetősen naiv, és túl kedves az emberekkel. Legalábbis Alex szigorú mércéje szerint. És nagyon-nagyon önfejű.

A szülei segíteni fognak neki, de kérdés, hogy Andi jelentkezik-e a megadott számon. Alex egyáltalán nem bízott ebben. A lány egyetlen percig sem hiszi el, hogy tényleg bajban lehet, és halálosan dühös Alexre, annak ellenére, hogy a levele nem erről árulkodik. Jól ismerte őt, és pontosan tudta, mi lakozik benne. Iszonyú visszafogottságról árulkodott a levele. És hát megint új kérdéseket vet fel, hogy Andi mit gondolna róla, ha megismerné az igazi szüleit? Az apját, aki beosztása szerint sok-sok éven át diplomata volt, de valójában az országnak kémkedett, és az anyját, aki pontosan tudta, hogy mit tesz az apja, de játszotta mellette a kirakatfeleséget.

Anyám, a kémnő – Alex kamaszkorában néha így szólt az anyjához, aki mosolygott, majd közölte, hogy túl sok kalandregényt olvas, és javasolta, hogy forduljon a klasszikusok felé. Alex kamaszként már sejtette, hogy mit rejt az elitdiplomata állás, az egyik állomáshelyről a másikra áthelyezés, az ötévente történő

előléptetés. Egyetlen iskolai évet sem töltött Magyarországon, viszont megtanult angolul, spanyolul, portugálul, franciául, kicsit németül, egy spanyol lány volt az első

szerelme, és egy dél-amerikai lány vette el a szüzességét. Ismerte a török társasjátékokat, egy brazil lánytól tanult salsázni, kubaitól merengézni, gyerekkorában titokban dél-amerikai diktátorokról olvasott, miközben a szülei a Castro-családdal paroláztak valahol, a Csendes-óceánban tanult meg úszni, a Cukorsüveg-hegy alatt bulizott először, úgy igazán, és nem kevés Dél-Amerikában letartóztatott külföldi drogcsempész részletes történetét hallotta az apjától. A Karib-tengernél azonban sosem járt, még amikor Kubába utaztak, akkor sem. Ez kimaradt… mostanáig. Amikor a Kölyök rájött, hogy az apja valóban kémkedik is a diplomáciai védőernyő alatt, egy világ omlott össze benne. Volt néhány nagyon dacos éve, amikor árulónak tartotta az apját, és szégyellte magát miatta. És akkorra már abban is biztos volt, hogy az anyja is kém, diplomatafeleségnek álcázva. Efelől sosem győződött meg igazán, de nem tartotta életszerűnek, hogy az anyja, aki mindig mindenben az apja mellett állt, ne osztozott volna az apjával egynéhány bizalmas információn, amit a diplomatafeleségektől szerzett meg.

Kid végül az apja foglalkozása miatt lépett be a Párducok közé – valami jót akart tenni, nemes célért harcolni.

És most… meglehetősen furcsa, és egy kicsit azért megmosolyogtatónak is találta, hogy a mostani missziójukat a szerelem keltette életre – Jill szerelme Henry iránt –, és szintén a szerelem sodorta veszélybe: Konrad szerelme a zürichi lány iránt. És mindez oda vezetett, hogy az ő szerelme is veszélybe került. Ördögi kör. Mindent a szerelem vezérel? Az egész világot a szerelem irányítja? Csak Ryx Tont és a diktátorokat nem?

Már csak Buliban bízhatott. Mostanra ki kellett jutnia Ghenerrából. Nyilván megtalálta a módját, hogy kijusson, ebben a Kölyök biztos volt.

39.

A műtét jól sikerült, legalábbis a sebész szerint. Ryx Ton egyelőre nem tudta elképzelni, hogyan lesz az átalakított arcból átlagos arc, olyan, amin nem látszódnak meg az operáció nyomai. Ryx Ton nem szívesen nézegette a férfi arcát, viszont figyelemmel akarta kísérni az átalakulás összes mozzanatát.

– A napokban akarom a következőt – mondta a sebésznek, amikor kiléptek a betegszoba ajtaján. Az orvos tekintete elsötétült, de továbbra is a vezér szemébe nézett. Túlságosan magabiztos, gondolta Ryx Ton.

– A következő páciens nincs még felkészülve rá – felelte a sebész.

– Nem érdekel. Sürget az idő. Nem akarok kifogásokat.

– De… miért ilyen sürgős?

Ryx Ton csodálkozva rámeredt. Nemigen akadt a környezetében olyan, aki megkérdőjelezte volna a döntését.

– Nem tartozik magára – vetette oda. – A maga dolga, hogy jól sikerüljenek az operációk.

A sebész mintha válaszolni akart volna, de végül meggondolta magát, és szó nélkül bólintott.

– Elmehet – morogta Ryx Ton. A sebész ismét bólintott, megfordult, és kihúzva magát, távozott. A vezér utánabámult. Nézte a talpig fehérbe öltözött orvost, nem tudta levenni a szemét a csípőjéről és a szoros kontyba csavart, koromfekete hajáról. Arra gondolt, mennyire rettenetes, hogy ő maga tette profi orvossá ezt a nőt, ezt az egykori kis árvát, aki egyetlen pillantásával ölni tudna.

Ha nem ő lett volna az egyik legjobb sebész az országban, akkor Ryx Ton gondolkodás nélkül likvidáltatja.

40.

A sebész este bement a szobájába. Annyi kiváltságot élvezett, hogy saját kis lakrésze volt a bunkerban külön fürdőszobával, konyhafülkével, valamint könyvespolcokkal, ahová a szakkönyveit tehette, és ott állt a sarokban egy íróasztal székkel. Mostanában fázott esténként, pedig a műtőben kellett volna fáznia, ahol működött a légkondicionálás, de ott észre sem vette a hideget. Sejtette, hogy miért van így, de egyelőre semmi mást nem tudott tenni ellene, mint hogy a köpenye alá meleg pulcsit vett fel.

Becsukta maga mögött az ajtót és ráhajtotta a kallantyút, hogy senki se tudja kinyitni kívülről. Ez is csak kevesek kiváltsága volt itt, a vezér búvóhelyén. A sebészen, a vezér egyik idős tanácsadóján és a jelenlegi jobbkezén kívül talán csak Farami volt, aki birtokába juthatott egy zárható lakrészhez. A sebész hallotta a pletykákat, hogy Farami árulása miatt Ryx Ton meg akarja vonni tőlük is ezt a kiváltságot. Hát tőle ugyan nem fogja megvonni. Akkor szabotálni fogja azt az átkozott tervet, amihez csak tőle remélhet segítséget.

A sebész szétnézett a birodalmában. Elég szegényesnek találta, még összevetve azokkal a baltimore-i bérelt szobákkal is, ahol egyetemista korában lakott.

Megállapította, hogy rabok ők itt mindannyian. Tudta ezt már akkor, amikor hazatért Amerikából. De azt is tudta, hogy mindennek ára van.

Meztelenül bement a fürdőszobájába, és beállt a zuhany alá. Forró vizet engedett, szívesen elidőzött volna a vízsugár alatt, de a bűntudata ismét győzött. Mindig eszébe jutott a hely, ahol felnőtt, és ahol még csak zuhanyzó sem volt, és eszébe jutottak azok az emberek is, akiket a diktátor halomra gyilkoltat csak azért, mert jobb életet akarnak a többieknek.

Gyorsan leszappanozta magát, aztán leöblítette a testéről a habot, végül elzárta a vizet és bebugyolálta magát egy törölközőbe. Szárazra törölte magát, végignézett a testén, sokat fogyott, állapította meg. Ez a legfontosabb irányjelzője: ha baj van a lelkével, fogyni kezd, annak ellenére is, hogy rendszeresen étkezik.

Ennie kell, ha nem akar csontkollekcióvá válni. Szüksége lesz az erejére, hamarosan.

Miközben a kenyeret szelte, megpróbált visszaemlékezni az első találkozására Ryx Tonnal, de az a nap, hiába erőltette a memóriáját, mintha kiesett volna a fejéből.

Nyolcéves volt, és az árvaház fődadusát tartotta az anyjának, aki mindig nagyon jól bánt vele, meggyőződése szerint jobban, mint a többiekkel. Nem is értette, mivégre ez a kivételezés, egyszer meg is kérdezte, hogy miért kap mindig több krumplit, mint a többi lány, miért nem kap büntetést, amikor ő is nyakig benne van valami csoportos rosszalkodásban. Kevra, a dadus csak ingatta a fejét, és közölte: – Ugyanúgy bánok veled, mint a többiekkel.

Persze tudta, hogy ez nem igaz. Kevra például azt is elmesélte neki, hogy a szülei és az összes rokona meghaltak egy járványban, és ő is félholt volt, amikor koraszülöttként, néhány hetesen hozzájuk került. Mindig azt mondogatta neki: „a szerencse lánya vagy”. Nem nagyon volt viszonyítási alapja, tehát elfogadta ezt a címkét. Nem tudta, milyen családban élni, sokáig azt gondolta, minden kisgyerek így nő fel, mint ő. Aztán eljött a nap, amikor a leendő vezér – akkor még a hadsereg egyik főtisztje, később az elnök elleni belső lázadás vezetője – meglátogatta őket. A lány ebből semmire sem emlékezett, az előkészületekre is csak halványan: tiszta ruhát öltöttek, mindannyian a legszebb ruhájukat, és az árvaházban megmondták nekik, hogy nincs sírás, csak mosoly van, nincs panasz, csak rövid, elégedett válaszok, már amennyiben kérdezik őket.

A másnapra viszont emlékezett. Kevra behívta őt, és a kezébe adott egy rongyból varrt babát.

– Mindig emlékeztessen ránk és arra, hogy hol töltötted a gyerekkorodat – mondta. A lány boldog mosollyal fogadta el a babát, de Kevra folytatta. – Ma jobb helyre kerülsz.

– Nem akarok elmenni. Jó itt.

– Jobb lesz, hidd el. Egyet ne felejts: sose sírj előttük. Soha.

Kevra átölelte, és a lány érezte, ahogy a dajka könnyétől átnedvesedik a vállán a ruha. Ő is sírva fakadt. Nem tudta, mi történik vele, de abban biztos volt, hogy valami olyasmi, ami megrengeti az addigi világát.

Aztán eljöttek érte. A főtiszt egy igen jómódú családhoz vitette, ahol volt rajta kívül öt másik gyerek. A lánynak nem esett nehezére alkalmazkodni, megtanulta ezt már régen, főleg gyerekek társaságában, de a szülők mindig kimértebben bántak vele, mint a többi gyerekkel. Nem volt bántó a hűvösségük, de sosem kapott ölelést, mint annak idején Kevrától és egyik-másik dadustól, és mindig kitűztek elé valamilyen célt az új családban. Tanulnia kellett, nem az árvaházi iskolában, hanem egy olyan suliban, ahová csak kevesen járhattak, és ahol idegen nyelvvel is ismerkedniük kellett. A lány angolul tanult, szabadidejében harcművészeti alapismereteket kellett elsajátítania, és mindenféle kézügyességi gyakorlatokat végeznie, a varrástól kezdve a rajzolásig. Az új házban lakó „testvérei” ügyetlenebbek voltak nála, ő rajzolt és varrt helyettük, de a gyerekek tizenévesen már nem ugyanoda jártak, mint ő. Ryx Ton havonta meglátogatta és könyveket, főleg gyerekeknek írt külföldi tudományos ismeretterjesztő könyveket vitt nekik. Folyton ellenőrizte a rajzait, a leckekönyvét, még azután is, hogy puccsal megdöntötte az akkori elnök hatalmát, és magához ragadta a vezetést. Amikor a lány tizennégy éves lett, ugyanabba az elit iskolába kellett járnia, ahová a befogadó családjából a két nagyobbik fiú járt. Ott már angolul tanították neki a fizikát, a biológiát és a matematikát. Tizenhét évesen Ryx Ton meglátogatta egy hétvégén.

– Tudod már, mi szeretnél lenni, ha felnősz? – kérdezte.

– Nem tudom – vonta meg a vállát, és belenézett a vezér szemébe. Pedig ez tilos, tudta jól a családtól, ahol lakott.

– Hogyhogy nem tudod?

– Szeretnék… gyógyítani – vágta rá. Valóban ez volt a titkos álma már régóta.

Meggyógyítani a betegeket. Amióta felfogta, hogy az édesszüleit egy járvány vitte el, szeretett volna gyógyítani, de persze azt is sejtette, hogy felcser már nem lesz belőle, a hivatalos orvosképzésbe pedig nőként be sem kerülhetett volna Ghenerrában. Nem kerülte azonban el a figyelmét, hogy a vezér szeme felcsillant.

– Akkor tanulj többet. Mostantól semmi mással nem kell foglalkoznod, csak a tanulással. Nincs több szakkör – búcsúzott.

Egy évvel később felvételt nyert Baltimore-ba, és megkezdhette a tanulmányait, ösztöndíjasként.

Hát így kezdődött… Maradhatott volna ott is, de úgy érezte, vissza kell térnie.

Igazából nem is volt választása.

Belenézett a tükörbe. A gyógyítás – most inkább csak álom. Most egy rémálom részese, egy kísérlet főszereplője… és ha mellette új életet is adhat egy-egy betegnek, tisztában volt vele, hogy mi a célja az ittlétének.

Mindenki azt hitte róla, hogy csak a szakmájának él. Egyedül ő tudta az igazságot, hogy van valami számára, ami ugyanolyan fontos, mint a szakmája.

Ideges volt és félt. Nagyon félt. Ha le kell mondania arról, ami fontos számára, akkor minden elveszíti az értelmét.

41.

– Tudod, ki ez? – az egyik orvos ránézett a másikra. – Most hallottam az Ezredestől.

– Gőzöm sincs – szólt vissza amaz, miközben bekötötte az infúziót a beteg karjába. Nagyon kihűlt a teste, vészesen lelassult a pulzusa, leesett a vérnyomása.

Furcsának találta, hogy az Ezredes mindkettejüket ehhez a menekülthöz rendelte: nem kevesen próbáltak elmenekülni Ghenerrából, és az is igaz, hogy csak néhányuknak sikerült átjutniuk a hegyen, de hogy kapkodva kelljen összevarrnia egyik bajtársuk combját… hát ilyen még nem történt, mióta a Párducoknál szolgált.

– Ryx Ton bizalmasa.

– És ezt honnan veszi az Ezredes?

– Ő Buli Farami. A diktátor kegyvesztett bizalmi embere.

– Ühüm – bólintott. Akkor hát érthető az Ezredes reakciója. Vajon menekült?

Vagy éppen ellenkezőleg: a diktátor valamelyik küldetését akarta végrehajtani, csak hiba csúszott a tervbe? Majd a vallatói kiderítik.

42.

Azt álmodtam, hogy Alex nászútra vitt Panamába, és álmomban meglehetős részletességgel kirajzolódtak előttem a szállodák és a tengerpart a pálmafákkal, holott sosem láttam képeket arról a helyről. Álmomban Panama egy kicsi, kalap alakú sziget volt, a közepén egy heggyel, körülötte tengerparttal, és a hegy körül egy kék masni díszelgett. Hát igen, elismerem, furcsa álom, de mi ott voltunk a parton, és a Panama-hegy szalagjával azonos színű cipőn vitatkoztunk. Alex szerint az illett volna a ruhámhoz, de én mindig utáltam a tűsarkú cipőket, már amennyiben nekem kellett viselnem. Álmomban fekete csipkekesztyű volt rajtam, és piros vagy fekete magas szárú tornacipőre szavaztam, azt akartam felvenni egy furcsa szabású esküvői ruhához, aztán végül mégis más színűben egyeztünk meg, de amíg idáig eljutottunk, kétszer felébredtem és kitört a Panama-hegy vulkánja, elsodorva a kék tűsarkút.

Annyira intenzív volt az álmom, és olyan megrázó az ébredés – amikor rájöttem, Alex nincs velem –, hogy egészen elszomorodtam. Felkeltem, újra és újra elolvastam Alex SMS-ét, aztán besöpörtem egy zacskóba a konyhában található zsömlemaradékot, a pizsamámat lecseréltem egy sortra és egy topra, majd strandpapucsban kislattyogtam a partra megetetni a hattyúkat és a kacsákat. A stégemen ülve vártam, hogy közeledjenek, közben Alexen töprengtem. Talán Áronnak van igaza, és az egész csak az én hülyítésemről szól, ugyanakkor azt is éreztem, hogy Alex engem sosem akart hülyíteni. Abban persze biztos voltam, hogy én nem vagyok veszélyben, hogyan is lehetnék? Körülnéztem, jöttek a hattyúk, nyomukban a kacsamama a kicsinyeivel és egyéb rokonaival. Eközben a tavon egy horgász pecázott, a parton egy pasi sétáltatta a kutyáját, a túlparti szabadstrand kezdett megelevenedni, de hirtelen egy fénnyaláb elvakított. Elnéztem a földnyelv felé, mintha láttam volna valakit látcsövezni, de ahogy odafordultam, már le is eresztette a távcsövét, és komótosan a földút felé battyogott.

Ilyen egy teljesen átlagos reggel Délegyházán, a kettes tó partján, tehát Alexnek miattam teljesen felesleges aggódnia. Azt viszont nem tudhattam, hogy ő mibe keveredhetett. Mondjuk sosem élt túlságosan izgalmas életet, de ki tudja… Mert hát valahonnan az a nyolcmillió forint hozzám került. Valószínűleg azzal lehet összefüggésben Alex levele, annak ellenére, hogy nem tett róla említést.

Mindenki megbotlik egyszer, nem igaz? Ahogy a nővérem a Szalaival annak idején. Ez nagyon piszkálta a csőrömet, csakúgy, mint Alex holléte.

A hattyúim mindent felzabáltak a kacsák elől, tehát ideje volt új taktikához folyamodnom, hogy mindenki jóllakhasson (beleértve engem is, hiszen elfogyott a nutellám).

Amikor beértem, ellenőriztem a mobilomat – Alex miatt –, és láttam, hogy anyu hívott.

– Kidolgoztam egy tervet – közölte. – Az itt élő külföldiek gyerekeit fogod tanítani. Magyarra és angolra.

– Anyu, ez… – kezdtem, és hörögtem egyet a telefonba. – Majd én megoldom az életemet. Ma például megírok két cikket.

– Jön az ősz, és nem lesz állásod. Éhen fogsz halni ott a világ végén.

– Jó – bólintottam. Nincs jobb válasz ilyenkor a vita lezárására.

– De van egy másik ötletem is. Illetve már nem is csak ötlet. Beadtam egy jelentkezést a nevedben.

– Hová?

– Korrektori állásra.

– Anyu, te folyamatosan vesszőhibákat követsz el az írásaidban, hogy csak a jéghegy csúcsáról beszéljünk – válaszoltam zordan.

– Ezért adtam be a jelentkezést a te nevedben.

– Ó – sóhajtottam. Ennek azért van egy jó és egy rossz oldala: a rossz, hogy lejárat a helyesírásával, a jó viszont éppen ebből következik: hiába adta be bárhová a jelentkezést, úgysem vesznek fel, és levan a gond. Nem mintha ne akarnék valami jó állást, de az ég szerelmére, nehogy már az anyám válassza ki nekem! – És hová?

– Egy cipőmárka magazinjához. Cikkeket is írhatnál a cipőkről, gondolom.

– Nagyszerű. – Az anyám megbolondult.

– Úgy találtam rájuk, hogy elkezdtem a salsához cipőt keresni, olyan színházi cipőt, tudod?

– Anyu, ugye nem fogsz táncórákra járni a travi barátnőiddel, aztán fodros cuccokba befűzni a tested, hogy végül lelépj aputól valami kubai szivaros fószerrel?

– Majd akkor, drágám, ha már teljesen megőrültem – felelt kacagva, és én nem tudtam, mit is gondoljak erről a megjegyzésről. Valahogy nem tűnt távolinak ez a pillanat, de mégsem illett tájékoztatnom erről a saját anyámat. – A táncórák meg az aerobik rendben vannak, munka mellett ez még belefér, tudod? – Mintha lett volna egy kis éle a megjegyzésének. – De arról ne is képzelődj, hogy apádat elhagyom. – Sóhajtottam, hallgattunk. Majd ő is sóhajtott, és hozzátette: – Pláne nem egy szivarozó fickóért.

Klassz, gondoltam. Anyu mindig fel tudja ültetni az embereket a libikókára.

Miután elbúcsúztunk, végiggondoltam a reggelilehetőségeket, és arra jutottam, hogy el kell mennem valami kajáért, akár egy lángosért a Rönkösbe, akár Robi sóskiflijéért a faluba. Amikor ezen tűnődtem, beúszott elém egy szöveg, és úgy láttam magam előtt, mint egy plakátot, amit a szél lebegtet: veszély, hirdette a saját fejemben a felirat, röhögnöm kellett azon, hogy újabban már mindenféle képeket látok. Nem gondoltam, hogy túl veszélyes lenne a lángos, mert legfeljebb előző napról maradt, belehalni mégsem fogok, de azért úgy gondoltam, inkább megyek gyalog, kocsival mégiscsak veszélyesebb a közlekedés. És inkább beugrom a faluba, Robi pékségébe.

Farmerba bújtam és magamhoz vettem a pénztárcámat. Bezártam a kaput, elindultam a parton, és az erdő felé vettem az irányt. A sarkon, ahol a két földút találkozik, hirtelen elém farolt egy autó. Még szerencse, hogy nem kocsival jöttem, gondoltam, az ilyen hülyék még összetörnék a szép színes autómat. Nyilván erre utalt a gondolataimban korábban megjelenő „veszély” felirat. Amíg ez a gondolatsor végigpörgött bennem, felpattant a hátsó ajtó, egy sötét hajú ember ugrott ki belőle, elkapta a karomat, és bár sikítani próbáltam, akkorra a vezetőülés mellől is kiszállt egy fickó, aki rászorította a tenyerét a számra. Egy pillanat alatt belöktek a hátsó ülésre, és a vezető gázt adott. Aztán egy rongyot tartottak az orrom alá, ami rémségesen büdös volt, a szagtól egyre álmosabb lettem, és csak homályosan tudtam megfogalmazni magamban, hogy mi történt velem. Elraboltak.

43.

– Az embereink elcsípték a nőt – magyarázta halkan Ryx Tonnak a tanácsadója.

– Melyik nőt? – mordult rá a vezér.

– Azt, aki Farami és a társai nyomára vezethet. Aki a svájci nő levele kapcsán került a képbe.

– Hozzák ide – meredt rá a vezér.

– Úton vannak. Szerbia felé tartanak.

– Biztonságos az útvonal?

– Megoldják.

– Mikor érnek ide?

– Elvileg holnap reggel lépik át a macedón–albán határt. A hegyeknél várjuk őket dél körül, teljesen tiszta papírokkal. Nem Lorusco, hanem az északi határ felől érkeznek.

– Rendben – bólintott Ryx Ton. Titokban már nagyon izgatott volt. Feléledt benne a remény, hogy visszakaphatja a pénzét. Már csak Farami miatt kell aggódnia. – Faramiról van valami hírünk?

– Semmi új – hajtotta le a fejét a tanácsadó.

– A lázadó, akit elfogtunk, mondott valamit?

– Nem. Nincs értelme…

– Nem, várjatok. Hagyjátok életben – rázta meg a fejét Ryx Ton.

44.

Nyitogattam a szemem, de úgy éreztem magam, mint akit fejbe vertek. Hol magamhoz tértem néhány pillanatra, hol elnyomott az álom. Amikor magamnál voltam, akkor is olyan érzésem volt, mintha ködfelhő mögül látnék mindent. Egy autóban ültem, egy mozgó autó hátsó ülésén, és néha úgy láttam, mintha egy férfi ülne az egyik, egy nő a másik oldalamon. Homályosan érzékeltem, hogy nem kellene itt lennem, de ahogy végigpörgettem a történteket magamban, máris elfáradtam és leragadt a szemem.

Zavaros, kétségbeesett álmom volt, amiben elraboltak, és egy nagy terepjáróval fuvaroztak az arizonai sivatagban (ahol, mondanom sem kell, sosem jártam), és ahol meg akarták ásni a síromat. Az álmomban szerepelt Alex, akiről kiderült, hogy valójában az Egyesült Államok elnöke, szerepelt benne Áron, aki azt mondogatta, hogy „ugye mondtam, hogy ne hívd fel a panamakalapot”, Blanka pedig ki akart szabadítani Inezzel karöltve. Inez egy csíkos női táska felajánlásával próbálta meggyőzni a terepjáró sofőrjét, hogy engedjen szabadon. Nagyon szép táska volt. Felbukkant még az álmomban az anyám, aki egy szivarozó, kopasz, nagy bajszos kubai emberrel tánclépésben közeledett felém, és amikor befejezték a salsát, odaszólt nekem: – Ő az új apukád, édesem. Köszönj neki udvariasan. Egy korrektor mindig udvarias.

Már összeszedtem magam, hogy odamondjak valamit, de nem mozgott a szám és

nem volt hangom. Aztán anyu tovatáncolt a kubaival, és Réka érkezett, óriási hassal, vigyorogva, és azt mondta:

– A Szalai sosem mert közeledni hozzád.

Nagyon kibuktam, de tényleg. Ilyenek lennének a fiúk?

– És nekem csak játék volt vele az egész – tette hozzá, és megsimogatta a hasát. – De ez most az ő gyereke – mondta még, és elhűlten néztem, ahogy távozik. Ha neki csak játék volt, most hogyhogy a Szalai gyerekét várja? És mi van Gedeonnal? Tiszta sor, hogy Tomikát nekem kell felnevelnem.

Egyszer felébredtem, és már majdnem tisztán kezdtem látni, megálltunk, egy benzinkútnál lehettünk, egy nő kézen fogva bejött velem egy vécébe és megvárta, amíg pisilek. Aztán kaptam valamilyen gyógyszert, legalábbis így rémlik. Megálltunk valahol, ami kicsit úgy nézett ki, mintha a hegyeshalmi határátkelő lenne, nem tudom, miért, de mosolyogtam, pedig a határőrfélének azt akartam mondani, hogy engem elraboltak itt az arizonai sivatagban, és meg akarják ásni a síromat, valamint a nővérem a Szalaitól vár gyereket, és a szerelmem az USA elnöke, de meg sem tudtam szólalni, csak mosolyogtam, mint azok a tanítványaim szoktak, akik csodálkozva néznek rám az olyasféle kijelentésekkor, hogy „szőlő egy l”, meg hogy „múlt idő két t”, valamint „az alszik ikes ige”, na ilyenkor kábé olyan bárgyún mosolyognak néhányan, mint én itt az arizonai sivatagban.

Véget nem érő volt az álmom, amit néhány dülöngéléses pisiszünet szakított félbe, néha adtak vizet, aztán egyszer csak arra eszméltem, hogy egy hegy tövében vagyunk, nyilván ez a panamakalap, és feltámogatnak egy lépcsőn. Súlyos dübörgést hallottam, de aztán valamit a fülemre raktak, és csend lett, megszűnt a légkalapács, amivel korábban a dobhártyámat ütögették. Becsuktam majd kinyitottam a szemem, és el sem akartam hinni: a megmentők megérkeztek értem az arizonai sivatagba! Hurrá!

Alex, az Egyesült Államok elnöke elküldte értem az Air Force One kistestvérét, a saját helikopterét! Széles mosolyra húzódott a szám. Amikor elfordítottam a fejem, ugyanazt az embert láttam, aki a kocsiban is mellettem ült, de kit érdekel. Biztosan ő

az elnök embere. Mindvégig itt volt mellettem, és jelentett Alexnek. Neki köszönhetem az életemet. Viszlát, Arizona, irány Washington!

Ez volt az utolsó gondolatom, már felszállás közben, aztán éreztem, hogy megint lecsukódik a szemem. Biztosan megcsípett egy cecelégy Arizonában. Vagy a Panama-hegy tövében.

45.

Buli Farami eddig nem talált illetékest, akivel beszélhetett volna. Orvosok jöttek-mentek körülötte meg két nővér. Ékes angolsággal felvilágosította őket, ki ő valójában, de csak bólintottak, nem szóltak hozzá. Pedig tudta, hogy mindkét orvos beszéli az angolt, mégsem reagáltak semmire, amit mondott. Megemlítette a Párducokat is, de az orvos rezzenéstelen arccal figyelte. Buli sejtette, hogy megfigyelés alatt áll, talán a szoba is be van mikrofonozva.

– Értsék már meg, fontos információim vannak! – mondta többször. – Elkaphatják a diktátort!

Semmi válasz.

A harmadik napon aztán az egyik orvos végre tájékoztatta angolul: – Túl van az életveszélyen. Nincs kiszáradva a szervezete. Pótoltuk az ásványi anyagokat, rendben van a folyadékháztartása, a tüdőgyulladása is szépen gyógyul, a talpán lekezeltük a fagyásokat. Már nem fog félrebeszélni.

– Eddig sem beszéltem félre!

– Rendben. Holnap eljön önhöz két magas rangú tiszt. Azt mondtam nekik, holnapig nem engedek magához senkit, mert magas láza volt és az állapota is sokáig válságos volt. De holnap talán már beszélhet velük. Beleegyezik?

– Persze. De még jobb lenne már ma!

– Nem – rázta meg a fejét az orvos. – Ma még pihennie kell. Holnapra engedélyezem a kihallgatását. Rendben lesz így?

Buli bólintott. Mi mást tehetett volna?

Az orvos elhagyta a szobát, ő pedig a hallottakat emésztgette. Pedig milyen jó fizikai állapotban volt! Évek óta naponta edzett, hetente háromszor futott edzőtermében, alkalmanként tizenöt kilométert, nagyjából egy és negyedóra alatt. Meg se kottyant neki. Harcművészetet oktatott az egyik táborban a fiúknak, a diktátor „leendő hadseregének”, súlyokat emelt, még néha Amirát is… Amira. Bajba kerülhet miatta. Bárcsak elhozta volna magával. Vajon akkor lett volna nagyobb veszélyben, ha Buli megengedi, hogy vele tartson vagy így, hogy ott maradt Ghenerrában?

Nem volt sok ideje ezen gondolkodni, mert belépett az egyik nővér, teletöltötte a bögréjét teával és felé nyújtotta.

– Ha megitta, megpróbálunk felkelni – mondta angolul. A férfi az akcentusból úgy tippelte, hogy amerikai. Kidéktől tudta, hogy a Párducok kórházat is működtetnek a ghenerrai határ túloldalán, szakképzett nemzetközi személyzettel. Elmosolyodott a többes szám hallatán.

Aztán kiderült, hogy nem is olyan egyszerű műveletre vállalkozott, mint gondolta.

A nővér elkísérte a fürdőszobáig, és azt javasolta, zuhanyozás közben üljön le arra a székre, amit a fürdőben talál. Nem ült le, de alig várta, hogy túllegyen az egészen, annyira szédült. Amikor belenézett a tükörbe borotválkozás előtt, újra Amira arca jelent meg lelki szemei előtt. Nem létezik, hogy elveszítse! Amira nélkül az egész semmit sem ér. Hiába lesz szabad Ghenerra, ha ő elveszíti azt, akiért az egészet csinálta.

46.

– Mora, a kódfejtő van itt – jelentette be a vezérnek egyik stratégája. – Beengedhetem?

– Jöjjön csak.

– Maradjak?

– Ne. Szólok, ha kellesz, de maradj a közelben.

A tanácsadó úgy vélte, egyre erősödik a vezér paranoiája. Már senkiben sem bízik, mióta Faramiról kiderült, hogy áruló lett. Bosszúsan összeszorította a száját – nem tudhatta, mennyi ideig kell a folyosón strázsálnia, miközben a vezér Morát hallgatja. Azt sem értette, hogy a kódfejtő miért nem volt hajlandó neki is beszámolni arról, ha talált egy nyomot, miért akart egyenesen a vezérhez menni? Hát most már mindig mindenki az elnök tanácsadójában fogja látni a fő bűnöst?

Beengedte Morát, majd behúzta mögöttük a páncélozott ajtót.

A kódfejtő meghajolt Ryx Ton előtt.

– Vezér, ellenőriztem, amiről a múltkor beszéltünk. Ide-oda futtattam a számokat, amelyek felbukkantak Farami telexüzeneteiben.

– És?

– Ellenőriztem a számokat, néztem őket így, úgy, kiemelve, megcserélve, mindenhogyan – magyarázta tovább. – De nem állt össze a rendszer. És egyszer csak arra gondoltam: talán nem is a múltban kellene keresgélni, mert mi értelme a múltra utalni minden egyes telexben, amit magának ír?

– Hm.

– Egyszeriben rájöttem, hogy a dátumok nem a múltra, hanem a jövőre utalnak, mert megtaláltam a rendszert. Olyanná vált az egész, mintha randevúszervezés lett volna. Szeretlek, és egy időpont.

A vezér csodálkozva meredt Morára. Miről beszél ez a szakállas? Ő azon van, hogy Farami árulására bizonyítékot szerezzen, és megtalálja a bűntársait. Mora meg valami romantikus regényt ír ebből a történetből.

A kódfejtő folytatta.

– Amikor megkaptam az időpontokat, megnéztem, Farami azokban az időpontokban hol tartózkodott. – Mora elhallgatott, majd arra gondolt, milyen szerencse, hogy a vezér pár éve az ő rábeszélésére bevezette a lyukkártyás leolvasórendszert, aminek használata nélkül senki sem tudja elhagyni a bázist, és nem képes belépni a fontos helyekre a bázison belül sem. Ryx Ton bólintott. – Azt a meglepő felfedezést tettem, hogy minden jelzett időpontban a bázison volt, a saját lakrészében.

– És ez mi a fenét jelent? – hörrent fel Ryx Ton.

– Akkor már tudtam, hogy ott, nála kellett történnie valaminek. Ellenőriztem, kik jöhettek be akkor a bázisra. Ételszállítók? A hadsereg főtisztjei? Minden érkező nevét végignéztem az összes listán, egyezést keresve, de nem találtam semmit.

– Hát akkor…? Azért jöttél most, hogy elmondd, semmivel sem vagyunk előrébb, mint legutóbb?

– Nem. Éppen azért jöttem, hogy elmondjam, végre megfejtettem.

– Mondd már végre!

– Az volt a gond, hogy csak a férfiakat ellenőriztem. A bent lakó férfiakat.

– És?

– És amikor semmilyen egyezést sem találtam, hirtelen beugrott, hogy a bent lakó nőket nem is ellenőriztem! Pedig van itt szakácsnő, irodista, feleségek, nővérek, orvos…

– Orvos? – horkant fel a vezér, és érezte, ahogy libabőrössé válik az egész teste.

Csak nem ő, gondolta magában. Ő nem lehetett…

– Sajnálom – szegte le a fejét Mora. Mindenki tudta, milyen fontos ez a nő a vezér számára… – A sebészorvos kártyája egyértelműen megmutatta az útvonalát.

Elhagyta a műtőt, az orvosi szobát, mindig percekkel az előtt, amire a telexben írt időpont utalt. Néha éjjel is kilépett a saját szobájából. És a kártyájával elhagyta a folyosóját is. Mire odaérhetett Farami és az… ön, hm… Vezérem… közös bevezető

folyosójára, Farami elhagyta a szobáját, és kinyitotta a folyosóajtót a kártyájával, majd ismét a saját ajtaját. A sebész nagyjából két-három órát maradt vele, volt, hogy csak egyet. Aztán voltak éjszakák, amiket végig együtt töltöttek.

– Tehát… szerelmes volt.

– Nagyon úgy tűnik, Vezérem.

– Farami szerelmes volt Amirába – nyögte Ryx Ton. Még mindig nem akarta elhinni. – És Amira…

– …szerelmes volt Faramiba. Ennélfogva feltételezhetjük, hogy mindent tudtak egymásról.

– Szóval Amira tudja, hogy hová tűnt el Farami. És azt is tudja, hogy kik a bűntársai – összegezte Ryx Ton.

A vezér maga elé bámult. Kiemelte azt a kislányt az árvaházból. Megadott neki mindent, hogy jó sebész legyen. Elengedte Amerikába, mert megbízott benne. Tudta, hogy nem kölcsönösek az érzéseik, de azt is tudta, hogy a lány hálás neki, és mindent meg fog tenni, amit kér tőle. Mindent megengedett neki, csak neki. És válaszul Amira mivel hálálja meg mindezt? Együtt alszik Faramival, beleszeret, és a bűntársává válik.

Ryx Ton nem tudta, melyik fáj neki jobban. Mindig igyekezett semlegesnek tekinteni Amirát, de nem tudott elsiklani afelett, hogy milyen gyönyörű, és bizony fantáziált róla és arról, hogy együtt lépnek majd le innen. Hitte, hogy mindig az övé lesz, az ő

teremtménye marad. És tessék. Lehet, hogy az ő teremtménye, de ellene fordult.

A kódfejtőre bámult, és átfutott az agyán, hogyha most kivégeztetné Morát, akkor Amira megmenekülhetne. Farami már úgyis eltűnt, sosem fognak találkozni.

Csakhogy… Amira elárulta őt. Mora pedig még jól jöhet addig is, amíg ő az ittlétet tervezi. Megtehetné, gondolta tovább, hogy Morát életben hagyja, és Amirához sem nyúl, mintha csak megfigyelné a lányt, de nem volt biztos benne, hogy a kódfejtőnek előbb-utóbb nem járna-e el a szája. Márpedig ha így van, akkor elterjed a pletyka, hogy ő gyengekezű, nem számol le az ellenségeivel, és innen már csak egy lépés, hogy a saját emberei törjenek a hatalmára. Ez pedig minden tervét veszélybe sodorná.

Döntött.

– Biztos vagy az igazadban?

– Az életemet merném tenni rá.

A vezér bólintott.

– Elmehetsz. Küldd be a tábornokot.

Sóhajtott.

– Hozzátok ide a doktort. Ő a tettestárs – mondta a tábornoknak, rá sem nézve. – Ne essen bántódása, még szükségem lesz rá. Kettesben akarok maradni vele. És készítsétek elő a cellát.

– De Vezér, abban Kholan ül, aki Farami szökését segítette.

– Végezzétek ki. Készüljenek fotók a kivégzéséről. Ne bánjatok vele kesztyűs kézzel. A cella mielőbb legyen üres.

47.

Kinyitottam a szemem, és végre tisztán láttam mindent. Még felmerült bennem a sivatag és a terepjáró képe, de aztán helyébe lépett a kép, ahogy Délegyházán, az erdőszélen befarol elém egy kocsi, és ketten berángatnak az ülésre. Fogalmam sem volt, mi történhetett pontosan, és hogy Budapesten vagyok vagy vidéken. Meglepő

módon teljes nyugalommal állapítottam meg, hogy elraboltak.

Egy keskeny ágyon tértem magamhoz, ami egy sötét, ablaktalan szobában állt.

Ahogy körbenéztem, valaki villanyt gyújtott. Hirtelen egy fejet láttam kirajzolódni fölöttem, ahogy fölém hajolt. Szürkésbarna bőrű, őszes-fekete hajú nő volt, nem igazán európai vonásokkal. Töprengve húztam össze a szemöldököm, próbáltam rájönni, hogy pontosan mi történhetett, hol vagyok, és ez az egész a hozzám került nyolcmillió forinttal vagy netán Alexszel lehet-e összefüggésben. Gyanítottam, hogy mindkettővel.

Most jöttem rá, hogy talán tényleg jobb lett volna felhívnom azt a telefonszámot, amit Alex megadott, függetlenül attól, hogy hol csöng ki. Mert most – egészen úgy tűnik – magamra maradtam. Kába voltam, de a saját helyzetemet viszonylag tisztán kezdtem látni.

– Hogy vagy? – kérdezte az asszony magyarul. Magyarul? Hogyhogy magyarul érdeklődik, miközben láthatóan nem magyar? Nem volt időm ezen gondolkodni, mert hirtelen angolra váltott. – Hamarosan kapsz meleg ételt.

Bólintani akartam, hogy ennek igazán örülök, de mintha varázserő irányítana, azonnal le kellett csuknom a szemem. Az izzó, ami addig bevilágította a helyiséget, hangos pukkanás kíséretében mondta be az unalmast. A nő egy általam ismeretlen nyelven kezdett karattyolni, de nem figyeltem rá, mert újra meghallottam magamban a hangot, amit nem is olyan régen a saját kocsimban már hallottam egyszer; „Nem árulhatod el, hogy beszélsz angolul”.

Ó! Nagyszerű. Míg a nő behívott egy férfit, aki határozottan egzotikus vonásokkal rendelkezett – mintha láttam volna mostanában hozzá hasonlót, de már nem tudtam, hogy valamelyik álmomban történt vagy esetleg a tévében –, és kicserélte az izzót, átgondoltam, mit tehetek. Hallgatnom kell a belső hangra, mi vesztenivalóm van?

Amint kiment a férfi, a nő ismét hozzám fordult. Angolul szólalt meg.

Rábámultam, mint aki semmit sem ért, majd magyarul szólaltam meg.

– Nem értem, amit mond. Nem lehet, hogy az előbb magyarul beszélt?

– De, lehet, of course. Nem tudsz angolul?

– Nem – szorítottam össze a számat.

– Rendben. Beszéljünk magyarul.

– Hol vagyok? Mit keresek itt? Miért raboltak el?

– Állj, állj, állj. Csak szép lassan. Előbb találkoznod kell valakikkel.

Esküszöm, azt hittem, én hülye, hogy Alex fog megérkezni, ehelyett egy nő és egy férfi lépett be. A férfi egy kamerát tartott a kezében, a nő pedig leült a magyarul beszélő asszony mellé, és rám meredt. Elég szürreális élmény volt.

– Vécére kell mennem – közöltem a nővel, aki erre megragadta a kezem, és odakísért egy ajtóhoz. Mögötte egy kis helyiség volt, betonpadlóval és egy lyukkal a padló közepén. Na nem. Ezt még a pöcéseim is elhűlten néznék. Se vécépapír, se semmi. A lyuk fölött a falon, nagyjából fejmagasságban egy csap díszelgett, semmi több. Miután némi habozás után elvégeztem a dolgomat, kibújtam a ruháimból és megeresztettem a csapot. Hideg víz jött belőle, én mégis gyorsan lemostam magam, majd visszavettem a ruháimat a vizes testemre.

– Majd akkor mosakodhatsz, ha engedélyt adunk – nézett rám szigorúan a nő.

Jóságos ég, mi ez az egész?

– Hol vagyok? – roskadtam le a priccsre.

– Ghenerrában – felelte a nő, én pedig csodálkozva pislogtam rá. Ghenerra? Hát az meg hol van? Halványan emlékeztem, hogy valahol Irak, Irán vagy talán Afganisztán közelében lehet… Uramatyám, valami isten háta mögötti arab államban vagyok? Mi a francot keresnék én Ghenerrában?

Nyilvánvalóan hazugság az egész. Hogy kerülnék én Ghenerrába?

– Ryx Ton elnök vendége vagy.

Hm. Ryx Ton… Hirtelen felbukkant egy csomó emlékképem tévéműsorokból: egy ősz hajú férfi, aki mindenkit kivégeztet. Polgárháború van az országában, a Nyugat pedig bénultan nézi és nem avatkozik be a diktatúra belügyeibe. Mi a franc…?

– Ryx Ton elnök főhadiszállásán vagy. És amíg nem kapja meg tőled a szükséges információkat, addig itt is maradsz.

– Ne bassz – csúszott ki a számon, majd éreztem, hogy elsötétül előttem minden.

Még sosem ájultam el, de gyanítottam, hogy most minden bizonnyal az következik.

48.

Buli szemben ült a főtiszttel, mellette terpeszkedett egy fiatalabb férfi.

Mindketten pólóban és farmernadrágban voltak. Már másfél órája beszélgettek az orvosi szobában. Farami nem engedte, hogy bármilyen felvétel készüljön a beszélgetésükről – az ügy szigorúan bizalmas, mondta, amúgy pedig egyáltalán nem akarta, hogy esetleg egy kiszivárgó felvétel buktassa le Amirát.

– Az apám annak idején megmentette Ryx Ton életét. Akkor történt, amikor a diktátor puccsot hajtott végre, amelynek része volt az előző vezér ellen elkövetett merénylet: csak néhányan tudták, merre jár aznap a vezér, és Ryx Ton követte őt.

Gránátokat dobott a házra, ahová látogatóba ment. Az őrök Ryx Tonra lőttek, de az apám, aki egyébként társa volt az összeesküvésben, lerántotta a földre, és a testével védte őt. Lövéseket kapott a lábába, az egyik sebe később elfertőződött, mire kórházba került, már nem tudták megmenteni az életét.

– Vagyis Ryx Ton úgy érezte, hálával tartozik az ön édesapjának, és cserébe kitaníttatta magát az Egyesült Államokban.

– Igen, és odavett magához, még mielőtt hatalomra jutott. Stratégiai ügyekbe avatott be, aztán kimentem tanulni, és ott megismertem egy lányt. Nem akartunk több vérengzést, de fel sem merült bennünk, hogy tehetnénk ellene valamit, legfeljebb az fordult meg a fejünkben, hogy milyen jó lenne, ha nem kellene hazatérnünk, hanem új életet kezdhetnénk valahol együtt. Azonban óvatosak voltunk, tudtuk, hogy mindkettőnket figyelnek.

– És Amira?

– Amirával egy Baltimore-i látogatásom alkalmával találkoztunk. Akkoriban már sokat beszélgettünk Henryvel, aki a Párducoknál képzelte el a jövőjét, mi pedig ezzel a lánnyal úgy tértünk haza, hogy tenni fogunk valamit Ryx Ton és a diktatúra ellen.

Henryvel tudtam tartani a kapcsolatot egy titkos rádiófrekvencián, de sajnos őt megölték… Akkor határoztam el, hogy minden hírt beszerzek a Párducoknak, ami csak szükséges ahhoz, hogy Ryx Ton hatalmát megdöntsék. Figyelni kezdtem a gyémántbányákból befolyó összeg mozgását, és egyre többet tudtam meg a banki ügyeikről.

– És hogy jön a képbe a többi Párduc?

– Kid Henry barátja volt, megkedveltem, korrekt és őszinte fickó. Kid azt mondta, a kötelező szabadságán sokat beszélt Henry özvegyével, és kidolgoztak egy tervet. Azt mondták, ha meg tudom szerezni az adatokat, hogy a diktátor melyik bankban vagy bankokban tartja a pénzét, akkor megszervezik, hogy a teljes pénzt leemeljék a számláról, és ha eljön az idő, átutalnak annyit a Párducoknak arra a célra, hogy teljes és megsemmisítő győzelmet arassanak Ryx Ton felett, és a fennmaradó pénzt pedig ezek után Ghenerra állam kapja újjáépítésre, iskoláztatásra, kórházakra stb.

– Hm. Elég nagyszabású terv – szólalt meg a másik férfi, nem kis kétellyel a hangjában. – Mennyi pénz lehetett a diktátor számláján?

– Nyolcszáz-ezermillió dollárra tippeltem, de lehet, hogy több.

A főtiszt vett egy mély levegőt.

– És ezt egyetlen bankszámlán tartotta?

– A nagy részét igen.

– Sokáig azt híresztelték, hogy a fekete gyémántban tartja a vagyonát.

– Bizonyára így is van – vont vállat Buli. – De a pénzt is szereti, főleg, ha biztonságban tudhatja.

– Tehát talált olyan bankot, ahol a pénzét egyetlen számlán tarthatta?

– Igen. A svájci bankok többségében ezt nem tehette volna meg, de vannak olyan kisebb bankok az országban, ahol nem kérdeznek sokat, ha elég nagy összegről van szó.

– Mi történt azután?

– Megszereztem és megadtam Kidéknek a számlaszámot. A többi az ő dolguk volt. Abban maradtunk, hogy jelentem nekik, amit tudok. Ők megpróbálják megszerezni a pénzt és jelentkeznek.

– Jelentkeztek?

– Amíg Kid és Konrad a Párducoknál volt, rendszeresen tartottuk a kapcsolatot.

Aztán történt valami, ami miatt mindketten kiszálltak.

– Mi történt?

– Ez úgy öt éve történt. Kid bosszút akart állni Henry halála miatt, de ez cseppet sem volt kedvükre a Párducoknak. Kidék még azt mondták, meglesz a pénz, és tartjuk továbbra is a kapcsolatot. Így is történt. Volt egy barátom, oda érkeztek hébe-hóba a levelek Kidtől, és néha a főpostáról is fel tudtam hívni egy bizonyos számon. Mondta, hogy rendben lesz a dolog. Aztán egyszer megemlítette, hogy megszerezték a banki kódokat, és beindul a hadművelet. Abban maradtunk, hogy megpróbálják a pénzt virtuálisan Ryx Ton számláján tartani, hogy ne vegye észre a cselt egy darabig.

– Szóval ellopták a diktátor pénzét.

– Úgy tűnik, igen.

– És most mi van a pénzzel?

– Nálam van egy biztonsági kód, amit ha megadok Kidnek, ők elindítják az utalást a Párducoknak.

– Tudja, hol bujkál most a diktátor?

– Feltételezem, hogy átköltöztette az egész sleppjét egy másik bázisra, mert nyilván a nyomomban voltak, és tudták, hogy elárulom őket.

Közben a szótlanabb férfi kiment, tartottak egy kis szünetet, Buli teát és kekszet evett, majd visszajött a férfi néhány kinyomtatott papírlappal.

– Ez egybevág – mondta. – Egy svájci bankárt elraboltak, majd néhány nap múlva váratlanul szabadon engedték. A bankár nem emlékszik semmire, azt sem tudja, kik voltak az elrablói. Erős a gyanúm, hogy ha fel is fedezte, mi történt a bankjukban, azt nem kötötte a rendőrség orrára. Tehát mi volt a bank neve, ahol Ryx Ton a pénzt tartotta?

Farami megmondta, a férfi bólintott.

– És most mi következik? – kérdezte a főtiszt. Buli némi bizonytalanságot észlelt a hangjában.

– Maguk leadják a jelentésüket – mondta határozottan, meglepve észlelve, hogy átvette az irányítást –, kerítenek nekem egy számítógépet, és én pedig megadom a kódot Kidnek. Aztán hadd szóljon.

– Hadd szóljon – dünnyögte elgondolkodva a főtiszt.

Amikor Buli visszamehetett a betegszobájába, azon gondolkodott, hogy vajon miért nem tett említést eddig arról, hogy Amira ott él a diktátor tőszomszédságában.

Igaz, nem is kérdezték tőle, hogy hol van most a lány.

49.

– Mindent tudok – szólt Ryx Ton, és Amira arcába fúrta a tekintetét. – Miért tetted?

– Mit? – kérdezett vissza a sebész, és azon igyekezett, hogy ne vörösödjön el fülig.

– Farami ágyasa lettél. Az ágyasa és a szövetségese.

Amira érezte, hogy elpirul. Nem számított rá, ugyan sejtette, hogy előbb-utóbb lebuknak, hiába voltak elővigyázatosak. Ahogy a diktátor nézte őt, az semmi jót nem jelentett.

– Mondj valamit – szólította fel a vezér, egészen lágy hangon. Mintha elgyengült volna, gondolta a lány.

– Nincs mit mondanom. A szerelemben nincs ésszerűség.

– A szerelem… az mindegy – legyintett keserűen a férfi. – Megint más az árulás.

Amira hallgatott. Tudta jól, ha ellenkezik, azzal még inkább felbőszíti Ryx Tont.

Inkább a földet pásztázta a szemével.

– Börtönbe küldelek – Ryx Ton már csak suttogott. – Nem tehetek mást. Elárultál.

– Mint embert, nem. – Amira nem is értette, hogy miért csúszott ki a száján ez a pár szó, és mit akart közölni Ryx Tonnal.

– El kell végezned a munkát, amivel megbíztalak – szólt Ryx Ton. – Csakhogy nincs több gyakorlás.

Amira hallgatott.

– Nagyon sajnálom – ingatta a fejét Ryx Ton. Amira ránézett, és életében először meglátta benne az esendő öregembert. Vigyázz, ő egy gyilkos, figyelmeztette magát.

Valamiért mégis könny tolult a szemébe, pedig sosem sírt mások előtt, mindig emlékezett Kevra intelmére: „nem sírhatsz előttük”. Ahogy Ryx Ton ránézett, Amira látta a férfi tekintetében a magányt, a félelmet és a szomorúságot. Ilyesmit még sosem látott a szemében. – Börtönbe küldelek, és a többiről időben értesítelek.

Amikor a tábornok és az egyik magas rangú tiszt elvezették Amirát, a nő tisztán érezte magán a diktátor szomorú pillantását. Hagyták, hogy magához vegyen néhány ruhát, majd elindultak a cella felé. Fogalma sem volt arról, hogy Buli tud-e valamit tenni érte – már az is nyereség, ha Ryx Ton nem végezteti ki azonnal, hiszen Amirának van még egy utolsó nagy feladata. Aztán ki tudja, mi lesz… valószínűleg semmi sem valósul meg a nagy álmaikból. Újra könnybe lábadt a szeme, ahogy haladtak a cella felé.

Aztán utat engedtek neki, ő belépett a cella ajtaján, és meglepve látta, hogy a priccsen, ami keskenyebb volt, mint egy normális franciaágy, egy fehér bőrű, vörös hajú, üres tekintetű nyugati nő ül.

50.

A Kölyök letette a telefont, kivette a visszajáró aprót, és kilépett a fülkéből.

Feltette a napszemüvegét és a baseballsapkáját, és elindult a traktor vontatta kisvasút felé. A másik két ember a kastélynál várta. Őrült meleg volt, és most már napok óta az eső sem esett, a forró aszfalt is ontotta magából a hőséget. Kid vett egy kólát az egyik árusnál, végignézett a bazársoron, és látta, hogy nyüzsögnek az amerikai és kanadai turisták – akik csupán néhány órányi repülőútra laknak a Karib-tenger partjától.

Megvette a jegyet és felszállt a járműre. Egy pillantást vetett a parkolóban álló kocsijukra, aztán a kisvasút utasait kezdte figyelni. Három tíz év körüli amerikai fiú ült vele szemben, és arról értekeztek szinte üvöltve, hogy le fogják nyilazni a kék halat. Kid elvigyorodott. Fogalma sem volt róla, hogy mi a fene lehet az a kék hal, de arra élénken emlékezett, hogy gyerekkorában arról álmodozott, hogy egy tutajon nekiindul az ismeretlennek, talál egy majdnem lakatlan szigetet, ahol egy gyönyörű

lány él a vízesés mögött, megtanul mindent, ami a túléléshez szükséges, aztán pár hónap múlva megizmosodva és nagy élettapasztalattal, a saját maga által épített tutajon a megmentett lánnyal visszaérkezik a civilizációba.

Elindult a traktor húzta szerelvény, menet közben felkavarva a homokot az út szélén. A srácok immár egy híres topless címlaplányról beszéltek, aki állítólag Xcaretben nyaral, Kid pedig azon gondolkozott, hogy miért nem jelentkezett Andi az apjánál.

– Ha telefonál, azonnal vedd fel valahol – mondta az apjának az imént a telefonba.

– És mit csináljak vele?

– Vigyétek át Ausztriába. – Az apjáék egy osztrák kisváros egyik szállodájába jártak nyaralni, sokszor heteket is ott töltöttek a hegyek közt, a jó levegőn. – Mindenképpen világosítsátok fel arról, hogy veszélyben van, és csak veletek van teljes biztonságban.

– És meddig tart ez az egész? – kérdezte az apja, a Kölyök pedig úgy érezte, hogy felforrt a levegő a tulumi telefonfülkében.

– Remélem, már nem sokáig – felelte kis szünet után.

– Mibe keveredtél? – szólalt meg újra az apja, de nyilván tudta, hogy erre a kérdésre nem fog választ kapni.

– Hagyjuk.

A hőségtől gőzölgő útra itt-ott behajolt egy-egy pálmafa, majd egy kanyar után a Kölyök meglátta a tengert és a romkastélyt, amit egykor a maják építettek, mára viszont a Yucatan-félsziget egyik leglátogatottabb látványosságává vált. Ő és Jill már jártak itt korábban. Akkor motorral érkeztek, és a vízben tartottak „értekezletet”, Jill persze üldözési mániásnak tartotta Kidet emiatt, de a férfi kitartott amellett, hogy a tenger az egyetlen hely, ahol nagy valószínűséggel nem hallgatják ki őket.

Azóta, hogy a Kölyök visszaérkezett Panamából és ráöntötte a dühét Konradra, a férfi elgondolkodóbb, csöndesebb lett. Elnézést kért tőlük, és a szerelemre hivatkozott.

Jill szeme bepárásodott, amikor Konrad arról a lányról beszélt, aki nélkül értelmetlenné vált az élete. Kid még mindig fortyogott magában, de palástolta a dühét, és azóta sem mondott nekik semmit Andiról. Most is azzal indokolta a késését, hogy ellenőrzi a benzinkútnál a kocsi olajszintjét. Beleegyeztek, ő pedig feltöltötte olajjal a motort, majd leparkolt a központi parkolóban, és elintézte a telefonhívást.

Jill előző nap a közös úszásuk közben azt mondta Kidnek, nem hiszi, hogy Konrad letett volna a Dorinnal való találkozásról. Abban maradtak, hogy új tervet eszelnek ki arra az esetre, ha Dorin újra jelentkezne. Kid ugyan felvetette, hogy talán tovább kellene állniuk, de Konrad megesküdött rá, hogy nem mondta meg a lánynak, hol fognak találkozni. Jill hitt Konradnak, a Kölyök nemigen, de egyelőre a kivárásra szavazott. A traktor lassított, rádudált a visszaútra várakozó emberekre, Kid pedig a többiekkel együtt leszállt. Az elsők között vett egy belépőt a kastélyhoz, és elindult a trópusi növények szegélyezte járdán, ami a piramisromokhoz és a Castellóhoz vezetett.

Jill és Konrad egy fehér sziklán ültek, amit pálmák szegélyeztek. A tengert nézték, Kid maga is megdöbbent egy pillanatra, hiszen megütötte a szemét a türkizszínű tenger látványa, pedig ezt a ragyogó színt már volt ideje megszokni. Jill fényképezőgépet tartott a kezében.

– Mi újság? – lépett hozzájuk.

– Lassabban. Még elriasztod – nézett fel rá Jill, aztán maga mellé mutatott. A Kölyök követte a pillantásával Jill ujját, és meglátta a leguánt. Az állat kíváncsian meredt rá, hatalmas volt a taraja. Kid olyan negyven centisre saccolta a testét, nem számítva az elvékonyodó, hosszú farkát. A leguán, ahogy Kid megmozdult, picit odébb ment. A Kölyök leült a sziklára Jill mellé.

– Töltöttem olajat a kocsiba – mondta. – Lemegyünk? – mutatott a tengerpartra.

Felálltak, a hirtelen mozgás elriasztotta a leguánt, és ők visszamentek a látogatóknak kijelölt útra. Elaraszoltak a kastély felé, találtak egy helyet, két pálma között, ahonnan a leggyönyörűbbnek látszott a türkiz színű tenger a hófehér homokkal, a képet mintegy „keretezte” egy pálma, Jill készített néhány fotót, a Kölyök arra gondolt, hogy Andinak is látnia kellene ezeket a fényeket és színeket, aztán elhessegette a gondolatot. Mire a kastélyig elértek, láttak még négy megtermett leguánt kimérten araszolni a fűben, majd eljutottak a fából készült kanyargós lépcsőig, ahol azok a turisták sorakoztak, akik le akartak jutni egy kis strandolásra a partra, és a vízből akartak gyönyörködni a tulumi Castello látványában. Beálltak ők is a sorba, leereszkedtek a meredek lépcsősoron, kerestek egy távolabbi helyet, ahol lerakhatják a cuccaikat, és Konradék strandgatyában, Jill pedig bikiniben bement a vízbe.

– Jól áll a barna haj. Nem baj, hogy rövid – mondta neki a Kölyök.

– Kezd lenőni, meg le is dobja a színt – panaszolta a nő. – Rövidesen újra kell festeni.

A Kölyöknek nem volt kedve a hajfestés rejtelmeit boncolgató beszélgetésben elmélyedni, úgyhogy lebukott a víz alá, és amikor legközelebb felbukkant, már jó tizenöt méterrel odébb volt.

Addig úszkált a vízben és bámulta a part szikláit és a sziklaszirtre épült kastélyt, hogy nem is vette észre, amint egy sötét felhő beárnyékolta a tengert és a partot.

Mindössze arra az érzésre figyelt fel, mintha buborékba került volna. Hirtelen elállt a szél, és elcsöndesedett a természet. Nem hallotta a madarakat sem, holott az előbb még a feje fölött rikoltoztak a sirályok. Eltűnt a két pelikán is, pedig Kid egész strandolása alatt ott halásztak a parti vizekben. Puha, finom, megnyugtató csönd és valamiféle hihetetlen béke áradt el Kidben. Percekig lubickolt ebben a csöndben, ami az összes érzékszervére hatott, és úgy érezte, mintha ég és föld között, a semmiben lebegne.

Arra eszmélt, hogy Jill és Konrad a partról integetnek, valamit kiabáltak, de nem hallotta tisztán a hangjukat, csak azt, hogy a többi strandoló felfelé tart a partról a falépcsőn, néhányan rohanva menekültek, sokan a gyerekeket cipelve próbáltak minél távolabb kerülni a parttól. És abban a pillanatban már érezte is, ahogy a hullámok beterítik, szinte megsüketült a súlyos robajtól, ahogy a hullámok száguldottak a part felé, hallotta a sirályok panaszos rikoltozását, eljutottak a füléig a sikolyok, látott vakukat villanni a lépcső felől, a szikla felől, észrevette a buszt, ami odakanyarodott a traktor mögé az úton, látta az integető embereket, elkezdett vadul úszni, aztán felnézve egyáltalán nem találta a partot. Hirtelen egy villám világította meg a sötét eget, és Kid ekkor, a fényben észrevette a tenger fölött pörgő légoszlopot. Egy hullám segítette a part irányába, s egy villám fényénél észrevette a kastély sziluettjét és őrületes tempóban úszni kezdett.

Másodpercek estek ki az észleléséből, kétségbeesetten és fuldokolva úszott az életéért, hátra sem mert nézni, és csak remélte, hogy tartja az irányt. Nem volt olyan távol a parttól, amikor még a napsütésben beúszott, most mégis örökkévalóságnak tűnt, hogy épségben kiérjen.

Félig-meddig önkívületben érezte, hogy valami a hasát súrolja. Megpróbált lábra állni, abban a reményben, hogy a homokra ért, egy hullám azonnal ledöntötte, de legalább tudta, hogy talajt fogott. Aztán valaki elkapta a karját, és csak annyit érzett, hogy támaszt nyújt neki, miközben fuldoklott és öklendezett a sós víztől.

– Fel tudsz jönni a lépcsőn? – kiabálta a fülébe Konrad, túlüvöltve a dühöngő

tengert, ami végül kiokádta és nem elnyelte őt, ki tudja, minek köszönhetően. – Segítek! – ordított Konrad, aztán Kid rátámaszkodott, és valahogyan feljutottak a hosszú lépcsőn a kastély szintjére. Jill már várta őket, és aztán Kidnek az volt a következő képe, hogy egy teherautó platóján fekszik, majd leszállnak a parkolóban, Jill könyörög a slusszkulcsért, de ő alig találja a kezével a nadrágzsebét, aztán Jill rohan a kocsiért, ő visszanéz a tengerre, és látja, hogy a tölcsér a parttól alig néhány méterre pörög.

Valahol az országúton tért magához, meglepően frissen. Gyorsan éberré vált, mint aki újjászületett.

– Hol vagyunk? – kérdezte. Jill hátrafordult az anyósülésen.

– Playa del Carmen felé tartunk. Azt mondta az egyik biztonsági őr, hogy nyugodtan mehetünk, mert a tornádó csak pár percig pusztít. Őszintén szólva én sosem figyeltem a tornádókról szóló híreket.

– Menjünk be a faluba. Nézzük meg a neten, milyen idő várható – mondta a Kölyök, közben észrevette, hogy újra világos van, bár szitált az eső. – Jó lenne tudni, hogy van-e valami tornádó-előrejelzésük.

Mialatt Konrad a Karib-térségben a tornádók valószínűségére keresett rá, Kid az e-maileket ellenőrizte.

Majdnem felkiáltott örömében. Miközben ő az életéért küzdött a vízben, Bulitól üzenete érkezett. Mindössze egyetlen kódot tartalmazott az üzenet.

Akkor hát vége a tétlenségnek, gondolta a Kölyök. A mai vihar is ezt jelezte, csak akkor még nem volt képes megfejteni és értékelni a jelet. De most valóban elkezdődik.

51.

Egyáltalán nem tudtam, mit gondoljak erről a helyzetről.

Mit keresek én Ryx Ton diktátor „főhadiszállásán”? Amikor ezt megkérdezhettem volna a magyarul beszélő nőtől, akkor bezzeg elájultam, és amint magamhoz tértem, egyedül voltam a szűk cellában. Fogalmam sem volt róla, mikor és kik hoztak ide, és hol van a nő, aki magyarul szólt hozzám.

Egyvalamit tudtam biztosan: nem árulhatom el, hogy beszélek angolul. Ez valamiért fontos, ki tudja, miért. Most már el kell jutnom addig, hogy végre hallgatok a megérzéseimre, mert különben sosem szabadulok ki.

Felhúztam és átkulcsoltam a lábamat. A térdemre fektettem az államat, és valami megoldáson gondolkodtam, de persze semmi használható nem jutott eszembe. Így ültem a szürke posztóval befedett ágyon, amikor kinyílt az ajtó. Felkaptam a fejem.

Egy fekete hajú, olajbarna bőrű, formás nő lépett be, nagyjából velem egykorú lehetett.

Bár onnan, ahol ültem, nem láttam tisztán, de úgy tűnt, mintha megtaszították volna a hátát az ajtóban. Rám nézett, és elkezdett hozzám angolul beszélni. Persze újra megszólalt bennem a vészcsengő. Legalább ez egyszer hallgassak a megérzésemre!

– Nem értem, hogy mit mondasz, azt sem tudom, miért vagyok itt, sose hallottam erről a helyről – ömlesztettem rá egyszerre mindent.

Reméltem, hogy ebből tanulnak majd, és több kémnőt nem eresztenek rám. Pont ilyennek képzeltem a kémnőket, mint amilyen ez volt. Szexis, sötét pillantású, olyan, akinek elhiszed, hogy megbízható. Hát engem nem ejtenek át.

Leült a priccs másik szélére, és a tenyerébe temette az arcát. Hát majd pont beveszem, hogy ő is egy elkeseredett fogoly, nem igaz?

Kicsit később rájöttem, hogy ez nem vicc, és tényleg osztozni fogunk a cellámon.

A rohadt életbe. Egyetlen ágy volt, és azon pörögtem magamban, hogy a fene tudja, haza fognak-e vinni még az éjszaka leszállta előtt, és úgy egyáltalán, mi lesz itt velem.

A Kémnőnek – már csak így neveztem magamban – a halvány világításnál a falra vetült az árnyéka. Unalmamban az árnyékot bámultam. Egyszer csak az árnyék elkezdett nőni, és életre kelt. Felém közelített. Minden izmom megfeszült, és nem bírtam levenni a szemem róla. Alexet láttam, az árnyék fölé tornyosult, kialakult belőle egy búgócsiga, és kitátotta a száját. Be akarta kapni Alexet. Pontosan tudtam, hogyha bekapja, akkor Alexnek annyi. Véget ér a játszma, ez futott át az agyamon. És akkor, bármennyire rettegtem is, ahogy Alex felé közelített a fekete búgócsiga tátott szája, felálltam és simán besétáltam a képbe közéjük, és anélkül hogy meghátráltam volna, odaléptem hozzá, és odacsaptam. Illetve csak felemeltem a kezem, mire a csiga szája elfordult tőlünk és lelassulva irányt váltott.

Lihegtem, szaporán vert a szívem, és csak álltam ott, majd rájöttem, hogy nem látom már se a búgócsigát, se Alexet, csak a cellatársnőm árnyékát. Akkor leültem újra a priccsre, és igyekeztem nem törődni azzal, hogy a kémnő elhűlten bámul rám, mintha legalábbis futóbolond lennék.

52.

A Párducok vezetőjét csak kevesen ismerték, az arcát még kevesebben láthatták, hiszen nem egy diktátor vadászott rá, de Buli előtt mégis hétköznapi ruhában, ingben, farmerban és egy arcába húzott sötétkék baseballsapkában jelent meg. Ő a Dad, mondta. Csak szólíts Dadnek, vagyis Faternak, ahogy a többiek. Ötvenöt-hatvan év közt lehetett, rugalmas volt a teste, Buli látta rajta, hogy rendszeres edzésben van.

Farami elmesélte neki a tervet. Dad hallgatott, bár már bizonyára értesült a főtisztjétől a tervről és a múltkori beszélgetés teljes tartalmáról.

– Tehát, ha jól értem, rengeteg pénzzel támogatja ez a… csapat a Párducok törekvését, de cserébe a pénzmozgásokról és arról, hogy mire fordítjuk a beérkező

összegeket – amelyek több lépcsőben érkeznek – igazolást kell adnunk a… csapat felé.

– Igen – bólintott Buli. – Így van. Tudjuk, hogy feketén szerzik be a harcászati felszerelés nagy részét, de a papírokat akkor is látni akarjuk.

– Tudja, hogy én ismertem Kidet? Meg persze Henryt? – kérdezte váratlanul a Fater Bulitól. Farami megrázta a fejét. – Ezért hiszek magának – folytatta Dad. – Kid elhagyott minket, részben igaza volt.

– Egyszer ki kell szállni – felelte Buli.

– Igen. Megígérem, hogy megteszünk mindent. Mi is arra várunk, hogy likvidálhassuk végre a diktátort – nyújtotta a kezét Buli felé.

Buli elküldte az e-mailt, és azon töprengett, hogy mesélnie kellene Dadnek Amiráról. Dad hadvezér. Ki más találhatna ki valamilyen mentő tervet, amelynek segítségével Amirát kiszabadíthatnák, ha nem ők ketten?

53.

Kamzsa keze gyorsan járt, majdnem ugyanolyan sebes tempóban, ahogyan a gondolatai száguldottak. Itt az ideje, hogy szabadon járkálhasson. Mindent meg kell tennie érte.

Ahogy Ryx Ton belépett hozzá, azonnal megérezte, hogy valami nem stimmel. A vezér fáradt, szomorú és dühös volt. Kamzsa rögtön megérezte, milyen fájdalmas és legyőzhetetlen indulatok gyötrik a diktátort. Ebben mindig jó volt; figyelni őt, megérezni a hangulatait, tudni, mikor kell kitérni előle, és mikor mit kell mondania…

Ez a mély bánat, ami az indulataihoz társult, mégis idegen és szokatlan volt.

A férfi megállt előtte. Kamzsa felnézett rá. Elhűlten látta, hogy Ryx Ton szeme párás. Akkor nézte meg jobban őt: a vállát leeresztette, a háta meggörnyedt, akár egy öregemberé. Kamzsa a tekintetével pásztázta, és úgy érezte, dacára minden bűnnek, amit Ryx Ton valaha is elkövetett, ebben a pillanatban ez a férfi mégis egy szerethető

lény.

Óvatosan a férfi hátához nyúlt és átölelte. Meglepetésére Ryx Ton a vállára hajtotta a fejét. Így álltak hosszú percekig. Aztán együtt voltak, de Ryx Tonnak nem sikerült, legördült Kamzsáról, hanyatt feküdt az ágyban, magára húzta a takarót, és kifejezéstelen arccal meredt a plafonra.

– Valami nagyon nyomja a szívedet – kockáztatta meg Kamzsa ezt a mondatot. A férfi ránézett és sóhajtott. És azután, tőmondatokban, de elmesélt egy történetet.

Kamzsa igyekezett nem kimutatni a meglepődését. Óvatosan megkérdezte: – De miből gondolod, hogy az a… lány is összeesküvő?

– Tudom. Elárulta a szeme. Egyetlen pillanatig sem tiltakozott – felelte a férfi, aztán elhallgatott, mint aki már eddig is túl sokat beszélt.

Kamzsa szintén hallgatott. Sejtette, hogy ez most valami más, egy különleges pillanat, amikor Ryx Ton kiönti valakinek a lelkét – és az a valaki pont ő. Mégsem tudott örülni ennek. Igazán soha nem örült semminek, legalábbis már jó ideje.

– Mit szólnál, ha megpróbálnám kiszedni belőle az igazságot?

– Te?!

– Én csak egy asszony vagyok, igaz, a te asszonyod. Ezt többen tudják rólam, bár szinte senki nem ismer. Azt is hallhatták, hogy egyszerű életet éltem mindig. Hátha ez a lány, aki egy árvaházban nőtt fel, előttem jobban megnyílik.

– És én mit kezdjek azzal, ha bevallja neked, hogy szerelmes lett abba az árulóba, és a szövetségese volt?

– Mi a terved vele?

A férfi nem felelt, de a sötét árny, ami az arcán átsuhant, mindennél pontosabban leírta a terveit. Kamzsa összerázkódott. Tennie kell valamit! Nem akarta, hogy egy ártatlan fiatal nő meghaljon. Nem akart több gyilkosságot, több ghenerrai áldozatot.

Különleges kapcsolata volt a vezérrel, talán ő volt az egyetlen, aki a gyengeségeit is láthatta néhanap – mint például most is –, de azt nem hagyhatta, hogy a lány meghaljon.

Most talán megakadályozhatná a vezért abban, amire készül.

– Miért nem engeded, hogy segítsek? Ha nem a katonáid beszélnének vele, hanem egy egyszerű asszony, akkor talán mindent elmondana. Azt is, amit a bujkáló fiúról tud…

Ryx Ton ránézett és elmosolyodott. Nem is buta ez a nő, gondolta. Hadd beszéljen Amirával. Nemcsak az derülhet ki a végén, hogy Amira nem tudott mindenről, hanem az is, hogy kik Farami szövetségesei, és hová rejtették a pénzt. Nem árt több vasat is a tűzben tartani, mert az az európai nő, akit az ikrek elhoztak, egyelőre úgy néz ki, mint aki azt sem tudja, hány óra.

– Majd meglátjuk. Éjjel átgondolom – mondta Kamzsának.

A nő érezte, hogy engedékeny a hangja, és sejtette, hogy Ryx Ton elfogadta az ötletét. Uram, add, hogy ne változzon semmi holnapig, gondolta. Add, hogy kimehessek ebből a zárkából, és találkozhassam azzal a lánnyal. A többit meg majd kitaláljuk.

Miután Ryx Ton elhagyta a nő szobáját, rájött, hogy nem várhat tovább. Sosem tapasztalt még ilyet, de a csontjaiban érezte, hogy Farami árulása végzetes lehet a számára.

Ha Farami el tudta hagyni az országot, akkor minden bizalmas információt kiad róla.

Ahogy visszagondolt arra a tévés kisfilmre, amit a híradójába forgattak az elfogott nyugati katonáról, eszébe jutott, hogy azért még tehet egyet s mást, van némi nem elhanyagolható helyzeti előnye, hiszen a mostani bázis hollétét Farami sem ismeri, ráadásul még nincs végrehajtva a végső terv.

Eldöntötte, hogy személyesen beszél Amirával.

Ahogy egyik folyosóról a másikra kanyarodott, újabb ötlete támadt. Mielőtt ellátogatna a cellába, megnézi a férfit, akit Amira operált. Belépett a kórházi részbe, egyenesen a betegszobába vezetett az útja. Az ágyban fekvő páciens arcát már sokkal vékonyabb kötés fedte, mint korábban. Azonnal híre ment a vezér érkezésének, így pillanatokon belül megérkezett egy orvos és egy nővér is. Ryx Ton levetette velük a kötést a beteg arcáról.

A férfi maga nem érdekelte, csak az eredmény.

Már sokkal kevésbé volt duzzadt az arc, de mostanra fekete foltok jelentek meg rajta.

– Mik ezek a foltok?

– Az operáció következményei, hamarosan elmúlnak – felelte idegesen az orvos.

Nézte a férfi arcát, és látta, hogy kirajzolódik rajta valami, valami olyasmi, ami már tetszik neki.

Amirának aranykeze van, állapította meg magában.

Egyetlen szó nélkül, gyorsan hagyta el a betegszobát. A torkában dobogott a szíve, ahogy a cellához közeledett.

Átkozott nő. Maga előtt látta azt a kicsi lányt az árvaházban. Minek esett meg rajta a szíve? Minek? Hacsak nem azért, hogy az az egykori kicsi lány most meghálálja neki az elmúlt éveket.

54.

Másodszorra is kinyílt az ajtó. Biztos voltam benne, hogy a tányérokért jöttek.

Valami kulimászt kaptunk lepényfélébe töltve, fogalmam sem volt róla, hogy ebéd-e vagy vacsora, kezdtem elveszíteni az időérzékemet. A cellatársnőm csak belekóstolt az ételbe, aztán eltolta magától. Jelezni akartam neki, hogy ne finnyáskodjon, mert elveszti az erejét, de aztán eszembe jutott, hogy ő egy kémnő, és valószínűleg jobb kaját fog kapni hamarosan, úgyhogy hallgattam.

Amikor újra kinyílt az ajtó, valamiféle különös áramlat érkezett, előbb kezdtem borzongani tőle, mint ahogy valójában megláttam volna az alakot, aki bejött a cellába.

Egy idős férfi lépett be, ősz haja a válláig ért. Testes volt, de nem elhízott. Sötét, átható volt a tekintete. Nem nézett rám, de én azonnal felismertem.

Az a férfi volt, aki egyszer megelevenedett egy magazinfotón előttem, azon a fotón egy barlang előtt állt egy hatalmas géppisztollyal a kezében. És most itt volt, teljes valójában.

Elszorult a torkom. Tudtam, hogy ez valami rosszat jelent.

Aztán tovább néztem a férfit, és rájöttem, hogy már láttam őt a híradóban, csak ott nem mutatták egész alakos képben. Ő Ryx Ton, Ghenerra diktátora.

Vajon mit keresett azon a korábbi, előttem megelevenedett képen? Figyelmeztetés akart volna lenni?

Éreztem azt a furcsa energiát, amit magával hozott, és éreztem azt is, hogy a cellatársnőm félelemmel vegyes dühöt áraszt, ahogy a diktátor szemébe néz. Átfutott az agyamon, hogy talán mégsem kémnő, hanem hozzám hasonlóan valóban ő is egy fogva tartott rab.

A diktátor, rólam még mindig tudomást sem véve, beszélni kezdett a fekete hajú nőhöz. Nem értettem ezt a furcsa, pergő nyelvet, de láttam, hogy a cellatársam lehajtja a fejét. A diktátor kérdezett tőle valamit, és ő bólintott. A diktátor hangja parancsoló volt, de valami mégis nagyon zavart a beszédében és a metakommunikációjában, de nem tudtam, mi az. A cellatársnőm mondott valamit, mintegy védekezve, de a diktátor leintette, és ő beszélt tovább. A lány hallgatott, aztán kétszer bólintott. A diktátor csak állt és nézte őt, aztán, rám sem pillantva megfordult és kiment a cellából. Dörögve csapódott be mögötte az ajtó.

Társnőm, a Kémnő sóhajtott és leült a priccsre mellém. Nem vett rólam tudomást, ő sem.

Gondolkoztam rajta, hogy megszólaljak-e angolul, de úgy ítéltem meg, hogy egyszer az életben akár komolyan is vehetem a bennem megszólalt belső hangot, és nem kellene homlokegyenest ellenkezően cselekednem. Már majdnem megérintettem a lány hátát, amikor újra nyílt az ajtó.

Egy férfi lépett be, kis kamerával a kezében. Valaki kívülről felkapcsolt még egy villanyt, és a férfi pásztázott bennünket egy-két percig a kamerával, majd ahogy jött, úgy távozott, egyetlen szó nélkül.

Semmit sem értettem.

– Mindjárt itt az éjszaka – fordult felém a társnőm, angolul szólt hozzám, és kézmozdulattal jelezte, hogy meg kellene osztoznunk az ágyon. Úgy tettem, mint akinek nehéz a felfogása, nehogy már eláruljam magam.

Szóval éjszaka van.

Lefeküdtem, az ágy egyik szélén helyezkedtem el, kuporogva, párna nélkül, Hullámkáék matracára gondoltam meg a klassz kis házamra, nem értettem semmit, és nem volt papír zsebkendőm sem, hogyha jól kibőgöm magam, akkor legalább kifújhassam az orromat.

Aztán nem tudom, mi történt. Annyira fáradtnak éreztem magam, hogy valószínűleg elaludtam. Az volt az utolsó gondolatom, hogy nyilván beleraktak egy altatót abba a lepénybe.

Amira a vezér után bámult. Próbálta fegyelmezni magát, de most, hogy Ryx Ton kiment, érezte, remeg a lába. El sem jutott a tudatáig, hogy a diktátor egyik embere kamerával bement hozzájuk a cellába, mert azon gondolkozott, amit még meg kell tennie. És azon gondolkozott, hogy vajon mindvégig ez lehetett Ryx Ton célja vele?

Talán valakitől megtudta, hogy van az árvaházban egy jó kézügyességű gyerek, és azonnal megszületett a beteg agyában az ördögi terv, hogy elmegy, magához veszi, kitaníttatja, jó kezű sebészt csinál belőle, aki majd új életet tud adni neki?

A hideg kirázta attól a lehetőségtől, hogy Ryx Ton hidegvérrel kitervelte ezt az egészet, és ő nem volt több ebben az óriási játszmában egy bábunál. Már akkor átsuhant az agyán ez az érzés, amikor Ryx Ton először említette, hogy eljött az idő, hogy elvégezze az első nagyszabású arcátalakító műtétet, méghozzá olyanra operálja a kiválasztottat, amilyen képet a vezér mutat. Aztán egyszer utalást tett rá, hogy az ő

arcán is kell majd változtatni, és akkor Amira már sejtette, hogy mire megy ki a játék.

És most… megparancsolta:

– Az én arcomat is át fogod operálni. Ugyanolyan vonásokat akarok, mint amilyeneket az előző embernek adtál. Pontosan ugyanúgy akarok kinézni.

– Arról volt szó, hogy még egy próbát teszünk előbb – nézett Ryx Ton szemébe Amira.

– Igen. De nincs idő a kísérletezésre. Az a valaki én leszek.

Amira azóta is ezen tűnődött. Utolsó feladataként még megkapja, hogy a diktátort felismerhetetlenné tegye. Nem tudta, mi ezzel Ryx Ton célja, de semmi jót nem ígért az egész. Viszont egyvalami biztos: nyer még néhány napot az életből, és az alatt gondolhat Bulira, küldhet neki erőt és szerelmet.

55.

Andi hangpostája:

Andikám, utálom, hogy sose veszed fel a telefonodat. Itt az anyád beszél, halló!

Hívj vissza. Beadtam a jelentkezésedet egy titkárnői állásra. Tudom, hogy nem egy tanári állás, de legalább nem kell hülyegyerekekkel foglalkoznod. Na jó, mondjuk…

nem lehet kizárni, hogy hülye felnőttekkel viszont igen. Most megyek a salsás tornaórámra, hívj majd fel! Puszil anyád, vagy mondhatom úgy is, hogy beso miel! Ez azt jelenti, hogy puszi, édesem, és ugyebár spanyolul van, mint ahogy a salsa is.

Áron vagyok. Miért nem hordod magaddal a telefonodat? Megyünk hétvégén bulizni? Remélem, nem annak a megbízhatatlan exednek a nyomát követed. Tessék lazulni! És gyere bulizni. Hullámkáék alig várnak.

Szia Andi, Tündy vagyok, tudod, a… travibárból. Beszéltem a nagybátyámmal, és azt mondja, lehet, hogy lesz nála állás a suliban, matektanári, és úgy emlékszem, hogy te magyart tanítasz, de nem árultam el neki. Majd kitalálunk rá valami megoldást, nem igaz? És addig simán megürülhet egy magyartanári állás is, mert akárkit akármikor elüthet egy autó. Hozzáteszem: sajnos. Na búcsúzom, csók, szívem!

Szia, Endi, mi történt, miért nem hívsz? Tudom, ne is mondd: szerelembe estél.

Ez az egy mentséged van, tudd meg! Úgyhogy ha esetleg nem estél volna szerelembe, akkor most azonnal keresned kell egy jóképű fickót, és elutaznod vele egy álomszigetre, mert különben megharagszom! Inez vagyok, ha már esetleg nem emlékeznél rám – azért hívj fel, ha lesz rá időd a nagy romantikázásban.

Csókolom, én a szippantós vagyok. Azért hívom, mert erre jártunk, és nyitva volt a kapu. Becsuktuk. Szerintem aktuális lesz lassan, hogy megint jöjjünk, legalábbis a szagból ítélve. Továbbra is javaslom a gödör kibővítését. Kezit csókolom, majd tessék ám jelentkezni!

Jó napot kívánok, Nemez Rudolf vagyok, ilyenkor azt szokták mondani, ha nem ez, akkor az, de én azért hívom, mert kutyatenyésztő vagyok, és csak jelezni szeretném, hogy megszülettek a kiskutyái. Jelenleg heten vannak. Heten, mint a gonoszok, de ők nagyon aranyosak, nyugodtan higgye el nekem. Üdvözlöm és kérek egy visszahívást a kutyák nevében is.

Andikám, mindjárt sikítok, annyira szuper az augusztusi horid! Írhatod az anyagokat, amiket jeleztél, tetszik, hogy ennyire sok az ötleted, hidd el, a kiadóban az újságírók többségének egyáltalán nincsenek ötletei, és amikor azt mondom, hogy egyáltalán, akkor azt értsd szó szerint. Szuper a Halak horoszkóp, imádom! Csupa jó vár ránk, Halakra, nincs is ennél jobb!

Mi van, Tesó, ugye nem sértődtél meg valamin? Nem tűntem el, csak a festés kétségbe ejt. Sok puszi neked, nemsokára jelentkezem vagy telefonon, vagy kiugrom hozzád a víkendházba!

Andikám, az apád vagyok. Elintéztem neked az állást a laborban. Ne mondd el anyádnak, mert ő úgy emlegeti a labort mint valami vizeletgyűjtő állomást. A lényeg, hogy tudd miből kifizetni a csekkjeidet. Majd újra kereslek. Szervusz, kislányom.

56.

Beindult a gépezet. Jill kibérelt egy szobát az egyik legmenőbb és legdrágább cancuni hotelben, Betty C. Robertson kanadai állampolgár – egyébként eredeti, de sajnálatos módon eltűnt – útlevelével. Napi ötszáz dollár volt a szobaár, mindezért fantasztikus kilátást, hatalmas tereket, na és nyugalmat ígértek, és persze a legremekebb gasztronómiai élvezeteket is garantálta a szálloda. A panoráma és az ötcsillagos ételkínálat nem igazán érdekelte Jillt, a nyugalom és a saját internet-hozzáférés annál inkább. Három napra foglalta le a szobát, és előre, készpénzben fizetett. A sötétbarna, vállig érő parókát még New Yorkban vásárolta, és egy csinos kistáskával érkezett a hotelbe. Senki sem firtatta, hogy hol a bőröndje, de ezen meg sem lepődött. Ebben az árfekvésben semmin sem illik csodálkozni. Biztosítéknak letett készpénzben ötszáz dollárt, normális esetben ezt a kártyájáról húzták volna le, és emlékeztette magát, hogy a kijelentkezéskor ne felejtse el visszakérni.

A kistáskában egy laptop lapult, amit még az Államokból hozott magával. Nem volt regisztrálva, nem volt rajta egy dokumentum sem, egészen tiszta volt. A nő

legfeljebb két órát kért Kidtől és Konradtól.

A fiúk megbíztak benne, és tudták, hogy Jill nem hagy nyomot maga után.

Jill leült az íróasztalhoz, bekapcsolta a gépet, rádugta az internetes csatlakozót, és ahogy felállt a rendszer, villámgyorsan gépelni kezdett.

Az egész nem tartott tovább egy óránál, és a pénz már ott is volt a Párducoktól kapott számlaszámokon.

Jill kikapcsolta a gépet és elrakta a laptopot a táskájába. Gyorsan átöltözött: bikinibe bújt, utcai ruháját és szandálját is behajította a táskába, és már strandpapucsban, copfba kötött parókával készen állt rá, hogy lemenjen a partra.

Noha erős kísértést érzett rá, hogy valóban strandoljon egyet a hotel csodálatos partszakaszán, végül csupán egy Cuba Librét kért Appleton rummal, és kezében a pohárral elsétált a következő szálloda strandja felé. Kid a parton várta, Konrad a kocsiban. Jill bólintott Kidnek, és követte őt a kocsiig. Amikor már az autóban ültek, gyorsan megszabadult a parókájától.

– Minden oké, de náluk van ötszáz dolcsim letétben, vissza kell jönnöm kicsekkolni.

– Jesszusom, Jill. A hotelszobára a többszörösét kiadtad – mondta a Kölyök.

– Ha nem csekkolok ki, az feltűnő lenne. Így is otthagytam pár krémet és egy strandruhát. Feleslegesen nem kockáztatunk, nem igaz?

– Akkor menjünk, nézzük, meg nem érkezett-e mail – indította be a motort Konrad. Kid a homlokát ráncolta: Konrad minden bizonnyal a barátnőjéről akar hírt kapni, és talán van is egy titkosított címe, ahol leveleznek… Nem örülne, ha így lenne.

De azért bólintott, majd rajta tartja a szemét, gondolta.

– Jill kint marad. Nem akarom, hogy gyakran lássanak minket hármasban – mondta.

Meleg volt, ugyan felhők árnyékolták a napot, de súlyos pára ereszkedett a városra. Konrad bekapcsolta a légkondit, ami éppen csak kavarta a levegőt, rég ráfért volna egy szervizelés. Cancun belvárosában találtak egy eldugott internetkávézót.

Csak lézengtek az emberek az utcán, a kávézóban sem volt vendég. Jill elszaladt egy hajfestésre, amíg ők ellenőrizték a Bulival történő levelezésre létrehozott postafiókot.

Kid lépett be a jelszóval, és csodálkozva látta, hogy egy üzenete érkezett.

Megnyitotta.

„Ezt láttad? Beszélnünk kellene. Adj egy számot, ahol felhívhatlak és egy időpontot. A kép G-ban készült” – Buli leveléhez egy fájlt csatoltak. Kid gyorsan ráklikkelt a csatolmányra.

Ahogy szép lassan elkezdett kirajzolódni előttük a monitoron egy fénykép, a Kölyök érezte, hogy összeszorul a gyomra és minden végtagja bizsereg. Először a kép teteje töltődött le, vakolatlan falat láttak és egy plafonról lelógó izzót, amit csak a foglalata tartott. Aztán ahogy egyre több részlet látszott már a fotóból, Kid szíve is gyorsabban vert. A vörös hajszín nem volt ismerős, de… azok a rakoncátlan, hullámos tincsek…

A kép két nőt ábrázolt egy börtöncellában.

Az egyikük Andi volt! Vörös hajjal, de egész biztosan ő volt! Kid vett egy mély levegőt. Hogy történhetett?

A másik nőt nem ismerte, de ghenerrai lehetett, karakteres, mégis finom vonásokkal, fekete hajú, sötét szemű, olajbarna bőrű szépség, aki olyan elmerülten nézett valamit, mintha észre sem venné, hogy fotó készül róla. Andi viszont csodálkozó pillantással meredt a kamerába, mint aki fel sem fogja, hogy mi történik vele.

Végre letöltődött a teljes kép, és megjelent a fotó alján egy csík, benne egy felirattal, ami jelezte, hogy egy hírműsorból fotózták ki a fényképet. A Kölyök nem értette a feliratot, de felismerte a loruscói tévéadó híradójának logóját.

A francba. Andit elkapták.

A dühbe beleremegett, ahogy Konradra nézett. Konrad tehet az egészről. Szíve szerint itt helyben behúzott volna neki egyet, de aztán csak néhány mondatban vázolta, hogy kit ábrázol a kép. Konrad elsápadt, és nemigen tudott mit mondani.

Kid az órájára nézett. Megkérte Konradot, tegye hasznossá magát, és keressen egy telefonfülkét a környéken, ami működik és biztonságos.

Amíg Konrad intézkedett, Kid beírta a keresőbe a következő kifejezéseket angolul: Ryx Ton emberrablás, nyugati rab Ryx Ton börtönében, elrabolt magyar nő – csak régebbi találatokat kapott, arról az esetről, amikor Ryx Ton a Párducoktól ejtett valakit fogságba, de „újságíró a diktátor börtönében” címszóval idézték. A fotó nyilvánvalóan nem hamisítvány. Buli nem ismerte Andit, semmit sem tudott róla, tehát az egyszerűen elképzelhetetlen, hogy mondjuk Bulit elkapták Ryx Ton emberei, megkínozták, és ő elárult mindent, miközben Andiról is beszámolt. Jill egy régi forrásán keresztül ellenőrizte a bankszámlákat, amiket Buli megadott nekik, nagyon valószínű, hogy valóban a Párducok használják őket.

Mire idáig jutott a gondolatmenetben, már tudta, hogy a felvétel nem hamisítvány.

A diktátor vélhetően a saját csatornáján mutatta be a képet, amit aztán felkaptak a híradók és hamarosan a nyugati hírműsorok is. Konrad visszaért és egy mobiltelefont adott át Kidnek.

– A nyilvános telefon rossz ötlet – mondta. – Ez Luis Manuel Jorca telefonja, teljesen tiszta – magyarázta. Kid sejtette, hogy Konrad gondoskodott néhány mexikói alteregóról is, vagy ki tudja, honnan szerezte meg egy mexikói ember okmányait. – Add meg ezt a számot. Ha mégsem Buli írta az üzenetet, vagy ha elkapták és figyelik a levelezést, akkor nem csapnak le ránk azonnal, hanem lesz időnk olajra lépni.

Kitörölte a gépből az összes előzményt, miután megírta Bulinak a számot.

Két sarokkal odébb Jill már várta őket, frissen festett barna hajjal, merészen rövidre vágott frizurával és egy vadonatúj kosárban sok-sok frissen vásárolt zöldséggel és egyéb élelmiszerrel.

– Milyen vagyok? – kérdezte. – Mi tartott ilyen sokáig? És miért vagytok ilyen gondterheltek? Történt valami?

Kid nem válaszolt, csak a kocsiban mesélte el, hogy mi állt az e-mailben.

– Ryx Ton minket akar, Kid. És a pénzét – mondta Jill némi gondolkodás után. – Üzletet ajánl. Ha visszakapja a pénzét, akkor talán szabadon engedi a barátnődet.

– Meg kell tudnom, mi van Dorinnal – szólt közbe elhaló hangon Konrad.

– Nyugi, ha elkapta volna, ő is ott lenne a képen – intette le Jill. – A barátnőd valószínűleg biztonságban van, és ha nem csinál több hülyeséget – utalt a lány múltkori akciójára Jill –, akkor nincs mitől tartania.

– Kid, megnézted, hogy nem jelentkezett-e azóta azon az e-mail címeden Dorin? – fordult Konrad a Kölyökhöz. – Hiszen ha figyelik a levelezésedet…

– Panamában megnéztem. Az volt az utolsó eset, bármikor kideríthetik az IP-cím alapján, hogy nagyjából merre vagyunk, és én nem kockáztatok.

Konrad nem válaszolt, de látszott rajta, hogy nem teljesen ért egyet Kiddel.

– Most azt kell kitalálnunk, mi legyen a következő lépés. – folytatta Jill. – Kitaláljuk, ne aggódj. Csak meg kell tudnunk, pontosan mi volt az üzenet. Buli hamarosan fel fog hívni. Nyugodjunk meg mindannyian.

A Kölyök, nem is igazán értette, miért, de hitt neki.

A hazaúton Kid arra gondolt, hogy most nem veszítheti el a fejét. Valójában sosem tudott túllépni amiatt érzett bűntudatán, ahogyan megpróbálta megtorolni Henry halálát. Hónapokig nyomozott Henry gyilkosai után, ezzel figyelmen kívül hagyva azt a szabályt, ami pedig minden Párducot kötött: nincs személyes bosszú. Kid pedig Henry halálát akarta megbosszulni. Nagyon sokszor látott álmában egy magas háttámlájú karosszéket, és mindig tudta, hogy az a hely Henryé. A szék mindig üres volt az álmában. Nem értett az álomfejtéshez, de sejtette, hogy ez az álom két jelentéssel is bír: az egyik, hogy a Párducok vezetői széke – Henry halála óta – valójában üres, a másik, hogy Kid életében Henry halála óta nincs tanácsadó, és nincs igaz barát.

Amikor kiderítette, hogy ki volt az a katona, aki a végzetes lövést leadta Henry koponyájába és szívébe, haditervet kovácsolt. Senkinek sem számolt be róla.

Megtette a megfelelő előkészületeket, és a Bulitól kapott stratégiai információkat felhasználva jutott el abba a kis faluba a ghenerrai ünnep előestéjén.

Amikor rájuk tört, éppen ünnepelt a család. A fiatal katona a szüleivel és a feleségével vacsorázott. Jókedvűek voltak mindannyian. A katona egy kisgyereket tartott a kezében. A Kölyök mégsem tétovázott. Fegyvert fogott a katonára, akinek az apja hirtelen a kezébe vette a fia lőfegyverét és Kidre szegezte. Kid a katona felé fordította a fegyvert, aki a testével az apját védte, miközben az üvöltő gyereket fogta.

A katona a koponyájába kapta a golyót. Kid tudta, hogy a kisgyereknek nem lesz baja.

Az öreg a vállán találta el a Kölyköt, aztán bekrepált a fegyvere. Kid végül le tudott lépni.

Másnap Kid jelentést tett a vezetőinél, és a felmentését kérte. Pszichológushoz küldték, de ő tudta, hogy sosem fog visszatérni. Saját magában is csalódott, ahogy hidegvérrel képes volt kivégezni azt a fiatal katonát.

Kid azóta is hihetetlen bűntudatot érzett, hogy elvette a kisgyerek apjának az életét, de a Henry halála feletti szomorúsága és bosszúvágya sem igen enyhült.

Amikor azonban a diktátor elleni terven dolgoztak, ismét élet költözött belé. De a terv léket kapott. Pedig mennyi mindent adott érte. Éveket az életéből, a nevét, a szerelmét. Tulajdonképpen mindent.

Délután végre megcsörrent a telefon. Nem írt ki hívóazonosítót. Kid fogadta a hívást és kihangosította a telefont, ahogy előre megbeszélték.

– Én vagyok – szólt bele egy ismerős hang. Nem recsegett a vonal, tökéletesen hallották Faramit.

– Mondd.

– A fotó a loruscói híradóból származik – vágott Buli a közepébe. – Ők csípték el a ghenerrai híradóban. Azért akartam beszélni veled, mert az egyik lány… a szerelmem. Nekem üzentek ezzel a felvétellel. Nem tudom, ki a másik nő, a nyugati, de úgy tűnik, ő is belekeveredhetett.

– Mi a következő lépés?

– Módosítani kellene a tervet.

– Hol vagy?

– A Párducokkal.

– Mondj róluk valamit.

– A vezetőjük Dad… és a tábor… Lorusco – mondta óvatosan Buli. Kid már tudta, hogy biztosan hihet neki.

– Rendben. Odamegyek. Ne szólj a Párducoknak. E-mailt fogok küldeni arra a címre, ahonnan a kódot küldted. Amint ott vagyok, jelentkezem – mondta, és bontotta a hívást.

– Mit akarsz tenni? – kérdezte szinte azonnal Jill. – Egyedül odamész… és?

– Nem tudom, de nincs más választásom.

– Jövök én is – bólintott Konrad.

– És én is – közölte Jill.

– Nem – nézett a nőre szigorúan a Kölyök. – Neked itt kell maradnod, de az első

gyanús jelre ülj fel a cozumeli hajóra, menj ki a reptérre, és utazz el délre. Eljuthatsz Brazíliáig vagy akár Argentínáig. Ha baj van, használd azt a postafiókot, amit a megérkezés másnapján béreltünk Cancunban. Adj fel egy levelet arra a címre, amikor már biztonságban vagy.

– A többi pénz…

– Igen. Ahogy ezt már kidolgoztuk, akkor megy a pénz az országnak, amikor Ryx Ton megbukott. Ha nem sikerül megbuktatni, akkor a ghenerrai lázadók anyagi támogatását kell megoldani, de ebben csak Buli tud segíteni. Ne aggódj… tudtuk, hogy nem megy majd annyira simán, mint ahogy kiterveltük.

57.

Reggel értem jöttek és kivittek a cellából. Akkor már órák óta ébren lehettem, vártam egy jelet, egy megérzést, mert bármit is mondjon Áron, nekem nagyon oda kellett volna figyelnem a megérzéseimre meg az életre kelő fotókra, de mivel ő sem vette komolyan, hát itt az eredménye. Amúgy tényleg Áronra voltam a leginkább pipa, mert ha nem beszél le arról, hogy felhívjam azt a magyar mobilszámot, amit Alex megadott a levelében, akkor lehet, hogy egész másképp alakul minden, és én most Panamában ücsörgök egy pálmafa alatt, koktélospohárral a kezemben, szívószálon iszom a Bahama Mama koktélt, Alex egy függőágyból mosolyog rám, és az a legnagyobb problémám, hogy a világoskék vagy a lila új bikinimet vegyem-e fel a délutáni delfinúszásra. Na, most ezt igencsak elbaltáztam, mert ehelyett egy vadidegen nő alszik mellettem egy szűk ágyon, és állítólag a világ egyik leggyűlöltebb diktátora ejtett fogságba. Miért, kérdem én, miért?

A reggelinket úgy tudnám leírni, hogy kegyetlenül elrontott, sós, azonban mégis ízetlen tejbegríz, és erre több szót nem is akarok vesztegetni. A végén mégis lapos lesz a hasam. Azért megjegyzem, hogy ahhoz hasonló vécénk és „zuhanyzónk” van, mint amit az őrbódéban használhattam: egy lyuk a földön és egy csap felette. Eléggé rettenetes.

Később értem jöttek és elvittek egy irodaszerű helyiségbe. Betonpadlója volt, mint a cellának, középen egy asztal állt, egyik oldalán egy, a másikon pedig két székkel.

Az egyik széken a magyarul beszélő nő ült. Amikor leültettek vele szemben, belépett két férfi, feltűrték a pólóm ujját, egyikük előhúzott egy fecskendőt, és hiába tiltakoztam ordítva, hogy engem ugyan nem fertőzhetnek meg AIDS-szel, egyikük lefogott, és a másik beszúrta a vénámba a tűt és befecskendezett valamit. Mély levegőt vettem. Vagy kábszert kaptam, vagy AIDS-vírust, ez a napnál világosabb.

A nő elkezdett kérdezősködni, például arról, hogy hol van a vezér pénze, és többször említett egy furcsa nevet, Faruki vagy valami hasonlót. Nagyon vicces név volt, nevettem is sokat. Meg a pénzdolgon is.

És akkor, a nagy kacarászásom közepette történt valami: hirtelen mintha az egyik szemem teleszkóppal kikerült volna a fejemből, és megmutatta nekem az egész helyiséget, kívülről láttam mindent, a szobát, a kihallgatóimat és saját magamat is.

Nagyon vicces volt, ugyanakkor kicsit meg is ijedtem, mert sokszor olvastam róla, hogy az életből a halálba való átmenetelkor látja magát így az ember, egyszerre kívülről és felülről. Rémisztő, mégis nagyon humoros volt, jókat röhécseltem rajta.

Aztán a kiszakadt szememet követte még egy-két testrészem, és ezt követően pontosan hallottam, hogy miket gagyogok rötyögve annak a nőnek meg az időközben érkezett férfinak. Pontosan tudtam, hogy egy-egy kamera vesz minket a szoba két sarkából, annak ellenére, hogy nyomukat sem láttam, pedig vihogva megnéztem a szobának mind a négy sarkát. Azt is tudtam, hogy a magyarul beszélő nő testére szuperérzékeny mikrofont rögzítettek. Fogalmam sincs, honnan a pokolból tudtam ezeket, de tudtam, és nagyon viccesnek találtam. Hát még azt, amikor megszólaltam: – Nem tudom, ki lehet az a Faruki. Egy egyszerű magyartanár vagyok, soha az életben nem voltam senkivel sem kapcsolatban, akinek bármi köze lenne Ghenerrához.

– És Kid Brown?

– Kicsoda?

– Kid Brown?

– Ja, ez a hülyeség az e-mail címe – vihogtam fel. – Lelépett. Megcsalt és lelépett. Elhagyott, így is mondhatnám. – A szomorú tényt sajnos vigyorogva közöltem, és éreztem, hogy ez így nem túl hiteles. Mégis mindvégig láttam magam kívülről, és mintha valaki súgta volna a válaszokat.

– Ki az a Kid Brown? Mi az igazi neve?

– Fekete Károly, a Fekete fiúk közül a kisebbik. – Nem tudom, honnan jött ez az irdatlan nagy hazugság, de még mindig az volt a benyomásom, hogy bár változatlanul jelen vagyok a szituban, mégis valaki más irányítja, hogy mit mondjak. Vigyorogtam, mint egy hülye, de nem azt feleltem, amit igazából szerettem volna, legalábbis ez az érzésem támadt.

– Bővebben.

Megpróbáltam bővebben ecsetelni Fekete Károly életét, és be kellett látnom, hogy egy idő után már nem is ütközött nehézségbe, hogy lefessem a szemét kis Karcsikát, aki elhagyott, és akiről csak annyit tudtam, legalábbis a vigyorogva előadott szövegem szerint, hogy néha a gengszterekkel üzletel, és benne van mindenféle suskusban. A bátyja Amerikában ül, nekem nem mondták meg, hogy mit követett el, a szülei elváltak és semmit sem tud az apjáról, az anyját egy öregek otthonába dugták, mert már közelebb van a nyolcvanhoz, mint a hetvenhez (na most ezt talán egy kicsit eltúloztam), a húga pedig egy afrikai országban nővérként dolgozik egy nemzetközi segélyszervezet kötelékében. Na, most már aztán ennyi csak elég, nem?

– Hol találkoztak?

Kívülről láttam és hallottam, ahogy elmesélek egy találkozást, amire a budapesti műjégpályán került sor, jesszusom, rettenetes nagy hazudozó vagyok, de a javamra szóljon, hogy kacarászva hozzátettem még, hogy nemigen tudok korizni. Ez volt ma az első igaz mondatom a sok hazugság után. Aztán ezen gyorsan túlsiklottam, és az is felrémlett bennem, hogy ez a nő szinte anyanyelvi szinten beszéli a magyart, és rá is kérdeztem, hogy ez miként lehetséges, de a választ, ha volt egyáltalán, meg sem hallottam.

Később arról meséltem nagy hévvel, hogy Karesz feketeváltós volt, a Váci utcában váltott pénzt, és akit tudott, átvert valami számolási trükkel. Hogy honnan a fenéből vettem ezeket, most sem tudom, valaki diktált nekem belülről, és természetesen a vihogást sem voltam képes abbahagyni. A nő bólogatott, mint aki ismeri a Váci utcai feketézőket. Aztán arról faggatott, hogy hol lehet most az én Kareszem.

Találgatni kezdtem. Olyasmiket mondtam, hogy Miskolcra, az autópiacra szokott vinni agyontuningolt autókat, ott érdemes keresni. Mondta a nő, hogy szerinte az én kedves Kareszom bujkál, úgyhogy legyek szíves a búvóhelyét megnevezni. Ez nagyon viccesen hangzott: bú-vó-he-lyét! Nevettem is hangosan.

És mondtam, hogy talán Romániában van, mert ott is vannak „titkos ügyletei”.

Kérdezték a város nevét, Bukarest ugrott be, úgyhogy bemondtam, aztán tovább szőttem a történetet: Bulgáriában viszont él valami távoli rokona. Nagyon vicces volt ez a válaszom is.

Aztán egyszer csak kezdtem fáradni, már nem nevettem annyira, mint korábban, és a nő azt mondta, hogy végeztünk.

Még megkérdeztem tőle, hogy mit akarnak tőlem, mire azt felelte, hogy meg kell adnom Karesz tartózkodási helyét. Mondtam, én azt sosem tudtam, még akkor sem, amikor elvileg együtt jártunk, és a szívemre tettem a kezem. Egy kicsit sajnálkozva nézett rám, és közölte, hogy addig bizony nem engednek el, amíg meg nem tudják tőlem, hogy hol van ez a bizonyos Karesz, és hozzátette, hogy igencsak sajnálja, de sürget az idő, mert ha a Vezér nem kap gyorsan választ a kérdéseire, akkor drasztikus megoldásra fog kényszerülni. És hogy ezt gesztusokkal is megerősítse, végighúzta vízszintesen a nyaka előtt a kezét.

Klassz. Röhögtem, de már nem annyira szívből, mint korábban, valahogy elpárolgott az a kellemes hangulat.

A zárkában lerogytam az ágyra a Kémnő mellé, és azonnal elaludtam. Még sosem éreztem ennyire fáradtnak magam.

Arra ébredtem, hogy cellatársnőm beszélget valakivel. Furcsa beszélgetés volt, egy lágy hangú asszonyé és a Kémnőé, aki a jelek szerint egyáltalán nem volt oda attól, hogy a ghenerraival beszélgetnie kell. Megnéztem jól a látogatót. Zsákszerű, bő ruhát viselt, ötven év körüli lehetett, a pislákoló fénynél nem is igazán tudtam megállapítani, de mintha kicsit reszketett volna a keze. Az árnyéka a falra vetült: vékony, hosszú árnyék volt, felnyúlt szinte a plafonig.

Akkor már tudtam, hogy valami történni fog. Résnyire nyitott szemmel bámultam az árnyékot, és életemben először úgy döntöttem, hogy bármi történjék is, nem fogok félni tőle.

És akkor életre keltek az árnyak, ott, a szemem előtt.

És hamarosan sokkal többet tudtam, mint bárki ebben a rohadt diktatúrában, leszámítva persze a zsákruhás nőt.

És már azt is sejtettem, hogy talán van remény.

58.

A Kölyök a négy átszállással járó, örökkévalóságig tartó utazás során végiggondolta, mit tehetne, hogy Andit kiszabadítsa. A szomorú valóság az volt, hogy a Párducok nélkül nem reménykedhet a sikerben. Azonban a Párducokat nem arra képezték ki, hogy életeket mentsenek. Konrad Mexikóvárosból másik útvonalon ment, előbb is indult a gépe, rohant a cancuni járattól, hogy elérje, de úgy számolták, hogy nagyjából egyszerre érkeznek meg az úti célukhoz. A svájci bankár elrablása óta Konradnak is óvatosnak kellett lennie. Kid gyanította, hogy most viszonylagos biztonságban utazhatnak, mert a ghenerraiak pontosan arra számítanak, amire ő készül: hogy felbukkan és kiszabadítja a nyugati nőt, akit fogva tartanak.

Mégis nyomasztó, kellemetlen utazás volt, végig önmagát hibáztatta azért, hogy Andi bajba került.

Mexikóvárosban, az átszállásnál evett valamit az egyik kifőzdében, és még csak nem is sejtette, hogy a szomszédos asztalnál ülő nő Konrad barátnője, Dorin, hiszen sosem találkoztak egymással.

59.

Kamzsának először a lány bizalmát kellett elnyernie. Tisztában volt vele, hogy nem lesz könnyű, és már a beszélgetés első perceiben érezte, hogy Amira még annál is keményebb, mint hitte.

Kamzsa most nem bánta, hogy ő sosem volt szerelmes, és csupán hagyta Ryx Tonnak, hogy tegyen vele, amit csak akar. Mert ezt a lányt a szerelem a végzetébe sodorta. Ahogy ott ült vele szemben, Kamzsa nagyon megsajnálta, és azon kezdett gondolkodni, hogyan segíthetne rajta.

Ryx Ton felszereltetett Kamzsára egy mikrofont, biztos ami biztos alapon.

A nő tehát tudta, hogy minden szavukat lehallgatják, és miközben biztatta Amirát, hogy mondjon el mindent a saját érdekében, azon gondolkodott, hogyan közöljön néhány dolgot a lánnyal anélkül, hogy a diktátor embereinek is a tudomására jutna.

Amira nem szólt egy szót sem, még a tekintetét is elfordította.

– Már többször elmondtam. Megkínozhatnak, megölhetnek, akkor sem mondok semmit. Nem tudom, hová ment Buli Farami, és azt sem, hogy mit tervez – felelte. És hát mit tudott valójában? Csak annyit, hogy Buli megmondta: eljön érte. Hamarosan szabad lesz, mint ahogy Ghenerra is felszabadul.

És Amira itt, a cellájában csak ebben akart hinni: hogy Buli sikeresen odaért, ahová indult, és immár biztosan úton van a segítség. Ha mégsem, akkor legalább Ryx Ton hatalmát döntsék meg. Ez a legfontosabb. Ha az ő élete árán, akkor úgy, de szabaduljon fel végre az elnyomás alól az ország.

Kamzsának fél órát engedélyeztek, és már csak néhány perc volt hátra. Hirtelen meglátta a falra szerelt asztallapon a könyvet, amit minden ghenerrai ismert: Ryx Ton-bibliának nevezték egymás között, mert a vezér papírra vetett gondolatait tartalmazta a kézikönyv, amelynek minden családban ott volt a helye.

Kezébe vette a könyvet, benyúlt a ruhazsebébe, ahol mindig tartott néhány ceruzát, amit a szabáshoz használt. Kitépett egy lapot, feltett egy kérdést Amirának az orvosi tanulmányairól, miközben ghenerül írni kezdett a lapra. Tudta, hogy amit most tesz, az mindkettőjüket halálos veszedelembe sodorhatja, ugyanakkor, amit leír, az talán megmentheti a lány életét.

Később Amiráért megjöttek az őrök, és a lány elhagyta a zárkát. Ketten kísérték az egészségügyi részlegbe. A kollégái nem néztek a szemébe, amikor belépett.

Az őrök bekísérték a saját szobájába, ahol Ryx Ton már várta.

– Szeretném, ha tudná, hogy amennyiben nem élném túl a műtétet, vagy maradandó károsodást szenvednék, akkor magát azonnal kivégzik, bár tudom, hogy ez most szinte mellékesnek tűnik. Viszont a műtéttel kapcsolatos halálom esetén rögtön lebombáznak két falut és a központi kórházat, valamint válogatott kínzásokat eszközölnek egy Kevra nevű, egykori árvaházi dolgozón, talán ismerős a név – közölte semleges hangon. Amira elvörösödött. – Továbbá ebben az esetben az általam megbízott kormány veszi át a hatalmat, élén Tarno ezredessel. – Tarno talán a legkegyetlenebb embere volt a Ryx Ton-adminisztrációnak, Amira megborzongott, amikor meghallotta ezt a nevet.

– Megértettem. Mikor kezdjük?

– Azonnal.

– Most? De hát elő kell készülni, vizsgálatok…

– Megvan minden vizsgálati eredményem – bökött a polc felé az ujjával a diktátor.

– Nem szabad elkapkodni.

– Én döntök, Amira – mondta Ryx Ton egészen lágyan, és elgondolkodott, vajon gyerekkora óta a nevén nevezte-e a nőt. Nem tudott visszaemlékezni ilyen esetre, legfeljebb magában hívta őt Amirának, de sosem szólította a nevén.

Egy órával később a diktátor a műtőasztalon feküdt mélyaltatásban, és Amira élete legnehezebb és talán legutolsó operációjába kezdett.

60.

Jill leterített egy fürdőlepedőt a tengerpartra, és azon üldögélt. Ujjaival újra és újra beletúrt a púderszerűen selymes, hófehér homokba, és lenyűgözve nézte, milyen gyönyörűek a tenger árnyalatai. Délelőtt szerette legjobban a Karib-tenger színeit, amikor az egészen vad türkiztől a szelíd világoskékig sok-sok árnyalatot felfedezett.

Figyelte a párokat, akik együtt strandolnak, nevetgélnek, és arra gondolt, talán Henry is azt akarná, hogy legyen végre valakije. Igen, valószínűleg ezt akarná. Nem tudta még most sem, hogy képes lesz-e erre valaha is. Figyelte a párokat, és még most is minden férfiről Henry jutott eszébe. Hogy ő mennyire más volt. Hogy nincs több olyan, mint ő.

Megrázta a fejét, és bement a vízbe. Úszás közben azon tűnődött, hogy mi lehet Kidékkel. Odaértek-e már, és nem fog-e Kid valami hülyeséget csinálni. Látta, ahogy a gyorshajó sebesen halad a távolban Cozumel felé, narancssárgára volt festve, de már azt is kifigyelte, hogy a másiknak, ami bizonyára elindult már Cozumelről Playa del Carmen felé, citromsárgák a színei. A két hajó valahol félúton találkozik majd.

Felkészült egy esetleges szökésre. Le akarta tudni a feladatot, átutalni a pénzt, tudni, hogy a maga módján megbosszulta Henry halálát, és talán akkor megnyugszik majd – más nem izgatta, még félelmet sem érzett.

Kiment a vízből, megszárítkozott a parton, majd felkapta a törölközőjét. Itt az ebédidő, összeüt valami kaját, mert legalább azzal is leköti magát, amíg hírt nem kap Kidékről.

Felgyalogolt a házhoz és belépett a kapun.

Rögtön látta, hogy valami nem stimmel, mert a terasz előtt álló napágy kicsit el volt tolva a helyéről, látszott a homokban a nyom, hogy odébbtolták. Lemerevedett. El kell döntenie, hogyan tovább. Egy szál bikiniben mindenesetre elég problémás lesz Argentínáig menekülni.

Felnézett a teraszra.

Az asztalnál egy szalmakalapos nő ült, éppen a szájához emelt egy üveg Corona sört és húzott belőle, majd Jillre mosolygott.

61.

– Ma bejutottam a hadműveleti szobába, és megnéztem a műholdképeket – vágott a közepébe Buli. Kid nemrég érkezett, Konraddal egy kis vendégházban szálltak meg, ott találkoztak titokban Bulival. Farami kiterítette a térképet az asztalra. – Itt – mutatott egy pontra – számos teherautó parkolt le néhány órára. Ez nem gyémántbánya, és nem tudok semmiféle gyárról, ami itt működne. Véleményem szerint a környéken lehet Ryx Ton mostani búvóhelye.

– Nem ismerted a lehetséges helyet, ahol kialakíthatja a bázisát? – kérdezte Kid.

– Nem. A Vezér nagyon elővigyázatos. Még velem sem osztotta meg soha, hogy hol vannak kialakítás alatt vészhelyzeti bunkerei.

– Mindenesetre el kellene jutnunk oda. A barátnőm fogságba esett.

– Tudod, Kid, nem vagy egyedül ezzel a problémával – mondta Buli, és belefogott az ő történetébe.

A Kölyök megrendülten hallgatta, aztán arra gondolt, hogy talán így nagyobb esélyük lesz a szabadításra. Most, hogy Buli elmesélte, milyen régi a kapcsolatuk az orvosnővel, biztos volt benne, hogy belemegy majd a tervébe.

– Amira a magánorvosa?

– Úgy is mondhatjuk. Ő a sebészi team vezetője. Ha bármikor hadisebesülés érné Ryx Tont, Amira szaktudására lenne utalva.

– Hogyan jutunk be az országba? – tért a lényegre Kid.

– Meg kellene beszélnünk Daddel. Nélküle nem működhet a tervünk – mondta Buli.

– Dehogynem – bólintott Kid. – Csak szereznünk kell egy helikoptert.

– Mindössze ennyi – tette hozzá Konrad, és megeresztett egy félmosolyt. – Én meg majd elvezetem. Már csak egy terv kellene, hogy mi történjen, miután letettem a gépet.

Buli még mindig nem mondta el Dadnek, hogy a barátnője Ryx Ton fogságába esett. Sejtette, hogy bármennyire fontos szereplővé vált is hirtelen a Párducoknál, a támadás tervét Dad fogja meghatározni, és abban nem fog szerepelni az a szempont, hogy Buli barátnőjét előbb ki kell szabadítani. Ezért hát nem is árulta el Dadnek, amit Kidéknek, vagyis hogy hol gyanítja a diktátor új búvóhelyét. Amira biztonsága fontosabbá vált a számára, mint Ryx Ton bukása. Belátta ő is, hogy az az egyetlen lehetőség, ha megfújnak egy helikoptert, és partizánakcióba kezdenek.

Úgy döntött, megosztja Kidékkel, hogy mit fedezett fel, és azt is elmondta nekik, mintegy mellesleg, hogy pontosan tudja, honnan lehet elkötni egy hadászati helikoptert.

62.

Magam sem tudtam, miként érzek a cellatársnőm iránt. Tegnap elvitték, és amikor visszaért, kimerültnek látszott, egyetlen szó nélkül bedőlt az ágyba, és pár perc múlva egyenletesen szuszogott, mint aki mély álomba zuhant. Én viszont nagyon nehezen tudtam elaludni, mert azon gondolkoztam, mi a fenét fogok mondani anyunak, ha megtudja, hogy elraboltak a ghenerrai diktátor katonái. „Téged elraboltak a ghenerrai diktátor katonái? Hát mit csináltál már megint?” – hüledezve kérdezi majd, és erre nemigen van jó válasz, legalábbis nekem egy sem jutott eszembe.

Két lehetőségem maradt: vagy megbízom ebben a nőben, vagy továbbra is kémnőset játszunk. Egyelőre nem tudtam eldönteni, melyik legyen. Aztán hajnalban megjött a válasz. Arra ébredtem a felületes alvásomból, hogy a közvetlen közelemben sír valaki. Nem is sír, hanem visszafojtottan hüppög. Beletelt némi időbe, mire rájöttem, hogy ő az. Óvatosan felé hajoltam és finoman megráztam. Tovább hüppögött.

– Hé, nincs semmi baj – súgtam a fülébe angolul, és rögtön tudtam, hogy most csúnyán lebuktattam magam. Kinyitotta a szemét, hunyorgott, mint akinek fogalma sincs arról, hogy hol van, majd egyenesen a szemembe nézett, és suttogva kérdezte: – Te beszélsz angolul?

Nem feleltem, mert hirtelen nem tudtam, mit mondjak.

– Miért vagy itt? – kérdezte még mindig suttogva, és felkönyökölt a priccsen.

– Nem tudom – súgtam. – Valószínűleg a volt fiúm miatt – folytattam.

– Hogy kerültél ide?

Tőmondatokban elmeséltem neki.

Viszonzásképpen Amira is mesélni kezdett. Mit mondjak, égnek állt a hajam a sztorijától.

– Előbb-utóbb kivégeznek minket – tette hozzá suttogva, mintha csak arról beszélt volna, milyen kár, hogy a sarki pékségben elfogyott a croissant. Szíven ütött ez a mondat.

– Az a nő tehet valamit érted… értünk – csúszott ki a számon.

– Melyik nő?

– Az anyád – mondtam, és megvontam a vállam.

Amira tekintete elsötétült, az izzó fényénél láttam – ami éjjel-nappal világított a fejünk felett, talán azért, hogy ne tudjuk, éppen milyen napszak van odakint –, hogy gyanakvás költözik a pillantásába, ugyanakkor valamifajta bizonytalanságot is felfedeztem rajta.

– Honnan veszed, hogy ő az anyám?

– Tudom, hogy ő az – súgtam, és azon töprengtem, vajon milyen messziről is kellene elkezdenem a történetet ahhoz, hogy elhiggye. Kezdjem talán Versace halálával? De hát itt, az isten háta mögött valószínűleg azt sem tudja, kiről beszélek.

Elhatároztam, hogy inkább csak a divattervező neve nélkül adom elő a történetet. – Néha… látok furcsa dolgokat – kezdtem suttogva, és felültem az ágyon. Próbáltam viszonylag érzékletesen elmagyarázni, hogy időnként megelevenednek előttem a fotók, és elmondtam, hogy előre láttam egy híres divattervező halálát.

– Gianni Versacéről beszélsz? – szólt közbe, és majdnem eldobtam az agyam.

Csak bólintani tudtam. Elgondolkodva nézett rám. – Akkor te hava vagy.

– Hava? – kérdeztem. Adja az ég, hogy ne azt mondja, hogy halottlátó vagy boszorkány, fohászkodtam magamban.

– Hava. Azt jelenti, hogy Ő az, akinek a föld, az ég és a vizek segítenek.

– Hm. – Ez nem is hangzik rosszul, gondoltam. Aztán gyorsan említést tettem még a magazinfotóról, amin Ryx Tont láttam felbukkanni, csak akkor persze még fogalmam sem volt róla, hogy ő az.

– A havának akkor van látomása, ha veszély leselkedik rá – magyarázta Amira, és egy cseppet elbizonytalanodtam abban, hogy vajon valóban nyugati orvoslást tanult-e, és tényleg diplomás sebész, nem pedig sámán. Azért folytattam a sort az előző napi „látomásommal”.

– Amikor itt volt nálad az az asszony, láttam az árnyékát a falon – suttogtam. – És ahogy figyeltem az árnyékot, a zsigereimben éreztem, hogy valami történni fog. Inkább figyeltem az árnyékra, mint rátok, akiknek a beszélgetését amúgy sem értettem, legfeljebb annyit érzékeltem, hogy elutasító vagy a nővel, ő pedig kétségbeesetten igyekszik megértetni veled valamit. És akkor az árnyékotok megnyúlt, emberi alakot öltött, színei lettek, arcvonásai. Egy nőt láttam, akinek ugyanaz volt az arca, mint a látogatódé, csak sokkal fiatalabb kiadásban. Szülés közben láttam őt, azt a pillanatot, amikor megszületik a gyermeke. Egyedül volt valahol, talán egy barlangban. Miután megszületett a gyerek, még lüktetett a köldökzsinór, ahogy a nő a hasára vette. Sötét hajú, csöpp gyerek volt… és amikor felvette a melléhez, megláttam az arcát – mondtam, majd kis szünet után folytattam. – Te voltál az az újszülött, Amira.

Amira hallgatott, és figyelmesen nézte az arcomat. Újra megszólaltam.

– Nem tudom, mit akart jelenteni ez a kép, de az az érzés társult hozzá, hogy talán megmenthet bennünket. Valahol sejtettem, hogy nem tudod, kivel beszélsz, fogalmam sincs, honnan.

– Érdekes – súgta végül.

– Miről beszéltetek?

– Semmi lényegesről. Aztán váratlanul elvette azt a könyvet, kitépett belőle egy lapot és ráírta ceruzával: „Az anyád vagyok. Meg akarlak menteni.” Nem hittem neki.

Egy árvaházban nőttem fel, és úgy tudtam, hogy egy járvány elvitte az egész családomat. Aztán hirtelen előkerül az anyám, itt, a bunkerben? Hol volt eddig?

– Szerintem nem ez a kérdés.

– Hanem?

– Hanem az, hogy hogyan tudna megmenteni… minket.

– És miért tagadtad, hogy beszélsz angolul?

– Mert… egy hang azt mondta, hogy nem árulhatom el. – Végül elmeséltem ezt is.

Nemcsak képeket látok, hanem hangokat is hallok. Amira arca földerült: – Akkor minden kétséget kizáróan hava vagy. A havák látnak és hallanak, olyasmit, amit más nem. Mindig abban a formában kapják a vezetést a földtől, égtől és a vizektől, ami abban a helyzetben a legjobban értelmezhető számukra. Biztosan azért kaptad ezt a mondatot, mert ha elárulod nekik, hogy tudsz angolul, akkor nem kerülhetünk egy zárkába. És ha nem kerülünk egy zárkába, akkor nem tudjuk kifőzni a menekülési tervünket – mondta. Szerettem volna hinni neki. De emlékeztetnem kellett magam arra, hogy meglehetősen furcsa, hogy egy sebészorvos a havákról és mindenféle spirituális dolgokról elmélkedik.

– Akkor hát elhiszed, hogy ő az anyád?

– Igen – bólintott. Kifejezéstelen volt az arca. – Azonban továbbra sem tudom, miért csak most jelent meg az életemben. Hogy kerültem árvaházba, miért mondta azt Kevra, a gondozónő, hogy meghaltak a szüleim?

– Biztosan megvolt rá az oka. Most az a legfontosabb, hogy megbízol-e benne?

– Mi mást tehetnék?

– Akkor legközelebb kérdezd meg, mi a terve. Hogyan fog kivinni? Kérd el a ceruzáját, és írd le a kérdést. – Hirtelen milyen sok javaslatom lett, valószínűleg átéreztem, hogy mi a dolga egy havának, másrészt pedig már nagyon szerettem volna elhagyni ezt a dutyit és az egész országot, és egyre inkább úgy tűnt, hogy csak a mesékben menti meg a királylányt a férfi, akit a lány szeret. Ezt a felfedezésemet inkább nem osztottam meg Amirával, nehogy teljesen a kedvét szegjem.

Aztán rám nézett, és suttogva megkérdezte: – Kapsz még az igazságszérumból?

– Amitől nevettem?

– Igen – felelte, és én arra gondoltam, hogy ezt honnan a jó fenéből tudjam. Amira felgyűrte a pólóm ujját és megnézte a könyökhajlatomat. A pislákoló fénynél én is láttam a nagy kékesfekete bevérzést, ami azon a területen alakult ki, ahová a szúrást kaptam. – Elszíneződött a terület. Ez világosan jelzi, hogy most néhány napig nem kaphatsz a szérumból – suttogta –, különben belehalsz.

Köszi, gondoltam.

– Túl sokat kaptál belőle. Kilóra van megszabva, valakinek kicsit eljárt a keze az adagolásnál – magyarázta. – Ha most két-három napon belül kapsz belőle egy újabb dózist, akkor meghalsz.

– És… milyen halált hal, akit túladagolnak vele? – kérdeztem, csak a miheztartás végett. – Halálra röhögi magát?

Amira bólintott, amit akár igennek is értelmezhettem, és végül úgy határoztam, hogy ez a legalább viszonylag jó hír, mármint a többi lehetőséggel összehasonlítva.

Amira megszólalt.

– Ha két-három nap múlva is itt leszünk, akkor mindennek vége úgyis. Tehát vegyük úgy, hogy tudsz titkot tartani.

– Rendben.

– Még nyerünk néhány napot – suttogta Amira. – Egész délután operáltam…

valakit, aki fontos a Vezérnek. Amíg az állapota nem stabilizálódik, addig nem hinném, hogy bármelyikünket is kivégeznének.

A beszélgetés után, azt hiszem, mindketten elaludtunk.

Később arra ébredtem, hogy Amira kapkodva szedi össze magát, és egy őr vár rá a cellaajtóban. Mire felültem, mindketten eltűntek, és még sokáig hallottam visszhangozni a fülemben az ajtó csapódását.

63.

– Hogy találtál meg? – kérdezte Jill a nőt. Muszáj volt hinnie neki, de azért nem árt az óvatosság.

– Konrad szerzett egy mobiltelefont… arról küldött nekem egy SMS-t. Megírta a

címet – felelte. Jill sóhajtott. A mobiltelefon, amit Konrad azért szerzett vagy vett hamis papírokkal Kidnek, hogy Buli el tudja érni rajta, ezek szerint más célt is szolgált. És most itt ül a teraszon ez a nő, aki tudtán kívül csalit dobott Ryx Tonéknak, és aki miatt Kid most újra az életét fogja kockáztatni. És ez a nő bámulatos módon valahogy mégis megoldotta, hogy ne legyenek a nyomában a diktátor emberei, képes volt lerázni őket. – Jártam néhány európai nagyvárosban, kétnaponta másikban, mindenütt készpénzzel fizettem, aztán végül Londonban ültem fel egy mexikóvárosi járatra. Ott eltöltöttem három napot, megnéztem a város nevezetességeit, gondolkoztam, mi legyen. Konrad csak azt mondta nekem, hogy Mexikó a találkozási pontotok, de nem adott bővebb információt. És végül ott, Mexikóvárosban kaptam tőle az SMS-t.

– Nem tudom, hogy jó ötlet volt-e – csúszott ki Jill száján.

– Nem tudom, hogy jó ötlet volt-e belevágnotok ebbe az egészbe – felelte Dorin.

– Én csak írtam egy levelet arra a címre, amit Konrad megadott. Nagyon hiányzik – sóhajtott. Jill vágott egy grimaszt, de tulajdonképpen megértette a nőt.

64.

Kamzsa a betegszoba előtt toporogva várta, hogy a vizit véget érjen. Két napja Ryx Ton engedélyezte neki, hogy néhány folyosón szabadon járhasson és azt is, hogy bemikrofonozva naponta fél órát beszéljen Amirával, hátha a lány elárul neki valamit Faramiról – valamit, ami előreviszi az ügyet. Kamzsának fogalma sem volt, hogy milyen ügyet vihetne előre, ha Farami nyomára jutnának – bár nem volt járatos a hadászati kérdésekben, abban biztos volt, ha Amira szerelmének sikerült kijutnia az országból, akkor nyilván arról is gondoskodik, hogy ne jussanak a nyomára.

Kamzsa arra várt, hogy bemehessen a betegszobába. Tudta a titkot, amit csak kevesen: Amira az előző nap a diktátoron hajtott végre egy operációt.

– Lesz egy kis műtétem – nyitott be hozzá váratlanul a vezér, miután Kamzsa a lányánál tett látogatás után visszatért a lakrészébe. – Azt akarom, hogy látogass majd meg – mondta, és Kamzsa úgy érezte a hangján, hogy ez inkább kérés volt, mint parancs.

Nyílt az ajtó, az orvosok kiléptek. Amira műtősruhát és maszkot viselt, alig vetett egy pillantást Kamzsára, aki szintén be volt öltözve.

– Fél óra. Utána hagyd pihenni – vetette oda.

Kamzsa a lány után nézett… az ő lánya. Gyönyörű, egyenes tartású, büszke, erős nő. Két őr követte. Kamzsa arra gondolt, hogy Ryx Ton nem bánthatja Amirát. Nem létezik, hogy ez legyen a sorsa.

Belépett az ajtón.

A vezér egy széles ágyban feküdt, szinte elveszett benne. Az arcát és a fejét kötés fedte, csak a szeménél és a szájánál hagytak három rést szabadon. Ébren volt, kinyitotta a szemét.

– Sikerült? – kérdezte halkan, suttogva Kamzsát. A nő hallotta az artikulációján, hogy nem mozgatja a száját.

– Nem tudom. Miért… kellett a műtét?

– Másik arcot kaptam – motyogta a férfi. – Egy idegen arcát. Tűrhető a fájdalom.

– Az jó – mondta a nő, és tanácstalanul álldogált az ágy mellett. A férfi karjába infúziót kötöttek. – Mi lesz a… Amira sorsa? – kérdezte hirtelen. Ryx Ton, amennyire csak tudta, kinyitotta a szemét. Kamzsa látta a dühöt és a tanácstalanságot a pillantásában. Aztán, szinte mormolva a szavakat, a férfi megadta a választ.

– Nem hagyhatom életben. Elárult.

Kamzsa érezte, ahogy kifut a vér az arcából. Sejtette, hogy már rég megszületett a halálos ítélet, mégis remélte, hogy ez a pillanat sosem jön el.

– Nem teheted – mondta végül.

– Én bármit megtehetek.

– Nem teheted. – Kamzsa hangja megremegett. – Ő a lányom.

Ryx Ton erre csak mordulni tudott egyet, talán kérdés volt ez, talán válasz, Kamzsa nem tudta, de folytatta.

– És a te lányod. A te véred. Ő a mi gyerekünk.

Hallgattak. Kamzsa nekitámaszkodott az ágy végének, mert úgy érezte, nem bírja megtartani a lába.

– Ismételd meg – préselte ki magából Ryx Ton a szavakat.

– Amira a gyermekünk.

– Mondj el mindent – parancsolta a férfi feldúlt hangon.

– Fiatal voltam… és megestem tőled. Te eltűntél, ahogy akkoriban gyakran…

fontos volt a politika, a harcok, tudom. Én ott maradtam egyedül… Az anyám már nem élt, az apám nem vette észre a terhességemet. Aztán amikor eljött az idő, elvonultam a hegy lábához, ahol annak idején a barlangokban játszottunk… ott hoztam a világra.

– Hogy került az árvaházba?

Kamzsa már sokszor végiggondolta, mit mondana a diktátornak erre a kérdésre, ha kiderülne a titok. Azt nem árulhatta el neki, hogy mialatt a gyereket várta, egészen nyilvánvalóvá vált előtte, hogy Ryx Ton nemcsak vele és a környezetével volt erőszakos, hanem katonaként is vérengző fenevadnak tartották. Kamzsa nem akarta, hogy ez a férfi a gyerekkel zsarolja őt, hogy elvegye tőle és megfertőzze a gyereket a hatalommániájával, hogy büntesse a kegyetlenségével… Tudta, hogy a legjobb gyerekkori barátnője egy árvaházban dolgozik. Hozzá vitte el a gyereket, Kevra látta el őt, és megesküdtek egymásnak, hogy ez kettejük titka marad.

– Nem tudtam mit tenni. Elvittem egy árvaházba – mondta. Nem ez volt a teljes igazság, de nem mondhatta el Ryx Tonnak, hogy ismeri Kevrát, mert az akár Kevra végzetét is jelenthetné.

– És honnan tudod, hogy ő az, hogy Amira a… gyermekünk?

– Kijött egy nő, aki ott dolgozott, és azt kérdezte, mit akarok, kié a csecsemő.

Mondtam, hogy rám bízta valaki, mert az anyja meghalt a szülésben, az apját elvitte a járvány. Nem kérdezett semmit, akár sejtette, hogy ez az igazság, akár nem.

Megkérdezte, mi legyen a neve, és én mondtam, hogy a falumbéli az Amira Mirta nevet adta neki. Elvette a gyereket, és megengedte, hogy időnként érdeklődjem a sorsáról. És én időről időre meg is tettem. Így tudtam meg, hogy a véletlen téged is pont ehhez a gyermekhez, a mi gyerekünkhöz vezetett – folytatta, és felidézte magában, mennyire megdöbbent, amikor megtudta, hogy a vezér pont Amirát választotta pártfogoltjának. – Nem tudtam, véletlenül történt-e vagy a sors rendelte így, de gondoltam, legalább jobb sora lehet, mint az árvaházbeli társainak.

– Miért nem szóltál előbb?

– Évekre elvesztettelek. Most is akkor találtál rám újra, amikor a régi helyedet felfedték.

– Attól még meg kellett volna mondanod – még így is, hogy óriási kötést viselt és nehezen artikulált, szigorúan csengett ez a mondat a szájából.

– Érdeklődtem később is, mondták, hogy nevelőszülőkhöz került. Meglestem néhányszor az iskolában. Aztán eltűnt…

– Amerikában tanult.

– Igen. Találkoztam azzal a nővel, aki az árvaházban dolgozott. Mondta, hogy jól megy a sora, nemrég jött vissza Amerikából, és a központi kórházban dolgozik. Akkor is meglestem néhányszor, de nem mertem odamenni hozzá.

– És tegnap? Mondtál neki valamit?

– Végighallgattad az egész szalagot, nem? Semmit sem mondtam.

– Miért akartál beszélni vele?

– Mert látni akartam. Hallani, milyen okos. Nézni, milyen szép – könny futotta el Kamzsa szemét. – És láttam, milyen szép, láttam, milyen okos – már sírt. – És most te, az apja meghoztad a halálos ítéletét! Az egyetlen gyerekedet meg akarod ölni – csendesen mondta az utolsó mondatot. Ryx Ton mélyet sóhajtott.

– Hagyj magamra.

– Mit tervezel? Miért kaptál másik arcot?

– A tervemnek te is a része vagy, Kamzsa – mondta a férfi talányosan, és lehunyta a szemét.

Kamzsa állt még egy kicsit az ágy mellett, majd kilépett a szobából. Lassan, megtört léptekkel visszament a lakrészébe, és arra gondolt, hogy az összes kártyalapját felfedte, most már csak Ryx Tonon múlik, hogyan dönt.

65.

Kid elemében volt. Hajnalban, amikor gyakorlatra szálltak fel a Párducok, ők elkötötték a helikoptert. Igazából jó ideig fel sem fog tűnni senkinek, legalábbis ebben reménykedett, mert a Kölyök merész ötletét megvalósítva a főnök, Dad helikopterét vették kölcsön. Egy ideig nem fogják keresni, ha szerencséjük van, észre sem veszik, hogy eltűnt, mert addigra, mire észrevennék, ők visszaérnek.

Buli irányította őket. A nyílt terepet is ismerte, azt is, hogy hol vannak egészen biztosan figyelőállomásai a ghenerraiaknak, honnan várható, hogy lentről lőni kezdik őket. Még szürkület volt, úgy tervezték, hogy napfelkelte előtt megérkeznek. Csak akkor kezdték meg az ereszkedést, amikor elhagyták az utolsó falut, nem akarták felverni a falusiakat, mert lehettek köztük katonák. Konrad simán letette a gépet egy viszonylag védett helyre, belőtte a tisztásnak azt a pontját, ami egész jó terep egy gyakorlott pilótának a leszálláshoz.

Kidnek csak úgy száguldott az adrenalin az ereiben, és végre azt is érezte, hogy tehet valamit. Eddig azt figyelte, ahogy Jill játszik a számlákkal és utalgatja a pénzt, tehetetlenül rostokolt Playa del Carmenen, de most kezdte érezni, hogy eljött az idő, amikor újra tehet valamit, sőt rajta múlik az akció sikere. Ez a gondolat hatalmas erőt adott neki. Fogta a fegyvereit, és Buli nyomába eredt.

– Minden bázis elrendezése nagyjából ugyanolyan – mesélte nekik Buli az előző

este. – Mindegyiknek hegyi barlangban van elrejtve a bejárata, hogy ne legyen látható felülről, de azok közül a bázisok közül, amiket ismertem, egyik sem feküdt magasan, mindegyik a hegy lábánál kezdődött, hogy teherautókkal is megközelíthető legyen a környéke. Ezért karikáztam be azt a részt, ahol eltűnnek a teherautók – mutatott rá a térképre az ujjával –, ott van egy fedett lerakodóhely, viszonyag közel a bejárathoz.

Csakis Ryx Ton hű emberei szállítanak, ezért nem ismerik a lázadó erők a bázisok helyszínét.

– Van valami terved, hogyan juthatunk be? – kérdezte Kid.

– Van, de egyrészt nem biztos, hogy működik, másrészt meg kell találnunk a bejáratot.

Most a terepen abszolút Buli volt a főnök, ezt elfogadták Konraddal, és felfegyverezve követték Faramit, remélve, hogy valóban közel lehetnek a diktátor búvóhelyéhez.

Jó negyedórányi gyaloglás után teherautó motorjának hangját hallották. Akkor már a hegy lábához közel jártak, épp egy kihalt falut hagytak maguk mögött, amikor Buli behúzódott egy sziklaszirt kiszögellése alá, és ők követték. Kisvártatva meghallották a teherautót. Buli kifelé mutatott.

– Ott, a kiszögellés után lesz a parkoló. El kell jutnunk odáig és észrevétlenül kifigyelni, hol lehet a barlangbejáró.

A terep egy idegen számára bizonyosan sok meglepetést tartogatott volna, de Kid és Konrad a korábbi bevetéseken már megismerte, hogy milyen rend alapján szerveződnek a ghenerrai települések, és hogy minden falu valahol a hegy lábánál, a központi részen pedig a völgyekben terül el, és általában a hegyről csordogáló patakok vize adta a vízkészletük nagy részét.

Buli elindult, és őt követve hamarosan elérték a kiszögellést. Buli elkezdett felfelé mászni, és amikor pár perc múlva már elég magasra ért, intett nekik, hogy kövessék. Nincs rossz erőnlétben Buli a több napig tartó menekülése után, ha felfegyverezve ilyen gyorsan feljut a hegyre, gondolta magában Kid elismerően, és Konrad nyomában elindult a hegyre. Néhány apró kő megindult a lába alatt, ilyenkor megállt és figyelt. Végül felértek ők is, két szikla között egész jó kis búvóhelyet találtak. Felülről védte őket egy orom, ami egészen belógott eléjük, lentről valószínűleg senki sem vette volna észre őket a terepszínű ruhájukban.

Ők viszont remekül ráláttak egy poros területre, ahová éppen egy traktorkerekű, furcsán összeeszkábáltnak látszó jármű parkolt be.

– A katonaságé – súgta nekik Buli. – Ezt használják, viszonylag nehéz terepen tudnak közlekedni vele. Nagy a tárolórésze, Ryx Tonnak és szűk elitcsapatának ilyenekkel szállítják az élelmiszert, az egészségügyi cikkeket, egyebeket.

Hamarosan észrevették az egyik őrt is, aki távcsővel pásztázta a környéket, és időnként a hegy felé irányította a katonai messzelátót. Mindhárman tudták, hogy ilyenkor egyet tehetnek: mozdulatlanok maradnak, még szinte a levegőt is visszatartják.

Aztán az őr odébb sétált a parkoló autó mellett, de hamarosan meglátták, hogy két másik felfegyverzett őrrel beszélget.

– Hányan vannak? – kérdezte Kid.

– Normális esetben nyolcfős őrség vigyáz a diktátor bunkerére, de gondolom, most legalábbis megkettőzhették az őrséget, ha nem háromszor annyian vannak.

Kid arra gondolt, amire nyilván Konrad is, hogy mennyi esélyük lehet tizenvalahány felfegyverzett katonával szemben.

– Ha átjutunk a gyűrűjükön, és megtaláljuk a bejáratot, hogyan jutunk be a kapun?

Azt mondtad, biztonsági záras a bejárat – fordult Faramihoz Kid.

– Lyukkártyás rendszer van a bunkeren belül és a bejáratnál is. Nem mindenki kártyája nyit minden ajtót. Én a lelépésem előtt még jóval eloroztam az egyik tábornok kártyáját. Ha nem tiltották le, akkor bejuthatunk vele.

– Más ötlet? – csúszott ki a Kölyök száján a kérdés. Buli fehér fogsora felvillant, ahogy nevetésre húzódott a szája.

– Általában van egy vészkijárat is. Ezt Ryx Ton nekem sem kötötte az orromra, de egyszer tudomást szereztem róla, hogy minden bunkert úgy építenek meg, hogy legyen egy külön kijárat a vezér számára, amit csak ő ismer.

– Mikor kezdjük? – kérdezte Konrad.

– Délután kettőkor, őrségváltás előtt. Az őrség szimmetrikusan helyezkedik el a bejárat körül. Ha sikerül semlegesítenünk az őröket, akkor azonnal behatolunk. Más lehetőség nincs.

Kid hátrahúzódott a kiszögellésből, és nekitámasztotta a hátát a sziklának. Innen jobban rálátott a völgyben folyó jövés-menésre. Ahogy támasztotta a sziklát, úgy érezte, mintha az megmozdulna mögötte. Még jobban nekivetette a hátát, és határozottan érezte, ahogy a szikla elmozdul. Odaszisszentett a többieknek, akik azonnal hátrafordultak, és azt látták, hogy Kid háta mögött kezd szétnyílni a szikla.

66.

Gőzöm sem volt róla, hogy mitévő legyek: már megint történt velem valami furcsaság, és nem voltam biztos benne, hogy beszámolhatok róla Amirának, függetlenül attól, hogy hava vagyok-e vagy sem. Az történt, hogy hajnalban, már szinte menetrendszerűen suttogva beszélgetni kezdtünk, latolgattuk, mi várható aznap.

– Félek, hogy nem tettem meg mindent Ryx Ton hatalmának megdöntéséért – súgta, és szomorú volt az arca. Én, miközben tisztán hallottam, amit Amira mondott, egy másik hangot is hallottam, sokkal hangosabban, aki ezt mondta: – Ő az apám. Nem vagyok képes bántani. Az apám, hallod? Nem tehetek ellene semmit. A vér szava a legerősebb.

– Tessék? Mit mondtál?

– Nem tettem meg mindent Ryx Ton bukásáért. Csak elfogadtam a helyzetet. Még ma is tehettem volna valamit, de nem voltam rá képes.

– Vajon miért? – érdeklődtem.

– Nem tudom – rázta meg a fejét. Én tudom, gondoltam, de valahogy úgy éreztem, hogy nem oszthatom meg vele, mit hallottam „havaként” az imént. Az csak tovább bonyolítaná az amúgy is komplikált helyzetet. – Szerintem aludjunk – suttogtam.

Valamiért azt éreztem, hogy ez a legjobb, amit tanácsolhatok magunknak. – Próbáljunk aludni egy kicsit.

Mire felébredtünk, igencsak felgyorsultak az események.

67.

Dad, a Párducok vezetője az imént értesült róla, hogy eltűnt a helikoptere. A pilótája jelentette feldúlva, és kis idő múlva az is kiderült, hogy Buli Farami is eltűnt.

A holmijai között találtak egy Ghenerra-térképet, és a térképen tollal be volt karikázva egy terület.

Dad arra gondolt, hogy Farami a vesztébe rohan, olyan, mint Henry volt, aki ugyan legendává vált a Párducok között, de a története egyben elrettentő például is szolgált. A Párducok vezetőjének szemszögéből nézve Farami elmenekült

Ghenerrából, hogy békét vigyen az országának, megadta a szövetségeseinek a kódokat, meg is érkezett a pénz, de mivel látta, hogy a Párducok nem lépnek elhamarkodottan, a személyes bosszú által vezetve elindult, hogy egymaga győzze le a diktátort. Nagyon nagy hülyeséget csinált. Dad egy ideig abban reménykedett, amikor Faramit kihallgatta, hogy ebből az irányító típusú férfiból, a lázadók hadvezéréből lesz majd az új ghenerrai elnök, de most, hogy Buli ekkora baklövést követett el, ez a teóriája megdőlni látszott.

Nézegette a térképet, és közben azon gondolkozott, vajon Farami direkt hagyta-e hátra, hogy kövessék őt. Egy pillanatra átsuhant az agyán az a lehetőség is, hogy Farami valójában mindig is Ryx Ton embere volt, és most tőrbe akarja csalni a Párducokat, de a rengeteg pénz, amit átutaltatott a Párducoknak, komoly cáfolatot jelentett, nem beszélve Kidék történetéről, ami szóról szóra igaz volt.

Sokáig töprengett a térkép felett, aztán összehívta a rangidős vezetőket. Egyórás megbeszélés után pedig kiadta a parancsot: irány Ghenerra, teljes hadászati arzenállal.

A célpont a térképen megjelölt rész.

68.

Kamzsa arra ébredt, hogy Ryx Ton hívatja.

– Segítened kell – mondta határozottan a férfi, aki meglepően gyorsan kezdett felépülni. Már túlesett a viziten, és kisebb kötést kapott az arcára, mint amit előző nap viselt.

– Rendben – bólintott Kamzsa. Bármit megtesz, gondolta, ha azzal megmentheti a lánya életét.

– Bemész a kártyámmal a lakrészembe, és magadhoz veszed azt a dobozt, ami az ágyam alatt van – magyarázta az elnök, sokkal nagyobb életerőről téve tanúbizonyságot, mint az előző napi találkozásuk alkalmával. Kamzsa bólintott, semmit sem kérdezett, figyelmesen hallgatta a férfit, és nagyon hamar rájött, hogy miféle terv közreműködője lesz. Ryx Ton néhány számára fontos emberrel el akarja hagyni a bázist, mi több, Ghenerrát, és ha Kamzsa jól értelmezte, akkor ez lesz a végső búcsú.

Még adott egy két útmutatást neki a vezér.

– Mi lesz a másik két orvossal és a nővérrel? – kérdezte bátortalanul.

– Ne akard tudni – felelte a férfi. Kamzsa mélyet sóhajtott. Ryx Ton mindenkit megölet, akire már nincs szüksége.

– Amira… Mi lesz a sorsa? – kérdezte rekedten.

– Holnap reggel visszakapja a szabadságát.

Ó, végre egy jó hír. Kamzsa tudta, hogyha valakinek, akkor ezt neki sikerült elérnie. Bepárásodott a szeme.

– És… az ország?

– Pár napig titokban marad, hogy elmenekültem. Utána pedig kitör az anarchia – mondta a vezér, de nem folytatta. Kamzsa meg akarta kérdezni, hogy miért éppen most kell elmenni, és mi a férfi terve vele, de nem kérdezett semmit. Ha most jött el a végzet órája, akkor ez ellen úgysem tehet semmit. Eleget vétkezett azzal, hogy a lányát árvaházba adta és azzal, hogy együtt hált a diktátorral. Ha fizetnie kell érte az életével, akkor nagyon is rászolgált erre a büntetésre, töprengett magában.

Elhagyta a szobát, hogy végrehajtsa a vezér utasításait.

Ryx Ton a nő után nézett.

A zsigereiben érezte, hogy eljött az idő: most azonnal el kell hagynia az országot, különben nagy bajba kerül. Az új külsejével és a hamis iratokkal messzire juthat, akár Mexikóig vagy tovább…

69.

Kid majdnem belezuhant a semmibe, amikor a sziklaajtó váratlanul szétnyílt mögötte, úgy kellett megkapaszkodnia a kiálló szirtben. Addigra már Buliék is mellette voltak, és mindhárman bebámultak a sötétségbe.

– A vészkijárat – suttogta Farami. – Még sosem láttam ilyet.

– Nem kell kód – mondta halkan Kid. – Csak egy pontot megnyomsz a falon, és

kinyílik.

Buli lépett be elsőként, miután kitapogatott a lábával a sötétben egy lépcsőfokot.

A többiek követték. Mivel fogalmuk sem volt róla, hogyan kellene visszazárni a kaput maguk mögött, kénytelenek voltak nyitva hagyni, azzal együtt, hogy így a kinti fények beszűrődtek a bejárati részbe. Konrad ment középen, Kid zárta a sort. Mindhárman fegyvert szorongattak. Buli egyszer csak megtorpant.

– Még egy ajtó – súgta. A Kölyök megérintette a kezével, és rögtön tudta, nem jutnak át egykönnyen, hacsak meg nem találják ennek a betonajtónak is a trükkjét. A fegyvert lerakva kezdtek tapogatózni, hátha megint velük lesz a vakszerencse. Volt egy beugró rész az ajtótól nem messze, Kid annak a falát kezdte letapogatni, és néhol neki is dőlt, hátha megtalálja a nyitógombot. Kid a padlót, Konrad és Buli a bejárat két oldalát tapogatta át centiméterről centiméterre. Buli hirtelen, mintha valamit látott volna, mozdulatlanná dermedt. Akkor már ők is látták. Az ajtó és a sziklafal között kis rés támadt, amin keresztül világosság szűrődött ki. A rés egyre nagyobb lett, Kid berántotta a társait a beugróba, mielőtt az ajtó kinyílik. Fogalmuk sem volt róla, hogyan sikerült működésbe hozniuk, de mindenesetre megtörtént. Kibiztosított fegyverrel várták, mi történik.

Ahogy az ajtó kinyílt, a nyílásban megjelent egy vékony nő, kendővel a fején, Buli arra gondolt, hogy talán az egyik nővér lehet, aztán jött egy lehajtott fejű férfi, aki hordágyat cipelt, rajta egy beteggel. Buli biztos volt benne, hogy nagy baj lehet odabent, ha már a sebesülteket menekítik. A sort egy orvosi köpenyt viselő férfi és egy bekötözött sebesült zárta, ők a beugróból nézték, ahogy az előttük haladók sietve távoznak a főkapu irányába. Ahogy a menet eltűnt a külvilág felé vezető vészkijáraton, Buli intett a többieknek. Immár szabaddá vált az út.

Farami lassú tempót diktált, egyelőre ki akarta ismerni a bunkert. Amikor néma keresgélés után végre felismerte a diktátor lakrésze felé vezető jellegzetes szögben kanyarodó folyosót tudta, hogy jó helyen járnak. Át kellett gondolnia, mit tegyen.

Vajon szembe tud nézni Ryx Tonnal, a zsarnok diktátorral, a vérengző gyilkossal, aki úgy hitte róla, hogy az egyik legfőbb támogatója? És aki Amirát börtönbe küldte?

Buli Farami tudta, hogy eljött az idő. Most megölheti Ryx Tont, és megszabadíthatja Ghenerrát a diktátortól.

Fogta a fegyverét és az ajtóra szegezte. Tudta, hogy a társai biztosítják hátulról.

Aztán, mielőtt lőtt volna, lábbal finoman meglökte az ajtót, és az ellenállás nélkül kinyílt. Buli a fegyverét maga elé szegezve benézett. Sehol senki. Legalábbis nagyon úgy tűnt, hogy a lakrész üres. Nem is értette, hogy mi történik, de a társai fedezékében beljebb merészkedett. Az íróasztal szinte teljesen üres volt. Oda volt dobva az egyik belépőkártyája. Buli zsebre vágta, aztán benézett még a hálóba, utána a mosdóba is, de nyoma sem volt a diktátornak.

Kiadta a jelet a többieknek: irány egy szinttel lejjebb. Kinyitotta a kártyával a következő folyosószintre vezető ajtót, és már mentek is lefelé, egyre gyorsabb tempóban.

A börtönszinten egy őr álldogált a folyosó ajtajánál, de nem volt ideje megszólalni, mert Konrad a fegyverével fejbe csapta. A zárka előtt két őr ült. Egyikük, amikor felismerte Bulit, ordítani kezdett, a másik lövésre emelte a fegyverét, de Konradnak nem remegett meg a keze. Hallották, ahogy valaki futva közeledik a folyosón. Buli gyorsan átkutatta a lelőtt őrt, és a kabátjában talált kártyával kinyitotta a cellaajtót. A két nő a priccs előtt állt zavart arckifejezéssel.

– Gyerünk! – intett Buli Amirának. Most nem volt idő a könnyes egymásra találásra. Közben Kid is benézett, mire a vörös hajú lány arcán felvillant egy mosoly, és gyorsan csatlakozott hozzájuk. Konrad közelharcba keveredett két másik őrrel, Kid leütött valakit a fegyverével, és a nőket vonszolva rohantak vissza azon az úton, ahonnan jöttek.

Rohantak a folyosón, dübörögtek a lépteik, Kid bevágta maguk mögött a folyosóajtót, de akkor már géppisztolyokkal lőtték őket. Kid hirtelen felordított és a lábához kapott, de menni kellett tovább, érezte, iszonyatosan ég a combja, de tolta maga előtt Andit, Konrad pedig húzta a lányt, aztán elhagyták az elnöki lakosztályt, már látták a fényt, kiértek a betonajtó és a vészkijárat közötti részre, és Kid arra lett figyelmes, hogy Andi megfogja Buli karját és teljes erejéből visszarántja.

Mindannyian megtorpantak, a Kölyöknek már hasogatott a combja, aztán egy óriási csattanással bezárult mögöttük a bunker ajtaja. Hatalmas robbanások rázták meg a bunkert, rázkódott alattuk a talaj, Kid sejtette, ebben a pillanatban rombolják porig a búvóhelyet a Párducok, aztán másra már nem emlékezett, úgy esett össze, mint egy rongybaba.

70.

Ryx Tont és kis csapatát az egyik mentőautónak álcázott terepjáró vitte tempósan, már amennyire gyorsan lehetett közlekedni a bunker környéki terepen. A helikopter, amivel elhagyják az országot, védett helyen állt. Az orvosra szüksége van.

Gondolkodott rajta, hogy esetleg Amirát viszi magával, de míg az orvost simán likvidáltathatja, ha már nem lesz rá szüksége, Amirát nem lett volna képes sem megölni, sem megöletni, hiszen a saját vére folyt a lány ereiben. A stratégiai vezetőre is szüksége volt, nem beszélve arról, hogy annak idején pilótaként szolgált, és szinte bármilyen gépet el tud vezetni, beleértve a helikoptereket is. Aztán Kamzsa – ő még fiatal és hűséges. Eddig minden parancsának engedelmeskedett, bár nehéz lesz megbocsátania neki, hogy elhallgatta előle a közös gyereküket. Kamzsa a

szövetségese, képes irányítani a nőt, és szüksége lesz valakire, aki mindig mellette van. Ő sem lesz már fiatalabb, és egyelőre elképzelni sem tudta, hogy milyen életet él majd. A bujkálás az elmúlt évtizedben sokszor része volt a napjainak, a legutóbbi évekről nem is beszélve. De hogy mivel fogja tölteni az idejét? Ahogy átrakták őt a gépbe, arra gondolt, hogy most már nem lesz mögötte egy ország, amit vezetni kell vagy megvédeni a külső támadástól.

Miután beszálltak, a vezér Kamzsa katonai hátizsákjára pillantott. Ugyan az eltulajdonított pénzét nem sikerült visszaszereznie, de a hátizsák sokkal nagyobb értéket tartalmazott. A világ legértékesebb fekete gyémántjai lapulnak egy dobozban a hátizsák mélyén, bármit meg tud venni belőlük, és a feketepiaci értékesítés módját is hamarosan meg fogja találni. Talán egy jacht egy tengeren… talán egy saját sziget, házzal, személyzettel… bármit megvehet akár egyetlen gyémánt feketepiaci árából.

Volt köztük két csodaszép darab, nem túl nagyok, simán elférnének egy nadrágzsebben vagy egy női tenyérben, de ezek voltak a legkülönlegesebbek. Behunyta a szemét, és a gyémántok gondolata megnyugtatta. Már felszálláshoz készülődtek, amikor észrevették az égen elhúzó helikoptereket. Ahogy Ryx Ton meglátta az egykori bunkere környékén felcsapó lángokat és a felszálló füstöt, tudta, hogy jó volt az időzítés, egyetlen perccel sem maradhatott volna tovább a búvóhelyén.

Vajon hogyan találta meg Farami a búvóhelyét? Merthogy csakis ő lehetett, abban

Ryx Ton biztos volt.

Amikor elhagyták a határt, Kamzsa arcára pillantott, látta a szemében a könnyeket, és végül Ryx Ton elmondott magában egy fohászt, hogy Amira sértetlenül élje túl a támadást.

71.

Igazi hava vagyok. Jó, ennek a közlésnek talán nem volt itt az ideje, de mégis ez ugrott be, amikor ezzel a veszett társasággal kikerültünk a barlang fogságából, és megláttam a bejáraton túli fényt. És akkor minden lelassult körülöttem, és ezt szó szerint kell érteni, mintha kockákra bontottak volna egy filmet, láttam, ahogy a minket vezető fickó rohan ki a fényre, húzza magával Amirát… és azt is láttam – immár gyorsított tempóban –, hogy egy hatalmas szikla zuhan lefelé, és itt elszakadt a film…

Aztán újra lassítva láthattam a vezetőnk mozdulatait, én utánakaptam, mert tudtam, hogy nem mehetünk ki a fényre, és akkor dübörögve találat érte a bejárat előtti részt, vagy odazuhant egy óriási szikladarab, nem tudom, de mindenki rám bámult.

Utána Alex összeesett, próbáltam elkapni, és sikítottam, majd azt láttam, hogy a többiek letépik magukról az ingüket, és Amira szorosan beköti Alex lábát a széttépett ingdarabokkal, átüt rajta a vér, és rimánkodtam magamban, hogy nehogy meglássam őt egy víziómban láb nélkül. Túlzottan terhesnek éreztem, hogy hava vagyok, szerettem volna, hogy véget érjen ez az egész, és otthon legyek a gumimatracomon, Délegyházán, és kiderüljön, hogy mindezt csak álmodtam, mert este, elalvás előtt valami nagyon hülye filmet néztem meg az Azok a csodálatos Baker-fiúk helyett.

Később, amikor csend lett, a vezetőnk – akiről már sejtettem, hogy Amira szerelme – és a másik fickó elkezdték eltakarítani a bejáratot, én Alex kezét fogtam és beszéltem hozzá, egyáltalán fogalmam sem volt, hogy mit mondok, csak azt észleltem, hogy folyamatosan beszélek, aztán egyszer csak Amira szerelme elkérte Amirától a fehér inget, ami a lányon volt, a pólója felett, és integetni kezdett vele.

Ami ezek után történt, abból csak arra emlékszem, hogy egy katona felfüggeszt valami karabínerre, és húznak fel, az ég felé, emlékszem még a helikopter fülsértő

zajára, aztán semmi, és a következő képem az, hogy egy fehér kórházi ágyon fekszem.

– Hogy érzi magát? – kérdezte valaki angolul, és hirtelen összezavarodtam, nem tudtam, elárulhatom-e már, hogy beszélek angolul, így csak röviden válaszoltam.

– Tűrhetően.

– Minden rendben lesz – felelte az orvos. Pár perc múlva kiment a szobából, de nem sokkal később bejött Amira. Leült az ágyam szélére.

– Alex rendbe jön – kezdte. Emlékezett Alex nevére! Elmosolyodtam. – Ott voltam az operációnál. Kapott két golyót a combjába, de a lövedék nem ért csontot, ugyan közel volt az ütőérhez, de most már minden rendben lesz. Ma már felkelhet.

Nemsokára hazamentek.

– Hol vagyunk? – kérdeztem.

– Loruscóban. Egy katonai bázison vagyunk – magyarázta. – Azoknak a nyugati katonáknak a bázisán, akik felszabadították Ghenerrát a bombázással.

Mondjuk mi meg majdnem otthagytuk miattuk a fogunkat, gondoltam, de annyira ragyogott a lány arca, hogy inkább nem szóltam.

– Alex majd biztosan mesél róla – tette hozzá olyan arccal, mint aki tud valamit.

– Oké. És mi van a többiekkel?

– A diktátor bunkere megsemmisült. Időbe telik, mire eltakarítják a romokat, és felkutatják a holttesteket. A diktátor elleni lázadók megalakították az ideiglenes kormányt. Állítólag komoly segélyekre számíthat az ország Nyugatról.

– Lesznek szabad választások? – Nem is értettem, hogy csúszott ki a számon éppen ez a kérdés. Mert valójában abban a pillanatban jobban kellett hogy érdekeljen: mikor jutunk haza Alexszel? Honnan a túróból jött elő belőlem ez a szabadságharcos, az emberi jogok felkent képviselője?

– Lesznek. Buli meghirdette. A jövő hónapban lesz az első szabad választás Ghenerrában.

– Buli?

– Ő az ideiglenes elnök. Szerintem… – nézett rám titokzatosan – …őt fogják megválasztani.

– És te?

– Én közkórházban fogok dolgozni. Lesz elég munkám – mosolygott. – És együtt élünk majd Bulival.

– És Ryx Ton? – kérdeztem. Mégiscsak szerettem volna tudni, hogy mit tud Amira kettejük valós kapcsolatáról, a vérrokonságról. Még mindig nem voltam biztos benne, hogy megoszthatom a hírt Amirával.

Rám nézett, és elsötétült a tekintete.

Tudja, gondoltam. Végül is bent volt nála az a nő, vagyis Amira anyja, mielőtt még elkezdődött volna a menekítési akció. Eljött az anyja, és egy kis zacskóban odaadott valamit Amirának, aki nem akart semmit elfogadni, de az anyja végül rábeszélte, hogy rejtse a ruhája alá, majd megcsókolta Amirát és elment.

– Valószínűleg meghalt.

– Szeretném látni Alexet – nyögtem ki némi hallgatás után, és óvatosan megmozdítottam a lábujjaimat. Mozogtak. Eszerint mindenem megvan.

– Erre a mondatra vártam! Gyere! – mondta, és felsegített.

A következő percben már Alex ágya mellett álltam a betegszobában. Ránéztem, és láttam, hogy mosolyog.

– Szeretlek, te hülye – csúszott ki a számon. – Szeretlek, Barna Sándor.

– Sajnálattal közlöm – kezdte, és megfogta a kezemet, én pedig elhűlten figyeltem a száját, mert nem akartam elhinni, hogy újra szakítani fog velem –, hogy te nem szereted Barna Sándort.

– Már hogy a fenébe ne…

– Te Kenderes Lászlót szereted.

– Hogy mi van? – Képes gyanúsítgatni? Még soha az életben nem hallottam Kenderes Lászlóról. Itt fekszik a betegágyon, és egy másik férfival hoz gyanúba?

– Mert ez az igazi nevem.

– Ó, a francba – mondtam, és leültem az ágy szélére. – Most aztán mindent el kell mondanod.

– Oké – nézett rám fájdalmas arccal. Hát igen, az igazság fáj, gondoltam. – Csak előbb szállj le a frissen operált lábamról, jó?

72.

Amira elmondta Bulinak, hogy előkerült az igazi anyja, elmesélte bebörtönzésének történetét, és hogy hogyan barátkozott össze a magyar lánnyal, és a végén azt is kibökte, hogy Ryx Ton az apja volt. Tudta, hogy Buli hallgatni fog, mint a sír. Ghenerrában nem lenne életbiztosítás, ha kiderülne, hogy Ryx Ton vére folyik Amira ereiben. Márpedig ő Ghenerrában akart maradni, segíteni a rászorulóknak Amira tudta, hogy a hazájának megvannak az adottságai az újjáépítéshez, és Buli elmondta neki, hogy hamarosan nagy pénz várható az újjáépítéshez.

Buli cserébe elmesélte, hogyan lopták el Ryx Ton vagyonát, és hogyan használják fel a pénzt a demokratikus újjáépítéshez, de Buli tudta, hogy erről pedig Amira fog hallgatni, mint ahogyan ő is hallgat majd arról, hogy Amira a diktátor lánya. Még több közös titkuk lett, és előttük állt a közös jövő…

Amira csak egyvalamit nem mondott el Bulinak: azt, hogy valóban teljesen át is operálta az apja arcát. Két férfinak, a kísérleti alanynak és az apjának az arcát is átalakította, mégpedig egy harmadik férfi arcát kapták mindketten. De amikor Buli elmondta, hogy Ryx Ton ajtaját nyitva találta az akció alatt, Amira gyomra összerándult. Ryx Ton háborús bűnös volt, és halállal kell lakolnia, mint ahogyan több mint valószínű, hogy az anyja is a halálát lelte a bombázásban. Ugyanakkor…

mindketten a szülei voltak, és Amira úgy döntött, ha esetleg túlélték volna a bombázást, vagy valamilyen véletlen folytán elmenekültek – bár ebben nemigen hitt –, akkor nem ő fogja lebuktatni az apját azzal, hogy részletesen beszámol róla, milyenné operálta át. Legyen ez az ő családi titka, még ha sírig kell majd őriznie is.

Most, hogy Andi kiment a szobából, Amira megtapogatta a zacskót, amiben az anyja, jobban mondva az apja búcsúajándéka volt.

– Fekete gyémántok – szórta ki a köveket az asztalra. – Vér tapad hozzájuk.

– Tudom – bólintott Buli. – És mégis… valahol az örökséged.

– Véres örökség. Nem akarom megtartani.

– Akkor mit akarsz kezdeni velük?

– Gyerekkórházakat és árvaházakat építtetni az árból. Fel akarom ajánlani egy nagy árverésre őket. Jótékonysági árverésre.

– Rendben. Várd meg, amíg lezajlanak a választások – tanácsolta Buli. – Mert ha előtte előhozakodsz a tervvel, senki sem mossa le rólunk, hogy ezzel akartuk megvenni az emberek szavazatait. Addig kitaláljuk, hol jutottál hozzá, mert nem mondhatjuk meg, hogy mi módon jutott hozzád.

– Szándékosan beszélsz többes számban?

– Igen – válaszolta Buli. – Hát persze hogy szándékosan.

– Akkor jó.

Buli mosolygott. Várta a közös életüket. Érezte, hogy Amira nem mondott el neki mindent, de arra gondolt, hogy lesz még idejük… ám azt ő sem mondta el a lánynak, hogy valakik elhagyták a bázist, amikor ő Kidékkel odaérkezett. Egyszer majd talán eljön az idő, hogy megbeszéljék mindazt, ami ma még titok.

73.

– Konrad holnap érkezik – Jill kiszállt a kocsiból, és Dorinra nézett, aki már izgatottan ácsorgott a tengerparti ház kapujában. – Mondtam neki, hogy lesz egy meglepetésem számára.

– Ahhh. És?

– Rájött. Persze nem volt nehéz, hiszen ő adta meg neked a címet, nem igaz? – nézett lesújtón Dorinra, aztán elmosolyodott. – Lehet, hogy vége a bujkálásnak.

– Pedig egész klassz ez a hely.

– Maradhattok. Ki van fizetve a ház egy évre előre. Nem tudom, Kid visszajön-e…

– És te? Nem maradsz velünk?

Jill megrázta a fejét. Nem tudta még, mihez fog kezdeni, de most, hogy véget ért a rémálom, úgy érezte magát, mint egy madár, aki előtt kinyílik a kalicka ajtaja. Nem tudta, merre viszi a sorsa, de mázsás súly gördült le a válláról. Henry, aki eddig érzelmileg fogva tartotta, kezdte finoman elengedni őt, de Jill tudta, hogy a fiú örökre mellette marad majd, bárhová sodorja is az élet.

Átutalta az összes pénzt a számlákra. Az ő feladata véget ért.

Majd még meglepődnek a fiúk, Kid, Konrad és Buli, amikor több millió dollár jelenik meg a számlájukon. Biztosan kevesebbre számítottak. Jill nem érezte bűnösnek magát. Mindig értett a tőzsdéhez, és jelentős összegű kamat gyűlt össze a pénz ügyes mozgatásával. Megérdemlik a fiúk ezt a pénzt, éveket áldoztak az életükből a céljaikért, és azt a kockázatot is vállalták, hogy akár egész hátralévő életükben bujkálniuk kell. Jill ezért az összegyűlt kamatot elosztotta négyfelé. Mindannyian felépíthetik az új életüket.

74.

– Mikor fogod elhinni ezt az egészet? – kérdezte Alex (nagyon sajnálom, nekem már csak Alex marad, a Laci névre pláne nem fog ráállni a nyelvem).

– Mármint mit? – kérdeztem vissza. Egy menetrend szerinti járaton ültünk, nem tudom, honnan a fenéből szerezték meg az útlevelemet, de azzal utaztam, Alex pedig a László nevű alteregója (na jó, a valódi személyisége) útlevelével. Budapestre tartottunk, és ha hihetek a naptárnak, akkor közel két hétre eltűntem. Igazán nem tudom, milyen lesz otthon a fogadtatásom, és most nem a hattyúkra célzok.

– Azt, hogy nem állt szándékomban elhagyni téged, de nem tehettem mást. Nem akartalak belekeverni.

– Pfű. Ezt most hogy mondjam el Áronnak?

– Sehogy. Ez titok, Andi. A Párducok nem léteznek, érted? Tudsz titkot tartani?

– Tudok, mert azt se mondtam el senkinek, hogy beraktál a melltartóim közé nyolcmillió forintot. – Ezt ugyan már átrágtuk párszor, de újra és újra hallani akartam a magyarázatot.

– Azért tettem, mert aggódtam miattad, és szerettem volna, ha van tartalékod.

– Tudod, hogy megvettem azt a kocsit. De a többi pénzt nem tarthatom meg.

Valaki más biztosan jobban rászorul. Szerzek állást – mondtam, és hirtelen eszembe jutott a fordítás, a horoszkópok… és kicsit elszégyelltem magam az Oroszlánok nyári horoszkópja miatt, amit Alex lelépése felett érzett dühömben összehoztam. – Ne haragudj, ha nem lesz kedves hozzád a horoszkópod. Nem akartam megbántani az Oroszlánokat – motyogtam. Alex felderült.

– Ó, bántsd őket nyugodtan!

– Mi vaaan? – bámultam rá, és nagyon nehezen álltam meg, hogy ne csapjak rá a lábára. Miatta utaztunk business classon, hogy legyen elég hely az operált lábának.

Azonnal leesett a tantusz. – Te nem is Oroszlán vagy?!

– Hát – nézett rám derűsen…

– Baszki, öt éven át még a születésnapodról is hazudtál? Azonnal mondd meg, mi a csillagjegyed.

– Kos.

– Ó, basszus. – Tudhattam volna. Tudhattam volna! Basszuskulcs.

– De állítólag Mérleg az aszcendensem – tette hozzá még mindig mosolyogva.

Mérleg! Hallja ezt valaki? Mérleg? Konyhaasztrológusként is tudtam, hogy az gáz. A Mérleg az tétovázós. A Kos falnak menős. Mi jöhet még?

– Apropó, az anyád – közöltem. Már mondta, hogy nem a saját anyja volt, hanem egy statiszta! Statiszta. Ne már, ki játszatja el statisztával a saját anyját? Csakis az, akinek még olyanabb az anyja, mint maga a statiszta. Az apja fotója pedig egy vadidegen férfi fotója volt, amit egy régiségboltban vett.

– Majd megismered. Sokkal… kedvesebb.

– Ó – sóhajtottam. – Az nem lesz nehéz, tekintve, hogy a statisztád egy pokróc volt. És a lány, akivel a lakást bérelted?

– Statiszta.

– Oké, Barna Sándor vagy Kenderes László, vagy Kid, akárhogy szólítalak is, szeretném most közölni, hogy nincs több statiszta az életedben! Nincs több párducozás, és nincs több titokzatos harci küldetés!

– Ez az egy volt. Már mondtam. Vége. Normális életet fogok élni, veled.

– És a kötött mellények?

– Azokat Barna Sándor hordta.

– És te miket hordasz?

– Nagyon menő cuccokat – röhögte el magát.

– Na.

– Mit na?

– Nem tudom. Nehéz elhinni ezt az egészet.

– Mikor hiszed már el végre?

– Mondjuk… – gondolkodtam el – …mondjuk adjunk nekem száz napot és utána.

– A száz napból vond le azt a negyvenhármat, ami már eltelt.

– Akkor hagytál el? Negyvenhárom nappal ezelőtt?

– Igen.

– Jó. Akkor még ötvenhét éjjel és nappal. Az pontosan száz. Akkor majd lehet, hogy elhiszem. Ha még mindig megleszel, és ha bírod a délegyházi kiöntős pöcegödrös házamat és a romantikus lelkű szippantóst.

– Elköltözhetünk – mondta Alex. – Úgy alakult, hogy… lett egy kis pénzem.

– Nem érdekel – vontam vállat. Már hallani sem akartam erről az egészről. Minél többet tudok meg, annál mélyebbre süllyedek ebben a diktatúrás sztoriban.

– Jó. Határozzuk meg: száz nap és száz éjjel, és összeházasodunk.

– Mi? – döbbenten néztem rá. Hiszen éppen hogy egymásra találtunk, nem? – Öt évig én Barna Sándort ismertem. Meg kellene ismernem Kenderes Lászlót is, nem?

– Van még rá ötvenhét napod, úgyhogy jó lesz, ha belehúzol.

Ó, hát erre mit lehet mondani? Szerintem semmit. Bedugult a fülem, leszálláshoz készülődtünk, és én rettegni kezdtem, hogy hamarosan találkozom az anyámmal, aki alaposan megmossa a fejem az eltűnésem miatt, izgultam, sokkal jobban, mint az elmúlt két hét során bármikor. De aztán arra gondoltam, hogyha ki tudtam szabadulni Ryx Ton börtönéből, akkor ezt is kibírom. Különben is, velem lesz Alex, aki – ha jól ismerem az új személyiségét – képes lesz kitalálni valamilyen hihető mesét, és senkinek sem kell megtudnia, hogy mi minden történt velem. Hiszen senki sem hinne nekem, ha elmondanám, ami valóban megtörtént, nem igaz?

Epilógus

Réka sosem járt a Szalaival, ezt fontosnak tartom leszögezni. Többször rákérdeztem, végül kiderült, hogy anyu tévedett, és Réka a Bajaival randizott néhányszor.

– Ne viccelj, tudtam, hogy a Szalai neked kell! – nyugtatott meg. Mióta nem láttam, kikerekedett a hasa, és már anyuék is tudták, hogy gyereket vár. Kicsit berágtak rám családilag és a baráti körömmel együtt, mert eltűntem, de végül megértették, hogy nem mondhattam nemet Alexnek a békülős utazási ajánlatra. (A combizma elszakadt, amikor futottunk a tunéziai tengerparton, csak mondom, hogy ez lett a szöveg.) Néhány nappal később egy családi vacsorán, a főtt kukoricaevésnél apu előállt azzal, hogy láttak a CNN híradójában mint ghenerrai hadifoglyot, és jót röhögtünk rajta, hogy van egy hasonmásom Ghenerrában. Később Inez is előjött ezzel a szöveggel, akkor is nagyon nevettem ezen a feltételezésen, de Inez azt mondta, hogy ne legyek ilyen faragatlan, inkább sajnálnom kéne azt a szegény lányt.

Anyuéknak bevallottuk, hogy mi Alex valódi neve, és a Barna Sándort csak az anyja iránti tiszteletből használta, de az irataiban nem szerepelt. Mondjuk ez is elég átlátszó hazugság, de legalább egy kicsit hihető, hogy az anyja vezetékneve Barna, az anyai nagyapját pedig, aki hősi halált halt valamelyik háborúban – ezt én szőttem bele a sztoriba, hiába nézett rám Alex csodálkozva, és hiába kérdezte az apám, hogy ugyan hány éves volt, és melyik háborúban – Sándornak hívták, és ezért használja nem hivatalosan ezt a nevet. Azt hiszem, ezzel elértük, hogy a környezetem teljesen dilisnek tartsa, de a hazugságnak mindig ára van.

Amíg nem voltam Magyarországon, Áron randizni kezdett egy fiúval, és meghívott minket Alexszel, Inezzel és a saját pasijával egy szombati bulira a saját lakására, ahol az est fénypontjaként női cuccban elénekelte az I Will Survive-ot. A pasija időt kért, hogy ezt megeméssze. Alex egy rohadt szót nem szólhatott, bele is suttogtam a fülébe, hogy ő aztán mindannyiunk közül a legnagyobb átváltozóművész.

Inez közölte, hogy elszegődik Áron menedzserének, és befuttatja őt a londoni travibárokban, csak előbb megtanul angolul. Alig győztem ismételgetni, hogy több tanítványt nem vállalok.

Mivel a korrektori állást nem kaptam meg (anyu egy r-rel írta, hogy korrektor), így ideiglenesen az apu-féle pisilaborban dolgoztam titkárnőként, és meg kell mondjam, mivel tudtam, hogy nem tart örökké, szórakoztatónak találtam.

Hét kiskutya született, de mire jelentkeztem a tenyésztőnél, kiderült, hogy már mindnek van gazdája.

A maradék vagyonomat (már úgy értem, ami a nyolcmillióból maradt) névtelenül felajánlottam egy olyan szervezetnek, ahol beszédzavaros gyerekeket kezelnek.

Alex írt nekem egy romantikus levelet, kézzel, és meg vagyok győződve róla, hogy a romantikus szippantósom adta neki az ötletet.

Hogy hol adta át a levelet?

Hát a mexikóvárosi repülőtéren.

Amúgy persze nem tanult sokat a szippantóstól, mert nem cifrázta agyon: Drága Andi! Letelt a száz nap. Száz nap és száz éjjel vártam rád. Úgyhogy szerintem tényleg házasodjunk össze. Mit gondolsz?

Na én azt gondoltam, hogy nem is tudom. Sírva fakadtam a reptéren. Volt még néhány óránk, hogy elérjük a cancuni gépet.

– Panamában? – kérdeztem, és ezzel magamat is megleptem.

– Akár ott – bólintott.

– És vehetek tornacipőt az esküvői ruhámhoz? – Hát mit tegyek, muszáj visszahoznom valahol a bennem rejtőző havát. Azóta sem voltak látomásaim, nem hallok furcsa hangokat, nem látok képeket, de Amira megmondta, hogy a hava csak akkor tapasztal furcsaságot, ha veszélybe kerül. A versacés ügyről pedig azt állította, hogy az hitelesítette a hava mivoltomat, attól kezdve nyugodtan hihettem a belső

képeknek, amiket láttam.

– Vehetsz. Nyugodtan – bólintott. Akkor jó, gondoltam. Ez a kép megvalósulhat, mert ez csak álom volt és nem rémkép. – És még valamire gondoltam… most úgysincs állásod…

– Ne szóljuk le azért a pisilabort – mondtam. Tudtam, hogy előbb-utóbb hozzám illő állásom lesz, akár tanárként, akár mondjuk az állatkertben hattyúgondozóként (na jó, ez talán vicc volt, mindenesetre a hattyúim és a kacsáim is jól vannak).

– Igen, de tudod… volt az a dolog, amiről többet nem beszélünk – célzott a ghenerrai epizódra –, és ha gondolod, veszünk egy hajót, beszállunk a Karib-tengeren, és az egész életünk egy nyaralás lesz…

– Aha, persze. Kötve hiszem, hogy elviselnéd a tétlenséget – nevettem. – Nem bírom, hogy gazdag pasi lettél. Fel kéne ajánlanod az összes pénzt jótékony célra.

– Oké, majd gondolkodom rajta – mondta, de abból, ahogy mondta, sejtettem, hogy esze ágában sincs ezen gondolkodni. Hm. – Akkor igen? Hozzám jössz feleségül?

– Aha. Ha felajánlod a pénzt.

– Viccelsz?

– Mennyi pénzt szereztél, Kenderes László alias Barna Sándor, ezzel az egésszel?

– Jill átutalt a kamatokból…

– De mennyit? Ne kamuzz!

– Hm… hát…

– Mondd, mert különben nincs esküvő.

– Néhány milliót.

– Néhány millió forintot?

– Nem. Néhány millió dollárt.

– Hűha – leheltem, és nemigen találtam szavakat. – Akkor azt fel kell ajánlanod.

– De egyelőre nem tudom, mire.

– Kitaláljuk. Ebben a pillanatban nekem is csak az jut eszembe, hogy az Azok a csodálatos Baker-fiúk folytatására, de… lesz jobb ötletem is, ne félj – nyugtattam, amikor láttam, hogy a szemét forgatja.

– Azt sejtem. A nászutunkat levonhatjuk belőle?

– Igen, de akkor a szavadat adtad, rendicsek? Nem őrizgeted a piszkos pénzt.

– Rendben, már mondtam – felelte. Megcsókoltam, aztán már hívták is a cancuni járat utasait.

Át kellett még mennünk egy biztonsági kapun. Minden cuccomat felraktam a szalagra, ott álltam szandálban, blúzban és farmerszoknyában. Vajon egyszerűen átjutok az átvilágításon? Már Budapesten is ezzel játszottam.

Beléptem a kapuba. Semmi sípolás. Simán átmentem. Elmosolyodtam, és megtapogattam a zsebemet. Csak egy picike kis dudort éreztem. Arra gondoltam, ha Alex azzal is bizonyítja, hogy tényleg szeret, hogy valóban meg tudna válni a piszkos pénztől – persze ha meg tudna válni tőle, akkor már nem is fogok ragaszkodni ahhoz, hogy elajándékozza az egészet –, akkor majd megmutatom neki, mi van a zsebemben.

De csak akkor. És majd eldöntjük, mi legyen annak a kőnek a sorsa, amit egy ideje magammal hordtam.

A zsebemben ugyanis az Amirától kapott búcsúajándékom, a világ egyik legértékesebb fekete gyémántja lapult.

„Nekem is van vörös énem”

Kérdezz-felelek Fejős Évával

Mióta posztoltam a Facebook-oldalamon a Száz éjjel vártam című készülő

regényről, rengeteg kérdést kaptam az olvasóimtól, Tőletek, Andival és a regény többi hősével kapcsolatban. Igyekszem most mindet megválaszolni – ha további kérdéseitek lennének,

keressetek

a

www.fejoseva.com

honlapon

vagy

a

www.facebook.com/fejoseva1 Facebook-oldalamon!

– Neked is van „vörös éned”, szerettél volna valaha is átváltozni?

– Szerintem mindannyiunknak van „vörös énünk” – az enyém például gondolkodás nélkül vállalna bármi veszélyt, ha úgy érezné, hogy „megéri”. Persze őt is én irányítom, de a „vörös énem” az intuícióira hallgat, ezért jó odafigyelnem rá.

Nekem nincsenek látomásaim, ahogy Andinak, de sokszor bebizonyosodott már, hogy érdemes hallgatnom a megérzéseimre. A „vörös énem” adja a hitemet is: amikor írás közben elbizonytalanodom, ez a belső hang ad új erőt, és ő súgja nekem, hogy folytassam (és hogy miként folytassam) a történetet. Az én „vörös személyiségem”

segít abban is, hogy legyintsek a kevésbé fontos dolgokra, és hogy megőrizzem a játékosságomat. Úgy érzem, hogy ő tartja a kapcsolatot a bennem élő regényhőseimmel is. Mindenkiben van egy gyermeki, a megérzésekre hallgató személyiség, csak nem mindenki engedi szóhoz jutni. Én talán azért is írok regényeket, mert mindig meghallottam magamban a „vörös énem” hangját, aki abba az irányba vezetett, amiről „tudta”, hogy örömöm lesz benne.

– A Helló, London után ez már a második regényed, ami – legalábbis részben – Délegyházán játszódik. Miért olyan fontos számodra ez a helyszín?

– Délegyházán, a nagyszüleim hétvégi házában töltöttem gyerekkorom legszebb nyári iskolaszüneteit. Mindig mosolyogtam írás közben, amikor Andi kikérte magának, hogy egy másik szereplő „víkendháznak” merte nevezni az otthonát – holott a képzeletemben a hősnőm a nagyszüleim egykori (mára átalakított) víkendházában lakik… Egyébként az egyik unokatestvérem Délegyházán él, és mindig nagy örömmel látogatok el hozzá. Kiülünk a tópartra, és eszembe jutnak azok az évek, amikor tiniként ott strandoltam és arról ábrándoztam, hogy egyszer majd befejezek egy regényt (akkoriban inkább csak elkezdtem őket), és arról is álmodtam, hogy egyszer majd valamelyik történetemnek Délegyháza lesz a helyszíne. Jó érzés, hogy megvalósítottam ezt az álmomat, ráadásul nagyon élveztem az írást.

– Andi, ha tehetné, egész nyáron egy gumimatracon lebegne a tavon. Te bírnád, ha semmittevéssel telne egy nyarad?

– Amikor én egy gumimatracon „lebegek” a vízen, akkor általában pereg a szemem előtt egy új történet, vagy éppen az aktuális regényemen gondolkodom.

Amikor Délegyháza megjelenik a képzeletemben, mindig úgy érzem magam, mintha nyaralnék. Annál persze sokkal pörgősebb vagyok, mint hogy egy egész nyarat semmittevéssel töltsek, de néha szükségem van egy-egy „gumimatracos”, lazítós napra.

– 2000-ben vetetted papírra Andi történetét, még ha azóta átírtad is egy kicsit a regényt. Sokszor elmondtad, hogy a képzeletedben tovább élnek a szereplőid.

Szerinted mi van most Andival?

– Ezt azért nem árulom el, mert nem tudhatom, hogy nem sétál-e be a hősnőm valamelyik későbbi regényembe. Ha így lesz, akkor majd kiderül, hogy mi történt vele azóta, hogy befejeztem a könyvet. Egyébként valóban nem tudatos döntés következménye, amikor egy karakter visszatér egy későbbi regényemben – egyszerűen vissza akar jönni, és én hagyom… Két hősöm van, akiket tudatosan hozok vissza minden könyvemben, ha csak egy-egy villanásra is: a Hotel Bali Dóráját és Endrődit.

Nagy találkozás és nagy szerelem az övék, megküzdöttek egymásért, és amikor a szerelmüket „lezártam” az Eper reggelirében, sejtettem, hogy a történetük még nem ért véget. Nem, az ő szerelmük nem tündérmese – még ha annak is látszik –, megküzdenek egymásért, mint az életben sok-sok olyan pár, akikről azt hisszük, hogy „nekik minden olyan könnyen megy”. Szeretném megmutatni, hogy Dóráéknál ez hogy megy… Kaptam leveleket a Karibi nyár után, amelyekben azt írták az olvasóim, hogy nem juthat válságba az „álompár” kapcsolata. Már miért ne juthatna? Szerintem egy jó kapcsolat is kerülhet válságba, és az igazi kérdés az, hogy olyankor mit lehet tenni. Szeretem figyelni – mert kétségtelenül „tovább élnek” egy-egy könyv befejezése után a fontos szereplőim a fejemben –, hogy hogyan küzd meg a boldogságért ez a két hősöm: a végtelenül nőies, ám öntörvényű és önbizalomhiányos Dóra és a férfias, erős, biztonságot sugárzó, ám nem túl jól kommunikáló, gyakran hallgatag Endrődi. A Száz éjjel vártamba utólag behoztam Endrődit, még abból az időszakból, amikor az előző

partnerével élt együtt. Jó játék volt, élveztem, hogy felvillanthatom, akár csak néhány sor erejéig…

– Még mindig úgy érzed, hogy jó ötlet volt a saját könyvkiadód, az Erawan létrehozása?

– Igen. Elsősorban azért, mert hihetetlen szabadságot ad. Engem mindig nagyon kreatívvá tett a szakmai szabadság érzete. A döntésekért egyedül vállalom a felelősséget, és ez valóban jó érzés. Sokkal szabadabban írok, visszatértem a régebbi, humorosabb stílusomhoz, amit eddig csak kevesen ismertek, és jóval kísérletezőbbé váltam. Például a nyári regényem, a Mert nekünk szeretnünk kell egymást kicsit más lesz, mint az eddigiek. Megőriztem a „fejősévás” hangomat, de írás közben azon vettem észre magam, hogy elkezdett „behúzni” egy másik dimenzió. Régebben kétségbeesetten megálltam volna az írásban, most viszont lazán beengedtem a történetbe ezt a fantasy-szálat. Vagy vegyünk még egy példát: a Bangkok, tranzit új, bővített kiadása (ami e-könyvben már kapható, de hamarosan nyomtatásban is megjelenik) kibővült Richard naplójával, egyfajta narrációval, és ehhez is nagy bátorság kellett, amit szerencsére megengedhetek magamnak. Az írás és a könyvkiadás minden pillanatát és fázisát nagyon élvezem, nekem jót tett, hogy önállóan vállalhatok felelősséget minden döntésemért. Örömmel választok ki olyan külföldi regényeket a kiadóm Fejős Éva könyvtárába, amelyek nagyon megfognak – ezek a könyvek nem valamilyen divathullámba illenek, hanem egyszerűen annyira tetszenek, hogy muszáj elhoznom őket az olvasóimnak, muszáj megjelentetnem őket magyarul. Nagyon jó érzés, hogy ezt megtehetem.

– Honnan jött az ötlet, hogy a Száz éjjel vártam valós helyszínei mellé kitaláltak is kerüljenek?

– Ghenerra és a hozzá kapcsolódó helyszínek a Most kezdődik című, eredetileg 1999-ben írt regényemben is megjelentek. Akkoriban is úgy gondolhattam, mint most: azzal, hogy befejeződik egy regény, még nem ért véget a történet. A Most kezdődikben Ryx Ton diktatúrájáról Axel, a rockénekes elbeszélése alapján tudhattunk meg egyet s mást, és amikor a Száz éjjel vártamot elkezdtem írni, valahogy adódott, hogy lesz egy ghenerrai helyszín, és megjelent előttem a diktátor alakja. Ugyanakkor Délegyháza és Playa del Carmen nagyon is valóságosak. Akkoriban jártam először Mexikóban, amikor a Száz éjjelt elkezdtem, akkor láttam először a Karib-tengert, és mindenképpen szerettem volna visszahozni a hangulatát és a színeit. Ezért is utaztattam Kidéket a Yucatan-félszigetre. Nekem mint szerzőnek is különleges volt, hogy amíg mások az életük boldog napjait-heteit töltik a Karib-tenger partján, addig Kidék egyre feszültebbé válnak, és a feszültség egészen addig fokozódik, amíg egy tornádó le nem csap a környékre… Onnantól megváltozik a regény dinamikája, mondhatom, hogy sok mindent elsöpör a tornádó, és a Karib-tenger partján a lábukat lógató hőseim is megmutatják igazi arcukat.

– Mesélsz valamit a következő regényedről, a Mert nekünk szeretnünk kell egymástról?

– Most írom az utolsó fejezeteket, kicsit szomorú vagyok, mert közel a befejezés, és nehéz elválnom a szereplőimtől, és mert nagyon különlegesnek találom magát a történetet is. De ahelyett, hogy mesélnék róla, inkább következzen egy részlet a regényből!

Várható megjelenés: 2014. július

Fejős Éva:

Mert nekünk szeretnünk kell egymást

(Részlet)

– Késdobáló? – A férfi szája tátva maradt, szeme elkerekedett. Hirtelen a keze is megállt a levegőben, ujjai mereven mutattak egy pontra a pulton. A farmert és szűk pulóvert viselő magas, lófarokba kötött hajú nő bólintott, és igyekezett kiélvezni a pillanatot. Ettől a ténytől mindig mindenki kiakadt. – Úgy érti, az a nő, akit körüldobálnak késekkel a cirkuszban?

– Nem, az a nő, aki körüldobálja késekkel a férfit a cirkuszban – felelte apró mosollyal az arcán.

– Ühüm. – A hümmögő férfi hitetlenkedve megvakarta a homlokát. – És… azt mondja, azóta már…

– Voltam pincérnő egy kínai étteremben, termékmenedzser egy lapkiadónál, aztán rövid ideig terjesztéssel foglalkoztam egy könyvkiadóban, ja, és volt egy körömlakkpavilonom is.

– Hol végzett?

– Kommunikáció–angol szakon.

– És körömlakkot árult, kínai kifőzdében pincérkedett, meg kést dobált?

– Többek közt – bólintott a nő. – De még az előtt voltam késdobáló és pincér, hogy megszereztem volna a diplomámat.

– És most?

– Jelenleg ismét egy könyvkiadóban dolgozom. Jobbára tematikus kiadványokkal foglalkozunk, bár egyre bővül a profilunk. Én tárgyalok a külföldi szerzők jogaival kapcsolatos ügyekben, könyvvásárokra járok, igyekszem felkutatni a célcsoportunk számára a külföldi újdonságokat. – Elhallgatott, majd újra megszólalt. – Talán unalmasnak tűnik… – Megvonta a vállát. – De elolvasok egy rakás könyvet meg kéziratot, ami amúgy nem is érdekelne. Jó, néha elég néhány oldal, vagy csak belelapozok. Így jutottam el ide is.

– A tematikus könyv az szakkönyvet jelent?

– A főnököm, ha magasabbra akarja pozicionálni a kiadót mások előtt, akkor szakkönyvkiadónak nevezi. Igazából, ha engem kérdez, nem az. Az elején táplálkozástudományi könyvekkel kezdte, de már akkor is a laikusokhoz szóltak a kiadványok. Most már mindenféle téma van: fogyókúra, ezotéria, konyhapszichológia, kutyatartás, utazás, szépségápolás és még sorolhatnám. Mind a nagyközönséghez szól, a laikusokhoz. Ja, és most már a fikció felé is nyitunk. Szóval nem kifejezetten szakkönyvkiadó, de nevezhetjük így is.

A férfi újra megvakarta a fejét.

– Adok egy időpontot a megbeszélésre.

– Milyen megbeszélésre? – A nő nem tudta leplezni meglepődését. Sehol sem esett szó előzetes megbeszélésről. Igaz, önmagában nem legális ez az egész, de megbeszélésről sehol sem olvasott. Még a külföldi honlapokon sem.

– Akinél aggályok merülnek fel, azokkal előbb el szokott beszélgetni az egyik…

szakemberünk.

– Miféle aggályok? – Igyekezett közönyös arcot vágni, de részint dühítette, részint pedig röhögnie kellett azon, hogy vele kapcsolatban aggályok merülhetnek fel.

– Ön nem… nem hétköznapi. Ez egyértelműen kiderül a múltjából. Fel kell mérnünk, mennyit bír. Nem szeretnénk, ha valaki szétesne a… az esemény során.

– Hm. Értem. Rendben van. Akkor hát…? Mikor lesz az a megbeszélés vagy tesztelés, értsünk ez alatt bármit is?

– Mit szólna a szerdához?

– …

– Szerda délután ötkor. Rendben?

– Igen, persze.

– Ugyanitt.

– Köszönöm.

– Várjon! – szólt utána a férfi, amikor ő már kifelé indult. Visszafordult, és várakozón megállt az ajtóban. – Mondja, hogy csinálják?

– Micsodát?

– Hát hogy sosem találják el a nőt… vagy férfit a késsel. Sosem találják el?

A nő tétovázott. Aztán elmosolyodott.

– Az egyik lehetőség a trükk.

– Trükk?

– Igen. A késdobáló csak látszólag dobja el a kést. Miután megteszi a mozdulatot, mindenki az „áldozatot” figyeli, eltalálja-e a kés. A késdobáló elrejti a kését a ruhájában vagy bárhol, és a segítője mellett a falból nagyot csattanva kiugrik egy automata kés.

– Ó! – A férfi elszontyolodott. Máshogy képzelte ő ezt, nem egyszerű

szemfényvesztésnek. Gyerekkorában sokat járt cirkuszba, és mindig azért drukkolt, hogy legalább egy kicsit karcolódjon meg az a nő ott, aki a késdobálóval szemben áll.

– Van aztán a másik fajta késdobáló, aki tényleg tud célozni és dobni – rántotta vissza a nő a valóságba.

– Igen?

– Igen. Ott nincs szemfényvesztés.

– És maga…? Trükközött?

– Nem. Én tudok célozni.

A férfi utánanézett, ahogy a nő kiment az ajtón és beleveszett a körút forgatagába.

Ezek a legrosszabbak, gondolta. Könyvkiadó, lapkiadó, késdobálás, kínai büfé… Na persze. Biztos már megint egy kíváncsiskodó újságíró, aki azt hiszi, hogy álnéven bejuthat hozzájuk. Mindegy, nem az ő dolga. Majd a főnök eldönti. Ő csak azért kapja a fizetését, hogy kiszűrje az alkalmatlanokat és az alkalmatlankodókat, természetesen igyekszik is komolyan venni a munkáját, miután háromnegyed évig munkanélküli volt, és csak a nagybátyja segítségével sikerült egyáltalán újra munkába állnia. Legalább most újra megmutatja, hogy megszolgál a pénzéért.

Még hogy késdobáló…! – megrázta a fejét, maga sem akarta elhinni, hogy ilyen képtelenséggel próbálják átverni.

×××××

Mangaszem. Igen, mangaszeme, mangatekintete is lehet, természetesen, már ha azt szeretne. Bólintott és megismételte, hogy persze, lehet. Ez a fura hóbort, ami Japánból indult, és legalábbis különösnek tűnt, végül eljutott Európába is. Beteg agyúak lehetnek, akik ezekre a rajzfilmlányokra buknak, nyugtázta magában. Mangatekintetűek, vagyis akkora szemük lesz a speciális kontaktlencsétől, mint a játék babáknak.

Kislányos bájt, de szerinte inkább idétlen, képregényszerű babaarcot varázsolnak az ázsiaiak ezzel a kontaktlencsével. Ő maga, amikor már vagy a harmadik tinédzser kérte tőle a „mangát”, utánanézett, mi is ez pontosan. Bár a történetekkel részletesen nem ismerkedett meg, azt kiderítette, hogy japán képregényekben az ottani nőideált testesítik meg ezek a hihetetlenül soványra és elképesztően kerek szeműre rajzolt képregényhősök. Ezekben a rajzolt történetekben a szereplők jelleme elsősorban a tekintetükben tükröződik. Ezért is népszerűek az íriszt óriásivá varázsoló kontaktlencsék a távoli országban, sőt lassan már Magyarországon is. Olvasott róla valamelyik női magazinban, hogy a fiatal japán lányok már-már úgy mennek a plasztikai sebészetre kerek szemért, mintha a körzeti orvoshoz járnának. Az orvos kerekre formálja a szemüket, a kontaktlencse meg segít, hogy kifejezzék a személyiségüket, legalábbis azt a személyiséget, amilyennek mutatni szeretnék magukat.

– Sárga is létezik?

– Igen, van. Piros, sárga, kék, neonzöld, viola – sorolta a színeket. Ezek a kontaktlencsék hatalmasnak mutatják az íriszt, elérve ezzel az „óriásiszem-hatást”.

– Toshio lencse van? – A lány kísérője, némi torokköszörülést követően, most először szólalt meg.

– Kainami – dünnyögte az optikus, és miközben bólintott, furcsállva nézett a férfira, aki a lány apja lehetett. Az apa, elkapván a férfi pillantását, mintha elszégyellte volna magát. Mégiscsak egy felnőtt ember, aki képregényfigurákról beszél… A lány komoly maradt. Az optikus most nézte meg tüzetesebben.

A haja fekete volt, koromfekete, de felmerült benne, látva a sötét tincseket, hogy talán festett szín. Az arca szinte hófehér volt, mint akit már hónapok óta nem ért napfény. Légies alkatú, nagyon sovány lány volt, fekete farmert és fekete pólót viselt.

Orrában valamikor talán piercing lehetett, a férfi látta a nyomát vagy legalábbis egy kis heget az orrán, és ahogy a lány felemelte a bal kezét, hogy lesimítsa a haját, egy pillanatra látni lehetett egy tetovált jelet belül, a bal csuklóján. Mennyi idős lehet? – találgatta magában a férfi. Talán ha tizenhat éves. Most, a kontaktlencsével majd piros lesz, furcsa mintázatúvá változik az írisze, óriásira megnő a szeme, és igazán bizarrá válik a külseje. A lány várakozón nézett rá és megismételte, amit az apja mondott: – Toshio.

A férfi bólintott.

– Dioptriásban nincsen. Meg kell vizsgálnom a szemét. Viselt már kontaktlencsét?

A lány hümmögött, amit akár igennek is lehetett érteni, aztán beült a vizsgálószékbe. Miután túlestek a vizsgálaton, az optometrista kihúzott egy fiókot, és a lány apja elé tett egy dobozkát.

– Éves lencse – közölte. – Napi viselését nagyon nem ajánlom, a… hölgynek nincs szüksége látásjavításra, teljesen rendben van a szeme. Inkább csak alkalmi viseletnek alkalmas.

– Kipróbálom. – A lány hangja szinte rekedt volt az izgalomtól, kipirult az arca, alig várta, hogy az apja kifizesse a kontaktlencsét. Míg az apja a lencsetisztító folyadékokat mutogatta neki, rábízva a választást, a lány már durván feltépte a kartondobozt. Gyors mozdulattal kibontotta a lencse fóliás csomagolását is, óvatosan összecsippentette a folyadékban úszó lencsét, majd jobb keze ujjbegyére helyezte.

Csodálattal nézte a vörösre festett kontaktlencse mintázatát. A vörösön belül egy hármas osztású fekete alakzat volt látható, amely mintha spirálszerűen áramlana körbe-körbe. Az optometrista becsukta a kasszát és elé tolta a pulton az egyik tükröt, hogy könnyebben behelyezhesse a lencsét. A lány vett egy nagy levegőt, mintha mindjárt beleugrana egy vízzel teli medencébe, és lassan a jobb szeméhez közelítette a lencsét.

A vékony, rugalmas kontaktlencse simán és könnyen illeszkedett a szemébe. Amikor a másikkal is végzett, néhány másodpercre lehunyta a szemét, majd kinyitotta és a tükörbe meredt.

A férfi az optikában már várta a pillanatot, amikor a lány szembesül újdonsült arckifejezésével. Ahogy a vásárlók szokták mondani, ezzel új személyiséget nyer az illető. Mondjuk neki egyre ment ez a fajta tinédzserdilinyó, de ahogy belenézett a lány arcába, és a tini rámeredt, a vörösen izzó, furcsa mintájú írisz mintha lyukat égetett volna a férfi gyomrába. Szó, ami szó, a lánynak hihetetlenül érdekes és izgalmas külsőt kölcsönzött a kontaktlencse. Olyan lett, mintha egy másik világból érkezett volna. Fájdalom tükröződött az arcán – fájdalom és valamiféle mélyről jövő

magabiztosság.

– Állítólag a Toshio-tekintet kevesek kiváltsága – csúszott ki a férfi száján, amit nemrégiben hallott az egyik, kicsit buggyant mangamegszállott vevőjétől.

– Igen. – A lány megvonta a vállát. Hallgatott, majd amikor felállt, újra megszólalt. – Meg kell ölnöd hozzá azt, aki a legközelebb áll a szívedhez.

Ő is dilis, mosolyodott el az optikus. A lányra nézett, aki fogva tartotta őt azzal a különös tekintettel, és közben komoly maradt az arca.

– Ó! – Az optometrista végül ennyit mondott. Neki aztán olyan mindegy, hogy mit találnak ki ezek a kiscsajok. Bár még csak a negyvenhez közeledett, óriási generációs szakadékot észlelt kettejük között. És neki végül is kapóra jönne, ha ezek a mai fruskák mind bediliznének, és Toshio Kainaminak vagy bármilyen más, rikító szemszínű

képregényfigurának képzelnék magukat. A francba ezzel a rohadt üzlettel. A szeme előtt most trópusi táj jelent meg, párás forróságot érzett, izzadt hátú, inas, izmos testű

embereket látott, akik előtte vannak, de ő lassan, a kínlódásból feltámadva beéri, majd megelőzi a mezőnyt… Egy vízesést vizionált a távolban, egy helyet, ami a célt jelképezi…

– De bárkit elvihetek egy másik univerzumba – zavarta meg az álmodozást a lány, aki már az ajtóban állt.

– Bocsánat…? – A férfi meghökkenve meredt a lányra.

– Úgy értem, egy párhuzamos univerzumba. Elvihetem, elutaztathatom oda, ha gondolja.

– Aha. – Na jól van, ez a lány még a többi mangarajongónál is lököttebb.

– Gyere már, Lili. Megyünk.

– Lilian vagyok – kérte ki magának a lány, de azért hallgatott az apjára, aki, mielőtt kilépett volna az ajtón, még bocsánatkérően nézett vissza a bolt tulajdonosára.

Semmi baj, üzente a másik tekintete. Vannak Liliannál súlyosabb esetek is szabadlábon, ebben biztos volt.

Megérkezett!

Fejős Éva könyvtára

A Fejős Éva könyvtára-sorozatot azért hoztam létre kiadómon, az Erawanon belül 2013-ban, hogy a kedvenc külföldi regényeimet magyar fordításban elhozhassam a hazai olvasóknak. Minden regényt, amit megjelentetek, én választottam ki sok-sok kézirat elolvasása után. Csak azok jöhettek számításba nálam, amelyek annyira megfogtak, hogy abba sem tudtam hagyni az olvasást, és néha azt éreztem: „Milyen kár, hogy ezt nem én írtam!”. És ha hasonlóságokat kell keresnem a Fejős Éva könyvtára-sorozat kötetei és a saját regényeim között, akkor azt mondanám, hogy minden regényben szerepel egy bátor hősnő, aki megküzd a boldogságáért, ezen felül pedig mindnek humoros a hangvétele.

Szívből ajánlom ezeket a regényeket minden olvasómnak, mert szórakoztatnak, mert kapaszkodót nyújtanak, ha éppen gödörben vagyunk, elrepítenek egy másik világba, ha arra van szükségünk, és sok-sok erőt meríthetünk belőlük.

Fejős Éva

Az Erawan Könyvkiadó 2014-ben megjelenő könyvei Fejős Éva személyes ajánlásával

Cynthia Ellingsen: Hab a tortán

Furcsa, de szép, hogy a tervek szerint ugyanazon a napon megy férjhez az anya, a lány és a nagyi… Ez a szívmelengető, finom humorral megírt, modern romantikus regény három nő – June, Kristine és Chloe – boldogságáról, boldogságkereséséről, első szerelemről vagy második esélyéről mesél. A tavalyi nyár egyik amerikai sikerkönyve volt, de nem ezért szerettem bele, hanem az érzések miatt, amiket kiváltott belőlem a történet: időnként meghatódtam, hol könnyeztem, hol nagyokat nevettem, és persze kíváncsian faltam a regényt, mert éreztem, hogy a sok fordulat után biztosan felemelő befejezés következik.

Várható megjelenés: 2014. május

Victoria Connelly: Bárcsak itt lennél

Ez a kedves, romantikus történet egy picike görög szigeten játszódik. Egy testvérpár – két lány – együtt utazik el egy egyhetes nyaralásra. Persze van köztük sok kibeszéletlen és megoldatlan ügy, erre is jó lehet a közös nyaralás, de az események akkor pörögnek fel igazán, amikor az egyik lány megismerkedik egy mágikus erejű

szobor történetével – és egy jóképű görög férfival. Hihetetlenül hangulatos regény, szinte karnyújtásnyira érezzük a görög sziget varázslatos világát, és bevallom, amióta elolvastam a könyvet, Görögországról álmodom…

Várható megjelenés: 2014. június

Lian Dolan: Szerelmem, William

Ez volt az a regény, amit egy éjszaka alatt olvastam el. A fiatal, vagány tanárnő, Liz nyári nyugalmát három férfi bolygatja fel: a váratlanul felbukkanó exférje, aki mellesleg híres hollywoodi sztár, egy sármos politikus és végül, de nem utolsósorban: William Shakespeare. Előbbi különös állást ajánl neki a nyárra, a politikus beköltözne a házába(!), utóbbi pedig egy fesztivál névadójaként és Liz imádott drámaírójaként borítja fel a hősnő életét. És ha ez még nem lenne elég, ott van Liz sznob anyja, Nobel-díjas apja és egy kamaszodó kislány is, akit Liz nyakába varrnak… Minden barátnőmnek csak ajánlani tudom: rengeteg erőt ad amellett, hogy nagyon sokat lehet nevetni rajta.

Várható megjelenés: 2014. nyár

Matthew Norman: Házas-társas

Végre egy férfi szemszögéből is láthatjuk, milyen bonyolult (és csodálatos) párkapcsolatban élni! Norman humora számomra Nick Hornbyéval vetekszik, elképesztően könnyed stílusban ír a harmincöt éves főhőséről, aki felett összecsapnak a hullámok: a szuper házassága meginogni látszik, de még a reklámszövegírói munkája is veszélybe kerül. Tom Violet írói álmokat kerget, de sajnos szinte mindenki az apjához, a többszörös irodalmi díjas, tehetséges íróhoz hasonlítja, akiért bomlanak a nők, és aki mindig, minden helyzetben feltalálja magát. Tomnak nemcsak magában és maga körül kell rendet raknia, de még a család kajla fülű, krónikus szorongással küzdő

kutyáját is istápolnia kell… Nem árulom el, mi lesz Tom és a többiek sorsa, de annyit mondhatok, hogy megvettem a regényt e-könyvben, egy nap alatt elolvastam, és még aznap este megkerestem a szerző ügynökségét, hogy szeretném kiadni a regényt magyarul. Egész éjjel izgultam, hogy mi lesz, ha nem kapom meg a jogokat, de szerencsére reggelre ott volt az igenlő válasz a gépemen, így hamarosan megjelentethetem a Fejős Éva könyvtára-sorozat első „pasisan csajos”, imádnivalóan humoros regényét.

Várható megjelenés: 2014

Az Erawan Könyvkiadó 2013-ban megjelent könyvei Fejős Éva személyes ajánlásával

Mike Greenberg: Amit csak akarsz

Az olvasóim nagyon szerették ezt a könnyed stílusban megírt, mégis nagyon komoly témával foglalkozó könyvet. Greenberg, a sportriporter férfi olyan érzékenységgel ír a nőkről, olyan finoman, mintha minden sejtjében érezné, hogy milyen is nőnek lenni. Tetszik a közvetlen hangja, az ironikus humora és az, ahogy képes minket, olvasókat utaztatni, szeretettel, humorral, csavaros, érdekes történetvezetéssel. Elejétől fogva imádtam mindhárom hősnőt, még ha nagyon különbözőek is, de arra álmomban sem gondoltam, hogy mi lesz a kapocs az életükben… Az Amit csak akarsz felemelő és torokszorító regény a női barátság és a szeretet erejéről, a véletlen vagy a sors által elrendelt találkozások életmentő

szerepéről és arról, hogy az egymásból merített erővel bármire képesek vagyunk.

Cynthia Rogerson: Szeretlek, ég veled

Ez a regény csak alátámasztja a tételt, amit már régóta tudunk: a szerelem mindig váratlanul érkezik, és mindent felborít az ember életében. A hormonok kiszámíthatatlan játéka alaposan felkavarja a skót kisvárosban, Evantonban élő

főhősök életét, pedig ők csak boldogok akarnak lenni. Drukkoltam a kamasz Samnek, hogy beteljesüljön az első szerelme, drukkoltam Sam szüleinek, hogy rájöjjenek, mik a fontos dolgok az életükben, és persze szorítottam Aniának, a profi házassági tanácsadónak, aki minden páciensének jó tanácsot tud adni – csak saját magának nem, amikor váratlanul feltámad benne a vágy… A regény szerethető szereplőivel együtt tanulunk szerelemről, hűségről és hűtlenségről, egyszóval mindarról, ami számít.

Dana Bate: Iránytű a szerelemhez és titkos lakáséttermekhez

Minden galiba egy tökéletesen megsütött, fantasztikus répatortával kezdődik a huszonhat éves Hannah Sugarman életében: a torta ügye hozza felszínre a problémákat a párkapcsolatában, aztán máris egyedül találja magát egy washingtoni alagsori albérletben. Bár a környezete azt várja tőle, hogy politikai és gazdasági elemzőként fusson be karriert, Hannah csupán arra vágyik, hogy remek ételeket főzzön, és titkos lakáséttermet nyithasson. A hiba csak az, hogy pont a lakáséttermek ellen kampányoló politikus főbérlője lakásában nyitja meg az illegális lakáséttermet… Ez a regény egy igazi ínycsiklandó sikerkönyv egy olyan „szomszédlány” főhőssel, aki gyakran csinál hülyét magából, de pontosan tudja, mitől jó egy répatorta. És bár az álmai néha cukormázosak, azt már megtanulta, hogy az élet legfontosabb hozzávalója: higgy magadban. Engem megerősített ez az izgalmas, humoros regény abban, hogy amikor valamiben nem érzed jól magad, akkor tovább kell lépned. Ez egy kedves, csoki-és narancsillatú történet az újrakezdésről és arról, hogy sose adjuk fel, mert a gödör aljáról is felfelé vezet az út.

A szerző eddig megjelent regényei

A Totem Kiadónál:

Holtodiglan (1999)

Az Ulpius-ház Könyvkiadónál:

Bangkok, tranzit (2008, első kiadás)

Hotel Bali (2008)

Csajok (2009)

Eper reggelire (2009)

A mexikói (2010)

Cuba Libre (2010)

Dalma (2011)

Helló, London (2011)

Karácsony New Yorkban (2011)

Karibi nyár (2012)

Szeretlek, Bangkok (2012)

Az Erawan Könyvkiadónál:

Most kezdődik (Holtodiglan új kiadás, 2013) Nápolyi vakáció (2013)

Előkészületben:

Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014)

Az elektronikus változatot a Content 2 Connect Kft. készítette, 2014

www.content2connect.com

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Huszti Gergely

A kéziratot gondozta: Rátz Mária

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítófotó: Shutterstock

Table of Contents

Start