A szerző elérhetőségei:

www.facebook.com/fejoseva1

www.instagram.com/fejoseva

www.fejoseva.com

www.fejosevamagazin.hu

fejoseva@fejoseva.com

A kiadó és a webshop elérhetősége:

www.facebook.com/ErawanKönyvkiadó www.erawan.hu

shop@erawan.hu

Copyright © Fejős Éva 2017

© Erawan Könyvkiadó, 2017

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Papp Diána

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes Borítórajz: Parádi Gabriella Borítóterv: Kővári Rudolf

ISBN 978-615-5652-27-1

Elektronikus változat:

Békyné Kiss Adrien

Gyereket szülni harminckét-harmincöt éves korig ideális. Ezt mindannyian tudjuk, és erre is biztatlak Téged, kedves olvasó. De mi van akkor, ha itt állsz negyvenéves fejjel, vagy még idősebben, és gyereket szeretnél? Leírtak az ismerőseid, óva intenek a szeretteid („ebben a korban már ne…”), beszólnak a trollok a munkahelyeden vagy bárhol („neked van igazad, hogy nem született gyereked”), és csak állsz, és arra gondolsz, hogy de hiszen te eddig még nem adtad fel. Az okaidat senki sem sejti, és nem is tartoznak másokra. Talán nem találtad meg „időben” – ugye, milyen hülyén hangzik ez? – a párodat, talán egzisztenciálisan egyszerűen nem álltatok úgy, hogy merjetek korábban gyereket vállalni, talán a körülményekre bíztad magad, talán halogattál, talán új kapcsolatban élsz, talán már van gyereked az előző kapcsolatodból, de most szeretnétek közöset a pároddal, de eddig nem akart összejönni… Bármi is az ok, ne korhold magad, magatokat. Ha kezelésekre jártok, akkor azért, ha (még) nem voltatok orvosnál, akkor azért rázd meg magad. Olvasd el ezt a könyvet, érts vagy ne érts velem egyet, hogy mint minden, részben a teherbe esés is fejben dől el; a lényeg, hogy találd meg a kapcsolót magadban, amely tulajdonképpen örökre kikapcsolja benned a másoknak való megfelelést, a mások véleményével törődést. Így szabaddá válsz, és ha szabad leszel, boldog is leszel, nem beszélve arról, hogy a szabadság érzése a vágyaid megvalósításának is adhat egy erős lendületet.

Semmiben sem vagyok biztos,

csak abban, hogy mindjárt szülök

– Ez a mai lesz az utolsó nyugodt éjszakátok jó időre, ugye tudod? – az egyik barátnőm kérdése visszhangzik bennem. Vasárnap van, és még mindig nincsenek tipikus terhességi panaszaim, azon kívül, hogy nem tudok sokat enni a hónapokkal ezelőtt fellépett reflux miatt, és sajnálatos módon nem kívánom a kávét, pedig jó pár csésze kapucsínó volt régen a szokásos adagom. Azért már elég nagy a hasam, ami normális, mert holnap, hétfőn eljön a nagy nap, a császármetszés napja. Valahol tudom, érzem, hogy a gyerek rá fog találni a ritmusomra, a ritmusunkra, és nem fogja végigsírni az éjszakákat. De ki tudja… Két család is lakott felettünk a másodikon (egymást váltva persze), velük csináltuk végig a két-két gyerek születését, akár akartuk, akár nem, és mind a négy gyerek évekig végigzokogta az éjszakákat. De hol van az már.

Eszembe sem jut. Az ember a saját gyerekét várva másképp gondol mindenre, még a végigzokogós éjszakákra is.

De abban biztos vagyok, már csak huszonnégy órát lesz a világ ugyanolyan, mint évtizedekig volt. És holnaptól minden más lesz.

Még egy utolsó nagy túrát teszek a Westendben, végignézem a kirakatokat, veszek ezt-azt, beülnék kávézni is, ha kívánnám, végül megszavazok magamnak egy limonádét, végigmustrálom a szűk farmereket meg a farmerszoknyákat, mennyi minden vár majd rám a tél végi leárazáson. Egy igazi, laza nap, még anyunál is járok, kutyázom egy nagyot, Lepke, a golden retriever kilenc hónapon át folyamatosan a hasamnak dőlt, amikor felpattant mellém a kanapéra, hát ezt most utoljára megteheti. Otthon aztán arról beszélgetünk a párommal, hogy meg kéne most nézni egy filmet vagy kártyázni, mert mindjárt eljön az idő, amikor ehhez már komoly logisztika kell. Teljesen elképzelhetetlen számomra egyelőre, hogy holnap már a karomban tartom a kislányunkat, úgy érzem, még alig telt el néhány hónap, még csak most látszik, hogy terhes vagyok, aztán már jön is a gyerek? Soha életemben nem repültek el ilyen gyorsan a hónapok, mint most. Még a bangkoki telek-tavaszok is csak vánszorogtak ehhez képest. Még vannak olyan terhescuccaim, amiket fel sem vettem, mert még mindig nagyok rám.

De mindegy, a naptár azt mutatja, hogy holnap véget ér ez a kilenc hónap. Egyáltalán nem vagyok ideges, amikor elalszom, csak azért drukkolok, hogy kialudjam magam, ahogy mondani szokták: „hosszú időre utoljára”.

Hihetetlen gyorsan eljön a hétfő. Repülnek az órák, és hajnalban máris ott állunk az orvosommal és a választott szülésznőmmel a János Kórházban. Mosolyogva mondják, hogy minden rendben fog menni. Tudom, hogy így lesz, de azért már kezd remegni a lábam. Ám elképesztő tempóban történnek a dolgok, Márti, a szülésznő intézkedik, és máris a szülőszobában készülődöm. A kislányom apukája hihetetlen nyugalommal figyeli, ahogy bekötik az infúziót, de persze tuti ideges, mondjuk nálam biztosan nem jobban. Percenként pisilni járok, magammal cipelve az infúziós állványt, egész addig, amíg kiadják az ukázt: irány a műtő. Hát innen már robog velem az expresszvonat, egészen addig, amíg össze nem futunk (én egy hordágyon, ő a saját lábán érkezve) az orvosommal a műtő előterében, és ő mond valamit, egyáltalán nem tudom, mit, de egész fellelkesülve ülök át a műtőasztalra, ahol megkapom a gerincembe az érzéstelenítést. És onnantól elárad bennem a nyugalom. Persze nem mondom, nagyon furcsa, ahogy már nem érzem a lábamat, ahogy egy pillanatra elkap a hányinger, de aztán elkezdődik a császármetszés, és jó negyedórával később hallom, ahogy felsír a gyerek. Nem akarom elhinni, hogy ez velünk történik. Még alig feküdtem fel az asztalra, még alig voltam terhes, még alig jöttünk meg a nyári utazásból, amikor ő már velünk volt… és máris itt van. Elhihetem? De a baba kitartóan üvölt, úgyhogy talán elhihetem. Valaki felkiált: – Nyolc óra ötvenhárom!

Baba el, még nem láttam, öt perc telik el, mire odahozzák.

És sorolják: kétezerkilencszáz gramm, ötvennégy centi, 10/10 apgar. Az egyik műtősnő odatartja az arcomhoz. Most látom őt először, ami persze hogyan is lehetne másképp, de mi „mozizni” sem jártunk, ultrahangvizsgálaton akkor voltam a terhességem alatt, amikor orvosilag indokolt volt. Annyi egyforma ultrahangfotót láttam már babákról, biztos voltam benne, hogy a miénk is ugyanolyan lesz a képeken, én arra vágytam, hogy majd az életben lássam meg őt először „4D-ben”.

Linda hunyorog, még ott az arcán is a magzatmáz, egy pillanatra összeér az orrunk, adok neki egy puszit. Teljesen komolyan néz rám, azt kell higgyem, hogy lát. Egyelőre olyan bonyolult és összetett bennem minden, hogy nem is tudom, mit érzek. Csak összenézünk, most már együtt megyünk az úton.

Elkészül az első fotó, éppen akkor, amikor összeér az orrunk, örökre hálás leszek ezért a képért a műtősnőnek. Máris viszik őt ki, az apukájához, aztán mosdatni, felöltöztetni, pár percre felmelegedni az inkubátorba.

Engem varr a tanár úr, nem érzek fájdalmat, nyugodt vagyok, lebegek. Anya lettem, egészséges a gyerekem.

Hat óra hossza az az idő, amíg nem kelhetek fel, hát ez csak egy éjszakányi (igaz, még délelőtt van), ki fogom bírni.

És a szervezetem már valószínűleg jól van, de legalábbis kezd visszaállni a régi működésem, hiszen kapucsínóért „kiabál”, kilenc hónap után először. (Nem merem közölni senkivel, csak később Dia barátnőmmel, aki éppen úton van hozzánk a kórházba, és kikönyörgöm, hogy álljon meg egy Starbucksnál és hozzon egy lattét, ha lehet, vaníliásat, amire az elmúlt hónapokban gondolni sem tudtam, most meg a legnagyobb csészére vágyom belőle.) Linda az újszülöttosztályra kerül, azt mondják, addig, amíg nem ülhetek fel. Az apukája marad egy ideig, majd Dia fogja váltani. Belép egy nővér, és azt mondja, mostantól, ha jön hozzám valaki, aki tud és mer újszülöttet fogni, akkor odaadják neki Lindát. Hát nem kérdés, hogy a kávéval beeső Diát azzal a kéréssel fogadom, hozza be a gyereket. Mire feleszmél, már mutatják is neki, hogyan fogja meg. Nincs ideje tiltakozni, hogy ilyen pici babát nem mer megfogni. Úgyhogy betolja a rácsos ágyban a gyermeket, és bár retteg, hogy nem jól fogja meg, mégis kiemeli és rárakja a mellkasomra.

Linda békésen alszik. Most kezdem alaposan méregetni a kisbabánkat. Nagy kék szeme van (most persze alszik), haja csak egy-két szál, kicsike, piros szája, és hát számomra elképesztően pici és törékeny. Szuszog rajtam, és el sem tudom képzelni, hogyan, honnan tudták és tudják anyák milliárdjai, mit kell ilyenkor csinálni. Az első evés (bocs, nem kedvelem a szopizás, szoptatás stb.

szavakat), minden, ami segít, hogy jól érezze magát azok után, hogy hirtelen kiszakadt a jó meleg burokból… Mivel lehet segíteni neki? Ahogy nézem őt, átfut a fejemen, hogy talán már jól érzi magát idekint is. De persze ebben még nem lehetek biztos. Hiszen semmiben, ismétlem, SEMMIBEN sem vagyok biztos, első

gyerek (haha), és hiába olvastam az elmúlt hetekben egy halom „szakirodalmat”, azt már tudom, hogy minden anya keresztülmegy ezen a bizonytalanságon, és minden baba másképp jut el addig, hogy biztonságban érezze magát méhen kívül is.

Tudom, hogy fura, mégis arra gondolok, nyáron már együtt lubickolunk a strandon. Szuper élmények várnak ránk.

Lindának az első két nap nincs hangja. Vagyis nem mutatja meg a hangját.

Persze azért, nehogy úgy járjunk, mint a felső

szomszédaink (már mindkét család elköltözött), én még terhesen edukálni kezdtem magam. Kigondoltam, hogy majd kitanulmányozom a csecsemő-és gyerekkori sírás okait, és már kezdettől megelőzöm azt. Találtam is egy amerikai gyerekorvostól egy ígéretes könyvet, ő azt mondja, az egész problémának (sírás újszülöttkortól, hasfájós gyerek stb.) a legfontosabb oka, hogy a gyerekek anatómiai okból három hónappal korábban születnek meg, mint ahogyan megértek volna rá.

Hiszen ha a terhesség tizenkét hónapig tartana – szerinte –, akkor a baba feje akkora lenne, hogy lehetetlen volna, vagy hatalmas nehézséget jelentene a világra hozása. A szerző szerint a gyerek valójában kilenc hónap terhesség plusz három hónap után van „készen” a földi életre, és addig emiatt a szorongása miatt is sírhat, hogy már nem az anyaméhben lakik. Nos, a módszerhez meg kellett tanulnom egy csomó dolgot, például pólyát kötni, susogni, oldaltartásban gyakorolni, mondanom sem kell, hogy ezeket csak elméletben gyakoroltam, viszont lassan úgy éreztem, ha az öt fontos fogást betanulom, akkor azzal voltaképpen megelőzöm az átsírt éjszakákat.

Mire Linda megérkezett, elméletben profi „vigasztaló”, „altató” és síráscsillapító voltam. Szóval készen álltam az első

éjszakára is. A kórházban még csak ismerkedünk, és rengeteg segítségünk van. Egyszer sír csak, az utolsó éjszaka, de akkor is hamar megnyugszik, amikor eljön a második étkezés (soron kívül). (Majd erről is írok, mert azért sikerül kiborulnom a gyerek táplálásához kapcsolódó tanácsoktól, és a szoptatás begyakorlásától.)

Nagyon gyorsan elérkezik a csütörtök, a hazaút. Egy mohón evő, alig síró babával indulunk haza, nagy boldogan, és ha azt mondja valaki, hogy a gyerekmosolyból egész éjszaka tartó üvöltés lesz, hát biztosan nem hiszek neki. Pedig…

De nem rohannék ennyire előre.

Harmincnégy, amikor leírtak – avagy

soha ne hagyd, hogy megöljék az álmaidat!

– Neked miért nem született SOHA gyereked?

Egy kis tévéadó élő műsorában kérdezte ezt a huszonéves férfi műsorvezető. Akkor töltöttem be a harmincnégyet, és higgyétek el, nem is néztem ki többnek (a srác tudta is ezt, láttam a jegyzeteit). Elgondolkodhattam volna azon, hogy ő még fiatal srác, és huszonegy-két éves korára engem harmincnégy évesen már néninek tart, meg ilyenek, meg el is engedhettem volna a fülem mellett a megjegyzését, ezzel szemben viszont minden szava megmaradt bennem.

Hogy a társadalom, a környezet leírja azt a nőt, akinek harmincnégy évesen nincs gyereke.

Nálunk viszont nem ez volt akkoriban a központi kérdés, azokban a hetekben költöztünk közös lakásba a párommal, addig a közös lakás hiánya miatt (sem) merült fel a gyerekvállalás, és úgy éreztem, hogy bár már nem vagyok huszonéves, még előttem az élet. De a műsorvezető szavai sokkoltak, akkor még nem tudtam nem odafigyelni mások (számomra nem fontos emberek) véleményére, és egy időre elbizonytalanodtam. Tényleg lecsúsztam volna erről?

És ha igen, bánom-e, hogy lecsúsztam? Ahogy hazafelé vezettem, egy csomó kérdés feszített, de aztán hazaértem, és azzal várt a párom, hogy menjünk el vacsorázni. Az este folyamán elterelődött a figyelmem, és már nem gondoltam többet a történtekre. Nem mondom persze, hogy nem jegyeztem meg ezt a jelenetet, hiszen különben nem írtam volna meg. Néha, ha eszembe jutott, elszomorodtam, máskor felröhögtem, de végül inkább az idegen ember „ítélete” és hülyesége volt, ami elgondolkoztatott.

Viszont mégis jó volt valamire, mert attól kezdve küzdöttem a hasonló megbélyegzés ellen újságíróként, és bevallom, más, nőket, családokat érintő témák mellett akkoriban kezdtem el szándékosan felhívni a figyelmet azokra a nőkre, akiknek úgy alakult az életük, hogy csak később, akár negyven fölött alapítottak családot. Én is elcsodálkoztam, amikor negyvennégy, negyvenhat, negyvennyolc évesen szült anyukákkal találkoztam (sok találkozást, történetet meg is örökítettem a Nők Lapjában, ahol akkor dolgoztam), és máig nem felejtem el, amilyen őszintén beengedtek az életükbe „kíváncsiskodni”. Alig több mint tíz évvel voltam fiatalabb náluk, némelyiküknél még annyival sem, és beleláthattam egy olyan világba, amit addig tulajdonképpen észre sem vettem.

Marci és anyukája is szívesen meséltek nekem. Marci tizenhat volt már akkor, a mamája negyvenhattal több, és nem láttam rajta az időt. Még két évvel korábban is beállt a focikapuba, ha Marci és barátai kevesebben voltak, és szükség volt még egy csapattagra – energikussága láttán senki nem gondolta volna, hogy már hatvanesztendős. Amikor alig pár hónappal a negyvenhatodik születésnapja előtt teherbe esett, azt hitte, klimaxol, és azért nem jött meg a menzesze. Marci azóta felnőtt férfi, egyszer találkoztam vele és a barátnőjével a közelmúltban, mondta, hogy a szülei még mindig aktívan dolgoznak, hétvégenként pedig a Balatonon vannak, amikor ők is csatlakoznak hozzájuk.

Marci anyukája azt is megosztotta velem, hogy kevés csodálkozó megjegyzéssel találkozott, mert csak a családtagjai és a közeli barátai tudták, mennyi idős, a szomszédai, ismerősei között ez sosem volt téma, és mivel mindig fiatalosan nézett ki, szerinte sokan azt hihették, hogy harmincnyolc-negyven körül szült.

Pedig a megjegyzésekkel, kérdésekkel korán szembesül egy nő („Miért nincs még gyereketek?”, „Kár, hogy nem szültél”, „Már a kolléganőm lánya is szült, pedig tíz évvel fiatalabb nálad”), és még idézhetnék a levelekből, amelyekben az olvasóim írnak a saját történeteikről.

Közülük sokan azt kérik, adjak nekik támogatást. Kérdezik, hogyhogy nem adtam fel soha, hogy csináltam, hogy nem figyeltem a megjegyzésekre, és még azt is megírják, hogy nekem biztos könnyű volt, mert mindig elfogadó emberek vettek körül.

Amikor a fentiekhez hasonló sorokat olvasok, szívesen válaszolnék egyesével mindenkinek (és gyakran meg is teszem), valamint felidéznék két emléket. Csak arról, hogy mennyire vagyunk elfogadóak, támogatóak.

2001-ben, éppen amikor a Nők Lapjához kerültem, egy riportot leadva megszólított az akkori főszerkesztő-helyettesünk, valóban azt mondta-e egy amerikai riportalanyom (aki önkéntes munkára érkezett Magyarországra), hogy bár hamarosan negyven lesz, MÉG nincs gyereke? A „még” szót ki kéne húzni, javasolta. Csak álltam lebiggyesztett szájjal. Miért kellene valójában tartalmi változtatást végezni valakinek a szövegében, gondolataiban, amelyek esetleg többet tükröznek belőle, mint az a pár sor, hogy milyen munkára érkezett? Nem is húztam ki, hiába javasolta. Vagy még egy emlék, amikor egy szerkesztőségi megbeszélésen az egyik kolléganőnk azt ecsetelte, hogy az interjúalanya, egy színésznő

azt nyilatkozta, hogy most, negyvenhárom éves kora körül igenis szeretne gyereket szülni. Lett is belőle nagy álmélkodás, fejcsóválás (az igazsághoz hozzátartozik, hogy természetesen nem mindenki részéről). Nem szóltam közbe, de arra gondoltam, hogy az ország legnagyobb példányszámú női magazinjának megbeszélésén ülök, ahol egyébként – szerintem – „megmutatni”, szórakoztatni, erőt adni akarunk a nőknek, családoknak, lehetőleg előítéletek nélkül.

Hát attól kezdve én bizony magamban tartottam, hogy bár igen, a harmincas éveim közepén járok, de számos okból (amelyek között nyilván voltak kényelmi szempontok is) még halogatom a gyerekvállalást. Ennek az volt az oka, hogy tudtam, az „úgysem sikerül”-, „megőrültél”-pillantások egyre csökkenthetik a siker esélyét. Ez volt az a pillanat, amikor hallgattam arról is, hogy szabadidőmben, esténként regényt írok, hogy szeretnék majd egyszer sokakhoz eljutni a regénybe szőtt történeteimmel, hogy szeretnék majd egy klassz kertes házat magunknak, ahová már a gyerekemet is odaképzelem, de előtte szeretnék majd legalább egy hosszú telet a „világ végén”, egy pálmafa alatt tölteni. És igen, majd pár év múlva, amikor minden klappol, szeretnék anyává válni. (Más kérdés, hogy ez jobban kitolódott, erről is írok később, és igen, azt is tudom, hogy a halogatás nagyon veszélyes.) A párom egyébként (akit többen ismertek olvasótalálkozókról, dedikálásokról, mert az ilyen eseményekre általában el szokott kísérni, bár inkább a háttérben marad akkor is, mert utál „szerepelni”) rám bízta a gyerekügyet. Neki már vannak gyerekei, ezért nem hozta különösebben izgalomba a kérdés. Azt mondta, tőlem függ, mi lesz, elfogadja a döntésemet.

Ja, hogy ma mi a helyzet? Hát ő a legnagyobb rajongója Lindának, fürdeti, verset, mondókát mond neki, együtt „énekelnek”, szóval nagyon élvezik az együttlétet. Nincs velünk reggeltől estig, ő inkább a jó részt „kapja” a gyerekből, bár szerintem csak jó része van. Mi sohasem éltünk kifejezetten tradicionális életet, most sem várom el, hogy úgy segítsen, hogy leviszi a szemetet vagy bevásároljon. (Nem is így alakítottuk ki, másrészt szeretek én vásárolni vagy a Tesco-autót a ház előtt megpillantani.) Viszont ő csodás programokat szervez nekünk mindig, szóval ebben verhetetlen. És vele még a fürdés is szuper szórakozás a kislányunknak, velem utálja is, hogy pár perc alatt vége, nincsenek a kiskádban gumikacsák meg helyben kitalált kacsacsaládos sztorik, de gondolom, ebben az apukák más családokban is nagyon jók.

De vissza az álmaimhoz, pár évvel vagy évtizeddel ezelőttre. Ezekről a vágyaimról ugyanis hallgattam. Csak a párom és a három legjobb barátom tudott róluk, olyanok, akiktől csak támogatást kaptam mindig, és nem akartak elbizonytalanítani, nem akarták megölni az álmaimat.

Rémálom Sydneyben

Harminckilenc éves voltam. Ausztráliában, Sydneyben ébredtem. Majdnem másfél hónap szabadság várt rám, és mégis verejtékeztem, amikor reggel kinyitottam a szemem a Hyde Park melletti hotel hálószobájában.

Még csak hajnali öt volt, nem szokásom ilyen korán ébredni, remekül tudok aludni bármeddig, de ha a munkám úgy hozza, akár hetekig-hónapokig is elvagyok napi négy-öt óra alvással. De akkor kivert a veríték. Életem legszebb időszakában voltam, még a nagyobb sikerek előtt, de újságíróként egészen nagy szabadságban (éppen), azt a témát dolgoztam fel, ami nekem tetszett, a párkapcsolatom is jól működött. A párom lánya éppen Sydneyben élt, ezért is utaztam az ausztrál nyárba. Őt meglátogatni és felfedezni az addig csak képekről ismert Bondi beachet, és egyáltalán: szerettem volna belekóstolni Ausztráliába. Mindezek ellenére a második hajnalban rémülten ébredtem, méghozzá egy olyan rémület vett rajtam erőt, amit még sosem éreztem. Pedig semmi különöset nem álmodtam.

Csupáncsak belém hasított valami. Pontosabban egy mondat. MÁR SOSEM LESZ

GYEREKEM.

Harminckilenc évesen én is leírtam magam ebből a szempontból.

Érdekes, hogy addig azért nem gondolkoztam túl sokat a témán a saját szempontomból, mert szerettem a szabályos ciklusomat, szerettem, amikor megjött a menzeszem, talán tudat alatt azért is, mert akkor most még lehet egy kicsit halogatni, mondjuk egy-két hónapot. Mert ugyan akkoriban már nem védekeztem tablettával, de azért óvatos voltam, és mondjuk nem dobtam fel magam egy szabályos gyertyapózba szeretkezés után, meg azért a termékenyebb napokon valahogy mindig úgy alakult, hogy túl sok volt a munkám, a leadni valóm. Ezt azért írom le, mert pontosan tudom, hogy sokan tesznek hasonlóképpen, és próbálom üzenni nekik, hogy ne tegyék, mert elvesztegetik a legklasszabb éveket a félelmeik (satöbbi, az okokról még úgyis beszélünk) miatt. Azzal is tisztában vagyok, hogy azok a harmincas, negyvenes párok, akik esetleg már évek óta orvoshoz járnak, kezelik őket, netán már volt egy-két vagy több lombikjuk, rosszkedvűen, esetleg elképedve olvashatják ezeket a sorokat. De azért írom le, mert tudom, hogy nagyon sokan, bár vágyják magát az anyaságot, a gyereket, félnek is valamitől, legalábbis az ismeretlentől, túlgondolják és ezért egy picit mindig elhalasztják a családalapítást. Csak egy hónappal…

Hát most azt javaslom, saját példámból kiindulva, hogy nem feltétlenül célszerű halogatni. Ha nagyjából stimmelnek a körülmények (párkapcsolat, érzelmek, egzisztencia), akkor szerintem még idejében érdemes belevágni! Nagy levegő, és annak elfogadása, hogy nincs mitől félni. Sokkal jobb, mint halogatni, én már csak tudom, mert annál nincs rosszabb, mint amikor rájössz, hogy nagyjából az utolsó esélyeddel kell élned, vagy már arról is lecsúsztál. Az a rágörcsölés nem igazán segít a családalapításban… Persze aki ezt olvassa, és hónapról hónapra halogatja a „babaprojektet” (azért tettem idézőjelbe, mert egy pszichológus barátnőm azt állítja, aki babaprojektnek hívja a családalapítási tervet, valójában túl nagy feladatként látja maga előtt, ezért nem feltétlenül jön össze egyből a baba), feltehetően azt gondolja, hogy előbb-utóbb úgy hozza az élet, hogy sikerülni fog, „véletlenül”.

Lehet. De a túlságosan hosszas elodázás oda is vezethet, hogy egy szép napon arra ébredsz: nagyobb az esélyed arra, hogy már ne legyen gyereked, mint hogy legyen. Valami hasonló történt velem akkor Sydneyben.

Abból a rémálomból ébredve volt szép visszahozni magam és visszanyernem a hitemet. A hitemet abban, hogy pont előttem az élet, nincs vége semminek, és ha lesz gyerek, akkor jó, ha nem, akkor marad ugyanilyen jó az életem, és pont. Erre gondoltam, meg arra is, hogy a lehetőség még igenis megvan, hogy anya lehessek. De persze ez a rémes ébredés nagyon sok mindenre rávilágított. Például arra, hogy erősen bennem van egy félelem, amit a környezet (akár az a pár évvel korábbi tévéinterjú is közrejátszhatott) ültethetett el bennem, attól, amit „elvárnak” egy nőtől. Hát hogy nézhetett ki vajon külső szemmel, hogy én ott napozom meg strandolok Bondi beachen, és még jól is érzem magam, sőt fizetés nélküli szabin vagyok (igaz, hónapokig spóroltam a pénzt az ausztráliai vakációra), és amellett, hogy tartós párkapcsolatban élek, még gyerekem sincs? Hát hol az életcél meg a felelősségérzet? Éjszakánként regényeket írok, mit akarok ezzel, ez egy „foglalkozás”? (Igen, ezt azért a szüleim is jelezték tinédzserkoromban, hogy ez nem az, hehe.) És valójában még csak főzni sem tudok. Nem lehet ám szendvicsen, gyorséttermi meg éttermi kaján élnie egy „rendes” nőnek, főleg nem etethet ilyesmivel egy férfit.

Harminckilenc évesen nincs fontosabb dolgom, mint hogy szörfözni tanuljak ezeken a bazi nagy hullámokon? Néha írok egy cikket? Fekszem a napon, meg a Darling Harbourben sétálgatok esténként? Hát hol élek én? Miért más az én valóságom, mint a Nagy Valóság? Akarok-e egyáltalán anya lenni? És mondhatnám még tovább, ostoroztam rendesen magam, belehelyezkedve teljesen az engem nem ismerő, kritikus idegen szemszögébe.

Nem is sorolom tovább. Azonban mindezt végigpörgettem magamban, mindazokat a kérdéseket, amiket bármilyen troll (ha nem is ilyen szépen, de) nekem szegezett volna egy levélben, akár tudja, akár nem, hogyan élem az életemet, akár tudja, akár nem, hogy Ausztrália is élmény, amivel boldogabb vagyok, mint a tárgyakkal, ingóságokkal. Mert valóban így éreztem, ugyanakkor rettenetes kettősség volt bennem, és ez akkor tudatosodott bennem, amikor arra ébredtem, hogy valószínűleg lecsúsztam a gyerekvállalásról.

Sydney egyébként sok mindenben segített. A találkozások, amelyek inkább villanások voltak, elképesztően fontosnak bizonyultak. Egy japán lány, aki velem egyidősen nyelvet tanulni érkezett, és még az egzisztenciája felépítésén dolgozott. Nem gondolta, hogy sosem lesz családja, volt barátja, de azt mondta, amíg nem állnak úgy anyagilag, addig szóba sem jöhet a családalapítás. Vagy Kate, egy angol közgazdász, aki huszonnyolc évesen azt mondta, addig nem is fog hazamenni, amíg nem biztos benne, hogy annyi élményt gyűjtött, ami elegendő lesz ahhoz, hogy egy-két évig ne mozduljon ki otthonról. Vagy Tracy, a matektanár, aki alig várta már az iskola által biztosított rekreációs szabadságát, hogy azt Ázsiában töltse. Szeretett volna energiát gyűjteni, feltöltődni a következő tanévekre. Hároméves volt a kislánya, és azt mondta, a férjével és a gyerekkel együtt fognak nekivágni, és egy évig haza sem térnek.

Sok-sok hasonló történetet hallottam, amelyek mind-mind felszabadítóak voltak, méghozzá abban az értelemben, hogy bár mindegyik beszélgetőpartnerem számára fontos volt a család, de önmaguk igényeire is figyeltek. Vagyis arra, hogy boldogok legyenek, megpróbálják megvalósítani az egyéni céljaikat is, mert a családjuk is így lesz boldog. Kate elmondta, a férje olyan munkahelyen dolgozik, ahol nem jár a kreatív szabadság, de a férfit fizetés nélküli szabira elengedik. Miközben a gyereküknek is meg akarták mutatni a világ másik szegletét, azon voltak, hogy saját maguk feltöltődve térjenek majd vissza a munkájukba, az életükbe.

Minél többet jár az ember külföldön, annál több elképesztő sorssal találkozik. Nekem ezek a találkozások főleg azért voltak fontosak, és azok ma is, mert nálunk, itthon még mindig erős a félelem, főleg a nőkben. (Így persze bennem is sokáig az volt.) Ha szabit kérek, kirúgnak, ha fizetés nélküli szabira megyek, nem várnak vissza, ha így vagy úgy döntök, akkor X vagy Y vagy Z, vagy mindannyian dühösek lesznek rám – ezért meg sem teszem.

Pedig ha bátran döntünk (én úgy tapasztaltam), annak mindig megvan a jutalma: a szabadság érzése, és általában az elhatározás után jobbá válik minden az ember életében.

Amikor ezeket a sorokat írom, Linda egy utazóágyban alszik az ágyunk mellett egy olaszországi szállodában. Bár mindenki féltett minket az első hosszú utazástól (hiszen még csak féléves a kislányom), sőt, elsőként anyukámtól kellett hosszan (és utána napokon keresztül) meghallgatnom, hogy mekkora kiszúrás lesz a gyerekkel ez a hosszú kocsikázás, meg úgysem értékeli majd a tengert, a strandot – eddig minden jól alakult. Majd még írok magáról az utazásról, hogyan csináltuk, hogy Lindának is a legjobb legyen, de most inkább arról, milyen jó, hogy már nem mások véleményére hallgatok. Linda ugyanis remekül érzi magát. Tudom, nem emlékezetes egy pici babának egy nyaralás, de a szülőknek az. Mindig érdeklődve figyeltem, mennyi olasz és külföldi baba nyaral a szülőkkel, néhányan alig pár hónaposak, úgyhogy mindig azt gondoltam, ha lesz gyerekünk, akkor nem töltjük otthon, a négy fal között, de a kertben sem az első nyarat.

Az a meggyőződésem, hogy a gyerekkel idejekorán kell megismertetni sok mindent, hogy idővel tudja a helyén kezelni és normálisan megélni (például utazás, étterem, babás „összejövetel”, társasági összejövetel stb.), úgyhogy tökéletesen biztos voltam benne, hogy ha alkalmazkodunk Lindához az út során, vagyis néhány óránként megállunk, játszunk, eszünk, hagyjuk mászni stb., akkor nem lesz neki kínlódás az utazás. Természetesen azt is megbeszéltük, hogy néhány száz kilométer után megszállunk Ausztriában egy bababarát hotelben, ahol adnak ágyat Lindának, hogy éjszaka rendes körülmények között kipihenhesse magát. De az udinei városnézést, és a venzonei kávézást sem hagytuk ki, Lindát pedig minden érdekelte!

Most itt alszik a franciaágy mellett a babaágyban, nemsokára vacsorázik, és mi is indulunk sétálni, vacsorázni. Semmiben, ismétlem, semmiben nem akadályoztuk vagy zavartuk őt meg, mint ahogyan ő is integrálódott a családba, és mosolyogva, érdeklődve ül a babakocsiban most, amikor nekiindulunk a környék felfedezésének. Mondjuk tudni kell, hogy ő elég nyugodt baba, simán végigül egy étteremben egy vacsorát, sokáig eljátszik egy játékkal, nézi, mit eszünk, nevet velünk, persze ki is vesszük a babakocsijából, de az eddig eltelt öt napban nemhogy üvöltés, még csak sírás sem volt az ilyen időtöltések során. Hogy miért? Szerintem részben azért, mert ilyennek képzeltem őt már akkor, amikor a hasamban volt. Mások szerint azért nem ilyen spirituális a dolog, hanem egyszerűen csak azt érzi, hogy nagy a nyugalom körülötte, ezért ő sem ideges baba. Nem tudom, melyik az igazság, talán mindkettő.

Mindenesetre Linda sírását mindig komolyan kell venni, mert úgy tapasztaltuk, hogy amikor eltörik a mécses, van rá oka, szóval nem hagyjuk csak úgy sírdogálni, hanem megfejteni és orvosolni próbáljuk az okot.

Ugrás az ismeretlenbe

A húszas éveim közepétől a Képes Európának dolgoztam. Csodás időszak volt, leszámítva, hogy a magazin háromszor ment csődbe néhány év alatt, és ez azt jelentette, hogy mivel a csőd előtt pár hónappal már nem fizettek, minden egyes ilyen alkalom nagyjából négy-öt havi honoráriumomtól fosztott meg. Imádtam az újságírást, és imádtam ezt a szórakoztató magazint is, ahol minden újságírói műfajban kipróbálhattam magam, viszont akkoriban szembesültem a való világgal, hogy esetenként nem rajtad múlik, ha az elvégzett munkádért mégsem kapsz bért. És akkor láttam meg azt is, hogy nemigen vannak már védőhálók. Egész egyszerűen megijedtem. Ha időnként haza kellett járnom a szüleimhez kölcsönkérni, hogy is mertem volna például családalapítást tervezni a közelgő években? (Persze ez még csak elméleti kérdés volt számomra akkoriban, és természetesen más újságoknak is elkezdtem külsősként dolgozni, de a „szerelmemet” nem tudtam elhagyni, még akkor sem, amikor látszott, hogy megint zátonyra fut a lap…)

Az azonban tény, hogy az egzisztenciális bizonytalanság érzése azért hosszú időre velem maradt, tudatosult bennem, hogy bár a legfontosabb, hogy élvezem a munkámat, élvezem az írást, de bármikor (egészen váratlanul is) beköszönthet a nehéz időszak, ami nem rajtam múlik. Vagyis csak annyiban múlik rajtam, hogy több irányt kell kitalálnom, és érdekes módon abban hittem, hogy ez a fajta szabadság, a teljes szabadúszás segíthet abban, hogy ne ússzak teljesen az árral, hanem a saját döntéseim súlyát viselhessem. Talán ezért nem volt annyira sokkoló számomra az Ulpius-ház Könyvkiadótól való válás…

Mert akkorra tulajdonképpen elmúltak az igazi félelmeim. És bár nehezen adtam fel a szabadúszást, de a Nők Lapjában töltött évek egzisztenciális és szakmai biztonságot is adtak. Mégis váltani akartam, ugye, milyen őrültségnek tűnik az ugrás az ismeretlenbe? Csakhogy akkor már volt bennem annyi szakmai magabiztosság, hogy érezzem: most van itt az idő a sokat dédelgetett szabadságvágyam igazi megvalósítására.

2012-t írtuk, túl voltam életem első őrült nagy „nyaralásán” – a korábban említett egzotikus telet „valósítottam meg”, első

ízben Thaiföldön, erről az időszakról írok részletesen és talán elég izgalmasan a Szeretlek, Bangkok című könyvemben – és tizenegy év közös munka után felmondtam a Nők Lapjánál. Gyönyörű évek voltak, csak már a saját utamat tervezgettem, és néha untam, amilyen feladatokat kaptam. Egyszerűen azt éreztem, hogy ha így folytatom, belefásulhatok, kiéghetek, és ezt semmiképpen sem akartam.

Akkor már jöhetett volna a baba, biztos és tartós párkapcsolatban éltem, és valóban nem akarom erre fogni, hogy nem jött: de az az év egyre keményebbé vált. Aput hosszú és gyötrelmes betegség után veszítettem el, saját elhatározásból szabadúszó lettem, és néhány jel arra késztetett, hogy elkérjem az eredeti fogyásjelentéseket az Ulpiustól. Akkor már négy éve volt annak, hogy a regényírás hobbiból végül a hivatásommá vált, 2008-tól kezdve négy év alatt tizenegy könyvem jelent meg az említett kiadó gondozásában, és túlzás nélkül sikerszerzőjük lettem. Természetesen mindkét fél beleadott apait-anyait a sikerbe. Én élveztem az írást, az első néhány regényemet pedig reklámozta az Ulpius. Utána önjáró lettem, vagyis „te bármit írsz, akár egy üres könyvön ott a neved, megveszik” – magyarázták, mikor érdeklődtem, miért nincs már reklámjuk az új köteteimnek. És jöttek a figyelmeztető jelek, amelyek miatt az eredeti jelentéseket szerettem volna megkapni. Mivel ez nem történt meg, elkezdődött a harc. Talpaltam az évek óta kifizetetlen honoráriumrészletek után, és immár magamnak írtam a következő regénykéziratomat, bár fogalmam sem volt, hol jelenhet majd meg, mivel szerződéses akadálya volt annak, hogy bárki más kiadja. Én is rágörcsöltem, ügyvédeket kerestem. Aki keresett már jó szerzői jogi ügyvédet Magyarországon, tudhatja, hogy ez meglehetősen rögös út, nekem is rengeteg próbálkozásba és pénzbe került, mire megtaláltam a szerintem legjobbat, akinek örökké hálás leszek. De aki esetleg járt hasonló cipőben, azt is tudja, hogy a „vállalat” mindig erősebb, mint egy szerző. Egyszerű a magyarázat: több pénz, erő, hatalom összpontosul egy cég mögött, és a szándék is ott lapulhat (mint a velem kapcsolatos esetben), hogy amennyiben a szerző nem elhallgattatható, nem hunyászkodik meg, akkor tulajdonképpen nyugodtan ronthatják a hitelét, a nevét, a brandjét.

Nálam például, a teljesség igénye nélkül, a következők történtek egy bő év alatt:

– újratervezték a régi borítóimat, ízléstelen, gagyi fotókat használva, amelyeken többnyire félmeztelen pasik pózoltak, és elárasztották ezekkel a borítókkal az internetet;

– visszahívták az összes könyvemet a bolthálózatokból, és a saját boltjaikban, alaposan leárazva kezdték árulni ezeket (mondjuk pár száz forintért);

– megtartották az eredeti Facebook-oldalamat, és ott is be-beszóltak nekem, felhasználva az oldalt arra, hogy más kiadványaikat népszerűsítsék.

A nagyközönség ennyit láthatott a történtekből, az olvasóim fel is fedezték, hogy valami nagyon nincs rendben, és a legtöbben rájöttek, hogy itt egy háború van kibontakozóban. Érdekes, sosem fordult meg a fejemben, hogy feladjam, visszamenjek, meghunyászkodjam, pedig az egész igazán idegőrlő volt, és vitte a pénzt is rendesen. És volt még egy regénybe illő

fordulat, amikor a kiadó megpróbálta megszerezni a Nápolyi vakáció már kész kéziratát. Mindent bevetettek, tárgyalást, közvetítést, előlegajánlatot, sőt a „csak küldd el a szerkesztőnek, hogy nézzen rá” (aha, persze), szóval, amit csak lehetett. Szerencsére eszem ágában sem volt a háborús helyzet közepén fegyverszünetet tartani, és újra belemászni abba a helyzetbe, amiből nagy nehezen kezdtem kikászálódni – annak ellenére, hogy még akkor sem tudtam, mikor jelenhet meg a könyv, ha nem adom oda nekik. De nem adtam fel, sőt már írtam is a következőt… A Nápolyi vakációt ügyvédi letétbe helyeztem. A kézirat jó helyen volt ott.

Én pedig 2013-ban kezdtem magamhoz térni, és elhatároztam, létrehozok egy könyvkiadót, ahol esetleg más szerzők könyveit is megjelentetem. Bevallom, egyáltalán nem bíztam már a kiadókban, tapasztaltam már az erejüket, néhánynak az átláthatatlanságát, és egyszerűen úgy éreztem, eljött az idő, hogy teljesen a kezembe vegyem a sorsomat. Elérkezett az idő, hogy a saját hitelemet, a saját pénzemet kockáztassam, és ha sikerül, örüljek, ha nem, akkor tudjam, hogy a bukásért csak én vagyok a felelős, nem más, nem a körülmények… És akkor jött a segítségemre egy régi könyvem, az 1999-ben kis példányszámban megjelent, szerzői álnéven publikált Holtodiglan című regény. Arra és a korábban írt művekre nem vonatkozott az Ulpius-szerződés, szóval a saját címek közül ezzel szerettem volna indulni. Már csak azért is, mert ennek a szórakoztató regénynek annak idején nagyobb jövőt reméltem.

Hát 2013-ban új címen (Most kezdődik) előkészítettem és megjelentettem a saját könyvkiadómban, az Erawanban. Ez a regény a segítségemre volt, méghozzá úgy, hogy most hozta azt a (vagy nagyobb) sikert, amit korábban vártam tőle. Egy hónap alatt majdnem tízezer példányban elkelt, és a húszezret, hogy így mondjam, „megcsinálta” egy év alatt. Ráadásul a Száz éjjel vártam (korábban született) kéziratát is előkerestem, és mivel jókat szórakoztam rajta, úgy döntöttem, ha nem jelenhet meg a Nápolyi vakáció, akkor hamarosan kiadok egy olyan régebbi regényt, ami eddig még sosem jelent meg.

Az Ulpiusszal végül 2013 őszén sikerült megállapodni a válásban. Nehéz, stresszes másfél év volt mögöttem, de 2013

karácsonyára megjelentettem a Nápolyi vakációt az Erawanban. Rengetegen várták, én pedig kezdtem megnyugodni. Úgy tűnt, annak ellenére, hogy a könyvpiac nagyon érzékeny, és nemigen tűnhet el egy szerző egy vagy másfél évre, nagyobb törés nélkül megúsztam ezt az egész váltást, és az olvasóim hűségesek maradtak. A vállalat ellenében a szerzőnek drukkoltak, köszönöm nekik most is, hogy kitartottak és biztattak. Nélkületek talán feladtam volna.

Aztán teltek a hónapok, kisimultam, és mivel életem minden területén kezdett „rend” lenni, úgy éreztem, talán eljött az idő, most vagy soha. A gyerekvállalás ideje. Hacsak még nem késtem le róla.

Az első vizsgálatok és a strucc,

aki a homokba dugja a fejét

Annak idején, a Nők Lapjában elég sok, meddőséggel foglalkozó cikket, cikksorozatot írtam, szakértőim dr. Konc János, a János Kórházban működő Budai Meddőségi Centrum vezető főorvosa, illetve egyik szakértőm volt. Mivel nagyon jó kapcsolat alakult ki közöttünk, és számos témát, a cikkekkel kapcsolatos sikert köszönhetek nekik, egyértelmű volt, hogy segítségért is hozzájuk fordulok. Bízom Konc tanár úrban, emberileg, szakmailag, és szerintem mindkettő nagyon fontos.

Még csak azt sem mondhatom, hogy óriási meglepetést okoznék azzal, amikor negyvenhat évesen megjelenek náluk, láttak már sok mindent, de mielőtt a lehetőségekről beszélnénk, el kell végezni néhány vizsgálatot.

Az alapvizsgálataim eredménye jó: a hormonértékeim (orvosaim szerint) olyanok, akárha „harminckét éves lennék”, szabályos a peteérésem, elég sok „őstüsző” látszik az ultrahangon (bármit is jelentsen ez a termékenység szempontjából), és minden hónapban több tüsző indul érésnek. A termékenység „tartalékát” jelző hormon, az AMH eredménye kimagaslóan jó a koromhoz képest.

Ezek a jó hírek. A rossz az, hogy alulműködik a pajzsmirigyem, bár még nincsenek klinikai tünetei, de lehetett egy pajzsmirigygyulladásom korábban, és gyógyszert kell rá szednem – ám ez a kisebbik rossz, mert kezelhető, jól beállítható. Az igazi rossz hír, hogy hiába tűnik minden úgy, mintha harmincéves lennék, meg működik jól a szervezetem, nyilván lombikra lesz szükség, és az én koromban általában már nem jól stimulálható a peteérés (vagyis, hogy egyszerre több petesejt érlelődjön meg ahhoz, hogy leszívják és megtermékenyítsék őket). Továbbá a sejtek minősége sem valószínű, hogy olyan, mint egy harmincéves nőé, vagyis a megtermékenyülési arány is csekély lehet, márpedig ha csak kevés sejtet lehet leszívni, akkor az is könnyen előfordulhat, hogy akár egy sem termékenyül meg, tehát az egész már a beültetés előtt elbukik. Másik probléma, hogy általában már a méhnyálkahártya sem az igazi, bár nekem tizenvalahány milliméter a ciklus megfelelő időszakában, vagyis egészen jónak mondható, mégis esélyes, hogy mivel maga a méhem is idősebb, nem fog megtapadni az embrió vagy embriók, amiket beültetnek. Szóval nagyjából ennyi a rossz hír, továbbá az én koromban a siker általában donorpetesejttel érhető el, de ugye ott is kérdéses (azon túl, hogy nincs olyan rokonom, aki felajánlana petesejtet), hogy milyen a méhnyálkahártya minősége, meg van-e szerencsém vagy nincs. Ezeket tájékoztatásul mondták el, de én is utánaolvastam.

Akkor, ahogy említettem, negyvenhat éves voltam, és bár a szervezetem meg még egy picit talán a korom miatt is láttak esélyt, tisztában kellett lennem vele, hogy a stimuláció, a hormonkezelés azért igénybe veszi a szervezetet, ki tudja, hogy reagálok rá. Mert persze megpróbáljuk saját sejtjeinkkel a lombikbébiprogramot, csak tudnom kell róla, hogy a siker rendkívül sok tényezőn múlik, és nálam a negatívum a korom, a pozitívum pedig az, hogy a vizsgálati eredményeim mégsem a koromat tükrözik, hanem egy fiatalabb szervezet képét mutatják. Jó hír a rendszeres peteérés és a többi, de az is valószínű, hogy nemcsak hormonokra, stimulálásra lesz szükség, hanem szteroidot is kell majd szedni, úgyhogy van azért a mérleg mindkét serpenyőjében bőven. Na és meg is kapom a következő időpontot: a kijelölt napon szaladjak el egy röntgenes átjárhatósági vizsgálatra. A vizsgálat menetére tényleg csak egy kicsit akartam rálesni az interneten, és rögtön valaki horrorsztorijába futottam bele, aki azt írta, hogy kibírhatatlan, elviselhetetlen. Általában nem menekülök el könnyen, de ez az egész igazi súlyként szakadt rám (amit egyébként sejtettem), amivel egyszerre és gyorsan kellett volna megbirkóznom. Hogy beindul egyfajta „gépezet”, ami, lássuk be, nem sok sikerrel kecsegtet.

Úgyhogy igazi hülye struccként én bizony nem mentem el az átjárhatósági vizsgálatra, meg vissza sem mentem a tanár úrhoz, hanem megbeszéltem a párommal, hogy egy kis időre van szükségem, és nekiültem egy új regénynek, meg utazási helyszíneket keresgéltem az interneten, és próbáltam elfelejteni, hogy bár esélyesnek tartanak, azért mégis az esélytelenek közé tartozom. Arra jutottam (igazi őrültség), hogy adnék még egy kis időt magunknak a „hagyományos” családalapítási módszerre, nem pedig a hormonokkal, injekciókkal és „sikerül-e”-rágörcsöléssel terhelve. Szóval vettem egy nagy levegőt, és igyekeztem azt is elfelejteni, hogy nemrég nőgyógyásznál jártam.

Éltem az életemet, regényt írtam, kiadót alapítottam, a céges ügyekkel, jogvásárlásokkal, címek kitalálásával, borítók megterveztetésével kötöttem le magam, és gondoltam, úgy lesz jó, ahogy lesz.

Ez is egyfajta döntés, csak nem a legjobb. Nagyon ritkán bízom rá magam a sorsra anélkül, hogy tennék valamit a célomért, de akkor ez történt.

Nem is lett eredménye, hiszen nem mentem el egy fontos vizsgálatra, és nem tudtam meg, hogy az egyik petevezetékem el van záródva, ami talán bizonyos esetekben nem lenne olyan nagy baj, de nálam mégis az volt.

Átjárhatósági vizsgálat – avagy ne olvass fórumokat;

illetve egy műtét, amit Mexikóban pihentem ki

A „hagyományos módszer” bár mint tudjuk, élvezetes, de nálam nem vezetett sikerhez, nem lettem terhes. Bő két év, majdnem három telt el, mire visszamerészkedtem Konc tanár úrhoz, aki úgy nézett rám, mintha egy távoli bolygóról érkeztem volna. Szerintem nem is vett komolyan, hát hogy a fenébe vehetne bárki komolyan egy olyan embert, aki az első akadályokat látva meghátrál? Tökéletesen igazat adtam neki, és őszintén feltártam mindent, amit gondoltam, azt, hogy nem tudtam elfogadni, hogy mennyire nem nekünk dolgozik a statisztika. Azt felelte bölcsen, nézzük meg, egyáltalán hogy állunk, milyenek most az eredményeim, mert a közel három év az nagyon sok ebben az életkorban.

Mondtam, szerintem jók lesznek az eredmények. Nem szólt semmit, csak elkészítette a beutalókat.

Tehát újra kivizsgálás. Több lépésből áll, hormonszintek (vérvételből), alap belgyógyászati, nőgyógyászati vizsgálat, ilyesmik. Már csak azért is hasznos, mert nem véletlenül voltam nyugodt legalább a női működésem miatt, a peteérésem szabályos, a ciklusom huszonnyolc napos, az AMH-m (a termékenységet mutató hormon szintje) még mindig sokkal jobb, mint ahogy a korom indokolná, mindkét orvosom (Konc tanár úr és Lintner tanár úr) úgy látja, a petefészkeim olyan aktívak, mint a huszonéveseknek.

Viszont a korábban beállított pajzsmirigyem ugyan még mindig nem adja klinikailag a pajzsmirigy-alulműködés diagnózisát, de nem jó a szint ahhoz, hogy teherbe essek, gyereket várjak, újra kell járnom beállításra, ellenőrzésre, mivel a TSH-m megint a normál tartomány fölött van. Sőt megtudom, hogy a „normál értékeken” belül is jobb a gyerekvállalás szempontjából, ha inkább az alsó tartományban van az eredmény, legalábbis az lenne az ideális. Gyógyszert kapok, vérvételre járok, hónapok telnek el, mire a normális és a gyerekvállaláshoz ajánlott szintet eléri és ott stagnál a pajzsmirigyhormonszintem. És persze következik az átjárhatósági vizsgálat.

Már nem olvasok el róla semmit az interneten. Ha kell, hát kell, és kész. Nyilvánvaló, hogy tilos erről szóló bejegyzéseket olvasgatnia annak, aki még a vizsgálat előtt áll! Azért nem tudom elfelejteni, hogy korábban, amikor rákerestem, néhányan egyszerűen „elviselhetetlennek”

írták a kontrasztanyagos átjárhatósági vizsgálatot, de már nem törődöm vele – ha fájni fog, hát fájni fog, majd utána jól megjutalmazom magam egy könyvvel, vagy bármi mással, ami jó érzést ad. Egyébként ha bárki szeretne a beavatkozásról olvasni a vizsgálat előtt, akkor azt javaslom, hogy inkább a szakmai leírást böngéssze át, ám a fórumoktól, egyéni élmények olvasásától jobb, ha távol tartja magát, hiszen mindent mindenki másképp él meg.

És milyen jól is teszem, hogy nem a legrosszabbra készülök! Ugyanis, bár rettegve ülök a János Kórház röntgenépületében két másik nővel együtt, maga a procedúra nagyon rövid és abszolút ki lehet bírni. Szinte annyi az egész, míg veszek egy nagy levegőt. A póz meglehetősen kényelmetlen, ahogy lecsúszva kell feküdni a röntgenasztalon (vagy hogy nevezik), szerintem a pozíció kellemetlenebb, mint maga a vizsgálat. Meg azért ott, az asztalon rám tör a félelem, a fene tudja, mi fog történni.

Egy kis feszítést érzek, de amikor elkezdene igazán kellemetlenné válni, vége is van. És pár perc múlva a röntgenorvos személyesen elmondja, majd írásba is foglalja az eredményt. Azt mondja, talán megoldás lehet, ha most hazarohanok szeretkezni, mert sokan esnek teherbe ilyen vizsgálat után, amikor kicsit megnyílik az addig majdnem teljesen elzáródott petevezeték. Mert nálam ez van: az egyik petevezetékem átjárható, de az is csak részben. A másik teljesen elzáródott. Érdekes, hogy a diagnózis számomra megnyugtató, hiszen megvan a „hiba”, ami miatt nem estem teherbe – bár ki tudja, mikor keletkezett. Lehet, hogy már akkor, amikor tudat alatt halogattam a gyerekvállalást? A szervezetem ekként is „hozzájárult” a halogatásomhoz, vagyis az akkori döntésemhez? (Ezt az elméletet egyáltalán nem akarom mással elhitetni, elfogadtatni, de én belül azért éreztem, hogy talán így lehetett.

Talán igen, talán nem, azonban én nagyon erősen hiszek benne, hogy az elménk, az agyunk hat a testünkre, a testünk működésére is…) Közben a páromnak is kell mintát produkálnia vizsgálathoz (már egyszer korábban is megnézték egyébként), arra kér, hogy ezt, ha lehetséges, soha, semmilyen cikkben és könyvben ne részletezzem, mert élete rémálma volt, és minden tisztelete azoké a férfiaké, akik képesek időben, a kórházban produkálni az „anyagot”. Annyi kiváltságunk van, hogy engedélyt kapunk: nem kell bemenni a centrumba, otthon is megoldható a „mintavétel”, de úgy emlékszem, a páromnak negyedórán belül be kellett érnie, és melegben tartani addig is a kis tégelyt. Nyugodtan el lehet képzelni, milyen idegállapotban van valaki, amikor mondjuk kilencig „készen kell lennie” a mintának. Na jó, erről tényleg nem írok többet, tény, hogy szerintem a férfiakat ez a procedúra jobban kiborítja, mint a nőket a mindenre kiterjedő, alapos kivizsgálás, az esetleges terápiás műtéti beavatkozásokat is ideértve – amiből nekem is kijutott, szerencsére.

A következő lépésben, vagyis az átjárhatósági vizsgálat eredményét látva ugyanis dr. Konc János tanár úr bejelent dr. Lintner Ferenc tanár úrhoz egy operációra. Meg is kapom az időpontot, és nem merem jelezni (akkor még), hogy a műtét kitűzött időpontja után nagyjából egy héttel Mexikó felé veszem az irányt Dia barátnőmmel. De azért sem merem ezt bejelenteni, mert egyrészt az már megint egyfajta halogatás lenne, másrészt pedig komolyan tartok tőle, Konc tanár úr most már nem fog komolyan venni, ha megint fogom magam és „eltűnök”, szóval nem ütemeztetem át a műtétet. Utóbbit azért sem tehetném, mert mindkét orvosom elég elfoglalt, és hálás lehetek, hogy a lehető

leghamarabbra találnak nekem időpontot, ágyat, szóval inkább örülnöm kell, de azért megfordul a fejemben, vajon egy ilyen beavatkozás után nem fogok-e vérezni nagyon, bemehetek-e a tengerbe, meg hát „illik-e” ilyenkor gyógyulási helyszínnek egy tengerpartot választani? De aztán a laza énem veszi át a szerepet, és arra jutok, végül is vérezni bárhol lehet, az orvosomban megbízom, tehát egész biztosan nem lesz szövődmény, és hát, lássuk be, nem jobb egy türkizkék tenger partján regenerálódni, mint a nappaliban? Tehát nem lesz baj, sőt talán jobbat nem is tehetnék, nyugtatom meg magam.

A tanár úr elvégzi a megbeszélt napon a hiszteroszkópiát (méhtükrözés) és az elzáródott petevezeték terápiás műtéti kezelését. Két éjszaka kórházban, altatásos műtét, a megelőző éjjel egy hashajtás, ami, bár kíméletesnek mondták, hiszen csak egy üvegcse szirupot kell meginni délután, azért emlékezetes marad. Könnyű ebéd után ajánlották, hát én beszaladtam a Vapianóba egy sült rákos salátára, aztán lehajtottam a szirupot.

Még este a kórházban sem volt hatása. Ennek ellenére nehéz elfelejteni, például az éjfélkor rám törő émelygés és hasgörcsök, majd az egész hajnalig tartó egyszerre hányás és (bocs) hasgörcsös fosás miatt.

Egyedül vagyok a szobában, de alig bírok betámolyogni a fürdőből, kezdődik az egész elölről, erőt vesz rajtam az érzés, hogy ennek sosem lesz vége. Hajnalban, amikor már feladom a reményt, hogy valaha is megszűnik ez a hasgörcs, váratlanul alszom el, kimerülten, és alig bírom kinyitni a szemem a reggeli ébresztőnél. Amikor bejön a műtősfiú, hogy leborotválna, nagy nehezen kinyögöm, hogy nincs mit, a kozmetikusom rendszeresen kezelésbe vesz (hála az égnek, gondolom akkor valóban hálásan).

Nem is tudok amiatt izgulni, hogy mi vár rám, olyan álmos vagyok. Ráadásul kapok egy szorongásoldót vagy nyugtatót, úgyhogy elég lazán érkezem a műtőbe.

A műtétből semmire sem emlékszem, összevissza hadoválok az altatás előtti már bódult pillanatokban, hogy hamarosan futni akarok és hasonlók, utólag azért rettenetesen szégyellem magam, miket hordhattam össze, szerencsére minden kitörlődött az emlékeimből. Ébredéskor természetesen felveszem a csörgő telefonomat, és akivel (szakmai dologról) beszélek, soha többé nem jelentkezik újra. Csak sejtem, hogy ijesztő lehetett, amiket magyaráztam, hála az égnek, tényleg semmire sem emlékszem belőle.

Így visszanézve egészen egyértelmű, hogy műtét után, még ha fel is merült volna, hogy hazaengednek, akkor sem lett volna kedvem hazarohanni. Másnap kapom meg az engedélyt, szülész-nőgyógyászom elmagyarázza, minden rendben történt, nyugodjak meg (nem is vagyok ideges), és hozzáteszi: jobban nem is dönthettem volna, mint hogy nemsokára elutazom a Karib-térségbe!

Őszintén mondja, én pedig jókedvű vagyok. Azért a varratszedésre visszavár indulás előtt. Nincsenek fájdalmaim, de persze jó, hogy aznapra nem időzítettem semmiféle megbeszélést, találkozót, mert a gáz, amivel felfújtak, feszíti a mellkasomat, a vállamat, olyan darabosan mozgok, akár egy robot. Tehát bár van kellemetlen része, mindössze két nap az egész benttartózkodás, a műtét másnapján tulajdonképpen egészségesen érkezem haza. Bejelentkezem Konc tanár úrhoz, aki már látta a zárójelentésemet, félve bevallom, hogy el fogok utazni, de csak bő tíz napra; ő is azt mondja, nagyon jól teszem, és azzal búcsúzik, várjunk meg egy menstruációt, és miután hazajöttem, nézessem meg újra a TSH-mat, hogy jól van-e beállítva a pajzsmirigyhormonom (itt már csak apró finomhangolások szükségesek), utána pedig a következő menstruációm első-második napján jelentkezzem nála vérvételre, illetve azért, hogy megbeszéljük és elkezdjük a stimulációt a lombikbébiprogramra. Most mondja ki először, hogy belevágunk, stimulálni fog, bízik bennem ő is – és én szintén bízom magamban.

Visszamegyek varratszedésre, de az tényleg csak egy pillanat. Aztán már csak csomagolok, főleg bikinit, nyári cuccokat (igaz, már itthon is tavasz van). Ellenőrzöm a repjegyet Mexikó felé, pár héttel korábban vettük meg Diával, egy csajos nyaralásra indulunk.

De mielőtt a folytatásra rátérnék, még egyszer szólnék arról, amiről már többször beszéltem az interjúkban, és már itt is rengetegszer leírtam, hogy az én példám a halogató nő példája, aki mindennel tovább várt, mint amennyi normálisan indokolt lett volna. Senkinek sem javaslom ezt az utat, mert nagyon kockázatos, hamis reményt sem akarok kelteni, hiszen tudom, hogy már negyven körül sem egyszerű első gyerekkel, főleg rágörcsölve az egészre, a kivizsgálás sokkjában teherbe esni. Nagyon nagy lutri, tehát szerintem idejekorán, még negyven alatt érdemes legalább egy kivizsgálást elvégeztetni mindkét félnél. Hiszen egy harmincas nőnél talán már az önmagában sikerhez vezet, ha kiderül, hogy nincs szervi oka annak, hogy eddig még nem jött össze a baba.

Azok, akik nekem írnak, többnyire már feladták a reményt. Két okból:

1. Túl vannak több kezelésen, inszemináción, műtéten, lombikon, és nemcsak az eddigi kudarcok keserítik el őket, hanem a sorstársaikkal beszélve még a többiek esetleges kudarcai is, és elveszítik a reményt.

2. Nem fordultak orvoshoz, rendszeres a szexuális életük, nem védekeznek már egy-két éve vagy még régebben, mégsem estek teherbe a párjuktól. Sokan közülük a harmincas éveik második felében járnak, de negyvenesek és a felettiek is akadnak bőven. Ők a nekem írt levelek szerint már lemondtak a gyerekről, nem hisznek abban, hogy van segítség, sok kudarcos történetet olvastak, nem bíznak benne, hogy egy kivizsgálás és esetleges kezelés segíthetne már. Egy harmincöt éves nő is mondta az egyik dedikáláson, hogy „szerinte” ő már kifelé megy a korból, a menzesze sem rendszeres, úgyhogy feladták a reményt, és úgy alakítják ki az életüket, hogy most már ketten maradnak a férjével. És amikor megkérdeztem, beszélte erről legalább a saját nőgyógyászával, azt mondta, nem, mert „már késő”. Néhányan a viszonylag fiatal párok közül azért azt mondták, bejelentkeznek vizsgálatra, hátha tényleg csak késik a baba, és egyszerűen orvosolható a probléma. És tényleg ezt javaslom!

Érdemes negyven alatt, ha ilyen gond van, jó szakembert megkeresni, mielőtt még elfogy a remény! Mert persze szinte mindenki ismer negyven, negyvenöt felett szülő nőt, de azért tény, hogy negyvenéves kor alatt sokkal könnyebben összejön a baba.

Velem másképp történtek a dolgok, ahogy írtam is: igen, én halogattam, amit, sokadszor mondom, senkinek sem javasolok. De valahogy (ne nevessetek ki!) mégis azt éreztem, hogy a dolgok akkor történnek velünk, amikor meg KELL történniük. Igen, tudom, hogy azért is halogattam, mert az életem gyerek nélkül is jó volt, és valójában csak az utolsó pillanatban merült fel bennem tisztán a kérdés: ha most nem, akkor mikor? Érdekes módon nem arra gondoltam, hogyha most nem, akkor vége, kész, hanem úgy éreztem, most minden klappol, most, ha sikerül, akkor minden jól alakul. És ha nem sikerül, akkor sem leszek boldogtalan, ebben biztos voltam, és szerintem ez a hozzáállás sokat segített. Illetve még az is, hogy már nem meséltem senkinek arról, hogy tulajdonképpen nem mondtam még le az anyaságról (bár az is igaz, hogy akkortájt, aki tudta a koromat, már nem is kérdezte :D).

Mit tettem, kérdezhetnétek, hogy megőrizzem a hitemet? Próbáltam rendszeresen sportolni (jólesett és jólesik amúgy, főleg a futás), nem elhízni, keresni és élvezni a boldog pillanatokat, futás után relaxálni egy negyedórát (lehetőleg naponta), és azokkal együtt lenni, akikkel jól érzem magam. Már régen megtapasztaltam, hogy mennyire fel tudnak tölteni azok az emberek, akiket kedvelek, ezért inkább az ő társaságukat keresem, egy ideje már a munkában is. Amióta saját cégem van, a szakmai szempontok mellett az emberi szempontok legalább ugyanolyan fontosak egy-egy közreműködő, munkatárs kiválasztásakor. És ha az emberi kapcsolat nem működik jól, vagy valamin visszafordíthatatlanul megbicsaklik, akkor bármilyen kiváló is a partner szakmailag, én váltok. Mert jól akarom érezni magam akkor is, ha munkáról van szó, és olyanokkal szeretnék dolgozni, akikkel emberileg is van közös nevezőnk, akik nem viszik el az energiáimat, akik miatt nem kell éjszaka, elalvás előtt őrlődnöm. Azokat, akik viszik, elrabolják az energiáimat, lehetőség szerint kerülöm, és örülök, hogy ezt nemcsak a magánéletemben, hanem ma már a munkámban is megtehetem.

A bangkoki hónapoknak sok mindent köszönhetek, azt is, hogy az alapvetően pozitív hozzáállásomat megerősítették az ott tapasztaltak, az ott szerzett barátnőim, az ott hallott-látott történetek.

Ezekről nagyon bőven írtam a Szeretlek, Bangkok című könyvemben, nem szeretném ismételni magam, de talán Mirjam története volt a leginspirálóbb számomra. Aki olvasta, tudja, hogy Mirjam milyen mélyen volt lelkileg és fizikailag is néhány évvel ezelőtt, de meggyógyította az összetört szívét, megrázta magát, és talpra állt. Az élete kicsit mesebelivé vált: amikor a legmélyebben volt, akkor indította kicsiben a saját vállalkozását, és amikor már nem is akart szerelembe esni, akkor jött egy igazi nagy Ő az életébe. Az, hogy negyven fölött gyereket is vállaltak a férjével, valahogy beleillik a történetébe.

De vissza a „várakozásra”. A hitemet azzal is sikerült megőriznem, hogy amikor megjött a menzeszem, természetes volt, hogy nem voltam csalódott, inkább örültem, hogy szabályos, huszonnyolc napos a ciklusom. Egyáltalán nem a sor végére kívánkozik, amit még tettem: csakis olyan nőgyógyászokat választottam, akik nem húzták fel csodálkozva a szemöldöküket, amikor megmondtam, hogy bár ennyi idős vagyok, mégis jó lenne anyává válni.

Értitek, nemhogy nem akadtak ki, és nem küldtek el azzal, hogy mit akarok ott túlkorosan, de még csak nem is csodálkoztak. (Persze ki tudja, mennyi mindent láttak már az évek során.) Természetesen figyelmeztettek, hogy huszonöt évesen sokkal könnyebben teherbe estem volna, de nem vették el a hitemet, a reményemet, még ha esetleg azt is gondolták, hogy már késő.

Hozzáteszem, az is igaz, hogy egyetlen percig sem maradtam volna olyan orvosnál, aki azt kérdezi, mit akarok az én koromban. Ezt azért tartom fontosnak leírni, mert nagyon sokan küldtetek nekem levelet, amiben írjátok, a harmincas éveitek végén, illetve a negyvenes éveitek elején jártok, és a nőgyógyászotok azt mondja, sajnos ebben a korban már alig van remény.

Mert persze nyilván jóval kisebb az esély, mint huszonévesen, főleg, ha valaki még sosem szült, de a negyven az még nem olyan meglett kor, és – bárki bármit is mond, én ezt saját magamon gyakran tapasztaltam – mint ahogy sok minden, ez is részben fejben dől el. Ha elhiszed, hogy lekéstél, akkor lekéstél. Most persze nem arról beszélek, ha már korai klimaxban vagy klimaxban van valaki, hanem negyven körüliekről – plusz-mínusz pár év. Ha elhiszed, hogy még van esélyed, akkor sem biztos, hogy sikerül, de nagyobb valószínűséggel jön össze, mert hiszel benne. De a vizsgálatokat és a javasolt beavatkozásokat (esetleges műtét stb.) mindenképpen érdemes elvégeztetni a siker érdekében.

És hát még valami. Ne vond meg magadtól a jó dolgokat. Az előbb már utaltam rá, hogy bizony minden jó percet felismertem és igyekeztem benne maradni a pillanatban, kerestem a jó dolgokat az életben, de ez már régóta így van. Tudom, hogy az utazás pénzbe kerül, de én már sok éve inkább élményre költök, mint tárgyakra.

Mielőtt Lindával teherbe estem, például megünnepeltem, hogy kész lett a nyári könyvem, a Holiday. Papp Dia barátnőmmel, aki a kiadóm főszerkesztője is, befizettünk az akciós útra Mexikóba, és bár akkor, amikor a műtétet kitűzték, azt hittem, ennél rosszabb időpont egyáltalán nem létezhet, végül kiderült, hogy a lehető legjobb időpontot sikerült kifognunk, vagy legalábbis számomra ez volt a legjobb időpont. Még regenerálódtam, a lehető legszebb helyen, és nagyjából „készen” éreztem magam.

Emlékszem, ott ültünk a Karib-tenger partján, kezünkben egy-egy pohár mojito, simogatták a lábunkat a finom, langyos hullámok, néztük a gyönyörű, türkiz tengert, a púderszerű, hófehér homokban könyököltünk, úgy éreztem, most engedtem el mindent, ami nyomasztott: azt is, ami már „megvolt” és azt is, ami hiányzott – és akkor úgy éreztem, ez a pillanat az, amit mindenkinek kívánok: amikor megáll az idő, amikor elfelejtesz minden rosszat, csak a jóra fókuszálsz, és hálás vagy mindenért, ami valaha történt veled, ami az utad része volt. Persze csodálatos dolog a Karib-tengernél ezt átélni, de azt hiszem, ha az ember a jóra koncentrál, akkor bárhol megélhet hasonlót, a saját erkélyén is. Ez egy olyan „flow”-élmény, amikor bármi elképzelhető, bármi megtörténhet.

Nekem ez a majdnem két hét teljes ellazulás volt.

Túl voltam a műtéten, fürödhettem a tengerben, medencében akkor még nem, tulajdonképpen szinte a műtőasztalról rohantam a reptérre (némi túlzással), az orvosom azt mondta, érezzem szuperül magam, élvezzem a tengert, a műtét jól sikerült.

A görcsök kioldódtak. Valójában persze még várhattam a folytatásra, ami akkor már kezdett reményteli lenni. Oké, stimulálnak majd, miért is ne sikerülhetne jól? Ha olyan aktív a petefészkem, mint mondják (kettő van belőle amúgy nekem is, csak irodalmilag nem lenne szép többes számban), akkor miért is ne lennék stimulálható egy lombikhoz, miért is ne lehetne leszívni elegendő sejtet, miért is ne termékenyülnének, majd tapadnának meg? Hiszen a méhüregem és a méhnyálkahártyám is rendben van. Lehet, hogy ez is egyfajta relaxációs önszuggesztió volt, nem tudom, de azt éreztem, hogy testileg-lelkileg rendben vagyok, és készen állok bármilyen sikerre.

Úgyhogy nagyon élveztem a tengert, a napsütést, olvastam, rengeteg új szakmai ötletet találtunk ki ott a Karib-tenger partján, azokat kezdtük később építgetni Diával, és a gyerekkérdés úgy vált távolivá, hogy már nem gondolkoztam azon, vajon lecsúsztam-e a dologról. Sokat röhögtünk, koktéloztunk, napoztunk, salsaórákat vettünk a homokban, felfedeztük a környéket, iguanákat bámultunk, lazítottunk.

Aztán hazajöttünk, és a következő hónapban teherbe estem.

Terhes vagyok (és megőrültem?!)

Még a pajzsmirigy-specialistámnál kellett jelentkeznem a hazaút után, akkor, ha jól emlékszem, már majdhogynem túl alacsony volt a TSH-m, megint következett egy kis finomhangolás. Még maradt egy kis időm, hiszen még nem kellett a meddőségi központban jelentkezni, visszacsöppentem a hétköznapokba. A műtétet követő menzeszem a hazaúton, a repülőn jött meg. Már valószínűleg szexuális életet is lehetett élni, legalábbis én így gondoltam (erre vonatkozóan elfelejtettem kérdést feltenni a varratszedéskor), a hasamon (a csípőm környékén és a köldökömben) a két pici heg már szinte nem is látszott. Aztán teltek-múltak a napok, hetek, vártam a következő menzeszemet, aminek az elején jelentkeznem kellett volna az orvosomnál.

A menstruációs applikációm szerint már meg is hosszabbodott a ciklusom, pedig nekem mindig halálbiztosan huszonnyolc napra jött meg, de azt gondoltam, biztosan a műtét kavart be, és nem aggódtam, tesztet elvégezni pedig egyáltalán nem jutott eszembe.

Egyébként volt egy álmom korábban, mielőtt még meg kellett volna jönnie a menstruációmnak. A közelgő lombikon agyaltam álmomban is. Még nem is volt embrió, hanem talán zigótának hívják, amit a neten sok képen lehet látni: osztódó sejtek, olyan szederszerű volt az egész. De amire felriadtam, hogy a közepében egy kislányarcot véltem felfedezni. Ez az álom csak később nyert jelentőséget számomra, mert valóban azzal intéztem el magamban, hogy a tudatalattim éjszaka már a közelgő lombikpróbálkozást „dolgozza fel”.

Tehát a terhességnek az elején nálam semmilyen jele nem volt. Olyannyira nem, hogy lazán futottam reggelente a futópadon, (még) a kávé is jólesett a kádban(!) relaxálva sport után, energikus voltam. Aztán egy nap egy drogériában feltűnt, hogy milyen sokféle terhességi teszt van felpakolva a polcra. Korábban ezeket észre sem vettem, nyilván azért nem, mert szinte sosem késett a menstruációm, mindig időre, napra megjött. De akkor, ott belém hasított, hogy mi lenne, ha vennék egyet. Hiszen késik a menzeszem, és hát ki tudja. Miért ne tennék egy próbát? Alaposan elolvastam otthon az utasítást, és arra jutottam, hogy mivel már késik a menstruációm, nem kell a reggeli első pisilésre várnom, hanem akár napközben is elvégezhetem. Egy még sosem használt műanyag piknikpoharat kotortam ki a konyhaszekrény aljáról (bevallom, a táskáim foglalják el az alsó szekrény nagy részét, de azért alattuk megtaláltam a piknikkészletet), és belepisiltem. Az útmutatás szerint mártottam bele a tesztet, majd a kád szélére fektettem. Nem vizsgálgattam, mert gondoltam, kivárok egy-két percet, halálos nyugalom volt bennem, hiszen akkor már a lombikra készültem fejben. Aztán megláttam a két csíkot… Újra kellett szövegértelmezést tanulnom, számtalanszor elolvastam, mit ír a használati utasítás. Tényleg terhességet jelez a két vonal, vagy valami kacifántos tesztet vettem? De nem volt tévedés.

Nagy öröm volt a pozitív teszt, de mivel természetesen nem tudtam elhinni, tesztek sorozata következett, végigpróbálva az összes létezőt, és aztán persze a diagnózist – már amennyiben egy új jövevény első életjeleit leegyszerűsíthetem „diagnózisra” – az első

nőgyógyászati vizsgálat erősítette meg. Mindez két nap alatt: őrület volt a sok teszt, a sok pisilés meg a vérvétel, amihez én is ragaszkodtam, de Konc tanár úr el sem engedett volna nélküle. Nagyon-nagyon örült a vele dolgozókkal együtt, annyi puszit kaptam tőlük és adtam nekik, mert tudtam, hogy Konc tanár úr nélkül sehol sem lennék. Mivel a párom nem vette fel a telefont, sms-t írtam neki és Dia barátnőmnek is, hogy „hivatalosan” is terhes vagyok. Hogy miért nem telefonáltam, miért sms-t írtam, arról fogalmam sincs, de akkor még nem sejtettem, hogy lesznek még furább dolgaim is az elkövetkező hónapok alatt.

A terhesség jeleivel nem is tudtam foglalkozni, mert a párommal hajóútra indultunk. Amikor beigazolódott, hogy gyereket várok, azonnal felírtak olyan injekciókat, amelyek a megfogant babának fontosak voltak, hogy megmaradjon a terhesség, más szóval progeszterontámogatást írt elő a tanár úr, vagyis a hajóútra már úgy néztem ki a bikinim fölött, mint akit rendszeresen vernek, kék-zöld csomókat tapintottam, és progeszterontartalmú krémet is használnom kellett. És bevallom, ahogy elkezdtem elhinni, hogy mi történt, rögtön kialakult bennem egy kis félelem. Néhány fórumot olvastam korábban a terhesség első heteiről, ezt valóban senkinek sem ajánlom. Én azért olvasgattam, mert különös volt, hogy semmilyen tünetem nincs, hiszen az internet tele van rémtörténetekkel.

Csoda-e, hogy az ijesztő sztorik olvasgatása után a hajóúton vércseppet véltem látni a fürdőruhámon, és rögtön elkezdtem orvosi tanácsokat keresni? (A krém volt egyébként a „hibás”, egy kicsit irritált, hazaérve le is állította az orvosom, és valamilyen hüvelygolyót kaptam helyette, aminek az az érdekessége, hogy szájon át is szedhető, úgyhogy én az utóbbit választottam néhány nap használat után, mert egyszerűen nem volt kellemes érzés felrakni a kis golyókat, többet kellett használnom egyszerre ugyanis.) De amikor egy hatalmas hajón utazol a Földközi-tengeren, és minden gyönyörű, süt a nap, feltűnik Santorini látványos partszakasza, akkor egész egyszerűen nem éri meg idegeskedni. Tudtam, legbelül éreztem, ha ez a baba megfogant, élni akar, akkor élni is fog. Nem volt persze ilyen egyszerű, ahogyan most leírom, le kellett ülnöm az ágy szélére, majd lefeküdnöm, és relaxált állapotban elkezdtem eloszlatni a tudatalattim félelmeit. Azzal tisztában voltam, hogy nagyon komoly teremtő erővel rendelkezem, az életem korábbi állomásai mind ezt bizonyították. Vagyis amit nagyon szerettem volna, azt általában elértem, és anélkül, hogy spirituális elméletekbe mennék bele, azt gondolom, hogy amiben nagyon hiszel és amire nagyon vágysz, és teszel is érte, az majdnem biztosan megvalósul. Én hiszek abban, hogy az ember a vágyott dolgokat be tudja vonzani magának, ha nincs tele negatív gondolatokkal, hanem inkább tisztán a pozitívumokra koncentrál és képes úgy kívánni, hogy aztán nem görcsöl rá a kívánságaira, hanem elengedi őket – mondjuk rábízza az univerzumra, angyalokra, Istenre, vagy akárkire-mire, akiben-amiben hinni tud. Az a szerencsém, hogy mivel mindig a jót képzeltem magamnak, mindig a jóban hittem, így talán nem igazán vonzottam be a rosszat.

Tapasztalataim szerint mindig volt egy pont, amikor valamivel kapcsolatban erős elhatározás született bennem, és valahogy – nem tudom másképp megfogalmazni – megváltoztak az energiák. Például amikor a saját, nem használt lakásomat szerettem volna eladni, hogy elkezdhessünk építkezni, mindig utáltam a vevőjelölteket. Az ingatlanosokat, akik ugyanúgy lefelé srófolták volna az árat és boldog-boldogtalant odahoztak, emberismeret nélkül, szintén.

Egyszerűen utáltam, hogy mindenki leszólta (csinos pici lakás volt, lenyűgöző

kilátással a Dunára egy viszonylag fiatal, nagy társasházban), mindenki alkudozni próbált, mindenkinek volt valamilyen kifogása, amivel megpróbálta lenyomni az árat. Miért nem nagyobb? Hát mert ekkora. Miért nincs két vécé?

Miért van két oldalról szomszéd? Nem sorolom, mennyi hülyeséget hallgattam az arcomra ragasztott őszintétlen mosollyal. Annyira utáltam már őket, hogy szívem szerint be sem engedtem volna senkit. Na de akkor hogyan lesz ház meg kert? Egy nagyon szép társasházi lakásban laktunk a párommal, de mindig visszavágytam a kertvárosba, és anélkül, hogy a kis lakást eladtam volna, nem is álmodhattam a kertes házas életről. Szóval duzzogva mutattam meg a (sokszor) sáros cipőjű

embereknek a lakásomat, nem szóltam, amikor átgázoltak a hófehér szőnyegen, de egyre jobban gyűlöltem az egészet, hogy ilyen megalázó értékesíteni egy valóban szép lakást, akkor is, ha ingatlanos hozza a vevőjelölteket. Akik közül sokan csak nézelődnek, mert rögtön látható, hogy eszük ágában sincs vásárolni, csak tájékozódnak, vagy unalmukban eltöltik valamivel az idejüket.

Úgyhogy eljött a pillanat, amikor az egyik ilyen lakásmutatás után lementem a teremgarázsba, beültem a kocsiba, megsimogattam a kormányt és azt mondtam hangosan, teljes szívemből: „Bármennyire szeretem is ezt a lakást, most már el akarom adni! Egy jó vevőnek, aki nem alkudozik, aki nem szólja le! És szeretném megtalálni a telket is, ahol építkezni lehet!”

Két nap múlva jött egy érdeklődő, egy nő, halk szavú, mosolygós. Már a bejáratnál tudtam, hogy őt nem utálom. És azt mondta, szeretné a lakást. Megadja az árát, de arra kér, ne tegyek rá másnap még valamennyit, merthogy az utóbbi hetekben ezt tapasztalta: ha valakinél csak annyit mondott, hogy talán megvenné, rögtön felsrófolta a tulaj az árat. Én álltam ott tágra nyílt szemmel, és mondtam, eszemben sincs felsrófolni, de ő meg ne alkudjon.

Egymás kezébe csaptunk, és mivel szuperjó emberhez került a lakás, nem fájt annyira a szívem. Két héten belül egyik ismerősünk hozott egy telekajánlatot a Római-partról. Akkorra már rengeteg házat, telket megnéztünk, de mind, ami tetszett, horrorárban volt, és sokat is kellett volna a házakra költeni. De ez az ismerősünk egy olyan ajánlatot hozott, egy olyan utcában, hogy azonnal hívtam a tulajdonost, egy nagyon kedves, normális, jó szándékú ügyvédet. Ő a családi örökségétől kicsit talán nehéz szívvel vált meg, de szimpatikusnak talált, és azt hiszem, így könnyebb volt neki. Az ár is reális volt, nem alkudoztunk, szóval egy hosszú folyamat végződött jól, és meg vagyok győződve róla, hogy valamilyen energiát felszabadítottam akkor, amikor ott, a kocsiban ülve a lelkemben is elváltam a lakástól.

De hogy még egy példát elmeséljek: hasonló történt a Bangkok, tranzit kéziratával is.

Nagy energiafelszabadulással járt, amikor a barátaim noszogatására végre elküldtem egy kiadónak. Előtte ugyanis jó pár regénykéziratommal el sem mentem egyetlen kiadóhoz sem. A Bangkok volt az, aminek a megjelenésében és a nagyközönség körében várható sikerében először igazán hittem. És akkor azt mondtam, oké, menjen ahhoz a kiadóhoz, de iziben, amelyik szerintem a legjobban tud bánni a kézirattal.

Ahogy ezt eldöntöttem, hihetetlenül felszabadultam. Úgy gondolom, akár tízévnyi „regényírós parát” engedtem el egyetlen pillanat alatt, egyetlen, gyors döntésnek köszönhetően. És rögvest el is küldtem a kéziratot, érdekes módon azonnal megtaláltam a főszerkesztő sehol sem kommunikált e-mail címét, pár nap múlva választ kaptam, hogy olvassák, és egy-két hétre rá már szerződéstervezet érkezett...

De visszatérve a hajóúthoz: akkor, az ágyon fekve, amikor a hajó könnyedén siklott a görög kikötő felé, azt is tudatosítanom kellett magamban, amit egyébként mindannyian tudunk: ha a rosszra gondolok, akkor a félelem irányít, és valójában kiadom a kezemből a kontrollt. Az irányítást a félelmeim veszik át. Ezt pedig egyáltalán nem akartam, mert szerintem a negatív gondolatoknak is van erejük.

Az olyan nehéz helyzetekben, amikor nem tudtam én irányítani a dolgokat (például amikor apu a műtőasztalon feküdt), a kontrollt nem a félelmeimnek, hanem olyasvalakinek „adtam át”, akiben megbíztam (például apu sebészeinek, hogy erre a példára térjek vissza). Vagy mondjuk egy eléggé bizarr repülőúton, például a már említett mexikóin, amikor a Párizs–Mexikóváros járat úgy landolt, mintha valami szédítő hullámvasúton lennénk (sokan sírtak, volt, aki sikított, de egy-két utas hányt is), én a pilótában bíztam, meg a jószerencsében, mert hiszen másképp nem volt ráhatásom a történésekre.

Azonban most más volt a helyzet. Gyereket vártam, és úgy véltem, a gondolataim uralásával a testemet is irányítani, vagy legalábbis befolyásolni tudom. Szent meggyőződésem ugyanis, hogy a testtel kapcsolatos negatív gondolatok a testtel kapcsolatos panaszokat idézhetnek elő, így ezeket igyekeztem kerülni.

Szóval én nem a gyerekkel (magzattal) beszéltem meg, hogy mi legyen, hanem a saját agyamra próbáltam hatni. Ha eddig eljutottam, hogy gyereket várok, akkor nem szúrhatom el a negatív gondolatokkal, a félelmekkel, szorongásokkal!

Nagyon komolyan mondom (és hiszem), hogy az a bő

fél-egy óra, amit Santorini partjai felé hajózva magamba fordulva töltöttem, meghatározó volt az egész terhességem idejére.

Ha ez a baba egészséges, kihordom, és egészségesen fog megszületni.

Talán sokaknak eretnek a gondolat, hogy csak egészséges gyereket akartunk vállalni – minden tiszteletem azoké, akik akkor is vállalják a babát, ha beteg. Én úgy gondolkoztam, hogy ez valószínűleg az utolsó esélyem; de bevallom, és majd még írok is róla, egyszerűen biztos voltam benne, hogy ez a baba, ha minket választott és megfogant, egészségesen érkezik hozzánk.

Egyszóval: Santorinit megmásztam újra, dőlt a forróság a lépcsőkből, hálát adtam a sorsnak, hogy ismét eljuthattam legalább egy fél napra ide, és ugyanúgy élveztem az életet, mint korábban, sőt volt egy titkunk (a baba), amit az orvosomon és Dián kívül csak mi tudtunk a párommal, és attól kezdve nem volt bennem félelem. Most nyilván kérdezhetitek, hogy mi is történt az alatt a relaxáció alatt. Hát csak végiggondoltam, hogy mi mindent sikerült „megteremtenem” – bár nem is tudom, kell-e ide az idézőjel –, és felhasználtam mindent, amit tanultam, például annak idején Bangkokban Mirjam barátnőmtől és az ő barátnőitől, meg egyébként a thaioktól. Így leírva eszméletlenül egyszerű, de amikor az ember kipróbálja, rájön, hogy racionális alapja van – és működik.

Vagyis: találd meg a pillanatban a jót, és ne félj, ne szorongj a jövőtől, mert az még tényleg a jövő, és egyáltalán nem biztos, hogy van okod félni tőle. És ne bánd azt, ami a múltban, akár tegnap nem sikerült.

Ez volt az alaptézis, ami nekem már jó ideje megnyugtatóan működik feszült helyzetekben. A másik a valódi relaxáció, amikor elutaztatom magam gondolatban egy nyugodt helyre (egyébként a hajó az is volt), és miután ellazulok testileg-lelkileg, valóban ellazítva minden izmomat, egyszerűen egyetlen kérdésre választ keresek. A kérdést tulajdonképpen magamnak teszem fel, és azt hiszem, a válasz gyakran valószínűleg a tudatalattimból érkezik, máskor pedig egyfajta pozitív megerősítésként, talán tudatosan „üzenem” magamnak, a testemnek. Most is jött, egyszerű volt: minden rendben lesz. A relaxációból kilépve pedig azt kérdeztem magamtól (ezt a módszert egyébként egyszer egy pszichiáter interjúalanyomtól hallottam), hogy miért is ne sikerülne minden úgy, ahogy terveztem? Felidéztem helyzeteket, amikor elveszett voltam, és mégis jól jöttem ki belőlük – ezek mindig erőt adnak. Akkor, a relaxáció végén teljes hittel és feltöltődve kezdtem a napot; a hittel, hogy nemcsak a gondolataimat, hanem valójában a testemet, a velem történő dolgokat is én irányítom (legalábbis részben, de én hiszek benne, hogy talán majdnem egészében). Ott, Santorini partjainál engedtem el a születendő gyerekemmel és a saját testemmel kapcsolatos félelmeimet.

A hajóút a félelmeim lezárását jelentette, magam is meglepődtem, milyen lazán és magabiztosan mentem a további vizsgálatokra, genetikai ultrahangra, kombinált genetikai vizsgálatra, illetve a NIFTY elnevezésű

kromoszómavizsgálatra és az egyéb szükséges kontrollokra.

Többen kérdeztétek üzenetben, e-mailen, hogy milyen vizsgálatokra volt szükség egész pontosan a terhességem idején. Eleinte kéthetente volt hüvelyi ultrahangvizsgálat, de a tizenkettedik hétig más nem (talán még egy általános laborvizsgálat, de erre már nem emlékszem pontosan, annyiszor vettek vért tőlem a terhességem előtt, a vizsgálatok során, a pajzsmirigyhormon beállításához, valamint a terhességem kezdetén és közben is).

Szerintem körülöttem mindenki nagyon ideges volt (aki tudott arról, hogy gyereket várok – a párom és egy-két barátnőm), nincs-e betegsége a babának, hiszen tudjuk, hogy a kromoszóma-rendellenességek esélye az anyai életkor növekedésével növekszik, sőt megugrik. Persze én sem voltam teljesen nyugodt, de végig úgy gondoltam, hogy egészséges babánk lesz, ha már sikerült teherbe esnem.

De persze minden ajánlott vizsgálaton részt vettem, sőt előre feljegyeztem magamnak, mikor melyikre lesz szükség.

Amikor elérkezett a tizenkettedik hét, akkor elmentem egy kombinált genetikai vizsgálatra, ami magában foglalta, hogy egy erre szakosodott nőgyógyász ultrahangon (ez már hasi ultrahangvizsgálat volt) alaposan megvizsgálta a babát, és ott helyben vérvétel is történt. Ezzel a kétféle vizsgálattal elsősorban Down-kórra szűrnek, rögtön a vérvétel eredményét is elemzik, a kombinált teszt érzékenysége 90-95 százalék. Az ultrahangon részletesen nézik a magzat méreteit (a kornak megfelelőek-e), illetve a fejlődési rendellenességek és a kromoszóma-rendellenességek felismerésére koncentrálnak. Ahogy az orvos azt mondta: na itt az orrcsont, megállt bennem a levegő. Az orrcsont méretét és a nyaki tarkóredőt azért vizsgálják alaposan, mert ezek eltérése esetenként Down-kórra utalhat. De aztán kimondta a szakember: a jelenlegi vizsgálaton mindent rendben talált.

Azért kombinált a teszt, mert a vérben még megmérik a méhlepény által termelt magzati fehérje koncentrációját. Ez a vizsgálat, ha jól tudom, a Down-szindróma mellett két másik kromoszómabetegség kockázatát is képes megbecsülni. Az eredményt ott helyben megkaptam, vagyis hogy az életkorom ellenére (és annak ismeretében) is alacsony a kockázata annak, hogy a baba Down-kóros.

Ám mivel a szűrést már harminchét év felett ajánlják, és én ezen már jócskán túl voltam, pontosan a korom miatt javasolta az orvosom az úgynevezett NIFTY-tesztet is. Ehhez is vért kellett venni, amit külföldre küldtek elemzésre, vagyis az eredményre néhány napot várni kellett (egyébként e-mailen kaptam meg, nagyjából öt nappal vagy egy héttel később). Ez a teszt azon alapul, hogy a magzat DNS-e átkerül az anya vérébe, és abból a Down-kór mellett az Edwards-és a Patau-kór, illetve más kromoszóma-rendellenességek is felismerhetők. Ez egy nagyon modern vizsgálat, amivel azt szerettem volna elkerülni, hogy tűszúrással mintát vegyenek a méhlepényből vagy későbbi terhességi korban a magzatvízből (amniocentézis), ugyanis bár alacsony a vizsgálattal összefüggésbe hozható vetélési arány, mégsem szerettem volna ezt vállalni.

Fura az élet egyébként, mert egy időben a Nők Lapjában éppen erről az utóbbi vizsgálatról írtam sokat, és a szakértőim meg is erősítették, hogy alacsony a vetélési arány, de most feketén-fehéren kiderült, hogy egész más egy témáról „egészséganyagot” írni, mint benne lenni az adott helyzetben. És hát míg az akkori szakértőimre akkor bátran hallgattam volna (persze azóta sokat fejlődött a tudomány és így a vizsgálati módszerek is), most egyértelműen ezt a nem invazív vizsgálatot választottam, a NIFTY-t. Sajnos ez a vizsgálat elég drága, viszont megnyugtató eredményt adhat. Ha ugyanis negatív az eredmény, akkor több mint 99 százalék az esély, hogy a baba nem érintett a Down-, az Edwards-vagy a Patau-szindrómában. (Utóbbi kettőnek nem olvastam utána, nem akartam semmilyen negatív dologgal sokkolni magam.) Elég az hozzá, hogy ez a vizsgálati módszer meglehetősen biztonságos, és az életkorom miatt a kombinált genetikai teszt negatív eredménye ellenére is nagyon ajánlott volt elvégezni.

Ahogy említettem, csak néhány napot kellett várni az eredményre, amely az igazi fellélegzést hozta számomra, mert azt mutatta, hogy a genetikai betegségek kockázata csekély, részletesen kielemezve mindet, és a végén ott a sor: Gender: FEMALE. Vagyis kislány. Kislány! Örömömben majdnem ugráltam. Természetesen a legfontosabb az volt, hogy a baba egészséges.

De hogy kislány is! Amikor régebben az anyaságra gondoltam, mindig úgy képzeltem, hogy kislányom lesz. Nem mintha kisfiúnak nem örültem volna, ám a lelet birtokában tökéletesen boldog voltam, és akkor jutott eszembe az az álom, amikor a kislányarcot megláttam abban az álombeli kis embrióban. (Az orvosom az ultrahangvizsgálaton is kislányt tippelt korábban már.) Tehát kislány. Babona ide vagy oda, azért rögvest megrendeltem az újszölöttrucikat a Gapről (jó, hát akció volt). A párom, amikor megtudta, kiborult, mondta, hogy nem véletlenül alakultak ki ezek a babonák, de leszereltem azzal, hogy sosem voltam babonás, és nem fogok éppen most azzá válni.

Babaruhából már volt néhány darab, azonban anyukám még mindig nem tudta, hogy gyereket várok, mert csak a NIFTY után akartam megmondani neki. Már hetek óta hallgattam tőle, hogy „úristen, hát feszül rajtad a farmer miniszoknya, nem kéne elmenned futni?”. Eszébe sem jutott, hogy gyereket várnék, ami érthető. Ő huszonnégy éves korában szült engem, és ezért a huszonnégyet tartotta ideális és maximális kornak a gyerekszülésre, én meg már a dupláját is betöltöttem.

Azt már írtam, hogy az orvosaim örömmel értesítettek arról, hogy testileg-szervileg fiatalosabban működik a testem, ezzel éltetve bennem a reményt, illetve alátámasztva azt, amit én is gondoltam és éreztem. Mert én hittem és tudtam ezt, és meg is tettem érte mindent. Sport, relaxálás, a jó dolgok keresése és megtalálása, és a gyerekkoromtól optimista szemléletem, ezek szerintem nagyon fontosak, sőt ezek nélkül, azt hiszem, nem sikerült volna. Ezért szoktam azt mondani mindenkinek, aki negyven körül gyereket szeretne, de már elvesztette a hitét, hogy először tanuljon meg bízni – saját magában. Nem hülyeség ám a mantra: szeretem magam, bízom magamban… Én mindig, minden futásom során hozzátettem, hogy „és bízom a testemben”, mert meggyőződésem, hogy ezek mind fontosak ahhoz, hogy megvalósítsd a vágyaidat, magabiztos légy, és hinni tudj az álmaidban, még akkor is, amikor senki más nem hisz bennük.

Hát ki másnak kellene hinnie a SAJÁT álmaidban, ha nem neked?

Én gyerekkoromban elhatároztam, hogy mindig azt fogom csinálni, amit szerelemmel szeretek. Elég gyorsan rátaláltam az írásra, és bár nyilván sokáig csupán hobbi volt, ez adta azt a jó érzést, örömöt és talán magabiztosságot, ami mindenen átsegített. Voltak kisebb és nagyobb céljaim, akadt, amit elbuktam, volt, ami csak később valósult meg, jóval később, mint gondoltam (például az első regényem megjelenése), de szerintem fontos, hogy sosem hagytam abba, sosem adtam fel, egész egyszerűen azért nem, mert az írás adta azt a jó érzést, ami nélkül képtelen lettem volna, képtelen lennék élni.

Persze mondhatod, ha ezeket a sorokat olvasod, hogy nekem könnyű hinnem akkor bármiben, hiszen a „nagy álmom”, a regényírás (mint hivatás) valóra vált. Igen, de közel húsz évet vártam rá, türelemmel, és szerintem azt is mondhatom, hogy alázattal.

Egy idő után már nem mondtam másoknak, nem meséltem arról, hogy „majd egyszer megjelennek a regényeim”, hanem egyszerűen tettem, amiben jól éreztem magam: írtam. És a barátaim, akik olvasták elektronikusan vagy kinyomtatva a kézirataimat, azt mondták: „egyszer majd megjelennek a regényeid és sikeresek lesznek”. Akkor én mosolyogtam, mert az öröm már „megvolt”: maga az írás folyamata. A későbbi megjelenés és a sikerek nagyon boldoggá tettek, ez volt a bónusz, a hab a tortán. Emlékszem, egy időben, főleg az első regényeim megjelenése idején rendre megkérdezték, milyen érzés, hogy eljutnak a történeteim olvasók tízezreihez. És abszolút nagyképűség nélkül mondtam (szándékaim szerint), hogy ezt vártam, és valahol tudtam, hogy nem fölösleges erre várnom. Boldoggá tett a siker, de mindvégig hittem benne.

Ahogy még sok mindenben, így valahol az anyaságban is.

Hosszú utat kellett végigjárnom, meg igazán későn eszmélő típus vagyok, nem is ajánlom ezt a halogatást másoknak, semmit sem kell halogatni, nekem viszont minden kicsit később jött – de biztos vagyok benne, hogy a gondolkodásom és a hitem sokat segített az életem minden egyes állomásán, az egész úton, a kudarcok feldolgozásától keresztül a sikerek megéléséig.

– Meg vagytok ti őrülve? – kérdezte anyu, amikor végül elmondtuk neki a nagy hírt, és amikor végre el is hitte. Kellett neki néhány hét, hogy feldolgozza, hogy „időn túl” lesz nagymama. Nem volt semmi meghatottság, könnyes szem; egyszerűen sokkolta a hír. Még nem tudta eldönteni, örülhet, örüljön-e neki, ehhez hetekre, de lehet, hogy egy-két hónapra is szüksége volt. Már nagyon régen nem számított rá, úgy nézett a negyven fölött szülő nőkre, mint a földönkívüliekre, megértem, hogy meglepte a hír. De azért idővel elkezdett örülni és várni a babát.

Érdekes módon nem féltett túl a terhességem alatt, legalábbis nem mutatta. Amikor megtudta a hírt, rájött, miért húzódoztam attól egy pár héttel korábban hogy a kutyák tizennégy kilós kajazsákját felemeljem és áttöltsem a tápos dobozba, meg hogy miért nem akartam a nagy dézsában lévő

leandereket odébb cipelni.

Körülöttem egyébként mindenki (és ez nagy dolog) hitt benne, hogy ha ez a baba megfogant, akkor ki is fogom hordani és minden rendben lesz – legalábbis senki sem riogatott, és ezért utólag is nagyon hálás vagyok. Csak óvtak és állandóan kérdezgették, hogy voltam-e az ajánlott meg a kötelező vizsgálatokon. Mindenkit biztosítottam arról, hogy nem vagyok teljesen hülye, természetesen minden vizsgálaton részt veszek.

Attól kezdve, hogy hazajöttem arról a hajóútról, egyetlen terhesfórumot sem olvastam, egyáltalán nem voltam kíváncsi mások történeteire, esetleges tragédiáira, mert ezek nem segítettek volna semmit – bíztam magamban, bíztam a babában, bíztam az orvosomban. Így aztán az sem izgatott az első trimeszterben, hogy miért nem vagyok kívánós, miért nincsenek klasszikus terhességi „panaszaim”. Sajnálattal megállapítottam, hogy a kávét már nem szeretem, annak pedig örültem is, hogy nem kívántam nassolni. Idővel refluxom lett, szóval még ha akartam volna, sem tudtam volna sokat enni, úgyhogy gyakorlatilag a reggeli croissant-om volt a napi szénhidrátom, utána már csak húst és zöldséget vagy főzeléket ettem, de abból sem tudtam degeszre enni magam, mert a reflux nem jó érzés. Természetesen ez nem azt jelenti, hogy ne étkeztem volna megfelelően, csak egyszerűen nem „kettő helyett” fogyasztottam, és szinte teljesen elhagytam a nassolást (részint azért „kényszerből”, vagyis a reflux miatt).

Azt gondoltam, alapvetően ugyanaz maradtam a terhességem alatt, aki voltam, de persze nem így volt. A hormonok természetesen hatottak rám, de csak utólag, Linda születése után szembesítettek a barátnőim azzal, hogy totális visszavonulót fújtam közel kilenc hónapra. Diával például a céges teendőket telefonon beszéltük meg, és mivel ő a legjobb barátnőm, megbocsátottam neki, hogy statisztikát vezetett róla, hányszor találkoztunk a terhességem alatt. Míg korábban és most hetente legalább kétszer összeülünk jó néhány órára, és nemcsak a céges dolgokat beszéljük meg, hanem mindent, ami eszünkbe jut, a terhességem alatt (állítólag! :D) csak tizenkét alkalommal találkoztunk, ami a mi barátságunkban és történetünkben valóban meghökkentően kevés. De nekem ez akkor fel sem tűnt. Mint ahogyan az sem, hogy amikor elkezdődött az építkezés, mi mindent kértem a kivitelezőnktől. Linda már bőven megszületett, amikor egyik ámulatból a másikba estem az építési területen. „Ez miért ilyen színű, miért ilyen a kád, honnan vannak ezek a kerti lámpák, miért ilyen ez a fal, ki választotta a járólapot, a konyhapultot?” és a többi. Na most, kiderült, hogy én voltam. Némelyiket a párommal egyeztetve, a többit partizánakcióban.

Várandósan. És ami hihetetlen: az egészre a mai napig nem emlékszem. A kivitelező e-maileket mutatott, nem mintha nem tetszene, amiket választottam, csak éppen teljesen elfelejtettem, mintha részleges kómában lettem volna. Pedig én úgy éreztem, totálisan és magabiztosan uralom a helyzetet, minden helyzetet.

Ám a hormonok elárasztották az agyamat rendesen, és ami a veszélyes volt benne, hogy egyáltalán nem voltam tudatában. Egy kicsit felbolydult a világom, szerencsére a párkapcsolatomban ez nemigen érződött, hisztis sem lettem, de az életem többi területéről nem mondhatom el, hogy mindent úgy csináltam, mint régen. Állítólag mindenbe belenyugodtam, nem izgattam fel magam, hogy az éppen induló magazinom, a Fejős Éva magazin első

két száma a megbeszéltnél később került nyomdába, és egyáltalán: semmi sem tudott feldühíteni. Egyfajta hormongőzös állapotban folyamatosan a gyereknek kerestem mindenféléket a gyerekszobába, és bevallom, sok olyasmit vettem, aminek sosem vettük hasznát. Ejthetnék itt szót anyaméh-hangú „gyerekmegnyugtató” plüssmacitól kezdve a motoros mellszívón át a speciális, séta közben is működtethető (de használat után húsz percig kuktában kifőzendő) cumisüveg-melegítőig, és esküszöm, ezzel nem teljes a lista. Mert azt ki tudja, miért rendeltem egy januárban születendő babának a legkisebb flip-flopot, amit nyilván kinő májusra? Mindenesetre napokat töltöttem el a kiválasztásával, és higgyétek el, semmilyen racionális érv nem tudott volna eltántorítani attól, hogy feladjam a rendelésemet. Egyszerre vettem meg egy webshopban a baba flip-flopot a téli sapkával, ugyanakkora babának, és még akkor is helyénvalónak tartottam, amit csinálok. Rendeltem azért magamnak is, például dizájnos hasleszorítót szülés utánra (sosem használtam). De azt a motoros mellszívót is kihagyhattam volna, mert nagyjából ugyanolyan hatásfokkal az ember megoldja a kis pumpálóssal is. Rendeltem szoptatós nyári ruhát is (januárra), szóval volt egy enyhe őrületem, de ennek egyáltalán nem voltam tudatában. Ezzel szerintem csak együtt lehet élni, már az ember környezetének, és bízni benne, hogy szülés után majd javulnak a dolgok. Senkinek sem ajánlom, hogy egy terhes nővel összevitatkozzon, és azt mondja, nem racionális, amit csinál, mert nem ússza meg szárazon.

Vizsgálatok a tizenkettedik hét után,

illetve a nagy kérdés: hogyan szüljek?

A kromoszómavizsgálatok után elbúcsúzhattam egy időre a rendelőtől, havi egy jelenésem volt a nőgyógyászomnál, és havonta látogattam meg a védőnőt. A tizenkilencedik héten kellett elmennem a második genetikai ultrahangvizsgálatra, amelynek során újra alaposan átnézték a baba szerveit, csontjait, koponyáját és agykamráját, amit kérésemre magzati szívultrahang-vizsgálattal is kiegészítettek. Negatív volt az eredmény, de azért volt egy kis izgalom a terhességem végén, amikor az orvosom éppen szabin volt, és egy másik orvos vizsgált meg ultrahanggal, aki azt mondta, talán valami rendellenességet lát a szívben. Ekkor kerültem szinte azonnal egy magzati szívultrahangra specializálódott professzornőhöz, aki hosszú és alapos vizsgálat után megnyugtatott, hogy a kolléga nyilván a korom miatt aggódva küldött tovább, de semmilyen rendellenességet nem lát, nincs miért aggódnom.

Már csak azért sem aggódtam, mert az orvosom a szabadsága alatt – amikor megtudta, hogy a kollégája észlelhetett valamit – már megnyugtatott: minden eredményem negatív volt, a gyerek korábbi szívultrahangja is negatív lett, tehát ne idegeskedjek, de foglal időpontot a specialistánál, mert nyilván az a legmegnyugtatóbb, ha a téma szakértője néz meg. Nem féltem, mert neki hittem, de egyértelműen az volt a fontos, hogy egy specialista is mondjon véleményt.

Ám mivel minden rendben volt, és szerencsére vaklármának bizonyult a szívprobléma, attól kezdve csak a szokásos kontrollokon kellett megjelennem az orvosomnál, az utolsó két hónapban kéthetente, aztán az utolsó hónapban pedig hetente egyszer, a végén kétszer CTG-n, ahol a magzati szívfrekvenciát és a méhtevékenységet nézik. Most nem részletezem a terhesség alatti kötelező laborvizsgálatokat és a terheléses vércukormérést, a lényeg, hogy nem vettem részt sokkal több vizsgálaton, mint ha mondjuk harmincévesen vártam volna babát. Az „extra” a NIFTY és a két magzati szívultrahang-vizsgálat volt.

Bár két, nagyjából velem egyidős nővel is találkoztam az első genetikai ultrahangra várva (egyikük fiatalabb volt egy évvel, másikuk néhány hónappal idősebb), akik szintén gyereket vártak (utóbbi éppen a környezet várható reakciója miatt nem is volt biztos benne, hogy megtartják a férjével, még az is felmerült bennük, mint kérdés, hogy mit fognak szólni az egyetemista gyerekeik a kistestvérhez), azért valóban különös figyelem övezett a vizsgálatokkor, minden gyanúsat ki kellett zárni.

De végül eljött a tizenharmadik hét, amikortól nagyjából békén hagyott mindenki, legalábbis egy időre. Még nem látszott a hasam. Nem szedtem semmilyen terhesvitamint, csak folsavat, saját döntésem volt. Nem spórolni akartam, hanem nem hiszem, hogy normális táplálkozás mellett nem elég kiegészítő a folsav, és ugye folyton halljuk, hogy a terhesvitaminos anyáknak óriásbébijük születik – sosem kérdeztem, van-e ebben egy szemernyi igazság, kutatást sem végeztem, egész egyszerűen úgy gondoltam, egészségesen, egészséges táplálkozás mellett tulajdonképpen csak a folsavat kell pluszban bevinnem a szervezetembe.

Egyébként egészen normális ételeket kívántam: levest, spenótot, zöldséget, húst, anyukám főztjére továbbra is bátran számíthattam, bár ő rendre készített desszertet, például nutellás palacsintát is, amivel nagyon óvatosan bántam. Segített, hogy (szerencsére) nem kívántam az édességet, másrészt egyáltalán nem gondoltam, hogy „kettő helyett” eszem, és eszem ágában sem volt arra hízni, hogy aztán majd tavasztól dupla távokkal kezdjem a futást. Azt hiszem, valójában ez a lustaság volt, amiért nem akartam elengedni magam. Különben meg szuper jól éreztem magam a bőrömben, és szerettem volna, ha ezen nem ront a kajától (is) növekedő súlyom, nem akartam, hogy a végére nehezebben bírjam az állapotomat. Élettanilag úgyis magára szed az ember a terhesség alatt (ezt persze láttam és normálisnak tartottam), de hogy elengedjem magam, az a jó hangulatom miatt nem fért bele. Persze nem mondom, hogy nem ettem meg egy-egy palacsintát, de nem vittem túlzásba.

A reflux, hát igen, az elég kellemetlen volt, igaz, szopogattam rá tablettát, de ez a probléma kordában tartotta az étvágyamat, bizonyos ételekre például azért nem tudtam rá se nézni, mert már kipróbáltam várandósan és refluxot okozott. Ilyen volt például az összes nagyon magyaros étel, a pörkölt, a nehéz, zsíros ételek, a kolbász, a szalámi, de még a keksz is, amire pedig azt mondják, hogy kifejezetten jó hatású a refluxra. Hát az enyémre nem volt az.

Szóval talán szerencsém volt, hogy nem kívántam nassolni, nem jártam át a Daubnerbe, ez már csak azért is jó volt, mert így nem kellett nagy súlyt cipelnem, és nem fájt semmim (hátam, derekam stb.).

Kezdtem enyhén vashiányos lenni, de az összes vastablettától fájt a gyomrom, végül egy gyerekfogkrém ízű sziruppal lettem elégedett. A terhesség során végig megmaradt az enyhe vashiány, de nem súlyosbodott.

A pajzsmirigyhormont havonta kellett nézni, és folyamatosan, végig kis igazítást végezni a gyógyszer adagolásában.

A huszadik hét környékén kezdett látszani rajtam, hogy babát várok. Akkorra már minden holmim szűk volt, és a kedvencem lett – bármennyire szeretem is a színeket – két testhezálló, fekete pamut miniruha, és egy-két színes farmernadrág.

Közben szó esett már itt-ott a szülésről. Például az orvosaimnál. Konc tanár úr azt mondta, az én koromban már alap a császármetszés. Lintner tanár úr, akinél szülni készültem, azt tanácsolta, döntsek én, mert valóban indokolt lehet a császármetszés, viszont a szervezetem működését és a terhességemet figyelemmel kísérve, a hüvelyi szülésnek sincs akadálya, ha azt választanám. Először fogalmam sem volt, mit válasszak, sokáig tűnődtem rajta. Nem mondta volna az orvosom, hogy beleenged egy hüvelyi szülésbe, ha nem érzi biztonságosnak. Ám akkor még majdnem húsz hét volt hátra, tehát volt időm bőven mérlegelni, de én már akkor eldöntöttem, hogy a legbiztonságosabb utat választom. Mindig jöhet valami gond, ezt azért a barátnőim terhessége és szülései kapcsán is láthattam, és az első helyre természetesen a gyerek egészsége került nálam is. Talán simábban menne a hüvelyi szülés, gondoltam, a korom ellenére is, ha – teszem azt – már szültem volna egy-két-három gyereket.

De összevetve a koromat és azt, hogy első gyereket várok, újrabeszéltem az orvosommal, aki észszerűnek tartotta, hogy a császármetszés felé hajlok. Ezt mindig a nő

dönti el, szerintem ebben is maradtunk. Ebben senki sem tudott volna segíteni: se a párom, se anyu, se a barátnőim, ezt az embernek magának kell éreznie, miben bízik legjobban, melyik az ő útja. Abban maradtam magammal, hogy a császármetszés lesz a legbiztonságosabb út a gyerekem számára.

Egyébként akkoriban egy baráti társaságban éppen arról ment a vita, hogy mi a jobb: a hüvelyi szülés vagy a császármetszés.

Mélyen meghökkenve hallgattam az egyre indulatosabb beszélgetést. Ketten császárosak voltak a társaságban, négyen szültek hagyományos úton, utóbbiak közül ketten vehemensen kikeltek az ellen, hogy valaki a „fájdalom elkerülése miatt” szül, saját akaratából császármetszéssel. Emlékszem, egyikük azt mondta: „Csak kikapják belőled a gyereket”, mintha egy műtét az smafu volna, aztán azzal jött a másik, hogy egy barátnője hónapokig hordta pszichológushoz a fiát, aki császáros volt, és végül imitálták a császáros szülést egy műanyag alagútban, ahol a kisfiú el is akadt, és a pontos helye azt szimbolizálta, hogy a szülés során hol volt az elakadás. Még azt is magyarázta, hogy a fiúcska ezért nem fog küzdeni az életben, mert nem küzdött azért, hogy világra jöjjön.

Tudjátok, eléggé elfogadó vagyok, és ha tetszik egy elmélet, akár magamévá is teszem, de rögtön azt kérdeztem magamtól: ugyan miért kellene küzdelemmel végigélni az életet? Hát nem jobb, ha az életben úgy ér el valaki bizonyos dolgokat, hogy nem küzdelemnek éli meg az odavezető utat, hanem teszem azt, jól érzi magát közben? Ha nem azt érzi, hogy foggal-körömmel kell valamiért harcolnia, hanem jó érzéssel, a tapasztalatokat jól feldolgozva halad előre az úton? Vannak pszichológus és pszichiáter barátnőim, ők nem álltak elő

sosem ilyen elmélettel (bár rémlik, mintha korábban hasonlóról mesélt volna az egyik interjúalanyom), de még ha ilyesmiről is magyaráztak volna, hogy a császáros gyerek később hátrányát érzi majd, hogy nem küzdött meg a születéséért, hát biztosan nem veszem magunkra ezt a dolgot.

Másrészt ez az alagutas születési elakadás számomra leginkább azt jelentette, hogy az az anyuka, akiről szó volt a társaságban, valószínűleg (vagy csak a barátnője szerint) nagyon nehezen tudott megbirkózni azzal, hogy bár ő hüvelyi úton szerette volna világra hozni a gyerekét, végül mégis császármetszésre volt szükség. Később ezt át is beszéltem az orvosommal, aki azt mondta, hogy tapasztalatai szerint sokszor ez a probléma ilyen esetben: az anya készül rá, hogy megszüli a gyerekét, de valamiért elakad a szülés, műtét lesz a vége, és ez esetenként akár a kudarc érzetét keltheti az anyában: „nem voltam képes rá”.

Mindenesetre a vita abban a társaságban heves volt, és amikor engem kérdeztek, hogyan fogok szülni, azt mondtam, majd kiderül, rábízom magam az orvosomra – eszem ágában nem volt átesni egy agymosáson ott helyben, abban a lelkileg amúgy elég érzékeny állapotban. A császárosok persze mondták, hogy nekik sem volt luxusnyaralás a szülés, de nekem nem volt kedvem már az arról szóló horrortörténeteket sem hallgatni. Amennyit újságíróként hallottam-láttam, az elég volt, de ezekből a sztorikból azt szűrtem le, hogyha egyébként szakmai szabályok szerint jól történik a szülés vagy a császármetszés, és emberileg is tudnak törődni az anyával, akkor is meglehetősen egyéni, hogy ki hogyan éli meg a kétfajta utat.

Úgy gondoltam, az emberi törődés, vagyis az emberi tényezők is nagyon fontosak, persze az ember válassza azt az orvost, akiben szakmailag is megbízik. Lehet ügyeleten szülni, de én szerintem még huszonévesen sem vállaltam volna, hogy majd szülök annál az orvosnál, aki éppen dolgozik, amikor rám törnek a fájások, ennyire bevállalós sosem voltam – mint írtam, ha egyszer kiengedem a kontrollt a kezemből, szeretem olyasvalakinek átadni, akiben maximálisan képes vagyok megbízni. (Oké, a mexikói reptéren olyan furán landoló gép pilótáját nem ismertem, de a repülésre is van ám egy elég fatalista elméletem, ezt most nem ismertetem, mert itt nem ez a lényeg – szóval maradjunk annyiban, hogy ott a statisztikában, a pilótában, a szerencsében és a gondviselésben egyszerre bíztam, miközben ketten két oldalról sikítoztak mellettem.)

De vissza a szüléshez. Én nemcsak orvost választottam, hanem szülésznőt is, a szakmai tudás és az emberi törődés miatt.

Annak ellenére vagy azzal együtt is szükségét éreztem a szülésznőnek, hogy akkor már biztos voltam benne: császáros leszek. A szülésznő ugyanis a műtét előtt, alatt, után is sokat tud segíteni – ezt akkor hallomásból tudtam, de később tapasztaltam a saját bőrömön.

Tehát idejekorán elkezdtem magam felkészíteni arra, hogy itt az idő a választott és szakmájukban kiváló emberekre rábízni az irányítást. A szülés amúgy nyilván természetes folyamat, de mára az is magától értetődő, hogy rábízzuk magunkat azokra, akiket választunk, vagy akikről tudjuk, hogy értik a szakmájukat. És bizony attól kezdve jöhettek az érvek innen-onnan a császár mellett vagy ellen, hüvelyi úton vagy császárral szült anyáktól, barátnőktől, én tudtam, hogy mi az utam. Akkor történt, hogy megéreztem, mennyire igaz: erről mindig a nő dönt. Nem az orvos, nem a környezet – hanem az anya. Persze tudom, lehetnek sürgősségi esetek, állapotok, amelyek indokolják adott esetben, hogy hüvelyi szülés helyett műtét legyen, de alapvetően én már eldöntöttem, hogy operálni fognak. És mivel eldöntöttem, tudtam, hogy nem fogok változtatni ezen.

A Csajok című könyvemben hangzik el a tanács: mindegy, hogyan döntesz, de hozz egy döntést, és „az univerzum ezt meghálálja”. Hát nekem azzal kezdődött a hála, hogy nem aggódtam tovább, nem féltem a nagy naptól, döntést hoztam, és innentől minden elsimult bennem. Még az időpont kiválasztása is vicces volt, az orvosom megkérdezte, megfelel-e, mondjuk a január huszonharmadika. Máskor belenéztem volna a naptáramba, de előzékenyen hozzátette, ez egy hétfői nap, és feltételezi, hogy nem lesz különösebb dolgom majd az utolsó hetekben, de ha mégis, akkor egy-két nappal eltolhatjuk. Hát igen, szerintem ez normális egy időzített császármetszésnél, mégis elröhögtem magam. És onnantól úgy terveztem, hogy szabad leszek január huszonharmadikán.

Úton Bangkokba, avagy

a petefészek irányítja a világot

De addig még majdnem a fele hátravolt. A félidő is csodálatos, már csak azért is, mert simán ment minden, hát még az, hogy a hetedik hónapban még várt ránk a párommal egy nagy utazás. Bár többnyire inkább január-februárban mentünk Thaiföldre, most előrehoztuk, kijelöltük a novembert, és bár egy kicsit tartottam tőle, hogy mit szól majd a nőgyógyászom, de ő simán elengedett. „Ha egy nő nagyon szeretne valamit, akkor fejet kell hajtani”, valami ilyesmit mondott, meg hogy „a petefészek irányítja a világot”. Hát oké, mivel mindent rendben talált, aláírta az igazolást a légitársaságnak, hogy repülhetek, bennem pedig furcsa érzések kavarogtak, amikor felszállt a repülőnk Isztambulban Bangkok felé. Már hárman, de mégsem egészen…

Egyébként várandósan repülni meglehetősen izgalmas és mozgalmas dolog, különös tekintettel arra, hogy az ember óránként rohangál a mosdóba. Az utazás maga az átszállással együttvéve sem volt fárasztóbb, mint egyébként, leszámítva a gyakori pisilést, mondjuk, ha nem lettem volna állapotos, biztos kikérek egy vagy két pohár bort, és azzal végig is alszom a teljes menetidőt, de most ez a pihentető alvás mindenképpen lehetetlen lett volna.

Sokan írták nekem, hogy ők nem mernek/mertek állapotosan belevágni még rövidebb utazásba sem, és kérdezték: honnan vettem a bátorságot? Talán azért volt természetes számomra, hogy fel merek ülni a repülőre, mert alapvetően normális élettani állapotnak fogtam fel és éltem meg a terhességet, másrészt pedig az évek során reptereken, repülőgépeken nagyon sok kismamát láttam, akik természetesen kezelték, hogy utaznak ebben az állapotban is. Szerintem, és ezt hangsúlyozni fogom többször is még ebben a könyvben, a hitünk nagyon sok mindent befolyásol. Biztos vagyok benne, ha olyan gondolatok jártak volna a fejemben, hogy mi lesz, ha elkezdődik a szülés a gépen, mi lesz, ha a repülés nem tesz jót a babának vagy nekem, akkor gond lehetett volna, de így, hogy inkább örömmel vártam a bangkoki landolást, a találkozást a kedvenc városommal, meggyőződésem, hogy Linda is jól érezte magát ott méhen belül. Ám annak, aki fél az esetleges következményektől, tényleg nem ajánlom, hogy állapotosan szálljon repülőre, mert negatív gondolatokkal, félelmekkel talán a nyaralás is beárnyékolódik és nem lesz idilli, nem beszélve arról, hogy a félelmek szerintem sok mindent bevonzhatnak.

Bangkokba érkezve – most először – nem jött meg a huahini transzferünk, de nem is Thaiföldön lettünk volna, ha a helyiek, miután látták, hogy már fél órája várakozunk a reptér kijáratánál, nem segítenek. Telefonáltak, navigáltak, intézkedtek – vadidegenek. És láss csodát, az eltévedt sofőrünk is megjelent, mezítláb, rövidgatyában, vigyorogva. Magyarázta: megállt útközben ebédelni, aztán kicsit szusszant (gondolom, bóbiskolt egy kávézóban vagy a volán mögött a parkolóban). De minden jó, ha a vége jó, nevetgélt, és végre elindultunk a háromórányira lévő tengerparti városkába, Huahinre.

Útközben volt időm sok mindent végiggondolni.

Thaiföld, ahol három telet és azon kívül is összeadva sok hónapot töltöttem, ismét köszöntött a maga módján. Lusta, meleg, párás, napsütéses ország, a pálmafáival, a „rá se ránts!”-mentalitásával, a vályogházakkal, a csupa üveg felhőkarcolókkal, a rizsföldekkel, a tengerrel, a rengeteg csodálatos élménnyel, ami már mögöttem volt, de mindig velem marad.

A hely, ahol eldöntöttem, hogy szabaddá akarok válni, a hely, ahol rájöttem, hogy már nem a Nők Lapja az én utam, hanem a teljes szakmai szabadság. Az ország, ahol megszületett bennem a saját könyvkiadóm és a saját magazinom ötlete. A hely, ahonnan erőt kaptam a változtatásokhoz. Az emberek (főleg Mirjam és barátnői), akik megpróbáltak felkészíteni majdnem öt évvel korábban az aputól való elbúcsúzásra, az elengedésre. Ők, akik mindig velem maradnak, de Mirjamot indulás előtt még csak meg sem kerestem.

Elterveztem, hogy majd meglepem Bangkokban. Neki, illetve az egyik nála dolgozó masszőrnőnek köszönhetem, hogy ma már sok esetben értelmezni tudom a testem jelzéseit, hogy rájöttem: ha nem figyelünk rendszeresen befelé, akkor a testünk fog vészjelzéseket adni, először csak fájdalom, később akár betegségek formájában. Mirjamék, akiktől megtanultam, hogy vannak helyzetek az életben, amikor tovább kell lépni, lehetőleg még az előtt, hogy a testünk jelezné: baj van. A thai barátaim, Sitnoy, a taxisofőr és a többiek, akik arra tanítottak, hogy akárhol élsz is, az életet könnyedén kell venni, játéknak felfogni, mert akkor tudsz véresen komoly problémákat is megoldani.

Az ország, ahová szerettem volna elvinni a gyerekemet. Ha lesz. Ez a vágy bennem volt, hogy megismerje a helyieket, azokat az embereket, akikkel bár nagyon ritkán találkozom (vagy talán soha többé), mindig a barátaimnak fogom tudni. Az ország, ahol teljesen másképp élnek a barátaim, mint mi: van, aki elképesztő életszínvonalon, de szinte éjjel-nappal dolgozva, más már bőven harminc fölött is egy szobán osztozva akár négy-öt lakótárssal, de nem ez a lényeges. Sem számukra, sem pedig nekem. Az itteni barátaim mindig megpróbálnak boldogok lenni, minden élethelyzetben. Megpróbálják a legjobbat kihozni abból, ami van.

Girl or boy? – ezt kérdezték az érkezéstől kezdve lépten-nyomon a thai nők, megsimogatva a hasamat. Furcsa érzés az idegenek érintése, otthon senki idegen nem merte megsimogatni a hasamat, hálát is adtam ezért, itt pedig minden második nő hozzám ért. Örömmel fogadták az információt, hogy kislány. És a kislány, mint kiderült, jól viseli – legalábbis a hasamban – a napozást, a kánikulát, a semmittevésemet, de még a tenger simogatását is.

Teljes ellazultság, a „távol levés”. Nem véletlen, hogy erre az időpontra, az utazásunk idejére tettem a magazinom második számának beharangozását majd megjelenését; azét a lapszámét, amelynek a címoldalán már jól látszik, hogy gyereket várok.

Kiraktam az első posztot a címlapról a Facebook-oldalamra, aztán elmentünk a huahini piacra a kedvenc kajáldánkba tom yum goongot (csípős rákleves) és sült rákot sült rizzsel vacsorázni. Bár Thaiföld a free wifik paradicsoma, rá sem néztem a telefonomra. Éreztem, hogy az olvasóimtól kedves reakciók érkeznek majd, mint ahogyan azt is tudtam, hogy hétvége lévén már másnap elkezdik átvenni a „hírt” a neten a női és a híroldalak.

Anyut már korábban felkészítettem, hogy kommenteket szigorúan tilos olvasni ezeken az oldalakon, de biztosított róla, hogy ő csak akkor olvas kommentet, ha éppen unatkozik és nincs min szórakoznia.

Emlékeztettem arra, hogy mindenki a korommal fog majd jönni, szóval ne húzza fel magát, mire nevetni kezdett: őt már, higgyem el, nem éri meglepetés. Hát jó, idejekorán elkezdte edukálni magát az internetezésből, nem sokkal utánam már ő is tabletezett (talán fél év különbséggel), pár hónapra rá az iPhone-t is nagyon megszerette. De nyilván arra is emlékezett, amikor alighogy megjelent 2008-ban a Bangkok, tranzit című

regényem és annak reklámkampánya, már a könyv megjelenésének napján is születtek olyan fórumok, amelyek azt taglalták, milyen szar is ez az egész sztori. Engem a kiadóban már hónapokkal a megjelenés előtt felkészítettek ezekre a reakciókra, de azért sem érintettek meg, mert a Nők Lapjában szinte minden cikkemre, főleg a riportokra kaptam hideget-meleget. A legszélsőségesebb reakciók érkeztek például egy szegény, de tanulni vágyó gyerekekről szóló anyagra, vagy akár egy meddőségi riportra, tehát hozzászoktam (és valójában örültem is neki), hogy az írásaimra bőven kapok pozitív és negatív véleményeket egyaránt. És őszintén: odáig érdekelt az egész (a személyes vallomások mellett, amelyeket elmeséltek nekem és megírtam), hogy valamiféle hatást váltanak ki a történetek, amelyeket megírok, a helyzetek, amelyeket bemutatok – de a reakciókkal már nem volt dolgom, és ma is így állok ehhez. Azért anyut féltettem az egésztől.

– Hát, belenéztem a kommentekbe – mondta anyu másnap. – De azért szomorú is, hogy mennyi boldogtalan, unatkozó ember van, aki másokkal foglalkozik…

– Anyu, kértelek, hogy ne olvasd…

– Ó, hát Genovval (a barátnője) analizáltunk néhány hozzászólót, ennyi volt – mosolygott.

A telefonon egyfolytában pittyegett, rengetegen hívtak, jöttek a kérések újságíróktól, nyilatkozzam azonnal nekik, elsőként.

Voltak nagyon kitartóak, akik például Dián keresztül próbáltak elérni, de azt is elfogadták volna, ha akár ő nyilatkozik helyettem (!). Egészen jó érzés volt, hogy hagyhattam leülepedni a dolgokat, mindenkinek annyit írtam, hogy Thaiföldön vagyok, ha hazaérek, beszélünk. Nem mindenki hagyta magát, de nekem kifejezetten megnyugtató érzés volt abból a távolságból rálátni az egészre. Sokkal fontosabb volt mindennél, hogy ültem a homokban a parton, néztem a tengert, a parton bandukoló pónilovakat, beszélgettem a sültkukorica-árussal, a bikiniárussal (vettem is tőle majd a soványabb időszakra pár színes bikinit), egy japán lánnyal, meg még sokakkal, bámultam a napfelkeltét, a kedvenc kajáimat ettem, és élveztem, ahogy simogat a nap. Akkora lett a távolság a „szokásos”

mindennapjaimtól, hogy egyáltalán nem izgatott, milyen reakciók érkeznek arra, hogy negyvenkilenc évesen várok gyereket. Tudtam, hogy majd sok hasonló cipőben járó olvasómnak kell válaszolnom, de akkor én inkább csak benne akartam maradni a pillanatban, a napfelkeltében, a naplementében, mindenben, ami jó, ami feltölt.

Akkor volt éppen Loi Krathong, amit a thai holdnaptár szerinti tizenkettedik teliholdkor tartanak: a thai emberek a víz, vizek szellemének hálásak ilyenkor, és úgy ünnepelik, hogy a vízre (folyó, tenger, de akár tó is) fonott kosárkákat bocsátanak, bennük banánlevelek, füstölő, gyertya, virág. Naplementekor olyan buli kezdődött aznap a parton, mintha szilveszter lenne, a thaiok családostól érkeztek a kosárkákkal a partra, kivonultak az árusok, a parti éttermesek felkészültek a késő esti forgalomra, aztán ahogy szinte pillanatok alatt besötétedett, az emberek vízre bocsátották a kosarakat, bennük a pislákoló gyertyákkal, és közben kívántak valamit.

Gyönyörű volt látni a több ezer kosárkát a tenger szélén lebegni, és az ünnep csak folytatódott, ki előbb, ki később eresztette el a kosarát és a kívánságát.

Később az egész huahini partszakaszt bevilágították az ünnepi tűzijátékok.

Hozzáteszem, azoknak, akik tudják, hogy Thaiföld a „ruhák paradicsoma”, hogy magas nőként és európaiként gyereket várni Thaiföldön – az nem ugyanaz, mint itthon, ahol lépten-nyomon kapsz magadra cuccot.

Bangkokban a százhetvennyolc centimmel és a hatvan kilómmal mindig erősen kilógtam a thai nők közül, hát most aztán még csak a ruhavásárlás illúzióját sem élhettem át, pedig már erős őrület jellemzett akkoriban, és az őrületeim egyike, ahogy említettem, a terhes-és babaruha-vásárlás volt.

Eltökélt szándékom volt, hogy a születendő

gyerekünket mielőbb megismertessük majd a tengerrel, a vízzel, még akkor, amikor ösztönösen is kedveli csecsemőként a vizet. Arra gondoltam ott, a huahini part langyos hullámaiban, hogy talán már következő nyáron együtt tengerezünk Lindával. Egyébként a nevet is ott kezdtük kitalálni, de ahogy sok más pár, mi sem tudtunk közös nevezőre jutni, mert az én ötleteim néhány napot éltek a páromnál, már-már elfogadni látszott őket, aztán mindnél bejelentette, hogy neki mégsem tetszik. Végül kinyomtattam az utónévlistát, összeültünk, és kértem, jelölje be azokat a neveket, amik neki tetszenek, és én majd azokból választok. Majd a mindkettőnk által „elfogadott” neveket újra átnézve meghozzuk a döntést. A többi már ismert: a Lindát mindketten aranyosnak és dallamosnak tartottuk, Zsófi pedig azért lett, mert eredetileg a Zsófi nevet javasoltam, anyunak pedig annyira megtetszett (és mi is szeretjük), hogy ezt kapta második utónévként.

Thaiföldön kezdtük a névválasztást, de végül csak január elején találtuk meg azt a nevet, aminek dallama van, kedves, és külföldön is könnyen megértik.

Meglehetősen sokan kérdezték (még az ismerősök is), hogy abba a szabadságba, amit kialakítottam, hogyan fog beilleszkedni a baba, és sokaknak az volt az első kérdésük, hogy mi lesz majd a nagy utazásokkal.

Egyáltalán, ha a napom általában olyan „szabadúszós” – néha napi tizenöt-húsz órában írok, máskor találkozóim vannak, ügyeket intézek, megint máskor a hétköznap laza, és a hétvégén írom a határidős cikkeket –, akkor hogyan fogom egyeztetni egy csecsemő, kisgyerek napirendjével? Thaiföldre érkezve, egy hosszú út után, terhesen persze én is éreztem, hogy egy pici babának ez sok lenne, de a „szabadság”, amiről beszélek, szerintem azt is jelenti, hogy abban is szabadon, a gyerek igényeit figyelembe véve döntünk, mikor visszük el őt először, hová, és mivel utazunk.

A napirendjét illetően pedig már akkor úgy gondoltam, hogy igazodni fogunk egymáshoz, és nyilvánvalóan az ő érdekei a legfontosabbak. És hát nem, nem volt bennem félelem, hogy totálisan felborul majd az életem, az életünk. Egyet szerettem volna: hogy mindig ki tudjam jelölni a határokat, következetesen megtartva azokat, amelyeken belül a gyerek viszont szabadságot élvez. Bármilyen rosszul hangzik is (és ha valaki ki akarja emelni ezt a mondatot a szövegből, önmagában, akkor az egész szövegkörnyezet értelmezését ajánlom), a kutyakiképzés során tanultam és tanulgatom, hogy bizonyos határokat meg kell húzni, a kutya, a többi kutya (kutyatársadalom) és a gazdi érdekében is. Például Lepke és Mokka nem mehet ki semmilyen körülmények között sem a mi engedélyünk nélkül a nyitott kapun. Nagyon idegőrlő volt és hetekig tartott, mire rögzült bennük, hogy macskainvázió, kutyasétáltatók vagy bármilyen más körülmény ellenére a kitárt kapun sem mennek ki, ha nem kapnak engedélyt rá. Akkor sem, amikor megkértem a szomszéd kisfiút, hogy próbálja őket kicsalogatni. Vagy séta közben engedély nélkül nem közeledhetnek más kutyákhoz. Ez a közös érdekünk: ha kilógnak a kapun, és ne adj’ isten jön egy kocsi… vagy ha egy harcias, vérmes kutyához szaladnak oda a kutyafuttatónál… szóval ezek az alapok. Az utóbbi egyébként Mokkának még nem megy igazán, Lepke azért sokkal kevésbé keresi más kutyák társaságát.

De mindettől függetlenül persze gőzöm sem volt róla, milyen lesz egy gyerekkel az élet, mennyire lehetünk majd rugalmasak, mi lesz az állandó útrakelési vágyammal, vajon fogja-e ezt bírni, kedvelni, hovatovább szeretni a gyerek, vajon ő is megszereti-e majd a reptereket, neki is inkább izgalmat, semmint nyűgöt jelente majd pár év múlva, amikor átmegy az átvilágítókapun és ott találja magát a reptéri forgatagban, a gépünkre várva?

Nyilván senki sem születik ezzel a vággyal, de azért azon is gondolkoztam, hogy nekem mennyire korai volt az indíttatás. Nem véletlenül faltam Vernét meg a távoli helyeken játszódó regényeket, a modern utazóregényeket már alig néhány évvel azután, hogy megtanultam olvasni. Sőt, még amikor nem tudtam olvasni, egy Sicc-könyv átlapozása és szülői értelmezése után már azt mondtam, szeretnék én is télen az örök nyárba utazni (Sicc Afrikában), mert már akkor sem voltam szerelmese a hónak és a hidegnek.

Szóval nálam igazán korán jött az utazhatnék, nem környezeti hatásra, hanem inkább meseélmények kapcsán. Úgyhogy azt reméltem, korai utazással és mesékkel esetleg én is elültethetem majd ezt a vágyat a gyerekben, de biztos semmiben sem lehettem.

A „szigorú” napirendről viszont azt gondoltam, hogy megpróbáljuk majd betartani, amennyire megy. Ha sikerül, akkor jó, ha nem, akkor sem fogok haragudni magamra, hanem próbálok kompromisszumos megoldást találni. Valahogy úgy éreztem, hogy a hajnali fél hatos kelés nehezen fog menni nekem, de a gyerek talán szintén később ébredős lesz.

És láss csodát: Linda ma, hogy elmúlt féléves, már utál reggel fél kilenc előtt felkelni (néha menni kell valahová, akkor sajnos korábban felébresztem, de lebiggyesztett szájjal tudomásul veszi a korai kelést), és ahogy mondtam, a kezdeti néhány sírós éjszakát követően békésen alszik éjjel kilenc-tíz órát.

Hétköznapi őrületeim és a regényírás

Alig néhány hetes terhes voltam, amikor hazaérve nem találtam a kulcsomat. Ez azért volt baj, mert ugyan a garázsba bejutottam, de a lakásba nem, és rettenetesen kellett pisilnem. Mindent végigkutattam: a kocsit, a táskámat, még a kocsiban a szőnyegek alatt is keresgéltem, hátha kiesett, de sehol sem találtam. Rájöttem, hogy nyilván anyunál hagytam, és fordulhatok vissza érte. Felhívtam, de többpercnyi nyomozás után kijelentette, hogy nála bizony nem maradt kulcscsomó. Visszagondoltam az indulás előtti tevékenységeimre, és rájöttem, hogy mielőtt elindultam itthonról, kidobtam a szemetet. Két perccel később már derékig a kukában lógtam, kotorva a szemét között. És megcsörrentek a kulcsaim… Igazi örömzene volt, boldogan halásztam ki a fonnyadó görögdinnyehéjak és az ételmaradékos zacskók közül a társasház kukájából. Hát istenem, a szemeteszsák után hajítottam reggel, amikor elmentem.

Akkor felismertem, hogy valami tényleg nem stimmel velem. Értitek, nem egy sima feledékenységről, vagy felfokozott izgalomról, szétszórtságról volt szó, hanem valami sokkal ijesztőbbről. Nem voltak terhességi panaszaim, nem látszott rajtam, hogy gyereket várok – és belül mégis minden felfordult. És nem tudtam biztosan, hogy örökre megbolondultam-e, ilyen szétszórt maradok, vagy visszafordul-e valaha is velem a világ. Vajon a terhesség tette, vagy csak simán meghülyültem? Ezzel a folyamatos kétellyel éltem hónapokon át, amikor elfelejtettem/lekéstem/nem írtam meg/kinyomtam valaki fontosnak a telefont (és nem hívtam vissza)/elhagytam/beszóltam (na jó, azt szoktam máskor is)/nem mentem el a levélért a postára/írás helyett a plafont bámultam, és még sorolhatnám.

Dia szerint az első három és az utolsó három hónapot „leszarom-állapotban” töltöttem, semmi sem hozott ki a béketűrésből. A középső trimeszterben viszont igazi ámokfutást adtam elő, éjjelenként legfeljebb három-négy óra alvással, hajnali e-mailekkel, amelyekben újabbnál újabb könyvkiadós és magazinos ötleteket soroltam, az azonnali megvalósításukat tűzve ki célul.

Akkor tetőzött a babacucc-vásárlási őrületem is, kitaláltam, hogy naphosszat rajtam lóg majd a baba, mint a balinéz asszonyokon, vettem is kendőt meg kengurut (találjátok ki, hogy hányszor hordoztam ezekben Lindát az elmúlt öt-hat hónapban), meg a már említett ipari mellszívót és egy halom babaruhát, cumisüvegeket, sterilizálót, egyszerűen le sem lehetett lőni. Folyton rohantam, kértem az orvosomat, hadd állhassak rá a futópadra, mert túl sok az energiám (azt mondta, rendben, de csak kikapcsolt állapotban), és írtam a regényemet.

A regényírás egyébként kicsit rosszabbul ment, legalábbis nem haladt úgy az Újra veled, Sydneyben, ahogy szokott a téli regényem. Mindig bejött valami új ötlet, és hiába tudtam több projektet dédelgetni, a csak egy „projektre” történő

fókuszálásban nem voltam a legjobb. Ráadásul a regény természetesen több helyszínen, de ugrálva több időpontban is játszódik, ezt máskor azért a fejemben elraktározom, most a dátumokról jegyzetet vezettem, ami csak annyiban nehezítette meg az életemet, hogy világéletemben utáltam a jegyzetelést, nem is használtam soha. Tartottam attól, valami baj van velem, hogy nem tudom a szokásos idő-tér ugrásokat ugyanúgy fejben tartani, mint régebben.

A másik probléma pedig abból következett, hogy többnyire úgy írok, hogy az ölemben tartom a laptopot. Asztalnál, normálisan írni nem tudok, és nem is akarok, úgyhogy jókora kínlódás után rátaláltam a leginkább ideális (már ha ez ideálisnak nevezhető) pózra: a kanapén ülve magam mellé tettem a laptopot és úgy pötyögtem a billentyűzeten. Ebben a kényszerpózban született az Újra veled, Sydneyben, egy pörgős regény, amely visszarepített Ausztráliába. Az első fizetés nélküli szabimat vettem ki a Nők Lapjánál 2006-ban, amikor először jártam a kontinensen. Majdnem másfél hónapot töltöttem ott a barátnőmmel, és azóta egyetlen könyvemben sem hoztam vissza a helyszínt. Most jó volt felidézni és újraélni az élményeket, de volt bennem egyfajta türelmetlenség is: a még nem ismert izgalma, és bevallom, az egyik karakter, a koleszes, elhanyagolt kislány sorsa nagyon megviselt. Mégis belekívánkozott a történetbe, de akkor, amikor már majdnem anya voltam – annak ellenére, hogy a saját fantáziámban született a történet –, kibuktam azon, hogy mennyire magára hagyta az alkoholista anyja ezt a lányt. Aki egyébként meglehetősen öntörvényű, és megtanulta megvédeni magát.

Azt már többször elmondtam olvasótalálkozókon, interjúkban, hogy egy új regénynél csak a történet kezdőpontját találom ki. És onnantól kezdve, hogy elindul a sztori és kezdem megismerni a szereplőket, már ők vezetnek engem, én elengedem a kezüket. Úgy érzem, mintha csak a kísérőjük, a „titkos naplóírójuk” lennék, vagyis nem tudom megerőszakolni a sorsukat, nem tudom befolyásolni, megváltoztatni az ívet, amit a regényben leírnak. Így voltaképpen nem tudtam változtatni ennek a tizenéves lánynak a múltján (persze nem is akartam), de roppant rokonszenvvel figyeltem még az őrültségeit is.

És természetesen rendre visszajött, beugrott a gyerekkorom, annak ellenére, hogy szerencsére boldog gyerekkort élhettem meg – de azt hiszem, valahol gyerekként mindig kicsit magányosak vagyunk, miután közösségbe kerülünk. És milyen sok múlik a közösségen! Az olvasótalálkozóimon több óvónő is végighallgatta, hogy amikor a Dalma című kisregényem született, bizony beleszőttem a saját óvodás élményeimet is, amelyek nem voltak kifejezetten pozitívak. Amikor elmeséltem, hogy az óvónők csúfoltak az óvodában, sőt rávették a többi gyereket, hogy szintén csúfoljanak, amiért eleinte a szüleim után sírtam, a jelenlévők is azt mondták, „szakmai hiba”

volt. Hát én ezt akkoriban nyilván nem tudtam, de azt igen, hogy eleinte a szüleim hiánya, később pedig már a gúnyolódástól való félelmemben sírtam (holott amúgy egész jó óvodába jártam, „szakmailag”). Dalma azért érzi kiközösítettnek magát abban a történetben, mert az apukája kubai és „eltűnt”, bennem pedig az óvónők és a csúfolás okozta, hogy nem éreztem jól magam abban a közösségben.

De az Újra veled, Sydneyben tini hősnője is magányos egy kicsit, azért is, mert súlyos titka van, és azért is, mert túl korán kellett felnőnie, de leginkább azért, mert belement egy hülyeségbe, és nem volt, aki segíteni tudott volna rajta… Na mindegy, aki olvasta a Sydneyt, tudja, miről van szó, a lényeg, hogy voltak olyan fejezetek, amelyek írása meglehetősen megviselt. Szerencsére csoda történt, és ebben az egészen megváltozott lelkiállapotban is kész lettem időben, legalábbis a saját magam által kijelölt határidőre, viszont aki utánam dolgozott a szöveggel (Münz Andris, a szerkesztőm, Lőrinczi Ági, a korrektorunk, illetve a tördelők és a nyomda), annak bele kellett húznia, de szerencsére már hozzászoktak. :)

Novemberben, szintén a thaiföldi utunk idején megjelent a regény, megjelent a magazin, és belekezdtem egy új könyvbe.

Izgalmas volt minden hét, hiszen alig két hónap választott el Linda születésétől.

Akik erőt kaptak, és úgy döntöttek, nem adják fel

Nem véletlenül írtam már a könyv elején, hogy én mindig mindenben igyekeztem a pozitív példákat megtalálni. Nekem sokat segített, hogy ismert külföldi nők hírt adtak a negyven felett vállalt terhességükről, arról, hogy nem élték meg rosszabbul ezt az állapotot, mint akár huszonévesen (már aki korábban is szült), de persze a szakmai példák is fontosak voltak mindig.

Azzal is tisztában vagyok, hogy az én pályám is sokak számára nyújt kapaszkodót vagy segítséget. El sem tudjuk képzelni, hányan görnyednek otthon esténként a kéziratuk fölött, mert feszíti őket egy történet, ami mindenképpen meg akar születni, papírra kívánkozik. Én is csak akkor láttam, hogy sokan járnak hasonló cipőben, amikor elkezdtek megjelenni a regényeim. Korábban Magyarországon nem volt „divat” hazai szerzőtől, hazai hősök sorsát bemutató női szórakoztató regényt megjelentetni. Én a regényeimmel ugyanúgy szerettelek volna titeket szórakoztatni, mint saját magamat, amikor írtam ezeket a történeteket. Mindbe beledolgoztam persze a saját találkozásaimat, a hazai élményeimet (újságíróként sokat jártam már akkor is az országot), tehát még ha a legegzotikusabb helyszínre kalauzoltam is az olvasókat, valójában mindig itthon is maradtunk. És azt vettem észre, hogy sokan magukra ismernek a hősnőimben.

Aztán később meglepve láttam, hogy sokan magukra ismernek az én saját sztorimat olvasva is, hogy visszakanyarodjak: egy nő, aki lánykorától kezdve otthon, magának írja a regényeket, mert ez kapcsolja ki, ez a legkedvesebb hobbija, amiből akár hivatás is lehet egyszer. Azok, akik hozzám hasonlóan évek vagy akár évtizedek óta vetették papírra az általuk megálmodott történeteket, de a kiadókhoz vagy el sem merték küldeni ezeket, vagy ha elküldték is, esetleg ügyet sem vetettek a szerkesztők a kézirataikra – ezek az emberek reményt kaptak, amikor látták, hogy húsz év írás után jelent meg az első regényem. Nem azt mondom, hogy ez a jó és a legjobb, vagy az egyetlen járható út. Az enyém ilyen volt, hálás vagyok érte, egyrészt azért, mert a korábbi kézirataimon tanulgattam írni, sorsokat, történeteket szőni, és ma már bizony nem örülnék, ha a legelső három-négy-öt regénykéziratomat könyv formájában viszontlátnám.

Mindvégig élveztem az írást és magát az utat, nem az volt a legfontosabb (sőt, sokáig egyáltalán nem volt lényeges számomra), hogy valamelyik történetem megjelenjen könyvben. Akik szerettek, a rokonaim, barátaim úgyis elolvasták, ha kinyomtatva vagy e-mailen megkapták. De persze határtalan volt az örömöm, amikor a Bangkok, tranzit és utána a többi megjelent, és szép példányszámban el is fogyott, örültem a rengeteg visszajelzésnek.

A visszajelzések között voltak a szintén regényt író olvasóim levelei is. Többen jelezték, hogy a példám erőt ad nekik a folytatásra; hitet, hogy egyszer majd az ő kéziratukból is szép könyv lesz, amit bárki megtalálhat a könyvesboltban. És volt, van is szerző, aki követett (nem is egy, most nem írom le a nevüket, mert nem lenne elegáns), aztán megkeresett és elmondta, tulajdonképpen én adtam az erőt a továbblépéshez, egy kiadóval való találkozáshoz, a kézirat átdolgozásához stb. Ennek mindig örülök, mert az, ha többen vagyunk a pályán, egyáltalán nem azt jelenti, hogy bármelyikünknek is szűkülne a piaca. Sőt: az olvasó keresi a szerinte hasonló köteteket, és persze mérlegel, dönt, kedvencet választ. Ez így van jól, viszont a piacot mindenképpen csak erősíti, ha többen képviselnek egy-egy műfajt.

Ezt a kis kitérőt csak azért tettem, mert a terhességem híre a negyven körüli nőknek erőt adott, hitet, hogy nem kell feladni. Az egyik elborult időszakomban, amikor a párom külföldről jött haza, én mentem érte. Már leszállt a gépe Ferihegyen, ám én még egy vecsési drogériában shoppingoltam teljesen megszállottan az első pelenkákat (hét hónapos terhesen úgy éreztem, halaszthatatlan a reptér felé autózva egy drogériánál leparkolnom, hogy megvegyem az első pelenkacsomagot), amikor odalépett hozzám egy nő. Akkoriban többen gratuláltak már az utcán, kávézókban, bárhol, és többen el is mesélték röviden az élettörténetüket, saját terhességüket, szülésüket (jesszus, ezt sosem hallgattam meg), de azt is, ha gyerekre vágynak, és még nem sikerült teherbe esniük. A drogériában ez a negyvenegy éves nő

(megmondta a korát) odalépett, és azt mondta:

– Már feladtuk a próbálkozást a férjemmel, több mint egy éve úgy döntöttünk, hogy már orvoshoz sem megyünk, ha nem jön a gyerek, hát nem jön. Most viszont – folytatta –, hogy láttuk, babát vársz, azt mondtam a férjemnek: menjünk el újra vizsgálatra, és ne adjuk fel! Még csak negyvenegy múltam, akár sikerülhet is!

Hosszan sorolta egyébként, hogy milyen lendületet adott nekik a történetem, már volt időpontjuk az orvoshoz, egészen lelkes volt.

Nem tudom, hogyan folytatódott náluk a dolog, egy viszont biztos: természetesen jól elkéstem a reptérről. Viszont mivel a harmadik trimeszterben voltam, egy kis késés már egyáltalán nem izgatott, és a párom szemrehányásait is mosolyogva hallgattam. Hát fontos volt a pelenka, nem igaz? Meg az is, hogy megbeszéljem azzal a kedves ismeretlen nővel a történetét.

És érkeztek sorban a levelek. Azóta is jönnek.

Tanácsot kérnek az íróik, vagy „csak” elmondják, hogy nem adják fel. Volt, akit harmincnyolc évesen már eltanácsoltak a gyerekvállalástól. Két évig adta a nőgyógyász az egyik peteérés-stimulálót a levélírónak, teljes kivizsgálás nem volt sem nála, sem a férjénél, és amikor két év után nem jött létre a terhesség, az orvos azt mondta, nem tud segíteni, ideje elgondolkodni az örökbefogadáson. Úgy, hogy még a férfiról semmit sem tudtak, például nála minden rendben van-e? Vagy a nőnél nincs-e nehezítő körülmény, anatómiai, hormonális stb. probléma?

Csak példákat ragadok ki a rengeteg üzenetből, levélből. Ildikót kivizsgálták a párjával együtt, de az orvosa nem küldte tovább meddőségi szakrendelésre huszonkét, általa elvégzett (sikertelen) inszemináció után sem. (Az inszemináció leegyszerűsítve azt jelenti, amikor az orvos eszközzel juttatja fel a méhüregbe a spermiumokat.) Ildikónak az orvosa mindig azt mondta, legközelebb majd sikeresebb lesz, tartson ki.

De olyanok is írtak, akik negyvenegy-két évesen már nem is mertek orvosi segítséget kérni, mert úgy érezték, azt sugallta a környezetük, hogy lemaradtak már a gyermekvállalásról a koruk miatt. És akkor még nem említettem azokat a levélírókat (ők voltak és vannak többségben a mai napig a velem levelezők között), akik a csodára várnak. Szeretnének gyereket, úgy érzik, minden rendben van a testükkel, de csak nem jön össze a baba, gyakran már évek óta várnak rá. És, ahogyan egy-két olvasóm megfogalmazta: nem akarnak betegségtudatot kelteni magukban, szabályos a ciklusuk, rendszeresek az együttlétek a párjukkal, és van olyan ismerősük, aki negyven körül/fölött esett teherbe, nekik miért ne sikerülne?

Egyébként szerintem is jó hozzáállás, hogy „nekem miért ne sikerülne?”, csakhogy egy alapos meddőségi kivizsgálás véleményem szerint akkor is szükséges, ha a pár fiatal, de már hosszabb ideje élnek védekezés nélkül szexuális életet, és nem jön a baba. Hát még idősebb korban! Mennyit olvasunk arról, hogy a férfiak spermaképe egyre romlik. Végül is egy egyszerű vizsgálat megmutatja, a férfinál rendben van-e minden, és azt gondolom, a nő kivizsgálása is fontos alap. Tehát jobb túlesni a kivizsgáláson, hogy utána valóban lehessen hinni – vagy orvosi segítséggel továbbvinni a dolgot.

Azt írta az egyik olvasóm: a nagymamája ötvenévesen is terhes volt, hát ő még csak harmincnyolc, ad maguknak két évet kivizsgálás nélkül. Elárulom: az én családomban is volt ötven fölött terhesség, de ez szerintem nem mutat irányt. Egyrészt, aki a családomban még ötven fölött is teherbe esett, korábban már több gyereket szült, és valahogy ilyenkor – azt látni – olajozottabban működhetnek a dolgok. Szerintem aki még nem szült, annál nemcsak az esetleges szervi gondok, hanem az is nehezíti negyven körül az első

gyerekkel a teherbe esést, hogy tudat alatt ott piszkálja az embert a kérdés: sikerülhet-e egyáltalán? Ezzel a kétellyel nem könnyű elérni a sikert, úgyhogy szerintem nem érdemes még egy-két évig várniuk nekik sem, hanem még most, negyven alatt érdemes orvoshoz fordulni. Sorolhatnám, mi mindent írtatok nekem, de inkább újra csak azt mondom: ha családalapítást terveztek és nem jön össze a baba, érdemes mielőbb meddőségi szakembert felkeresni!

Egyik régi olvasóm is így tett. Az Újra veled, Sydneyben dedikálására jött el, két hónapos terhesen, negyvenévesen. Már hosszabb ideje meddőségi centrumba jártak a férjével, kétszer teherbe is esett, de nem maradt meg a baba. Kezdte elveszteni a hitét, ám amikor rólam olvasott, azt mondta, neki is sikerülni fog! (Nemrég írta meg, hogy megszületett az egészséges babája.) És bár én is vágytam gyerekre, mégsem csak az anyaság körül forogtak korábban a gondolataim, sőt, jól éreztem magam gyerek nélkül is. Tudom, hogy vannak, akiket a környezet, a világ (amiben élünk) tesz bizonytalanná. Rengeteg a kétség. Anyaként mennyit érek? Ha nincs gyerekem és nem is lesz, mennyit érek? Ha nincs gyerekem és nem is tervezem, mennyit érek?

Egyáltalán, nőként mennyit érek? Mennyire becsülnek meg, ha van/nincs gyerekem?

Mit tegyek, hogy ne befolyásoljon mások véleménye, hogy úgy élhessek, ahogy szeretnék (és közben nem bántok másokat)?

A nőket megbecsülik. A nőket nem becsülik meg. Az anyákat megbecsülik. Az anyákat nem becsülik meg. A gyermekteleneket megbélyegzik.

A gyermekteleneket nem bélyegzik meg. Szóval: hogyan éljek úgy, hogy nekem jó legyen?

Szinte minden regényemben felmerül egyik vagy másik kérdés a fentiek közül, de összetetten az egész bennük van: a női lét a huszonegyedik században. Mostanra eljutottunk-e odáig, hogy nőként, anyaként, gyermektelen nőként megbecsüljön a társadalom, a szűkebb környezetünk?

Egészen sokáig szinte nyilvánvaló volt számomra (mert ezt hallottam az iskolában, erről olvastam az újságokban), hogy a női lét legfontosabb célja a gyermekszülés és a gyermekek felnevelése. Ez teszi a nőt boldoggá, meg a férfi. Már annak idején is volt bennem néhány kérdőjel, például amikor engem teljesen átlagos dolgok is boldoggá tettek, például zenehallgatás, olvasás, sportolás és legfőképpen az írás. Persze családban képzeltem el az életemet, ám már kisiskolásként a személyes céljaimon (is) gondolkoztam, azokról ábrándoztam. A gólokról, amelyeket majd a felnőttválogatott kézilabdásaként lövök. (Oké, nem jutottam el a felnőttcsapatig.) A történetekről, amiket majd megírok, és filmen viszontlátok. (Az utóbbiig sem – egyelőre, mert azért erre nem mondom azt, hogy soha. :D) Egy strandolós délutánról, és még sorolhatnám.

Szerintem mindenki ábrándozik és kitűz magának személyes célokat (kisebbeket és nagyobbakat), amelyek fontosak, és azt is hiszem, hogy sokak élete lenne boldogabb, ha felidéznék a gyerekkori álmaikat, és elindulnának a megvalósítás útján akár késő felnőttkorukban is. De önmagában az, hogy férje és gyereke legyen, sok nő számára nem elegendő, önmagunkat szintén szeretnénk kiteljesíteni más területeken is. És normálisan ezt a társadalom is támogatja: akár nő vagy, akár férfi, vannak a családon kívül szőtt egyéni, saját álmaid, amelyek megvalósítása azért fontos, hogy boldog, elégedett legyél. (Persze nyilván vannak, akiknek az elégedettséget már önmagában az jelenti, ha gondoskodhatnak a családról – és ha a család, a férfi elismeri, hogy ez a gondoskodás önmagában is lehet hivatás, akkor ez is boldogságot jelent.) Ha elégedett vagy, akkor a családod is boldog nőt „kap”.

És mitől vagy elégedett? Mondjuk attól, ha ugyanazért a munkáért ugyanolyan előrejutási lehetőségeket, és ugyanolyan bérezést kapsz, mint egy férfi. Ha nem sulykolja beléd senki, hogy kevesebb vagy, kevesebbet érsz, mint egy férfi. Ha nem mondják meg, mi a „dolgod”

(például hogy főzz, mosogass, gyereket szülj és nevelj). Ha a családtagjaid elismerik és értékelik az otthon végzett tevékenységedet, és nyilván hosszan folytathatnánk a sort. Újságíróként és szerzőként az országot járva viszont sok keserűséggel találkoztam. Olyan nőkkel beszélgettem, akik valaha sokkal nagyobb álmokat dédelgettek, de széttörtek az álmaik. Olyanokkal, akiket nem becsülnek meg azért, mert mondjuk gyerekeket nevelnek, és emellett a családi tűzhelyet őrzik, az otthonuk mindig tiszta és rendezett. Fáradtak és fásultak, ám ha változtatni akarnak (például, amikor a gyerekek suliba mennek, ők is munkahelyet keresnek), falakba ütköznek. Akár otthoni, akár munkahelyi falakba.

És nem szeretném kihagyni: olyan nőkkel is beszéltem, akiket megbélyegeznek, mert nem született gyerekük – akár azért, mert ők döntöttek így (és be merik vallani), akár azért, mert, ahogy mondani szokás, „nem jött össze”. Több „Gyerek nélkül – boldogan?” típusú összeállítást készítettem újságíróként. Mindig meghökkentett, hogy „általánosságban” azt gondolják az emberek, hogy csak gyerekkel lehet teljes vagy boldog valaki élete, és tulajdonképpen lesajnálják, esetenként le is nézik azokat a párokat, nőket, akiknek nincs gyerekük. Szerintem nagyon szűk látókörű, aki azt hiszi, ő

maga meg tudja mondani, hogy mások mitől lehetnek (vagy nem lehetnek) boldogok.

Andi barátnőmék például lassan tizenöt éve élnek házasságban, és már a találkozásukkor megbeszélték, hogy egyikük sem akar gyereket. Dolgoznak, szórakoznak, utaznak, barátokhoz járnak, egy héten két-három este étteremben vacsoráznak, járnak salsázni, minden télen Kubában nyaralnak egy hónapig, de például tavalyelőtt Buenos Airesben töltöttek hat hetet, és tangózni tanultak. Andi már a hatodik nyelvből tesz vizsgát, mert imád nyelvet tanulni, Laci a vállalkozásával kapcsolatos stresszt a tánccal és a barátaival, focival vezeti le. Jól érzik magukat az életükben, ezerszer átbeszélték már, hogy valószínűleg nem fogják megbánni a döntésüket. Mindketten a negyvenes éveik elején járnak, és azt az életet élik, amit megálmodtak maguknak. Ebbe nem fér bele számukra gyerek, de még egy kutya sem. Aki megszólja őket vagy megjegyzést tesz rájuk, azzal nem foglalkoznak, mert tudják, hogy a saját szempontjukból a legjobb döntést hozták. Andi azért elmesélte egyszer: a saját édesanyja azt mondja a barátnőinek, hogy a lányának „egészségügyi okból”

nem lehet gyereke – magyarán azt füllenti, hogy Andi meddő, mert ez elfogadhatóbb az emberek számára, mint az, hogy a lánya és annak férje saját elhatározásból nem alapít családot.

Tetszik vagy nem tetszik, a gyermekvállalás a pár saját döntése – nagyon szomorú, ha egzisztenciális okból kényszerül két ember arra az elhatározásra, hogy nem lesz gyerekük –, és természetesen előfordul, hogy egy pár egyszerűen nem akar gyereket. Számos helyről hallottam, hogy itthon még a baráti körüket is úgy kell szelektálniuk egy idő után, hogy legyenek gyermektelen párok közöttük, mert a családosok gyakran megjegyzéseket tesznek, még a legjobb barátnők is. „Mit tudhatsz erről, hiszen nincs is gyereked!”

Hozzám nem érkeztek ilyen reakciók, de jobban belegondolva talán azért sem, mert a baráti körünkben több gyermektelen pár is van. Lindát imádják, ők maguk mégsem vágynak saját gyerekre. És onnan látják, hogy ez a társadalom nem fogad el semmi mást, csak a hagyományos, „gyerekes” családmodellt, hogy még a legközelebbi hozzátartozóik, barátaik száján is kicsusszan akaratlanul egy-egy rosszízű megjegyzés.

Szóval nem könnyű ebben a társadalomban akár gyermektelennek lenni, vagy akár későn szülni. És még azt is megkockáztatom, ha a véleményekkel törődik az ember, akkor nőnek lenni sem mindig könnyű. Egy kicsit ismert nőnek, bizonyos dolgokban úttörőnek lenni pedig azért nehéz, mert mindenkinek megvan a véleménye, és persze mindenkié más. Ezzel nincs is probléma, a trollokat pedig ugyanúgy nem kell meghallani, mint ahogy a szomszédasszony pletykálkodását sem (ez persze egy fiktív példa, mármint a szomszédasszony).

Én idejekorán, még a Nők Lapjánál megtanultam (ahogy már említettem), hogy a levélben, e-mailen, fórumokon érkező reakciók nagy részével nem kell törődni, sőt, fórumokat sem a terhességgel, sem a gyerekvállalással kapcsolatban nem érdemes (szerintem, ha babát szeretnél, akkor egyenesen tilos) olvasni, belefolyni, vitába szállni pedig kifejezetten őrültség. Nagyon sok hülyeséget mondanak akár még a közeli ismerősök is (legalábbis nekünk annak tűnhet, hiszen ők másképp látják a világot, és ha nem túl intelligensek, akkor kinyilatkoztatásként közlik a véleményüket). A hátunk mögött történő pletykálkodásra szerintem éppen úgy vállat kell vonni, mint azokra a megjegyzésekre, amelyeket azok tesznek, akik másképp gondolkodnak az életről, mint mi. Ez adja a szabadságot, az igazi szabadságot, ami nagyon jó! Amikor vállat vonhatsz bármire, és lepergeted magadról, ami nem érdekel, nem hasznos, semmiben sem segít.

Ugyanezt javaslom a szűkebb környezet reakcóit látva. Nő vagy, és vannak egyéni céljaid is, amire megjegyzéseket kapsz? Csak mosolyogj, és határozd el, hogy az álmaidról csak azoknak mesélsz majd, akik elfogadják, hogy sokféle cél van, és azt is, hogy mindenkinek más az útja. Valószínű, hogy az, aki megjegyzést tesz, valójában annak hiányától szenved, ami neked megvan.

Tudd, hogy bátor vagy, légy hát kitartó is! Természetesen mindenféle nagy álomra gondolok itt, nem csupán a családalapításra. Ha valaha azt gondoltad, hogy nem fogsz tudni lefutni mondjuk tíz-tizenöt kilométert, aztán egy év múlva már félmaratonra készülsz, vagy már a nem tudom, hányadik tíz kilométeres távodat kocogod le, akkor tudhatod, hogy szinte bármire képes vagy. Mert a futásban a kitartást, a sikert nem elsősorban a testednek, hanem a fejednek köszönheted.

Ez szerintem nem spirituális elmélet, hiszen a futásnál éppen úgy önmagadat győzöd le fejben (még ha nyilván először csak rövidebb távokkal kezdesz, és nagyon kimerülsz, ha sokszor holtpontra jutsz is), mint a többi célodnál.

Ugyanígy tudod legyőzni magad az elméddel, a belső erőddel, amikor azt hiszed, hogy nem érdemes vállalkoznod, munkahelyet váltanod, lakást cserélnetek, mert „úgysem sikerül”, „bukást hoz” és a többi. Ahogy elhiszed és elkezdesz dolgozni a célodért, a fejedben is megváltoznak a dolgok. Már nem a kudarcra, hanem a sikerre fogsz fókuszálni, ezért könnyebben elérheted a célodat. Ez nem prédikáció, hiszen életem során számos esetben megtapasztaltam, hogy így működnek a dolgok.

Nemrégiben olvastam egy remek lehetőségről egy facebookos csoportban: egy külföldi tengerparti óvodába kerestek angolul beszélő, pedagógus végzettségű nőt vagy férfit, jó fizetéssel, lakással. Sőt, az a magyar férfi, akinek az állása megürül (mert ő pár hónap múlva másik országban is ki akarja próbálni magát), elég részletes leírást adott, és egy igazán kedvcsináló filmet is megosztott a körülményekről és a munkáról. Alig hittem a szememnek, hogy a kommentekben szinte mindenki azt írta: „jó lenne, de…”, és a rengeteg reakció között egy olyat sem olvastam, hogy „jelentkezem, megpróbálom”. Többen azt ecsetelték, elmennének, ha tudnák, hogy biztosan jó lesz, ha tudnák biztosan, hogy visszavárják őket utána, ha… Én is megosztottam a posztot, és nekem is írta több ismerősöm, hogy menne, „ha fiatalabb lenne”

(ezt harmincasok írták), „ha beszélne angolul”, „ha biztosan bejönne a dolog”, „ha lennének ott barátai” és a többi. Hát szerintem nincs olyan, hogy valami biztosan bejön. Az a fiú sem tudta, hogy biztosan bejön neki, amikor megpályázta az állást. Semmire sincs garancia. Nem hiszem, hogy biztos volt benne: minden remek lesz, tartalmas, értelmes és élményekben gazdag időt fog ott eltölteni, és nem bánja meg. Nem véletlenül mondják, hogy bátraké a szerencse.

A bátrakat nem tántorítja el mások véleménye, és a saját félelmeik sem. Sőt megkockáztatom, az a negyvenöt-ötven körüli nő, aki a nyugati határszélen, egy olvasótalálkozón mesélte nekem, hogy a „semmire”, illetve egy nagy álomra hagyta ott a munkahelyét: egy kávézót nyit, de az igazi álma egy lakásétterem, szintén nagyon bátor volt. Amikor megkérdeztem, mit szólt a környezete a döntéshez, megvonta a vállát: csak a férjét és a gyerekeit vonta be, akik nem akarták eltántorítani a tervétől. „Nem akartam olyan véleményeket hallani, amelyek elbizonytalanítanak – mondta. Azt gondoltam, lehet, hogy tönkrement már a környéken egy-két kávézó, de az enyém nem fog!”

Nemrég írt nekem, hogy már rendezett egy-két lakáséttermi, privát vacsorát otthon, és élvezi ezt is, mint ahogy a kávézójában is kezd kialakulni az állandó törzsközönség. Negyvenöt felett váltott, otthagyta a munkahelyét, a fix fizetését, és az álmai után eredt. Bátor volt, és csak a sikerben hitt, csak a számára fontos emberek véleményére adott, meg sem hallgatta azokat, akik elbizonytalaníthatták volna. Talán többen mondták rá a háta mögött, hogy „megőrült”, de valószínűleg irigyelték is a bátorságáért, amelynek lám, kezd beérni a gyümölcse. De ezzel ő egyáltalán nem foglalkozott.

Egy kicsit így van ez akkor is, ha lassan közelít a harmincöt, a negyven… vagy akár fiatalabb vagy, de eldöntitek a pároddal, hogy gyereket szeretnétek, és mondjuk, nem jön össze az első néhány hónapban. Ne törődj a megjegyzésekkel, ne olvasd a negatív történeteket, hanem csak magadra, a testedre figyelj, és olyan orvost válassz, akiben megbízol – és aki szintén megbízik benned. Nem viccelek. Ez adja a hatalmas erőt, amitől azt érzed majd, hogy bármire képes vagy! Készíts egyéb terveket: ha nem jön össze a baba még meddőségi szakember segítségével sem, kibírjátok-e gyerek nélkül? Vannak-e más fontos álmaid, amelyeket megvalósítva nem lesz hiányérzeted? Ha nem, milyen megoldás jöhet szóba? Beszélgettetek az örökbefogadásról? Szerintem ilyenkor nagyon fontos megtalálni egy másfajta célt, ezért is írtam az egyéni célokról, álmokról. Nem azt javaslom, hogy kezdj el még többet dolgozni, hétvégén is túlórázni, inkább olyasmit találj, amit élvezel.

Egy ismerős házaspár története idekívánkozik, szándékosan megváltoztatom a nevüket (nem mintha így ne ismerhetnének magukra, de megengedték, hogy elmeséljem más nevekkel). Több mint hét éve költöztek a saját lakásukba, Tünde akkor huszonhét, Laci harminchat éves volt. A lakást úgy alakíttatták ki, hogy a nappalin kívül két kisebb szoba legyen, két háló. Az egyiket rögtön gyerekszobának rendezték be, olyannyira, hogy berakták a Tünde bátyjáéktól megörökölt babaágyat és pelenkázót is, a falra pedig egyik grafikus barátjuk helyes rajzfilmfigurákat festett. A születendő gyerek nemét persze nem tudhatták, így se nem fiús, se nem lányos lett a szoba.

Tünde abbahagyta a fogamzásgátló szedését, két évig próbálkoztak sikertelenül, mire orvoshoz fordultak. A vizsgálatok azt mutatták, hogy minden rendben van, de a baba csak nem jött. Négy év után ötször inszeminációval, majd egy lombikprogrammal is megpróbálkoztak, de Tünde nem esett teherbe. Akkor úgy döntöttek, hogy nem mennek több lombikra, nem maradt fagyasztott embriójuk, és még egyszer nem akartak az elejétől belevágni a programba. Tünde sokat sírt, de azt mondta, elég volt, nem vár az újabb időpontra, nem érdekli, nem akar ismét injekciókat, gyógyszereket, reményt és elkeseredést. Még hosszú ideig állt ott a gyerekszoba, lassan raktárrá vált, Tünde ott tartotta nyáron a téli cuccaikat, és fordítva. Végül egy nagy átpakolás előtt Laci vetette fel óvatosan: talán meg kellene szüntetni a gyerekszobát, és használatba venniük.

– Először elbőgtem magam, de ha hiszed, ha nem, valahol megkönnyebbültem – mesélte nekem Tünde később. – Rémes volt mindig benézni abba a szobába, inkább becsuktam az ajtót. Olyan volt, mintha nem is lenne, de persze ott volt, és iszonyúan nyomasztott. Úgyhogy rögtön a következő

hétvégén elkezdtük felszámolni: a kiságyat és a pelenkázós komódot felajánlottuk Laci kollégájának, akik akkor tudták meg, hogy jön a gyerek náluk, a falakat pedig szinte mondhatom, hogy kézzel-körömmel lekapartuk, és sima fehérre festettük. Laci könyvespolcot tett a falra, aztán bekerült egy szekrény, egy taposógép, egy íróasztal és egy szék. Az lett a dolgozó-tároló-edző szobánk, sokkal szellősebb lett a lakás, és valahogy legurult a szívünkről egy nagy kő. Szívesebben hívtunk vendégeket is, mert már nem volt „ciki”, hogy a megvalósulatlan álmainkra emlékeztet mindenkit az a szoba, megszűntek a kérdések is, hogy „Védekeztek? Mikorra tervezitek? Jártok orvoshoz?” Elmentünk hétvégéken ide-oda, lazábban, szabadabban éltünk, nyaralásra kezdtünk spórolni.

A történetnek, ahogy nyilván már kitaláltátok, az a hepiendje, hogy később Tündi spontán teherbe esett. Szerinte az segített, hogy elengedte a végül már nyomasztóvá vált anyasági álmait-terveit, és egyszerűen megpróbálta a lehető legjobban élni az életét. Nem mondhatjuk persze, hogy ez mindig segít elérni a célokat – de abban biztosan hasznos, hogy jobban érezzük magunkat a bőrünkben és észrevegyük a jó dolgokat, a jó pillanatokat az életünkben, és kiiktassuk azokat az ismerősöket, barátnak hitt embereket, akik valójában visszatartanak bennünket mindenféle előrelépéstől.

És még egy történet, amit a nőgyógyászomtól hallottam. Egy harmincas évei végén járó nőt elküldtek az egyik meddőségi klinikáról a férjével együtt, mondván, kimerült a petefészke. Ezt a diagnózist arra a bizonyos hormonvizsgálatra alapozva mondták ki, amiről korábban írtam.

Közölték velük, nem tudnak segíteni rajtuk, legfeljebb az örökbefogadás marad.

Visszament a saját nőgyógyászához, aki megvizsgálta, és ultrahanggal aktív petefészek-működést látott, tehát a kép egyáltalán nem támasztotta alá, amit a lelet eredménye mutatott. Megnyugtatta a pácienst, kért néhány laborvizsgálatot. Az illető pár hónappal később spontán, mindenféle kezelés, gyógyszerezés nélkül teherbe esett. Talán elhitte, hogy van még remény, talán elmúltak a félelmei, ezt nem tudom, hiszen nem ismerem, de valószínű, hogy nem törődött bele rögtön az első vizsgálat eredményébe, és nem hagyta teljesen elveszni a reményt.

És a halogató férfiak?

Nagyon sok harmincöt-negyven körüli nővel beszélgettem az elmúlt években, olyanokkal, akik párkapcsolatban éltek, amit jónak ítéltek meg, és már akár évekkel korábban megszülték volna az első gyereküket, ha… ha a férfi nem halogatta volna a dolgot. Mert ma ez is egy gyakori ok. Könnyű azt tanácsolni kívülről ezeknek a nőknek, hogy „ha nem akar gyereket, hagyd ott!”, de azért mindannyian tudjuk, hogy ez nem így működik. Bár valamennyire, ahogy írtam is, én szintén a halogatók közé tartozom, de ennél sokkal inkább tudnak halogatni a férfiak, természetesen tisztelet a kivételnek. Félnek a felelősségtől, kinyújtják a fiatal felnőtt kort, egzisztenciális okok miatt várnak a családalapítással, de sokan azt gondolják (én is beszélgettem ilyen negyven körüli férfival), hogy véget ér az életük laza, felhőtlen korszaka. Ugyanez a férfi, amikor végül gyereke született, egészen belebolondult a gyerekbe, és azt mondta, ha előre tudja, milyen klassz dolog apának lenni, akkor biztos, hogy nem várnak ilyen sokáig… (Azóta még egy ikerpárjuk is született.) Egyik olvasóm írta, hogy már tíz éve jár együtt a barátjával, évek óta együtt is laknak, a párja mégsem akar sem házasodni, sem apává válni. Vannak, akik ilyenkor praktikákat vetnek be, de ez a lány nagyon normálisan és tisztességesen akarta csinálni a dolgot. Csakhogy a harmincas évei végén járt, így azon gondolkozott, hogy kilép a kapcsolatból, mert családra vágyott, és már ezerszer megbeszélték, ám a párja tartotta magát a véleményéhez és meggyőzhetetlen volt. A férfi húga és édesanyja arra biztatták a lányt, ne védekezzen és essen teherbe, de ő szeretett volna egyenes maradni. Ott maradtam le a történetükről, hogy a lány szinte lefagyva semmit sem mert lépni, miközben egyre rosszabbul érezte magát a helyzetben. Nem mert felvállalni egy újabb konfliktust azzal sem, hogy kimondja: ha nem egyeznek a jövőről alkotott elképzeléseik, akkor ő befejezi a kapcsolatot, benne maradt, és csak elkeseredett leveleket írt nekem. Nem tudom, végül mi lett velük, már jó ideje nem beszéltünk, de azt írtam neki, ha semmit sem tesz, valójában az is egy döntés. Azt nézze meg, jól érzi-e magát ezután a „döntés” után…, mire azt válaszolta, hogy szerinte nem döntés az, hogy ott marad és reménykedik.

Hát nem tudom, kinek mi erről a véleménye, de azt gondolom, egy kapcsolatban fontos, hogy a nagy célok hasonlóak legyenek, és ha az egyik fél nem tudja elfogadni (vagy csak óriási és számára megterhelő

kompromisszumok árán, amelyek boldogtalanná teszik) a másik elképzelését a közös jövőről, akkor mégis érdemes aktív döntést hozni. Ráadásul egy ilyen lépés a kapcsolat dinamikáját is megváltoztathatja, és az sem kizárt, hogy egyeztetni tudják a közös célokat és egy irányban tudnak továbbindulni, vagy ha nem, akkor legalább tudja a lány, hogy valóban nem ugyanazok az álmaik. Én szívesen biztatom a mélyponton lévő barátaimat is a döntéshozatalra, mert egy elhatározás után mindenképpen jobbá válnak a dolgok, míg ha benne maradunk változtatás nélkül egy rossz helyzetben, akkor tartóssá válhat a boldogtalanság, a „nem tudok tenni semmit”-érzés.

És van, amikor „csak” a szex hiányzik. Vérvételen találkoztam egy fiatal nővel, aki a barátnőjével érkezett, és mivel együtt várakoztunk (sokan voltak előttünk), akaratlanul is hallottam, amiről beszélnek. A beszélgetésből kiderült számomra, hogy a nő azért fog lombikozni, mert bár tíz éve együtt él valakivel, és az eddigi vizsgálatok eredményei szerint egészségesek, mégis van egy nagy problémájuk: évek óta nincs szexuális életük. Szeretik egymást, a legjobb barátok, partnerek, de az ágyban nem működnek a dolgok. Rengeteget dolgoznak, hétvégén inkább pihennek, és valahogy elmúlt a vágy, a libidó. Aztán beszéltek a barátnő főnöknőjéről, ahol hasonló a helyzet, ők inszeminációra járnak.

Amikor ezt elmeséltem az egyik pszichológus barátnőmnek, azt mondta, ő is többször hallott ilyet, valahogy egyre gyakoribb a harmincas pároknál, hogy végkimerülésig dolgoznak, nincs idejük, energiájuk megújítani a szexuális kapcsolatot. És amikor megijednek, hogy nem lesznek szülők sosem, első lépésben meddőségi specialistához fordulnak, és orvosi javaslatra (ha egyáltalán beszámolnak a problémáról az orvosnak) kerül hozzá egyik-másik pár. Konkrétan elmesélt egy példát: egy negyvenes éveik elején járó házaspár már játszóteret is építtetett az új házuk kertjében a születendő

gyereknek, miközben hat éve nem volt (vagy csak évente egyszer-kétszer) szexuális együttlét köztük. A nő fordult orvoshoz, aki azt mondta, akkor kezdi el a kezelést, ha pszichológus segítségét is kérik. A történet végét nem ismerem, mint ahogy a megoldást sem nekem kell kitalálnom (valószínűleg minden párnál mások az okok), de ahogy látom, ha nem is túl gyakran, de szexmentes párkapcsolat is állhat annak hátterében, hogy késik a gyermekáldás.

Babát várni negyven fölött

Fogalmam sincs, milyen negyven alatt babát várni.

Persze minden terhesség más, hallottam olyanról, aki huszonévesen viselte rosszabbul a terhességét, mint a másodikat negyven felett, és fordítva is. Nyilván nincsenek szabályok, de azt az orvosom is alátámasztotta, hogy minél jobban aggódsz és idegeskedsz, annál több szubjektív panaszod lehet. Amikor kiderült, hogy gyereket várok, mindenesetre elhatároztam, hogy a terhességemnek minden pillanatát próbálom jól megélni. Linda és a testem ebben szerencsére „partner”

volt, és biztosan számított az is, hogy például a nyári hőséget mindig imádtam, mert sem a forró kánikula, sem a párás meleg, sem a lépcsőzés, később pedig a hideg sem viselt meg. Egyetlen napot sem töltöttem ágyban vagy tétlenül, mert nem kívánta a szervezetem. Csodálatos élmény volt mindvégig, az időnként fellépő reflux ellenére is, és biztosan erőt adott, hogy végig minden leletem jó volt. De abban mélyen hiszek, hogy a szerencse mellett jórészt a hozzáállásomnak köszönhettem, hogy sokszor el is feledkezve az állapotomról cipeltem fel két emeletet az ásványvizes kartont, jártam a kutyákkal kiképzésre, és nagyjából átlagos életet éltem.

Emlékszem, az egyik laborvizsgálat előtt megettem egy nutellás croissant-t, és úgy indultam el. Amikor kiderült, hogy vércukrot is néznek, el akartam halasztani a vizsgálatot, de nem engedték. Végül így is teljesen normális tartományban maradt a vércukorértékem, és ez aztán még nagyobb erőt adott. Röhögtem persze, hogy milyen hülye vagyok, de érdekes módon ez a lelet az egészségtudatomat erősítette, és azt is, hogy a várandósság nem betegség, még akkor sem, ha úgy alakult, hogy nem fiatalon élem át ezt az állapotot. Talán egyéni dolog ez, talán minden terhesség más, és vannak könnyebbek, nehezebbek, nem tudom. Mindenesetre nekem a könnyű jutott, aminek persze nagyon örültem. Akkortól megerősödött bennem, hogy könnyű lesz ez végig.

Nem tudom, mi mindenen múlik, nyilván rengeteg oka lehet, ha nehéz kihordani egy gyermeket. De akár jól viseled, akár rosszul, szerintem főleg a vége számít. Hogy milyen fejjel áll az ember készen a szülésre, megbízik-e a szeretteiben, az orvosában és önmagában.

A császármetszés reggelén azzal fogadott az orvosom, hogy éjjel jött egy sms-e, és azt hitte, én küldöm, kérve, hogy „napoljuk el”. Nevettem, nem gondoltam, hogy ilyen is előfordul, de az az igazság, hogy már szerettem volna találkozni a kislányommal. Tudtam, hogy jól van, a szülés előtti hetekben több CTG-t csináltak, meg a magzati szívultrahang-vizsgálattól kezdve a vérvételig mindent, szóval a végén már kicsit elegem volt a vizsgálatokból.

Tisztában voltam vele, hogy szükségesek, de eljött az a pillanat, amikor elég volt, és már nagyon vártam a találkozást. Dehogy akartam én elnapolni, szívem szerint már a műtőasztalon lettem volna, de még inkább azt követően a kórteremben a kislányommal. A kislányomban, az orvosomban és saját magamban is bíztam annyira, hogy itt a legmegfelelőbb idő az első találkozásra.

A barátnőim mondták a császármetszés előtti napokban, hogy készüljek fel, a spinális érzéstelenítő beszúrása fájdalmas lesz, meg majd napokig fájni fog a hasam a műtét után, és ezt nem tudtam nem meghallani, de pozitív csalódás volt, hogy szinte nem is éreztem, amikor a tűt beszúrták, olyan rövid ideig tartott. Még viccelődött is az orvos, hogy szerinte van egy kis gerincferdülésem, vajon jártam-e sulisként gyógytornára.

Mondtam, pont nem érdekel a gerincferdülésem, akár van, akár nincs, csak kezdődjön már a műtét. Na de sosem fájt a háta? – érdeklődött. Mire kimondtam, hogy sosem, már be is adta az érzéstelenítőt. Figyeltem, ahogy Lintner tanár úr megkapja a steril ruhát, kesztyűt, hallgattam a többiek beszélgetését, kívülről láttam magam, ahogy a műtőasztalon fekszem, rögzítenek, már nem érzem a lábamat, aztán elforgatnak asztallal együtt, egy injekcióval megszüntetik a hirtelen fellépő hányingeremet, és aztán csak a csend, a hirtelen felharsanó gyereksírás, a találkozásunk, a tudat, hogy már varr a tanár úr (közli közben, hogy a legparányibb bikinialsó is el fogja rejteni a sebemet – és igaza lett), aztán a párom mosolya, majd a gyerek a karomban…

Minden olyan gyorsan történt, mintha egy filmet mutattak volna kicsit felgyorsítva. Igen, megígértem, hat órán keresztül nem fogom felemelni a fejem, mert ha igen, súlyos fejfájás törhet rám. Aztán persze a gyerek miatt öntudatlanul kétszer is felkönyököltem, és szerencsére nem lett fejfájásom. Tényleg lehetett volna, szóval ezt a fegyelmezetlenséget senkinek sem ajánlom. Az eufória pedig egyszerűen elnyomta a hasi fájdalmamat. Azért délután kétrét görnyedve álltam fel, de csodás volt, hogy már képes voltam egyedül felkelni Lindához, kimenni a mosdóba, az öröm minden más érzést elnyomott bennem. És hát óriási erőt ad, hogy melletted a kiságyban ott fekszik egy most született drága miniegérke, akinek te vagy ott, mert ki másra számíthatna most és aztán az életben? Ez a szokatlan és mámoros helyzet, a gyerek születése, létezése óriási lendületet adott, hogy csak azért is álljak fel, mert itt most rám van szükség.

Talán ezért nem éreztem fájdalmat, vagy tudat alatt rosszabbra, erősebb fájdalomra számítottam? Nem tudom, de ezért mondom, hogy értelmetlen fórumokat olvasgatni a szülésről és a császármetszésről.

Ugyanígy voltam annak idején a lézeres szemműtéttel. A fájdalmasabb verziót ajánlották, mert az biztonságosabb volt akkoriban (2004-2005 körül), vagy legalábbis annak tartották, de figyelmeztettek, hogy a beavatkozás után három napig eléggé fog fájni. Aztán én voltam a legjobban meglepve, mert alig éreztem fájdalmat, csak boldog voltam, hogy végre jól látok! Többé nem volt szükségem kontaktlencsére, és már reggel, amikor kinyitottam a szemem, élesen láttam mindent magam körül. Egyszerűen nem volt időm, kedvem a fájdalommal foglalkozni, mert olyan pozitív volt a változás.

Egyik barátnőm férje szerint viszont ösztönösen „agykontrollos” módszerrel csillapítom a fájdalmakat. Nem vagyok biztos benne, hogy igaza van, mert például egy fejfájás engem is ki tud ütni, ha megpróbálom gyógyszer nélkül megoldani.

Nemrég megkérdezték egy tévéműsorban: igaz-e, hogy én már a szülés másnapján hazamentem volna a kórházból. Azt feleltem, hogy ezt abba a szövegkörnyezetbe helyezve mondtam a szerkesztőjüknek, hogy akár másnap, akár a császármetszés utáni harmadik napon engedtek volna haza (az utóbbi), ugyanolyan tapasztalatlan lettem volna és féltem volna az első, számomra igazi kihívástól, a fürdetéstől.

Akkor ugyanis a párom még azt mondta, hogy ezt a pici babát ő bizony nem meri megfogni, nehogy valami baja essen. Hiába nevettek a többgyerekes barátnőim, hogy nyugodtan megfoghatjuk, ahogy jólesik, rugalmasak a kisbabák, egész biztosan nem lesz baj, számomra a kilenc hónapban egyetlen olyan félelmetes gondolat sem volt, mint az első fürdetés.

Persze az étkezés kérdése is foglalkoztatott, de az anyatejes táplálástól egyáltalán nem tartottam, gondoltam, majdcsak lesz valahogy.

Hát lett, mondjuk nem pont úgy, ahogy elképzeltem.

Túlélni az első napokat

Nők milliárdjai sikeresen túlélik újszülöttjükkel az első napokat a világ legfejletlenebb részein is, és van az a bizonyos sokat emlegetett anyai ösztön. Ezek a jó hírek, amelyek egy anyában a lelket tartják az első napokban, hetekben, de egyes esetekben akár hónapokban is. Legalábbis nekem erre kellett emlékeztetnem magam, amikor elakadtam, és már cikinek ítéltem volna meg, hogy bármelyik barátnőmtől tanácsot kérjek. Mindenesetre, bármilyen gyönyörű (és sajnos gyorsan elszáll) az első időszak, mégis egyfajta megnyugvás és sikerélmény, hogy a gyerek este tízkor már nyugodtan alszik, lélegzik, kisimult, vagyis túlélte a tapasztalatlan anyja mellett ezt a napot is. Még ma is kisimulnak ilyenkor az idegeim, csak ránézek a békésen alvó gyerekre, és hálát adok, hogy nem szúrtam el (túlságosan) semmit. Mert amikor benne vagy egy helyzetben, és meg kell oldanod, észre sem veszed, hogy mi mindent csinálsz. De talán nem csupán az első napokra, hetekre igaz ez.

Linda most, amikor ezeket a sorokat írom, éppen hét hónapos. Egyik pillanatról a másikra kezdett támasz nélkül, szép egyenesen ülni, de még csak nem is tudtam betelni ezzel az élménnyel, már arra érkeztem reggel a gyerekszobába, hogy Linda áll. Nemhogy áll, hanem lábujjhegyen pipiskedik, feltornázva magát az ágy rácsának felső pereméig – bár már lejjebb volt az ágy alaplapja –, és arra összpontosít, hogyan tudna kiugrani. Persze azt a pillanatot választotta, amikor egyetlen csavarhúzós férfi sem volt a közelben, az apukája éppen egy repülőgépen ült hazafelé tartva, én pedig láttam, hogy ennek fele sem tréfa. A gyerek turbósebességre kapcsolt, és éppen azon töri a fejét, hogyha már felállt, hogyan tudná elhagyni a rácsos börtönét.

Telefon Ildi barátnőmnek, akiről tudtam, hogy a Balatonon a fia esküvőjére készül. Adjon a férje, Sanyi instrukciót, hogyan lehet a legalsó állásba rakni az ágyat. A legjobb az lenne, mondta, ha lenne itthon „gép”, amivel kicsavarom. Hát gép többféle van a háztartásban, de speciel csavarhúzógép (szerintem) nincsen. Csillagkulcs elő (eddig azt sem tudtam, hogy van itthon ilyen és hogy néz ki), kipakolás az ágyból, matrac, légzésfigyelő, alaplap ki, én be, és csavarozás ezerrel. Közben a gyerek, hogy biztonságban tudjam, a pihenőszékbe került (mivel a műanyag járókához rendeltem még egy adagot, mert túl kicsinek találtam, és most „nyitva” van). A pihenőszéket sosem kedvelte, úgyhogy üvöltés ezerrel a gyermek irányából. Beférkőzve a sarkokba kicsavaroztam és kiszedtem a támaszokat, leeresztettem az ágyat, aztán megküzdöttem Linda felháborodásával, amiért most nem tudja kidugni a fejét a rács fölött.

Egy ideig még biztonságban lesz az ágyban, a veszélyérzete pedig talán majd kialakul addigra, amire ismét a rács fölé ér majd.

Ki tudja. Mindenesetre most biztonságba helyeztem. Mivel leizzadtam, megfürödtem, és mire kiszálltam a kádból, Linda elaludt. Én pedig fellélegeztem, hogy túléltük ezt a „vészhelyzetet” is, ráadásul megszereltem a babaágyat. Nem egy nagy dolog, de eddig a szerelés kimaradt az életemből. Igazi megkönnyebbülés, hogy vettem az akadályt. Persze most, hogy már áll, jönnek a további vészhelyzetek, és minden egyes nap „egy kis túlélés” a gyereknek és az anyának.

Aki nem ezt mondja, az zseni, vagy már felnevelt egy-két gyereket.

Naplórészlet egy el sem kezdett naplóból:

egész nap fürdőköpenyben?

Ahogy írtam, az első napok enyhe pánikban teltek. Valahogy így írtam volna a naplómba ezekről a számomra egybefolyt napokról:

A gyerek ágya előtt, a babzsákfotelről félig lecsúszva, rémülten ébredek. Már hat óra, és nem evett! Most alszik. Igen, tényleg alszik. Fölötte állok. Mikor evett utoljára? Hol a francban van az a jegyzetfüzet, ahová mindent fel kellene jegyeznem? Jézusom, nem írtam fel. Evett éjjel kettőkor? Vagy három óra volt? Itt a laptopom. Mikor néztem a Netflixen azt a filmet? Fogalmam sincs. Háromóránként kéne ennie, nem? Felébresszem? Lehet, hogy éjjel kettő volt az utolsó étkezése. Fel kéne hívnom Hajnit, kibír-e egy újszülött négy órát evés nélkül. Felhívhatom-e reggel hatkor? A párom is alszik. Oké, felébresztem, megetetem. De hát aludnia is kell.

Ez a dilemma eltart egy órán keresztül, ahelyett, hogy megfürdenék.

Hétkor mindenki felkel. Linda is. Evés. Kaki nulla. Nem kéne kakilnia időnként? Egyszer kakilt a kórházban. Vajon a dokinőt fel lehet hívni reggel hétkor ezzel a kérdéssel?

Visszaalszik, kitámolygok a konyhába. Elég nagy a kupleráj. Hátat fordítok. Lecsúszik egy kávé és két pohár víz, meg egy croissant. Aztán eldőlök az ágyban, végre kinyújtom magam. Mire elaludnék, Linda ébreszt. De hát még csak két órája evett!

Szoptatás. Belealszunk.

Mindjárt jönnek a barátnőim. Mindenki segíteni érkezik, Dia is, Ildi is. Észre sem veszem, hogy valójában helyettem rakják rendbe a konyhát. Megint szoptatás, most jövök rá, hogy ma elfelejtettem evés előtt és után lemérni Lindát, valamint lejegyzetelni, mennyit evett. A mérleget iziben felajánlom Diának. Linda elalszik, kaki nulla. Fel kéne hívnom valakit. A védőnőt. Hajni azt mondja, az ő egyik gyereke sem kakilt naponta.

Kinyitom a laptopomat. E-mailek! Napok óta senkinek sem válaszoltam. Lecsukom a laptopot. Berakom a szennyest a mosógépbe. Megeszem anyu főztjét, nem érzem az ízeket, pedig biztosan finom. A gyerek sír.

Kakilt. Hála az égnek. Eszik egy kicsit, és újra alszik.

Mi a szösz, még mindig fürdőköpenyben vagyok? Délután két óra van. Fel sem tűnt, hogy így fogadtam a csajokat? A sebemet is le kéne zuhanyozni. Óriási lenne egy kádfürdőzés, de éppen beállok a zuhany alá, amikor Linda sírni kezd. Éhes.

Fürdőköpeny vissza, pelenkacsere, mérlegelés, etetés. Mire felírnám, pontosan mennyi volt etetés előtt a súlya, már nem vagyok biztos benne. Úgyhogy felírom az etetés utánit. Semmire sem megyek vele, de legalább születik egy új bejegyzés a jegyzetfüzetben.

Csöngetnek. A postás az, nem merem kinyitni, mit szól, hogy délután fürdőköpenyben vagyok. Most majd mehetek el az ajánlott levélért és állhatok sorba húsz percet. De legalább levegőzöm. Megint válaszolok pár e-mailre, de befejezetlenül küldöm el az utolsót, mert eszembe jut, hogy a ruhák még mindig a mosógépben vannak, pedig már órákkal ezelőtt lejárt a program.

Kiszedem a ruhákat a gépből, elvonulok teregetni, újabb adag ruha be a gépbe, aztán zuhanyozni készülök. Már folyik a víz, mire Linda sírni kezd.

Éhes, anyahiányos.

Elvagyunk a kanapén, aztán amikor elalszik, visszaviszem az ágyába.

Leveszem a fürdőköpenyt, megengedem a vizet. Letépem a sebről a kötést, most már meg merem nézni. Egészen szép, ahhoz képest. Hogy mihez? Mondjuk hogy pár napja „készült”. Beállok a kádba, óvatosan és gyorsan mosakszom, felitatom a vizet egy törülközővel a sebről, eljátszom a gondolattal, hogy fogja a dokim kétoldalt kihúzni a varratot, aztán rárakok egy steril gézlapot és leragasztom. Végre elkészültem, felöltözöm normális ruhába, farmer, ing. Végül is este hét óra, ideje volt.

Etetés. Büfiztetés, sorozatnézéssel. A Bloodline-t nézem, vagy nem is tudom, mit. Valamelyik megkezdett sorozatomat. Közben becsipognak az e-mailek. Most jut eszembe, hogy az sms-ekre sem válaszoltam, amiket a kórházban kaptam.

A kezemben a telefonnal elalszom. A párom hazaér, íme a felmentő sereg. A fürdetést ketten oldják meg Lindával. Valami kaja azért kéne. Benézek a hűtőbe, rajtam kívül álló okokból szerencsére van benne étel, köszönhetően anyunak és a barátnőimnek. Közben eszembe jut, hogy már megint a mosógépben felejtettem a ruhákat. A rosszabbik énem azt üzeni: most már mindegy, reggelig is maradhatnak, de összeszedem magam. A teregetés állítólag jó relaxációs tevékenység.

Gyerek eszik, alszik. Még egy kakis pelenka. Én ugyan le nem megyek mínusz tizenkét fokban a kukatárolóig. Talán senki sem veszi észre, ha holnapig a teraszon fagyasztom. Nem nagyon vagyok beszédképes, pedig egész nap semmit, de tényleg semmit nem csináltam.

Vacsora után fogat mosok és beesem az ágyba. Mire a párnámra érkezem, felébredek, elkezdem megválaszolni az sms-eket.

Még nem érek a végére, mire Linda felsír.

Oké, a ma éjszakát is a babzsákfotelen töltöm. Még szerencse, hogy jó a derekam.

(Az éjszakai alvás, ahogy a következő fejezetben írom is, megoldódott, miután kiderült, hogy Linda az anyatej mellett tápszeres kiegészítésre is szorul, mert nem elég neki a tej, azért éhes éjszaka. Ahogy elegendő volt a vacsora számára, elkezdte végigaludni az éjjeleket.)

Szoptatás vagy tápszer – avagy

felvonulnak az ellenséges haderők

– Az anyukája tudta szoptatni magát? – kérdezte az orvosom még a terhességem alatt, és én bólintottam. – Akkor maga is fog tudni, ne aggódjon.

Nem aggódtam. Akkor még nem. Lindát a születése után a mellemre tették, akkor jutott eszembe újra ez a két mondat. Márti és Szilvi, a szülésznők jöttek és azonnal segítettek. Bár nekem úgy tűnt, hogy Linda semmihez sem jut hozzá, Mártiék megnyugtattak: az az egy-két csepp előtej elég neki, sőt, akkor se legyek ideges, ha napokig csak ennyi jut. A császáros anyáknál egyébként is később történik meg a tejbelövellés, mondták. Na most, be kell valljam, hogy bár a gyerek hónapokig szopott, azt a klasszikus „tejbelövellést” én sosem éreztem, amiről például az egyik barátnőm mesélt, hogy hirtelen elárasztja az embert a tej, érzi a mellében a forró, sürgető

érzést. Akkor, a szülés után közvetlenül nem is kellett volna még ezt éreznem.

Lindát rendszeresen mellre tettem a kórházi napokon, eszegetett is, aztán a második éjszaka üvöltve kezdett sírni. Hiába vettem fel és raktam a mellemre, tovább hüppögött. Érkezett is az éjszakás csecsemős nővér, aztán pár perc megfigyelés után úgy döntött, kell ide egy kis kiegészítés. Akkor este kapott a kislányom húsz milliliter tápszert, és reggelig békésen aludt. Csütörtök délelőtt, a hazamenetelem előtt bejött a szobámba Szilvi, és megkérdezte, belövellt-e már a tej. Mondtam, nem igazán.

– Várj, majd így is megnézzük – mondta, és behozott egy pumpálós szerkezetet. A mellemre helyezte. – Fájni fog! – figyelmeztetett, aztán elindította. Gyorsan kipumpált harminc millilitert, igazából nem fájt, csak kicsit furcsa volt. – Na, lesz itt tej! – állapította meg.

És én azzal a tudattal vonultam haza a kórházból, hogy evés tekintetében minden rendben lesz.

– Hadd nézzek végig egy fürdetést! – kértem még eljövetel előtt a csecsemős nővérektől az osztályon, de kiderült, nem sokra mennék vele, mert ők folyóvízben fürdetik a babákat. Úgyhogy amikor csütörtök délben hazaindultunk, én bizony rettegtem az estétől. A párom csak délután ment dolgozni, de egyértelmű volt, hogy a fürdetés aznap biztosan az enyém. Linda birtokba vette az ágyát, ami babaágy ugyan, de hosszabb, mint a hagyományos kiságyak, tehát a gyerek ránézésre elveszett benne. Ildi barátnőm aranykezű

asztalos férje készítette a pelenkázós komódot és a később gyerekággyá alakítható babaágyat az elképzeléseim szerint. Persze arra nem gondoltam, hogy egy ilyen kicsi babának ez túl nagy lesz, mármint a térérzésének. Mi több, eszembe sem jutott.

Egyelőre csupán néhány dologra tudtam koncentrálni: a gyerek egyen, legyen időben kicserélve a pelenkája, illetve aggódtam, mi lesz, ha jön a fürdetés ideje, és még arra is gondoltam nonstop, hogy croissant-t akarok enni. Valóban nonstop ez volt az egyik gondolatom. Nekem a szülés utáni első pár héten érkezett meg a „kívánósság”, ami arról szólt, hogy valójában bármilyen étel rosszulesett, kivéve a croissant-t.

Délután megérkezett a védőnőnk, és azonnal ráömlesztettem a fürdetéssel kapcsolatos félelmeimet.

– Megmutatom, hogy fogd – mondta, és máris emelte ki Lindát az ágyból. – Egyik kezeddel tartod, támasztod a nyakát, a hónaljánál fogod, így, hogy ne tudjon kicsúszni – mutatta, én pedig a fejemet ráztam. Totál egyszerűnek tűnik, de egy vizes, csúszós testű újszülöttről beszélünk, kiabáltam magamban. Teljesen elképzelhetetlennek tartottam, hogy meg merjem tenni. Nem akartam vízbe fullasztani a gyerekemet. Már elképzeltem a fürdetést nedves törlőkendővel, mondjuk fél éven keresztül. Utána csak tud majd ülni ez a gyerek?! Ráér akkor megismerkedni a kiskáddal.

– Na jól van, szerintem nem lesz semmi gond, ha ma nem fürdeted meg. Kicsit szokjatok egymáshoz – mosolygott a fiatal védőnő. – A kórházban úgyis megfürdették ma is.

(Egyébként tényleg, ez csak akkor jutott eszembe, hogy mielőtt hazahoztuk, még elvitték és megfürdették.) Na szóval, a fürdés kipipálva még egy napig. Hát akkor nincs miért aggódnom, gondoltam.

Persze az anyukák idáig eljutva biztos mosolyognak.

Mert bekövetkezett, amire egyáltalán nem gondoltam. Úgy terveztem, hogy a mi gyerekünk rögtön átalussza az éjszakákat, eszik, amikor éhes, és az első

hetekben többet alszik, mint amennyit ébren van. Sírni pedig eszébe sem jut, vagy nincs ideje rá, hiszen vagy eszik, vagy alszik, vagy a környezetét méri fel.

Bevallom, azért rémálmaimban ott volt egyik barátnőm példája, aki jó pár éve szült, de amikor vele és a néhány napos újszülöttjével töltöttem egy délutánt, felmerült bennem a gyanú, hogy valójában a barátnőmnek valami fontosat elfelejtettek elmondani a kórházban. Azt nem tudtam, hogy mit, de a helyzet a következő volt: a gyerek sírt (nagyon). A barátnőm a mellére vette. A baba evett, elaludt a mellén néhány percre, aztán amikor a barátnőm az ágyába tette, keservesen sírni kezdett újra. Akkor kezdődött elölről az egész, egy maratoni szoptatás, amelynek során mindketten sokat sírtak, én pedig nem tudtam, mit segíthetnék. Hiszen szemmel láthatóan evett a baba, de belealudt, ám az alvása is legfeljebb tíz percig tartott. A barátnőm melle kisebesedett, fájt, ő maga és a gyerek is kialvatlan volt, és mint kiderült, már napok óta, mióta hazaérkeztek a kórházból, így ment ez. A párjával már beszélni sem tudott, a gyerek beköltözött a franciaágyba, hiszen negyedóránként evett, a gyermek apja pedig a gyerekszobába cuccolt. A barátnőmmel gyakorlatilag egy szót sem lehetett váltani, egyrészt mert annyira kimerült volt, másrészt amikor beszélni tudott volna, inkább csak sírt. Hol zokogott, hol csendesen sírdogált. Teljesen tehetetlennek éreztem magam, pedig szerettem volna valamit segíteni.

Na most képzeljétek el az első két éjszakánkat Lindával ugyanilyennek. Pontosan ilyennek. Mondjuk én nem sírtam, hanem a gyerekszobában a babaágy mellett a fotelben kucorogtam és kókadoztam egész éjjel. Eleinte megpróbáltam átsurranni a hálóba, de ahogy elaludtam volna (nagyon gyorsan természetesen), Linda azonnal felébredt és zokogni kezdett.

Akkor villant fel a kép: meglehet, törvényszerű, hogy mindkét felső szomszédunknál évekig tartott a menetrendszerű éjszakai gyereksírás. Ez egy ilyen műfaj. Hiába képzeltem másképp, nem lesz több nyugodt éjszaka jó pár éven át, a gyerek akkor eszik ugye, amikor éhes, ez a modern szemlélet. Mondjuk az is bevillant, mintha búcsúzáskor a dokim azt mondta volna, fogadjam meg, hogy „rend lesz otthon, lesznek szabályok az első perctől”. Alakítsuk ki mielőbb a szokásokat, javasolta, vezessük be, mikor egyen, mikor aludjon a gyerek, ha jót akarunk magunknak. Oké, gondoltam, lehet, hogy a mi gyerekünk nem alkalmas erre. Meg hát ugye tanulnunk kell egymást, jó, hogy azt gondoltam korábban (és ma is), hogy majd a baba fog alkalmazkodni hozzánk, de egészen nyilvánvaló, hogy problémája van, éhes, nem tud aludni, új a környezet, új a világ, tehát egyelőre én fogok alkalmazkodni hozzá.

Két nap ébrenlét után kissé kómásan fogadtam a gyermekorvosunkat, aki a védőnővel megnézett egy etetést. Az orvos a homlokát ráncolta, mérlegre tette a gyereket, számolt, tejet szívtam le, ők újra számoltak, a vége egy komoly döntés lett:

– Tápszeres kiegészítés kell.

– De hiszen van tejem! – háborodtam fel. Mert milyen szerencse, hogy van tejem, mennyire kínozna a bűntudat, ha nem lenne, és nem tudnék anyatejet adni a gyerekemnek. Nem beszélve arról, hogy ma mindenhol azt olvassuk: mindenki tud szoptatni, csak nem mindenki akar, meg hogy akinek nem megy, az kérjen tanácsot, ezt egyen, azt igyon, aludjon napi nyolc órát, iktassa ki a stresszt meg mit tudom én. De tudjuk, hogy tele van okosságokkal a sajtó és a net, meg persze a néha fellángoló vitával, amely az anyákat ellenséges táborokba osztja: szoptatás vagy tápszer, mell vagy cumisüveg, nyilvánosan vagy otthon, szóval igazán kiterjedt a kérdéskör. De engem abban a pillanatban csak az érdekelt, amit a doktornő és a védőnő tanácsolt: tápszert kell adnom a kislányomnak, én pedig úgy gondoltam, hogy semmi szükség erre, hiszen van tejem.

– De nem elég – mondták. – Éhes a gyerek.

Veszített a súlyából, mióta itthon van. Kevés neki az anyatej, azért sír.

Összeomlottam. Hiszen mindenféle tejfakasztó teákat ittam, hogy Lindának legyen elég tápláléka. Aztán ott álltam összetörve, belátva: képtelen vagyok etetni.

Két szoptatási tanácsadót kerestem meg iziben, mindketten visszahívást ígértek, ami azóta sem történt meg, mondjuk a hívás óta eltelt több mint hat hónap, szóval most már ne hívjanak, ha kérhetem. Elolvastam egy csomó jó tanácsot az anyatejes táplálásról, ittam én még sört is (alkoholmenteset), pedig a sörnek a szagát sem bírtam soha; a croissant mellé, bár egyáltalán nem kívántam, leveseket és szoptatás idejére ajánlott főtt ételeket is ettem, sok vizet ittam; még nem álltam fel a futópadra, nem volt stresszes az életem, nem voltak leadási határidőim, örültem a gyereknek, semmim sem fájt (a császármetszés sebe már nem is húzódott öt nappal a műtét után), szóval egyáltalán nem tartottam jogosnak, hogy nincs elég tejem.

De hát ott volt a verdikt: kell a tápszer. Nyomban olvasni kezdtem a tápszerekről. A mai tápszerek, tudtam meg, mindent tartalmaznak, ami a babának kell. És nem is fogja az ember túletetni a gyereket (mert korábban volt azért ilyen téves elképzelésem is, amikor a tápszeres etetésről hallottam). Hiszen a gyerek a tápszernél is abba fogja hagyni az evést, ha nem kell már több neki, éppen úgy, mint az anyatejnél.

Eljött a harmadik este, addigra már beszereztük a tápszert, amit a doktornő felírt. És én könnyezve melegítettem meg a doktornő

által előírt mennyiségű babavizet szoptatás után (Linda sírt az ágyában), és raktam bele a mérőkanállal a tápszert. Összeráztam, és sírva vettem a karomba a kislányomat. Annyi anyuka mesélt nekem az évek során arról, milyen szuper, hogy egy évig csak anyatejen élt a gyereke, aki boldog baba, aztán én már most ilyen kutyulékkal fogom etetni, mert nem tudom táplálni. Hát mi lenne velünk, ha a világ fejletlen részén élnénk, mivel tartanám életben a gyereket egy eldugott afrikai faluban? És nem, nem vigasztalt, amikor visszaemlékeztem nagymamám elbeszélésére, hogy apunak az anyatej mellé már egy-két hónapos korában húslevest kellett adnia, akkora étvágya volt. A tudomány az tudomány, nem igaz?

Teljesen be voltam kattanva addigra.

Linda pedig a szájába vette a cumit, és elkezdte nyelni az italt. Láthatóan ízlett neki, mert majdnem elfogyasztotta az előírt mennyiséget. Utána pedig jóízű álomba merült.

Azon az éjszakán még felébredt egyszer, meg az azt követő héten is néha kívánt enni éjszaka, azonban már csak egyszer kelt fel, és evés után a büfizés már félálomban ment. Bő egy hét alatt beállt arra, hogy utoljára éjfélkor szopik, majd megkapja a tápszerét, és reggel nyolcig-kilencig csendben alszik a saját ágyában. Persze eleinte egy-két percre felriadt, kicsit sírt, de azt éreztem, várnom kell pár percet, míg kiderül, vissza tud-e magától aludni, vagy valami baja van. És legtöbbször valóban egy-két percen belül visszaaludt.

Linda nagyjából tíznaposan tehát már végigaludta az éjszakákat, nappal pedig csak akkor sírt, amikor éhes volt. Egy nyugodt kis tündérkévé vált. A bűntudatom pedig, amit a „nem kielégítő” anyatejes táplálás, a nem elegendő tejem miatt éreztem, kezdett eloszlani. Az a legfontosabb, hogy a gyerek jól érezze magát, kezdjen hízni, nőni, és a védőnőnk megerősített benne, hogy jó úton haladunk. Linda kezdett formás babává válni, néhányszor már mintha mosolygott volna (lehet, hogy akkor még inkább csak grimaszolt), és alig-alig sírt.

Biztos vagyok benne: a legtöbb anya nem önként választja a tápszert, hanem hasonlóan küzd a szoptatással, mint én. Linda ugyan folyamatosan kapta az anyatejet, de nem eleget. Nem hiszem, hogy értelme lett volna magamat vagy bárkit okolni ezért, hálás lettem, hogy létezik kiegészítő, amit adhatok a kislányomnak, és szépen, lassan el is múlt bennem teljesen a bűntudat.

Persze utánanéztem, a gyerek immunrendszere az ötödik hónapra alakul ki, és nyilván szuper, ha valaki anyatejet tud adni a babának akár egyéves koráig, de ha korábban elapad a tej, akkor nem nagyon van más lehetőség, mint a tápszer. Az egyik barátnőm is megnyugtatott, ő csak két hétig tudta annak idején szoptatni a kisfiát, aki most tízéves, és még az óvodában is csak egyszer volt beteg.

Időközben anyu elmondta, hogy én négy hónapos koromig kaptam az anyatejet, ő ugyanis visszament dolgozni (akkoriban ez nemigen volt választás kérdése), de már a második hónaptól kaptam kiegészítést, gyümölcs-és zöldségpépet, főzelékeket, mindet nagyon szerettem. Természetesen a hozzátáplálásnak is vannak ma már korszerű elvei, ma nem ajánlják az anyatejes babáknak a kiegészítést a hatodik hónap betöltése előtt, azoknak a csecsemőknek pedig, akik tápszert is kapnak, az ötödik hónaptól lehet fokozatosan adni bizonyos zöldségpépeket, gyümölcsöket. Persze anyu elhúzta a száját, rendben, hogy ez tudomány, de belőle a tapasztalat beszél: semmi bajom nem lett a korán megkezdett hozzátáplálástól – de én nem akartam ezt meghallani. Sosem voltam túlságosan szabálykövető (és most finoman fogalmazok), de nem akartam a gyerekemnél elrontani valamit. (Aztán az ötödik hónapban mégis adtam neki egy kis almát, őszibarackot, amit Linda kitörő örömmel fogadott, úgyhogy szépen elkezdtem a hozzátáplálást.)

Már írtam, hogy az első időszakban (pontosan négy héten át) csak a croissant-t kívántam, de azt is mértékkel fogyasztottam, ugyanis a szülés után egyáltalán nem voltam éhes több héten át. Viszont magamba erőltettem mégis anyu főztjét, ami egyrészt nagyon finom, másrészt csupa olyasmit készített, amit egy, a gyerekét anyatejjel tápláló anyának javasolnak, szóval az étrendem nem lehetett a bűnös szerintem. De ma már nem is akarom megfejteni, miért alakult így – magamban kellett önmagammal megvívnom ezt a harcot, és elfogadnom, hogy a gyerekemnek így is a legjobbat tudom adni.

És vissza a fürdetéshez. Elérkezett a második otthon töltött napunk, valójában azért nem akartam a gyereket nyárig pácolni, aztán majd amikor ülni tud, berakni a kádba, tehát YouTube-gyorstalpalót vettem.

Mivel a boltkórom a szüléssel sem szűnt meg, rájöttem, hogy azonnal szükségünk van egy babafürdető vödörre (egyébként egy sima vödör is megteszi szerintem, csak azért nem kérhetnek annyi pénzt, mint egy speciális fürdetődézsáért). Na most egy kis problémát okozott, hogy a webshop, ahonnan megrendeltem, olyan visszaigazolást küldött, miszerint hét munkanapon belül szállítják a terméket.

A saját webshopunkra gondoltam, ahol legfeljebb karácsonykor vannak ilyen hosszú szállítási idők, illetve még akkor, ha elszúrunk valamit. Tehát hiába láttam filmeken, mennyire élvezik a pici babák, ha a vödörben újraélhetik az anyaméhen belüli érzést, sajnos erre egy hétig várni kellett (aztán meg, hogy lelőjem a poént, nem használtuk, anyuhoz került, hogy majd ha ott kell megfürdetni a babát, mégse a zuhanykabinba kelljen beállni vele).

Szóval eltöltöttem vagy tíz percet a babakádba folyt víz hőfokának különböző eszközökkel történő meghatározásával – ebbe beleszámít a saját kezem, alkarom és könyököm is –, aztán elgondolkoztam, amikor a síró gyereket vetkőztettem, vajon miért nem gyártanak a bébiknek egyszer használatos cuccokat, amiket elég csak levágni róluk és nincs kiborulás, majd megfogtam Lindát, és óvatosan belehelyeztem a törékeny kis testet a babakádba. Azonnal abbamaradt a sírás: Linda tágra nyílt szemmel meredt rám, és az egész fürdetés alatt csöndben figyelt. Azt ne kérdezzétek, hogy tisztítottam meg a babafürdető krémmel, nyilván akadtak hiányosságok, de végül kiemeltem, valahogy a törülközőbe is becsavartam, és immár a rutinos babafürdető

anyák közé soroltam magam. Hiszen nem esett baja, nem nyelt vizet, tiszta lett, tehát nem olyan nagy dolog. Éreztem, sok lehetőség van még ebben, lesznek nagy fürdőzések itt hamarosan. (Járunk is babaúszásra, ami többek közt azért jó, mert Linda vízbiztonsága mellett én is rutint szereztem abból, hogyan tartsak egy pici gyereket mélyebb vízben.)

Másnaptól a párom vette át a fürdetést a sikersztorimon felbuzdulva, és a legtöbbször már ő lubickoltatja Lindát. Persze Linda most már (úgy a harmadik-negyedik hónaptól) látványosan élvezi a vizezést, a pancsolást, úgyhogy nekem csak egy dolgom van: feltörölni a rengeteg kifröcskölt vizet a fürdőszobában, miután vége az egyik legkedvesebb napi programnak.

A babaholmikról is ejtenék néhány szót. Öröm, hogy egy kislányt édes rucikba lehet öltöztetni, és én is felkészültem jó előre mindennel. A legcukibb cuccokkal, barátnőktől kapott babaruhákkal, aztán egyszer Dia rákérdezett:

– Mondd, miért néz ki Linda mindig úgy, mint egy lelencgyerek? Miért mindig ezeket a kopott rugdalózókat adod rá, amikor ott a szekrényében a sok szebbnél szebb kis ruha?

– Már rájöttem, miért ezek a rugdalózók voltak a legelhasználtabbak az „örökölt” holmik közül – nevettem. – Ezek azok, amiket könnyen, gyereksírás nélkül fel lehet adni, levenni, mert egyébként egy nagy kínlódás az öltözködés.

Linda a harmadik hónaptól kezdett együttműködni az öltözködésben, szóval a 0-3 hónaposra vásárolt szép, de „bonyolult” záródású babaruhák jóformán érintetlenül maradtak. Hát ezért kaptunk mi is egy csomó hasonlóan szép állapotú, de csak cirkuszok árán feladható csecsemőruhát. Gondolom, nem volt egyedi a helyzetünk, és spórolásként javaslom, hogy az első hónapokra csak könnyen feladható bodyt érdemes venni, ha az ember egyébként kap mástól babaruhákat. A szép rucik ráérnek a harmadik hónaptól, akkor majd akár két-három hónapig élvezhetjük az öltöztetést, aztán úgyis jön a hozzátáplálás, a pürék és a foltok, meg a napi többszöri átöltözés. Nálunk a cékla a mumus: céklás kajához piros felső dukál, de legalábbis a fehéret, sárgát, világos színeket jobb elfelejteni. (Mivel nálunk ez a hozzátáplálási időszak nyáron kezdődött, én egész egyszerűen csak egy bikinialsót hagyok Lindán, amikor színes pürét kap, és persze egy partedlit, de még így is megesik, hogy a pár szál kis hajacskájából szedem ki a maradékot.) Egyébként változatlanul feltartóztathatatlan vagyok, a nagy leárazások idején rendeltem már jövő nyárra is akciós, szép ruhákat neki, pedig sejtem, hogy másfél évesen már egyedül eszi majd ezeket a szép színes kulimászokat és egyebeket, szóval a mosások száma mindenképpen szaporodni fog.

Imádom, mert az enyém!

(Meg mert imádni való :D)

Nem tudom, hogyan alakul ki a szeretet a gyerek iránt. Szerintem még meg sem született, de már szerettem. Amint először a karomba vettem, mégis az aggodalom volt az első, és nem a túláradó szeretet. Jó anya leszek? Tudok majd vigyázni rá? Képes leszek megadni neki mindent, amire szüksége lesz? Rengeteg kérdés kavargott bennem, de ezek csak átfutottak az agyamon, mert azon igyekeztem, hogy legalább az alapdolgokat képes legyek elsajátítani. Tudjam etetni, tisztába tenni, csillapítani a sírást, megnyugtatni…

Valóban alapdolgok, de első gyereknél ezek nem jönnek automatikusan. És amikor néhány naposan otthon elkezdett szürcsögni, pánikba estem. Éjjel kettő van, és a pár napos babám náthás?! Felébresztettem a páromat, szinte sírva, és vonszoltam is be a porszívót, rászereltem az orrszívót, és kiszívtam a váladékot Linda orrából. Reggel Hajnit, a háromgyerekes barátnőmet szerintem én keltettem föl, rettenetesen idegesen, hogy náthás a gyerek. Lázmérőzés, mindent akkor kellett tanulnom. Telefon a védőnőnek, aztán végül a doktornőnk nyugtatott meg. Nem nátha volt, mint később a rendelésen kiderült, hanem egy kis anyatej felment Linda orrába. Na, hát ez új dolog volt, erről még sosem hallottam.

Úgyhogy szerintem nem csoda, hogy csak pár hét után tudtam végre a szeretetre koncentrálni. Értitek, addig életben kellett tartanom őt, ezért küzdöttem százszázalékos erőbedobással, igyekeztem megbirkózni azokkal a helyzetekkel, amelyekkel a huszonéves anyák vagy a már második gyermeküket megszült nők lazán elbánnak. De nekem az első napok, hetek arról szóltak, hogy vajon képes vagyok-e erre meg arra… Egyszerűen sokkban voltam, amiből csak néhány hét után (óvatosan és lassan) tudtam nagyjából ellazulni.

Emlékszem az első oltásra. Sajnos egy kis malőr történt, eret talált el a tű, folyt a vér Linda combjából, ő pedig természetesen sírt, nagyon sírt. Akkor, ott tartottam magam, míg újra nekifutott a doktor néni egy másik, vékonyabb tűvel, de a kocsiban, útban hazafelé kitört belőlem a sírás. Szerintem jobban sírtam, mint Linda. Ezt nem magyarázom túl, de akkor kiszakadt belőlem az összes feszültség, amit az addigi, a születés utáni aggodalom okozott. Senki más nem tudott megnyugtatni, csak a saját anyukám, na meg az, hogy Linda akkorra már nevetgélt.

De hogy mikortól imádom őt? Természetesen a születése óta, vagy még előbb, csak az első hetekben egész egyszerűen sokk-üzemmódban voltam, hogy képes legyek mindent megadni neki, amit egy anya adhat az újszülöttjének. Valószínűleg ez az, ami ezerszer lazábban megy egy húszéves anyának. Nekem néhány hét kellett, de addig szinte végig feszült voltam. Ma már, egy második gyereknél nem lennék ennyire aggódó, de ugye valószínűleg nem ötvenévesen kell sorra szülni a gyerekeket, szóval feltételezem, hogy nem lesz még egy lehetőség, hogy ezt a helyzetet kipróbáljam.

Az első lázas délután

Az előzőekhez tartozik, hogy Linda a kötelező

oltásoktól szerencsére nem lázasodott be. Maradt egy-egy duzzanat a lábán az oltás helyén, de sem a kedélye nem romlott, se nem lázasodott be. Mindaddig, amíg… meg nem kapta a B-típusú agyhártyagyulladás elleni első védőoltást.

Egyébként ez az a szérum, amiért kis túlzással fel kellett hívnom az ország összes patikáját, mivel hiánycikk, és végül Nórika barátnőm szerezte meg, és csupán a Ferihegyi útig kellett mennem érte, amit szóvá sem tehetek, hiszen legalább a városból nem kellett kitennem a lábamat.

Szóval Linda megkapta az oltást, és aznap délután egyik pillanatról a másikra 40,3 fokra felszökött a láza. Már nyomtam is be a lázcsillapító kúpot. Természetesen elmúlt már délután öt óra, és azt a tanácsot kaptam, ha úgy ítélem meg, vigyem be a János Kórházba. Igen ám, de ugye mi az, hogy úgy ítélem meg? Hogyan? Rémes volt, mi mindent kellett mérlegelnem. Nem az van, hogy 40 fokos láz esetén irány a kórház, hanem hogy „előfordulhat az oltás után”, és „ha nem megy le bizonyos idő alatt”… Ráadásul fogalmam sem volt, mi lehet az a „bizonyos idő”, csak azt tudtam, hogy ötpercenként hőmérőztem.

Szerencsére lement a láza, de csak itt és nektek súgom meg, hogy bár egyes orvosok általában nem támogatják ilyen esetben a megelőzésként adott lázcsillapítót, az emlékeztető oltás beadása után én adok majd Lindának egy kúpot. Nem kell követni a példámat, és lehet, hogy valóban nem működik ilyen esetben (bár olvastam ennek ellenkezőjéről is), azonban ha lehet, akkor szeretném megelőzni, hogy megint ilyen magas lázat okozzon az oltóanyag.

Az első kimenők, vagyis rossz anya-e,

aki elmegy egyet kávézni, míg a barátnője

a baba álmát vigyázza?

Manapság trendi kifejezés az „énidő”, ami az én életemben nem most kezdett fontossá válni, hanem mindig is az volt. A várandósságom idején is eltökéltem, hogy mindig szakítok majd magamra időt, amikor egyedül vagy mások társaságában, esetenként gyerek nélkül töltődöm fel, lesz naponta kétszer negyedórám kávézni, és este továbbra is olvasás lesz a program elalvás előtt. Hát ez utóbbira a szülés után pár hetet várnom kellett, mert eleinte tulajdonképpen még csak úton voltam az ágy felé, de már aludtam.

Az iPademet, amelyen az e-könyveim vannak, meg sem néztem. Hetekig csak híreket olvastam a neten, könyvről csupán álmodtam, és az írással is hadilábon álltam, pedig Linda igazán jó kislány volt már akkor is, és a kezdeti pár napot leszámítva valóban csak evett-aludt-nézelődött.

Tíz napig alig léptem ki a lakásból (elszaladtam párszor a közértbe, de ennyi), a tizedik napon kellett mennem varratszedésre.

Felkészítettem a páromat, hogy nem fogok azonnal hazajönni, mert bemegyek a Rózsakert bevásárlóközpontba, szétnézek és kávézom. Rábólintott, majdcsak eltöltik kettesben az időt Lindával, de azért legyek elérhető.

A varratszedést egyáltalán nem éreztem, a tanár úr kétoldalt kihúzta a varratot, egy-két másodpercig tartott az egész. Akkorra már nézegettem a sebemet én is, csak egy vékony, pirosas csík maradt a császármetszés helyén (ami azóta szinte teljesen elhalványult). És a varratszedés után már robogtam is az első „önálló” kávézásomra. Semmi különös, mondhatjuk, de nekem korábban napi szokásom volt, hogy egy-egy kávéra beültem kávézók teraszára, onnan válaszolgattam meg az e-mailjeimet, posztoltam a közösségi oldalaimra, ha jó idő volt, egy kicsit élveztem a napsütést, figyeltem az embereket, majd továbbmentem.

Tudom, nem nagy dolog, de engem ez mindig feltöltött, mindig hálát adtam azért, hogy tulajdonképpen az országban, sőt a világban járva bárhol el tudok fogyasztani egy kávét, hogy ilyenkor minden jót észreveszek, és hogy lazítok egy kicsit.

Akkorra még csak tíz nap telt el enélkül (még a terhességem utolsó heteiben is beiktattam az „énidőket”), de már nagyon vágytam rá. Együtt élsz azzal, akit szeretsz, van családod, barátaid, de szükséged van arra is, hogy csak „magaddal” rendszeresen eltölts egy kis időt. Ezt természetesen nem csak a kávézásra értem, nálam még a futás is ilyen magányos műfaj, és a relaxálás (természetesen). Meg persze egy óra a kozmetikusnál időnként, vagy egy kis kirakatnézegetés, vásárlás, számomra ez is kicsit magányos dolog, azaz énidő.

Többen kérdezték, nem volt-e lelkiismeret-furdalásom, amikor először különváltunk, hogy magamban legyek egy kicsit, amiatt, hogy „elvettem a gyerektől” egy órát. Hát nem volt. Szuperül éreztem magam, kicsit beszélgettem az arra járó ismerősökkel, alaposan bevásároltam a drogériában (pelenkát, hát most ez volt a fontos, de volt, hogy szájfényt is vettem mellé magamnak), ittam egy kávét, és egyszerűen csak „elvoltam”, mégis feltöltődve érkeztem haza. Kimozdultam!

Természetesen azt fontosnak tartottam és tartom, hogy pár nap otthonlét után rákényszerítettem magam, hogy rögtön a felkelés után zuhanyozzak (a sebről előtte levettem a kötést, utána felraktam egy újat), és normális, nekem tetsző utcai ruhában legyek. Azért kellett kényszerítenem erre magam, mert néhány napig úgy voltam vele, hogy „majd később zuhanyozom”

(este lett belőle), illetve majd később öltözöm fel, természetesen ez is estére tolódott, addig egy köntösben libegtem, és közben utáltam, hogy képtelen vagyok összeszedni magam és felöltözni. Attól kezdve, hogy kora reggel elkészültem, jól éreztem magam. Nem nagy dolog, de akkor az életemben mégis nagyon fontos volt.

Ja, és a fodrász. Néhány napos volt a gyerek, amikor a telefonom jelezte, tízre vár Robi. Hoppá. Hát ezt hogy a fenébe gondoltam, amikor még a szülés előtt bejelentkeztem hozzá? Úristen, hát a gyerekre nem gondoltam akkor?!

Már majdnem lemondtam az időpontomat, de Hajni barátnőm, aki csak délre ment a Nők Lapjába értekezletre, betoppant és megmentett.

Amúgy is megmentett, mert három gyerek anyukájaként elképesztő magabiztossággal vágta le Linda körmét az ollóval. Én sosem vágtam még ollóval körmöt, a csipeszre esküszöm, de látva a kislányom minikörmeit, úgy éreztem, mint a fürdetésnél: én tuti, hogy nem merek hozzányúlni! Az apukája közölte, hogy akkor ő sem. Na így maradt Hajni, aztán Ildi meg Dia, mígnem négy hónap után végre szembejött velem egy bababoltban egy babáknak kifejlesztett körömcsipesz, ami biztonságosabb, mint a hagyományos, és ezzel azóta magabiztosan vágom Linda körmét.

Tehát végül is, bár valamiért a szülés előtti fura hormonállapotomban egyáltalán nem merült föl bennem, hogy mi lesz majd télvíz idején a kisbabámmal, ha én időpontot kapok a fodrásztól, megoldódott a helyzet. Hajni rutinos anyuka, egy percig sem gondoltam, hogy ne merném rábízni Lindát, de Diával és Ildivel is kettesben hagytam később egy-két órára a kislányomat. Tudtam, mennyire vigyáznak rá, nem volt bennem félelem vagy rossz érzés. Hallom szülőktől, főleg az anyukáktól, hogy az első fél-egy évben senkire, még a gyerek apukájára vagy a nagymamára sem szeretnék hagyni a babát, csak önmagukban bíznak. Akárkire én sem hagynám, de a párom, anyukám és néhány jó barátnőm olyanok, akikért tűzbe teszem a kezem. Nekem egyébként a bizalommal sosem volt problémám – a kontrollmánia nem a bizalmatlanságon alapul nálam, hanem szeretek tudni arról, mi történik körülöttem –, talán ezért sem idegeskedtem az első alkalommal, amikor a párom vagy Hajni átvette a „felügyeletet”. Még jó, hogy bízom bennük! Egész egyszerűen úgy léptem ki a lakásból, hogy tudtam: Linda jó kezekben lesz a következő hatvan-százhúsz percben.

És tudjátok, én ezeket az egy-két órákat magamra fordítottam. Megesett persze, hogy csak bevásároltam vagy anyuhoz elugrottam látogatóba, de ott kutyáztam is, erre nagy szükségem volt, a két gazfickót a szülés előtti napon láttam utoljára.

Vagyis pontosan olyan dolgokat csináltam, amiket még akkor, amikor Linda úton sem volt. Időt fordítottam magamra; nem volt ez sok, eleinte még csak hetente kétszer-háromszor egy-két óra, de amikor már együtt kimozdulhattunk, Lindát is elkezdtem bevonni. Volt ő már velem kávézókban (aludt vagy nézelődött a hordozóban), vásárolni, étterembe is elvittük néhányszor, nem beszélve arról, hogy még az éles fényekkel bevilágított tévéstúdiót is megszokta. Ahogy kezdett reagálni az emberekre, úgy alakult a mosolya is; akire én mosolygok, arra ő is, nyugodt, és nem fél, nem szorong a számára ismeretlen helyzetekben. És ahogy nő, válik egyre aktívabbá, felfedezi a világot, ami nagyszerű, és természetesen minél többet szeretnék együtt lenni vele – és amellett, hogy vele vagyok, ugyanúgy fogok saját magamra, a feltöltődésemre is időt keresni, találni.

Persze az is relaxációs énidő számomra, amikor például fekszünk Lindával a játszószőnyegen, egy labdát gurítgatunk, és gyönyörködöm abban, ahogy kezd kinyílni számára a világ. Mindig volt bennem egyfajta kettősség: élveztem a pörgést, gyors voltam a cikkek megírásában, nem szerettem az írásban a halogatást, de amikor a regényírás behúzott, akkor viszont csodálatos volt belehelyezkedni és szép lassan elmerülni benne. Vagy csak ülni a teraszon és élvezni a napot, nézni a fákat, és közben magamban elrendezni mindazt, ami aznap éppen történt velem. Vagy csupán megállni és örülni annak, ami van.

Ez a lassúbb énem egyre több teret kap Linda mellett, nem mondom, hogy nincs elég dolgom, de kezdem sokkal jobban beosztani az időmet: míg régen éjjelente írtam, most este próbálok, és napközben a napon dolgozom (hogy kapjak egy kis színt), amikor Linda alszik. Éjjel alszom, hogy reggel kipihenten induljon a nap. Nem izgatnak a telefonok (igaz, egy ideje már úgy is intézem, hogy ne keresgéljen mindenki, és bár még nem az igazi a logisztikám, próbálom a feladatokat is úgy szervezni, hogy nekem elsősorban az írás maradjon a kiadóban, meg néhány fontosabb döntés).

Az egész nyarat úgy osztottam be, hogy sokat lehessünk a kertben, a Duna-parton, kutyázzunk, Linda is megismerkedjen a két cuki retrieverrel, barátokkal találkozzunk, egy babakocsis kirándulásra, babaúszásra menjünk, néha babatornára, szóval csupa relaxálós programot találtam ki.

Linda két hónapos volt, amikor újra elkezdtem futni a Duna-parton. Rövidebb távokkal indítottam, de jó volt felismerni, hogy már az első alkalommal sem kellett megállnom, sétálnom (jó, fél távnál alibiből azért nyújtottam egy kicsit, úgyhogy mégiscsak megpihentem). Mindezek mellett az írás is kikapcsol, tehát most azt mondom, ott vagyok, ahol mindig szerettem volna lenni, és úgy élek, ahogy élni szerettem volna. Sok fontos döntés, néhány, talán egyesek által bátornak tartott döntés, váltás terelt erre az útra, de sosem volt igazi fájdalom a váltás, mert mindig jobb jött utána.

Ahogy azt már korábban írtam, természetesen volt tervem arra, mi lesz, ha nem lesz gyerekem. Nem valami bonyolult terv. Ugyanúgy éltem volna, mint addig, mert – bár talán még ma sem divat ezt bevallani – én nagyon jól éreztem magam az életemben. Igyekeztem volna sokat utazni, világot látni, és szórakoztató történeteket írni, új kihívásokat találni, a magazin megjelenését akár gyakoribbá tenni. Az élmények fontosak számomra, úgyhogy biztosan ezeket gyűjtöttem volna tovább.

Az egyik harmincnyolc-negyven körüli olvasóm mondta egy szegedi olvasótalálkozó után néhány éve, hogy már régóta családot szeretnének, de ha nem jön össze náluk a gyermekáldás, akkor elmennek a férjével a Nagy-korallzátonyhoz dolgozni, mert mindketten sokat álmodoztak régen arról, hogy tengerparton fognak élni. Kérdeztem, kerestek-e ott munkát. Azt felelte, nem, de egy nagy kalandba bele kell vágni. Aztán végül örökbe fogadtak egy kisfiút, és most született meg a kislányuk, írta is, hogy most ez a nagy kaland, de a másikról sem mondott le, mert azóta a férjével a búvárkodás lett a hobbijuk, igaz, ő még csak itthon gyakorolt és tette le a vizsgát. És ugyan már nem Ausztrália lesz a cél, de jövő télen meg sem állnak egy egyiptomi búvárparadicsomig, ahol legalább két hónapot szeretnének eltölteni. A célokon mindig lehet finomítani, nem igaz? A lényeg, hogy legyenek olyan álmok, amelyeket továbbgondolva a célokat kijelölhetjük.

Fel is kell ám nevelni!

Tudom, hogy nagy a felelősség, és ebből a szempontból sokkal, de sokkal ideálisabb lett volna harmincöt vagy még inkább harminc alatt szülni. Meg minden egyéb szempontból. Csak hát az élet gyakran felülírja ezeket az „ideális” szempontokat. Mert tényleg jó dolog lehet harmincéves kor előtt szülni, de ezen nekem már nem érdemes meditálnom. Viszont mindenkinek ajánlom, hogy ne halogassa harmincöt-negyven éves koráig, ha megteheti, hiszen jóval egyszerűbb fiatalon teherbe esni, és a statisztikák szerint természetesen jóval több időt tud majd egy harminc körül szült nő a gyerekeivel tölteni.

Hogy én mit tudok tenni azért, hogy felnevelhessem a gyerekemet? A szerencse természetesen ebben is fontos tényező, de igyekszem továbbra is karbantartani a testemet és a lelkemet. Továbbra is fontos a testi és lelki egészségem szempontjából (is), hogy jól érezzem magam a bőrömben, hogy rendszeresen sportoljak annyit, amennyi jólesik (vagy egy kicsit többet), fussak, érezzem a tíz kilométeres futás utáni eufóriát, hogy „belemenjek” relaxáció közben a testembe, hogy megéljem a jó pillanatokat, hogy képes legyek – már elnézést – továbbra is leszarni mások, a számomra nem fontosak reakcióit, véleményét, és belülre figyelni. Eljárni a szűrővizsgálatokra. Mindezzel már a gyerekemnek tartozom, nem is magamnak! (Jó, akkor is tartoznék neki ennyivel, ha fiatalon szültem volna, de így még inkább.) Meg persze fontos az is, hogy fejlődjek a gyerekkel, haladjak vele és a korral (bár ezzel eddig nem volt gond). De az is lényeges, hogy tudjunk gondoskodni a jövőjéről, tanulmányairól, az élete indításáról. Ezt alaposan körüljártuk és megterveztük, nyilván, mert aki ennyire későn szül, annak nyilván már nagyon fontos, hogy a gyerekének ne kelljen egzisztenciális bizonytalanságot megtapasztalnia, és ebből a szempontból talán nyugodtabban indulhasson az élete. Érzelmileg is nagyon sokat kap, rajtunk, anyun, az unokatesómon és a barátokon kívül szerencsére ott vannak Linda testvérei (apukája révén) is, akik nagyon szeretik őt. A legjobb persze az lenne, ha mellette lehetnénk késő felnőttkorában is, majd meglátjuk. Természetesen megpróbálom ezért megtenni, amit lehet. Persze ezek nyilvánvalóan nem ilyen néhány mondatban elintézhető gondolatok, nemegyszer végigvettem, mit tudok majd adni a gyerekemnek a figyelmen és a szereteten kívül, mint ahogyan azt is, hogy milyen eséllyel nevelem majd fel. De azért ez egy kicsit lutri is. Mindenesetre igyekszünk minden szempontból biztosítani Linda boldog jelenét és jövőjét, és az mindenképpen közrejátszott a gyerekvállalásban, hogy az orvosaim és a leleteim szerint makkegészséges vagyok – máskülönben nem vágtunk volna bele.

Bölcsőde? Óvoda? Iskola? –

„Nem kellenek a megálmodott álmok”?

A Dalma című könyvemről már írtam, meg arról is, hogy Dalma óvodaundorát tulajdonképpen a saját élményeim alapján írtam meg, természetesen felnagyítva és más sztoriba helyezve. De a lényeg, hogy én már óvodáskoromban eldöntöttem, ha lesz gyerekem, őt nem kényszerítem efféle intézményekbe. Tudom, hogy kötelező az óvoda, satöbbi, erről most nem fogok értekezni, arról viszont igen, hogy már most látom Lindán, mennyire érdeklik a gyerekek, kicsik és nagyobbak egyaránt.

Szóval elképzelhető, hogy már a bölcsit is kipróbáljuk, ha találunk egy jót. Az mindenképpen fontos, hogy csak olyan óvodába engedjem, ahonnan nem jön haza sírdogálva (csak legfeljebb az elején). Amúgy az állami oktatással is vannak problémáim, olvasva rengeteg cikket, szóval még gondolkozunk, mi legyen, hol tanulhat meg játszva sok mindent, de ez még tényleg a jövő. Mindenesetre máshogy képzelem el az általános iskolai képzését is, mint amilyen az enyém volt, több örömöt, több játékot és többféle ismeretanyagot szeretnék neki, de leginkább azt, hogy már ott megismerkedhessen olyan témakörökkel, amelyekbe „szerelmes lesz”, vagyis legyenek korán álmai, amelyeket később megvalósíthat, amelyekért érdemes lesz tanulni, képzéseken részt venni, és amelyek akár hobbiként, akár hivatásként is működhetnek az életében. Mert nem az a lényeg, hogy milyen pályát választ, hanem hogy képes lesz-e a boldogságra. Ebben mi támogatjuk őt, de jó lenne, ha az intézmény, ahová jár majd (óvoda, iskola), szintén segítené a gyerekeket, és elhitetné velük, hogy érdemes nagyot álmodni, nagy célokat kitalálni, mert ezek megvalósíthatók, elérhetők.

Ezt azért is írom, mert vagy tíz évvel ezelőtt rendhagyó irodalomórákat tartottam gimnazistáknak, többek közt a saját volt gimimben is, és elképedve tapasztaltam, hogy a tizenéveseknek nem voltak nagy terveik, álmaik, sőt, amikor erről kérdeztem őket, olyasmit mondtak, hogy „minek álmodozni, amikor úgysem sikerül elérni a nagy célokat”. Ennyi lemondó, elkeseredett gyerekkel rég találkoztam, és nem biztos, hogy a biztatás, amit két óra alatt tudtam adni nekik, elegendő lehet hosszú távra, főleg, hogy sok pedagógus egyetértett a gyerekekkel: elegendőek a kis célok, nem kell irreális álmokat szőni…

És hogy milyen iskolát képzelek el neki? Engem nem érdekelnek a „jegyek”, hanem az a fontos számomra, hogy az érdeklődési köre kitáguljon.

Hogy ne törjék le őt, hanem nyíljon ki a világ számára és láthassa meg a lehetőségeit. Ebben egészen biztosan nekünk, szülőknek oroszlánrészünk van, de az iskolai környezetet is fontosnak tartom, nagyon is. Most úgy tervezem, hogy alaposan utána fogok járni, hol van meg az a fajta nevelés, ahol az alapok elsajátítása mellett a gyerekek kibontakoztathatják a képességeiket, ahová örömmel járnak be az órákra. De ez még messze van, mindenesetre már most nyitott szemmel járok, hol tűzik meg még egy tollal a gyerekek szárnyait, ahelyett, hogy lenyesegetnék a már meglévőket.

A gyerek döntött: nem kell az anyatej!

Visszatérve Linda születésére: a hathetes kontrollon, az ultrahangvizsgálaton kiderült, hogy „nagyon aktívan működik” a petefészkem. Akkor nem gondoltam ezt tovább, de újabb hat hét után bizony tovább kellett gondolnom, hiszen megjött a szülés utáni első menstruációm. Linda pedig, szinte abban a pillanatban, ahogy megindult a vérzés, sztrájkba lépett az anyatejet illetően. Olvastam, hogy ilyenkor megváltozik a tej íze, Linda kézzel-lábbal tiltakozott a szoptatás ellen, és cumisüvegből sem fogadta el a tejet.

Gondoltam, ha letelik a négy-öt nap (végül a szülés utáni első alkalommal nyolc napig tartott a menstruációm), visszaáll minden a régi rendbe, vagyis eszik anyatejet, amennyi van, és utána kapja a tápszert. De attól kezdve küzdelem volt megitatni vele a tejet, inkább elfordult, kiköpte, hiába múlt el a menzeszem. Amikor huszonnyolc nappal az első után újra menstruáltam, üvöltve tiltakozott a tej ellen, és már csak néhány cseppet sem volt hajlandó meginni, hiába vetettem be a motoros mellszívót, hátha a cumisüvegből jobban elfogadja.

Májust írtunk, a kislányom éppen betöltötte a negyedik hónapot, és a menzeszem megszűnése után is kitartott amellett az elképzelése mellett, hogy neki többé nem kell az anyatej. Erőltettem volna, kérdezgettem anyukákat, az orvosaimat, de leginkább arra figyeltem, Linda mit szeretne. Próbáltam várni legalább négy és fél órát az etetés után, hátha szívesebben fogyasztja az anyatejet, de ugyanolyan eltökélten fordult el, mint amikor háromóránként kínáltam. Pedig éhes volt, a tápszer ellen nem tiltakozott. Tulajdonképpen szerencse (már amennyiben szerencsének nevezhetjük), hogy addigra már bevezettük kiegészítésként a tápszert, és hogy leküzdöttem az emiatt érzett bűntudatomat, hiszen amikor hetekig eredménytelenül próbáltam anyatejjel etetni, végül beláttam, hogy ez nem fog így menni.

Tehát mire az ötödik hónapba lépett a kislányom, már nem fogadta el a tejet. Teljesen értelmetlen lett volna rákényszeríteni a szopira, illetve a leszívott mennyiséget elrakni, ezért elbúcsúztam magamban egy szép korszaktól, tudva, hogy ugyanolyan intimen együtt vagyunk a többi etetéskor, meg a nap többi szakaszában is. Nem hinném, hogy más, „rosszabb” minőségű lenne így az együttlétük, megélem azokat a mámoros pillanatokat töviről hegyire, amikor Linda hozzám bújva cumizza a tápszert az üvegből, vagy csak összebújva ülünk a fotelban. Nyilván alakulhatott volna másképp is, de valamiért így történt, elfogadtam, és elkezdtem ebben is a jót keresni-nézni: a kislányom szépen fejlődik, kedveli a táplálékot, amit kap, lassan ehet gyümölcsöt, zöldséget, gabonát, többféle ízzel megismerkedhet, ráadásul láthatóan boldog kisbaba. Szóval ezt a szoptatásos kérdést némi tűnődés, átgondolás után az ötödik hónapban elengedtem.

És valóban elkezdődött a hozzátáplálás. Izgalmas élmény, aki szintén nyáron kezdi, annak talán érdemes fürdőruhára vetkőzve nekiállni (én így tettem), legalábbis a zöldségpépek kínáltatásának. Ahogy említettem, a gyermeket sem célszerű a legcukibb ruhájába öltöztetni. Nálunk az alma volt az első, utána jött az őszibarack, ezekkel nem is volt gond, Linda finomnak találta és alig ment a nyakába (na jó, azért ment), de a dolog akkor vált izgalmassá, amikor piros és zöld püréket készített anyu vagy én. Spenót krumplival, cékla krumplival, sárgarépa párolva, összeturmixolva, mondjuk nekem ezek íztelenek, de Linda élvezettel eszi és keni. A fülébe, hajába, ruhájára, rám, a hajamra és sorolhatnám. És ha a kezét lefogom (mindkettőt, erre azért van az anyáknak spéci módszerük), akkor tombol. Bele akar nyúlni, kenegetni akarja, hát bumm. Mindenki átesik ezen, én már aszerint öltöztetem, hogy aznap milyen színű lesz az ebéd.

Egyébként az ízekkel hamar megbarátkozott, a barackot imádja, én sárgabarackot is adok neki a kertből (nem fáj tőle a hasa), azt is nagyon kedveli. Így, hogy öt hónaposan átállt az anyatejről a tápszerre, még a korszerű elméletek szerint is elkezdhettük bevezetni az étrendjébe az ízeket. Bár például egy szlovák anyuka, akinek másfél hónappal fiatalabb a gyereke Lindánál, mesélte, az ő kislánya három hónapos korától kapja a zöldségeket és a gyümölcsöket, és hamarosan csirkemell is kerül a „menübe”. Azt mondta, ahol ő lakik, szinte minden anyatejes babánál megkezdik három-négy hónapos korban a hozzátáplálást. Szóval vannak az irányelvek, amelyektől talán néha el lehet térni, a lényeg: én örülök, hogy Linda már kezdi megismerni az ízeket, és láthatóan kedveli őket.

Persze akár konzerv, akár anyu főztje, akár az enyém (bár utóbbinál ez nem nagy kunszt): a bébikaja nem valami jó. Csodálkozom is, hogy a gyermekem tulajdonképpen mindegyiket elfogadja, még ha sokat nem is eszik belőle. Csak felsorolom, a teljesség igénye nélkül: paradicsomos-cukkinis tésztapüré, pulykamellpüré sütőtökpürével, csirkehúspüré zöldségpürével… na jó, ez így nem is hangzik annyira rosszul, de megkóstolva egyiknek sincs semmilyen íze. Komolyan. Még anyu párolt alma-krumpli-cékla püréjének sem. Lassan jöhet a kosztba egy kis zöldfűszer, talán akkor majd javul a helyzet. Természetesen nem az a fontos, hogy én szeressem a gyerek kajáját, de azért szörnyülködni jókat tudok, ha megkóstolom, mit is fogok adni neki.

Egyelőre nem válogatós baba, és mindig biztatom, ha túl lesz ezeken a pépeken, utána már csak finomabb ételeket fog enni, ezt garantálom.

Ahogy már írtam, egyszerűen hittem benne, hogy az én gyerekem is szeret majd aludni. Egyelőre így van, bár még a fogzás elején vagyunk. Mindenesetre az első napoktól eltekintve én is úgy alszom, mint akit fejbe csaptak. Bár néha felriadok, amikor álmomban gyereksírást hallok, heves szívdobogással átrohanok a gyerekszobába, és megnyugszom, mert Linda mélyen alszik. Nem tudom, milyen lehet hetekig vagy hónapokig ébren tölteni szülőként az éjszakát, de egész biztosan kimerítő, nem csodálom, amikor anyukák arról számolnak be, hogy nappal „zombi üzemmódban” vannak.

Egyelőre szerencsések vagyunk, persze a fogzás sok mindent megváltoztathat, de ez sincs kőbe vésve, ahogy a védőnőnk mondta. Mindenesetre sokkal könnyebb így, hogy szinte az elejétől végigalusszuk az éjszakákat.

Egyébként az első, sírós éjszakákon tettünk rá kísérletet, hogy Lindát magunkhoz vegyük a hálószobában, de továbbra is sírt (valójában, mint kiderült, éhes volt, mert – ahogy írtam – kevés volt neki az anyatej), és azt vettük észre, hogy még akkor is jobb neki a saját szobájában, ahol sötét van, nem villog a tévé, nincsenek zavaró hangok. Azóta pedig a legeslegjobban ott tud elaludni, gyorsan és mélyen, a saját szobájában, a saját ágyában. Már megszokta azt is, hogy az ágya viszonylag nagy, mostanra ez jól jön, mert jobban tud mozogni benne.

A barátnőim között vannak olyanok, akik a babájuk mellett a telefont is lenémítják/lenémították; mi még Linda érkezése előtt megbeszéltük, hogy nem változtatunk a szokásos „zajszinten” napközben. Nálunk csörög a telefon, pittyeg az sms, szól a tévé, és Linda nappali alvását egyik sem szokta zavarni. Néha becsönget a postás is azzal, hogy ma nincs levél(!), de ha Linda alszik, akkor már a csengő sem ébreszti fel, gondolom, hozzászokott, hogy vannak olyan zajok, amelyek nappal természetesek. Más az éjszaka, akkor a szobájában csend van és sötét. Eleinte még égve hagytam neki egy lámpát, később csak az éjszakai konnektorfényt, de ma már azt sem, mert úgy vettem észre, hogy amikor volt egy kicsi fény, könnyebben felriadt. Így viszont, leeresztett redőny mögött, a csendben békésen és felsírás nélkül alszik reggelig. Nem mondom, hogy nem hiányzik, és nem lenne jobb nekem, ha csak egy lépésre lenne tőlünk, de tudom, neki ez így kényelmes, úgyhogy még lefekvés előtt mindig beosonok lábujjhegyen a szobájába, hogy elbúcsúzzam tőle reggelig (persze ő már mélyen alszik).

Mennyire változott meg az életem?

Hát nagyon. De azt már régen kitaláltam, hogy egy gyerek biztosan be fog illeszkedni az életünkbe, közösen alkalmazkodunk egymáshoz. Úgyhogy mérlegelek: ami fontos, megcsinálom, megírom, elmegyek (mióta jó az idő, gyakran viszem őt magammal), ami viszont nem fontos annyira, az nem érdekel.

Nem vállalok cikkírást, csak a saját magazinomba írok, arról, amit szeretnék az olvasóimnak bemutatni, megosztani velük, vagy éppen amihez kedvet érzek. Régebben nem szívesen mondtam nemet, illetve csak tanulgattam a nemet mondás tudományát (mert magamban tudtam, hogy erre nagyon nagy szükség van), ma már sokkal könnyebben kimondom, amikor nem tudok, vagy akár csak nem akarok elvállalni egy munkát. Nem gondolkodom azon, vajon mit gondol rólam, akinek nemet mondok. Ha úgy érzem, hogy valami nem fér bele az életembe, vagy nincs hozzá kedvem, akkor nem, és kész.

A legfontosabb nekem szakmailag, hogy írom a regényemet, de lassítottam a tempón, és nem vagyok dühös magamra emiatt. A kiadó ügyeinek nagy részét átadtam Diának, csak megbeszéljük a magazintervet és mindent, ami fontos, de a részletekből kimaradok, saját kérésemre. Persze ha elakadás van, ha változtatni kell, nagyobb döntést hozni, akkor itt vagyok, de mostanában nemigen levelezem hivatalos ügyben, nélkülem is lezajlik egy-egy megbeszélés, vannak halasztható dolgok és így tovább. És ez így is marad szerintem, a feladatok delegálásában egyre jobb vagyok. :) Szóval a szervezést kell mindig átgondolnom, de ma már (gyerek nélkül is így volt egy ideje) tartom magam a prioritásaimhoz.

Emlékszem, régen sokat bosszankodtam, ha valami nem úgy sikerült, ahogyan terveztem, azonban egy ideje (egész pontosan az első

thaiföldi telem óta) ezt a problémát is elengedtem. Hiszen ami megtörtént, megtörtént. Ha lehet javítani rajta, megteszem (ha érdemesnek látom), de ha nem, akkor hadd múljon. Ugyanígy van a holnappal is: míg régen sokszor féltem, hogyan fogok megfelelni egy fontos helyzetben/helyen, ma már ezen egyáltalán nem tűnődöm előre. Sokkal könnyebb így az életem, hogy megengedem magamnak: a mát, az adott percet, pillanatot éljem át tökéletesen. Ez nem jelenti azt, hogy ne lennének terveim, sőt sok is van, de elfogadtam, hogy nem lehet mindet azonnal, lehetőleg még ma megvalósítani (ahogyan korábban hittem). Rengeteg ötletem sorakozik a telefonomba írva marketinggel, cikktémákkal, borítókkal, regényekkel, és persze utazással kapcsolatosak, de amióta gyerekem van, leszoktam a „mindent azonnal”-mentalitásról. És tudjátok mit? Szuper ez az érzés! Amikor megengeded magadnak, hogy egy ötletet esetleg csak fél vagy egy év múlva valósíts meg (ha még mindig fontosnak tartod), akkor szabad vagy.

Az életemben, ahogy tudjátok, elég fontos az utazás. Erről a terhességem alatt sem mondtam le, és meggyőződésem, hogy Lindával is útra tudunk már kelni, megszoktatni vele, hogyan kell viselkedni egy repülőúton, a reptéren, hogy évek múlva természetessé váljon számára, ha akár messzire utazunk.

Szerencsére egyelőre gyakran elszórakoztatja saját magát is, nem kell folyton lekötni a figyelmét, jókat játszik a kis játékaival, kacarászik, lapozgatja a babakönyveket (amelyek természetesen még rongyból vannak, és nincs bennük betű, csak állatfigurák). Fontosnak tartom, hogy egy gyerek/felnőtt el tudjon egyedül is hasznosan tölteni egy-két órát. Mindig csodálkoztam az egyik barátnőmön, akit annyira nyomasztott, hogyha munka után a férje későn ért haza, ő pedig korán, hogy azonnal szervezett magának valamilyen társasági programot, mert ahogy mondta: „utálja az egyedüllétet”. Később a papája mesélte, hogy gyerekkorában sosem hagyták a szobájában sem egyedül, évekig aludt az ő hálószobájukban, és nem merték egyedül átengedni még a szomszéd kislányhoz sem.

Én szeretném, ha Linda ugyanúgy jól tudná magát érezni majd egy könyvet olvasva, mint ha „programja” lenne. Egyelőre úgy látszik, hogy talán jó úton vagyunk, bár fogalmam sincs, jelent-e valamit a későbbi évekre nézve, hogy most nem igényli az állandó „szórakoztatást”. Mindenesetre tudatosan hagyom néha szöszmötölni egyedül a szobájában, az ágyában, de jól is viseli. Például reggel, ébredés után ma már az a rutinja, hogy fél-egy órát játszik az ágyában, csendesen gagyog, és csak a fél-egy óra leteltével reggelizik.

Nem lehet/érdemes kisgyerekkel nyaralni indulni?

Szerintem pedig érdemes. Igaz, hogy a pakolást előre meg kellett tervezni, és az is kiderült, hogy muszáj venni egy nagyon könnyű babakocsit is a monstrum Stokke mellé, amelynek a váza ugyan könnyen nyitható és ha nincs benne sok cucc, simán be is fér a csomagtartómba, de utazásnál a bőröndökkel már problémásabb a dolog, nem beszélve arról, hogy már a repülésre is gondolok egy ideje.

Szerencsére Nóra barátnőm Babyzen Yoyóját kinőtte a kisfia, ez a mindössze néhány kilós, kézitáskányira összecsukható babakocsi az ő kényelmüket is szolgálta elsősorban a repülős utazásaik idején, úgyhogy nagy örömmel vettem át tőle, amikor már nem volt szükségük rá.

Könnyítő körülmény, hogy a csomagolás tekintetében arra már rég rájöttem, hogy elvagyok akár hónapokig is egy meleg helyen néhány alapruhadarabbal, úgyhogy most először el is jött az idő, hogy inkább gyerekcuccokkal pakoljam meg a csomagokat. A babaruhák picik, kevés helyet foglalnak, még akkor is, ha elővigyázatosságból bepakoltam Linda komplett őszi ruhatárát is. Meg az üveg reszelőt, ételmelegítőt, pelenkát, cumisüveget, utazójárókát a partra, sorolhatnám, de minek. A lényeg, hogy bármekkora is az autó csomagtartója, tutira megtelik (legalábbis nálunk). És akkor csak álltam, azon gondolkodva, hogy akkor miket hagynék itthon, ha repülővel mennénk és maximum 23-30 kilós lehetne egy bőröndünk (légitársaságtól függően), és nem is akarnánk beleszakadni a cipekedésbe.

Most persze felidézhetném, hányszor hallottam szakértőktől, hogy legfeljebb a Velencei-tóig vagy a nagymama vidéki házáig menjünk három évnél fiatalabb gyerekkel nyaralni, mert kényelmesebb, és mert úgysem fog emlékezni a hároméves kora előtt történtekre, ráadásul nem élvezi a tengert, a meleget, a napot… és a többi. Csakhogy én abban hiszek, hogy a gyerek például érti, amit mondunk neki, már akkor is, amikor picike, amikor nemhogy beszélni nem tud, hanem még csak pár hónapja ismerkedik a világgal.

Szerintem meg lehet beszélni vele dolgokat, jókat, rosszakat, mindent, őszintén. És egy egy-két hétig tartó nyaraláson a szülőknek lehetőségük van arra, hogy majdnem huszonnégy órán át beszélgessenek a gyerekükkel, akkor is, ha a csöppség csupán néhány hónapos.

Én például mindig megtárgyalom Lindával, ha orvosi vizit következik, a váróban elmondom neki, hogy az oltás tényleg kellemetlen, nem baj, ha akkor sír, de gyorsan el fog múlni a fájdalom, akkor már ne sírjon, nem lesz baj, és így tovább. Hiszen, gondoltam a második vizitnél, lehet, hogy még élénken él benne az első oltás emléke, és nem akartam, hogy ez rögzüljön benne. A legközelebbi orvosi vizsgálat alkalmával, amikor meglátta a doktor nénijét, szinte sikítva sírt. Ott helyben „megbeszéltük”, hogy most nincs oltás, megnyugodott, abbahagyta a sírást. Talán csak a hangom nyugtatta meg, bár valóban hiszek benne, hogy a babák mindent értenek, érzékelik a helyzeteket, a harmóniát, de az esetleges feszültségeket, félelmeket is.

Egy szónak is száz a vége: engem nem riaszt, hogy egy csecsemővel kell elindulni ezer kilométerre kocsival, vagy hogy tizenórát repüljünk. Szerintem megbirkózunk a helyzettel, és „belejön” az utazásba, megérzi, milyen jó dolog élményeket gyűjteni.

Miben lett jobb az életem, amióta anya vagyok?

Teljesen egyszerű a válasz: mindenben. Más lett a minőség, a világot a kislányom szemével is nézem ma már (vagy legalábbis én azt hiszem, hogy az övével is nézem). Nem mintha csak ilyen életet tudnék elképzelni például egy regényhősömnek, és véleményem szerint tényleg lehet gyerek nélkül is boldogan élni, de nekem egyfajta más minőséget ad, nagyon jó érzés, hogy valakiért felelős vagyok, hogy látom kinyílni az értelmét, hogy motivál írásban, olvasásban, és tulajdonképpen mindenben. És hogy a nap minden percében tudunk együtt mosolyogni. Ez csodálatos érzés. Emellett az is, hogy megmaradtam annak, aki voltam. Mert a személyiségem nem változott, csak teljesebb lett, és kedvemre való ez a „kiteljesedés”.

És hogy miben lettem jobb, amióta anya vagyok? Ezt nem tudom megmondani. Talán jobban fókuszálok dolgokra, célokra, élesebben, mint korábban. Elsősorban persze a gyerekre, de az összpontosítási képességem rengeteget javult. Az érzékenységem nem hiszem, hogy sokat változott, regény-

és újságíróként is meglehetősen érzékeny ember voltam, vagyok, valószínűleg ezért is választottam magamnak annak idején ezt a hobbit és ezt a hivatást.

Változtam is, persze. Míg régen szinte sosem estem pánikba, ma előfordul. Ha fura, füstszerű szagot érzek a lakásban (mosógépcsapágy, csak mondom), akkor nem legyintek, hanem pánikba esem, amíg egy hozzáértő meg nem nyugtat, hogy a falban nem fog kigyulladni a vezeték.

De a vezetésben is vannak változások. Régen simán elmentem volna az osztrák autópálya szélén a tűzoltókra váró, lángoló autó mellett kocsival, most a gyerekkel kábé szívinfarktust kaptam és félre kellett állnunk, mert „mi van, ha pont akkor robban fel, amikor elmegyünk mellette?”.

Régen nem izgatott a tömeg, jól is éreztem magam benne, most az jut eszembe, hogy valaki tuti vírusos, és megfertőzi a gyerekemet. Remélem, ez a para azért nagyon gyorsan el fog múlni, mert például mindig imádtam a karácsony előtti tömeget a Váci utcában meg a plázákban, meg aztán a kedvenc városom, Bangkok is eléggé zsúfolt, hogy finoman fogalmazzak. Már nem suhanok nyitott tetőablakkal bele a világba (mert gőzöm sincs, nem kap-e huzatot a gyerek). Nem üvölt a zene a kocsimban, de halkan azért szól: többnyire Aerosmith, Guns’n Roses, illetve soul, ami minden rokonom és barátom szerint kibírhatatlan. Szerintem csak halkan az, hangosan nagyon kellemes.

Nem bírok elolvasni egyetlen hírt vagy cikket sem beteg gyerekekről és beteg kutyákról. Régen sem szívesen, de most egyáltalán nem vagyok képes rá.

Már kiadom a kezemből a telefonomat, és csak nevetek, amikor látom, hogy Linda elküldte az első sms-ét (egy pillangó és egy ló emojit).

Sosem voltam ideges alkat, de most még a magam számára is túl nyugodtnak tűnök.

Mennyiben vagyok másmilyen anya, mint ha huszonöt évesen szültem volna? Ezt a kérdést egy tévéműsorban tették fel nekem, és ott is mondtam, hogy nincs összehasonlítási alapom, így nehéz erre bármilyen választ is adni. De azt hiszem, az életszemléletem rengeteget változott húsz-huszonöt-harminc éves korom óta. Ma meg fogom engedni, sőt támogatni fogom a gyerekemet abban, hogy – bár ma sem szeretik ezt – „kilógjon a sorból”. Én annak idején a szó szoros értelmében is kilógtam a magasságom miatt, és be is görbítettem rögtön a hátam. Sokáig nem mertem elhinni, hogy jó is kisülhet abból, ha az ember nem áll be a sorba, nem hisz el mindent feltétlenül a felnőtteknek, akár a tanárainak sem, ha olyan célokat, álmokat dédelget, amelyekben rajta kívül senki más nem hisz. Talán ha fiatalon váltam volna anyává (vagy akkor is), valószínűleg még mindig bennem lett volna egy kicsit, amit magammal hoztam, az iskolában láttam, hogy „a sorból kilógni nem jó”. Ma pedig azt mondom, hogy bizonyos keretek között igenis legyen annyira szabad a gyerek, hogy kipróbálhassa magát, hogy megpróbálja valóra váltani már gyerekkorában is a kisebb-nagyobb álmait.

És talán fiatalabban még rágörcsöltem volna az utazásra, talán érdekelt volna a hozzám nem annyira közel állók véleménye is, és ez esetleg a gyereknevelés tekintetében is hatással lett volna rám, de még mindig nem tudok igazi választ adni a kérdésre, hiszen csak egy feltevés, amiről most beszélek.

Egy napunk, avagy az első nyár

Hála az égnek, ahogy többször írtam is, Linda nem koránkelő alkat, fél kilenc előtt nem igazán szeret felkelni. (Hogy ez később hogyan alakul majd, amikor óvodás-iskolás korba jut, azt nem tudhatom, mindenesetre én sem preferáltam gyerekkoromban a korai kelést, és még ma is aludnék szívesen kilencig, ha tehetném – és néha szerencsére megtehetem.) Fél kilenc körül ébredezik, még egy jó fél órát szeret magában lenni a szobájában, mondhatnám, zokon veszi, ha ébredés után rögtön tisztába teszem és reggeliztetem. Olyankor inkább játszik valamelyik kis plüssel, vagy nézi a mindig ugyanazt a zenét játszó forgós altató játékát, a lábával most már be is indítja néha a forgást és a zenét. A legtöbb esetben kilenc körül reggelizik, átöltöztetem, aztán még játszik az ágyában, amíg elkészülök, elpakolok, és többnyire (főleg nyári melegben) anyuhoz indulunk. Lindának ott jó szellős a télikert, érkezés után játszunk, aztán ebédig alszik, én pedig ezalatt írok a napon egy nyugágyban (ha nem kell elmennem sehová).

Dél-egy körül Linda megéhezik, akkor jön egy kis főtt étel, egyelőre többnyire párolt-turmixolt zöldség, utána iszik egy kis tápszert, és megint játszunk. Délután szokott ismerkedni a kutyákkal, már meg-megsimogattatom őket vele (utána kézmosás, ahogy én is megszoktam, főleg, hogy az ebek ugyebár nagy építőmunkások, már két éve elkezdték az ötös metró állomását kiásni a kertben, és nagy melegben bele is fekszenek a munkagödrökbe).

Jelenleg Lepke és Mokka leginkább menekülőre fogja, amikor Linda „elkapja”

őket, főleg azért, mert kedvelt szórakozása, hogy nagyokat sikít a fülük mellett. Lepke időnként szemrehányó pillantást vet rám: „Kellett idehoznod őt?”

– ezt olvasom ki a tekintetéből, de persze abban is biztos vagyok, hogy hamarosan jó barátok lesznek ők hárman, és attól tartok, követnek majd el együtt csínytevéseket.

Következik a délutáni alvás Lindának, ilyenkor szoktam intézni a levelezést, telefonokat, aztán az ébredése után uzsonna (többnyire frissen préselt gyümölcs egy kis gluténnel, és utána tápszer), majd még játszunk, kimegyünk a kertbe, átmegyünk a barátnőmhöz, ott Linda a füvön egy takarón mászik, játszik, aztán lassan hazaindulunk. Otthon következik egy nagy játék a babaszőnyegen, egy kis mesélés a hajtogatós babakönyvből, és amikor elfárad, leteszem az ágyába, én pedig igyekszem rendet rakni, elpakolni a konyhában, és valami vacsorán gondolkodni.

Apukája a fürdésre érkezik haza (vagyis úgy helyes, hogy akkor van fürdetés, amikor ő megjön), akkor átadom neki a gyermeket, és továbbgondolom a pirítósos vacsorát, hátha eszembe jut még valami ínyencség, de az az igazság, hogy általában elakadok a sajt-zöldség-sonka-pirítós menünél, esetleg főzök hozzá lágy tojást. Mert esténként már többnyire semmi sem jut eszembe, nemcsak étel terén, hanem amúgy sem. Úgyhogy babafürdés után következik még egy étkezés Lindának, utána apukájával játszik egy kicsit (félálomban többnyire), és amikor ágyba kerül, már alszik is. Szerencsére hosszan, sokat, én pedig előbb-utóbb szintén beesek az ágyba, és azon gondolkozom, hogy bár tulajdonképpen semmit sem csináltam egész nap, de még találkozókkal-interjúval-írással együtt is kevesebbet, mint régen, még a kutyákkal sem törődtem úgy, ahogy szoktam, és mégis leragad a szemem.

Nem is tudom, hány részletben sikerült megnéznem a House of Cards legújabb évadát, hány részbe aludtam bele, és még az egyik kedvenc szerzőm, John Grisham legújabb regényének is csak a feléig jutottam el, pedig nagyjából minden este kinyitom az iPademen. Ez persze nem panasz, mert az életem csodálatos, új csodák érkeztek bele Lindával, és gondolom, szoknom kell ezt a fajta „üzemmódot”, azt, amikor elsősorban a kislányomra fókuszálok. Lehetséges lenne, hogy ez elfárasztja az anyákat?

És a kütyük?

Ahogy írom is, minden este kinyitom a laptopom, nem halkítom le a mobilom, azt gondolom és látom, hogy nem lehet úgy tenni, mintha nem létezne laptop, tablet, mobiltelefon – nekem legalábbis ezek mind a munkaeszközeim is, és Linda beleszületett, hogy ezek a kütyük gyakran működnek a közvetlen közelében. És ez, ha neki való tartalommal párosul, jó lehet így is. Legalábbis szerintem fontos, hogy megismerkedjen a mobiltelefonnal, ma már tudja, hogy anyut megcsörgetve a Facetime-on láthatja a kutyákat is, és bár még nincs hét hónapos, azt is elleste, hogyan lehet bontani a hívást. Nem mondom, hogy ez jó vagy rossz. A mai világban a mobiltelefont már nélkülözhetetlennek tartjuk, úgy gondolom, fontos, hogy a gyerek is megtanulja mielőbb, hogy bizonyos helyzetekben a segítségére lehet az eszköz. Nyilvánvalóan nem az a célom, hogy ott találjon játékokat magának, inkább az, hogy majd biztonságosan használja, és tudja, hogy mi az, amivel eljátszhat, és mi az, ami nem neki való. Még korai természetesen nálunk ez a téma, de már nem tabu számára a telefon, mert azt szeretném, ha eljut majd abba a korba, akkor egy olyan eszköz legyen számára, amellyel biztonsággal bánik, és tudja, hogy hasznos lehet, de mi az, amit kerülnie kell, mert nem jó neki. Hosszú folyamat lesz, egyelőre ott tartunk, hogy nem dugom el a készüléket, hogy ne legyen benne nagyon erős kíváncsiság és vágy iránta, hanem nyomkodhassa, hogy egy kicsit akár meg is unja. :) Hogyan lesz olvasó gyerek?

Egyelőre felnőttként „tárgyalok” Lindával. Nagyon sok meseszerű történet születik az agyamban (nyilván), de természetesen még nem értené őket. Szerintem még nemigen jött el a mesemondás időszaka, egyelőre a kutyákról, a napi dolgokról „mesélek”, neki, és nézegetjük az állatos könyvecskéket.

Gondolom, lesz majd saját mesénk és mesemanónk, talán megérzem, mikor jön el az ideje. Az viszont biztos, hogy sokat beszélek hozzá, és mindenki más is a környezetében. Már ő is mondja a magáét, érti a neveket, ha kimondom, hogy „Lepke”, akkor már keresi is a kutyát, felnevet, amikor megkérdezem, felhívjuk-e a nagyit Facetime-on (ahol látják egymást). De szerintem az igazi, klasszikus mesélős esték még váratnak egy kicsit magukra.

Tehát a felvetett kérdésemre nekem megvan a „mostani” válaszom, ha mondhatom, saját tapasztalat. Rengeteg mesét olvastak és mondtak nekem a szüleim. Ők leggyakrabban olvasták, és erre én is ügyelni fogok: ne mindig kitaláljam a meséket – bár biztosan sokszor lesz ilyen –, hanem lássa, hogy könyvből olvasom, ismerje meg a történeteket, tudja idővel majd, hogy mi következik. Ma már tudom azt is, hogy ez miért volt sokkal jobb, mintha filmen láttam volna a történeteket: mindig a saját, akkori értelmi, szellemi színvonalamon értelmeztem és láttam magamban képben a történeteket. Ezért nem félnek a gyerekek a szerintem félelmetes klasszikus meséktől sem, hiszen a saját fejlődésüknek megfelelő képeket képzelik el, és nem egy film mutatja meg nekik a történteket. A meseolvasás, mesélés fejleszti a vizualitást, a képzelőerőt, és ha normálisan választja ki a szülő a történetet, amit elmesél, akkor nem okoz félelmet vagy szorongást a gyerekben (ha mégis, akkor meg lehet vele beszélni, mi okozza a félelmeit).

Egészen biztos, hogy én is a szüleim példáját követem, és rengeteg mesét fogok olvasni Lindának. Ezzel a könyveket is megszerettetem vele reményeim szerint, én legalábbis alig vártam, hogy megtanuljak olvasni és saját magam, segítség nélkül olvassak el egy-egy mesét, történetet.

Sokkal színesebben látja a gyerek a sztorit, ha a saját fantáziáját is engedjük működni (márpedig ha olvasunk neki, akkor így történik), mint ha filmen az egészet odakínálnánk neki, tulajdonképpen korlátok közé szorítva őt azzal, hogy már ne kelljen saját magának elképzelnie képekben a mesét.

Piccolina bella a plázson, avagy az első nyaralás

Nem tudom, hogyan kell megtervezni egy nyaralást egy csecsemővel, mindenesetre mi úgy döntöttünk, hogy az ő kényelme legyen a legfontosabb, ha már a dilis felnőttek a tengerpartra vágynak. A saját cuccaimat, ahogy említettem, a minimálisra redukáltam: messze elég volt pár bikini, egy flip-flop, két farmerszoknya, két-három top és egy-két napszemüveg a nyaralásra, hiszen úgyis minden este kimosom a szennyest, de eddig mindig túlbiztosítottam magam. Most viszont nem. Tényleg csak a felsorolt holmikat dobáltam be a bőröndbe, egy farmerdzsekivel kiegészítve, mert a gyerek ilyen-olyan cuccainak kellett a hely. Először is, ugye kánikulában megyünk, na de mi van, ha kitör a tél júliusban az olasz tengerparton, tehát Lindának egészen őrült módon tulajdonképpen őszi-téli kollekciót is beraktam a nyári ruhácskák mellé. (Mondanom sem kell, hogy tizenkét napig szinte 0-24-ben a pelenkán kívül egy bikinialsó volt rajta a harminc fokban.) Takaró, cumik, plüssbárány, csörgő, ugye ne soroljam, szinte az egész játék-és ruhatára bekerült a poggyászba, természetesen feleslegesen, ma már tudom, hogy egy-két nadrág és neki is egy farmerdzseki meg két hosszú ujjú póló elég lett volna a nyári „télvíz” idejére, amit óvatosságból vizionáltam.

Aztán még mi is kell? Cumisüveg-melegítő, pelenka és kiegészítők a pelenkázáshoz, tulajdonképpen ezekre volt szükség az összecsukható, könnyű babakocsin kívül. A legfontosabb, amiről később, a „fontos tárgyak”

részben írok, az utazójáróka volt, ami összecsukható volta ellenére is viszonylag nagy helyet foglal, de a tengerparton igazi komfortot biztosított Lindának, és így nekünk is.

Persze még a babapépes konzervek, babavizek (bár ezeket kint is lehet kapni, de én inkább vittem), szóval rendesen megtelt a csomagtartó. Az indulás előtt még kiszaladtunk anyuhoz, egy kicsit otthagytam Lindát, amíg elmentem pénzt váltani, reméltem, hogy elfárad, és rögtön elalszik majd a kocsiban.

Igazi hőségben indultunk, bőven harminc fok fölött volt a hőmérséklet. Lido di Jesolo volt az úti célunk, de már előre megbeszéltük, hogy az éjszakát mindenképpen egy bababarát (vagyis inkább úgy mondom, hogy babaággyal felszerelt) osztrák hotelben töltjük. Az volt a megállapodásunk, hogy kétóránként megállunk, ne kelljen folyamatosan a hordozóban tartózkodnia Lindának, és ezt többé-kevésbé meg is valósítottuk. Ő

pedig nagyon cuki volt, valóban sokat aludt, amikor Körmend környékén megálltunk enni, ő is evett, és még Ausztriában, a Wörthi-tónál is belefért egy séta a lefekvés előtt. Az olasz határhoz közel, az autópálya mellett foglaltunk szobát, és bár Linda nem jelezte, hogy fáradt lenne, mert a kocsiban is sokat bóbiskolt, szinte azonnal elaludt, ahogy lefektettük. A fürdésnél a kiskád egy kicsit hiányzott, de tényleg csak egy kicsit, mert végül a mosdó lett a „kád”, eléggé túlméretezték, úgyhogy még egy kicsit paskolni is lehetett a vizet.

Másnap a hőség ellenére engedélyt kaptunk a hat hónapostól egy venzonei kávézásra és egy udinei városnézéssel összekötött ebédre is. Kipihenten indultunk útnak, de azért a városnézések elfárasztották a kislánykát, a jesolói vacsoránk alatt már (jóllakottan) aludt az étteremben. És végigaludta az újabb idegen babaágyban az éjszakát, ettől kezdve mind a tizenegyet.

Azt mondják mostanában, hogy a nyaralás a gyerekkel az anyának nem igazi vakáció, hanem azt jelenti, hogy máshol vigyáz a gyerekére. Szerintem ez talán inkább a totyogós-rohangálós időszakra vonatkozhat (majd meglátjuk), mert én szuper nyaralásként éltem meg ezt a majdnem két hetet. Persze ne azt képzeljétek, hogy szépen kifeküdtem a napra, és csak annyi volt a gondom, hogy mikor menjek be a tengerbe, melyik könyvet olvassam, milyen időközönként látogassam meg a beach bárt mondjuk kávéért és aperol spriccért.

Na, azért nem így volt.

Piccolina bella, meg ilyeneket mondtak, amikor meglátták reggel mosolygósan érkezni Lindát az étterembe. A reggelink alatt ő

is megitta a maradék reggelijét, aztán jött a délelőtti program, amit napról napra egyre jobban megkedvelt: séta a Via Bafilén, egy kis üzletnézés, kávézgatás, aztán vissza a parton a hotelünkig. Nagyjából háromórás sétát képzeljetek el, ezt minden nap megtettük, egy óra körül értünk vissza, akkor én felnyargaltam vele a szobánkba, megetettem, és lelibegtünk a strandra. A piccolina bella akkorra már alig pislogott, de az elalvás nehezen ment a strandon az érdeklődő

természete miatt. Viszont a járókáját jól átjárta a szél, árnyékban volt, és talán már sejtette elalváskor, hogy miután felébred, jön is a strandolás a tengerben!

Na persze, az igazsághoz hozzátartozik, hogy anyaként totál lelazítani akkor sem fogok, ha nem kell óránként huszonhatszor felugrani a nyugágyból, mert még mindig nem megy az alvás, vagy elveszett a csörgő, vagy valami történt, ami felzaklatta a gyereket. Szóval ez a háborítatlan nyaralás sem olyan, mint gyerek nélkül, igazán gyakran pislog az ember a beach bár felé, miután harmincnyolcadszor adja vissza a plüsst, de sokkal pihentetőbb volt ezzel együtt, mint ahogy több beszámolóban olvastam. Aktív holiday, és feltehetően egyre aktívabb lesz, ami nem baj, mert ki mondta, hogy tíz nap alatt tíz könyvet el kell olvasni a tengerparton, és ott kell bepótolni az alvásdeficitet, nem igaz?

Még a babauszodában mondták, hogy a tengert egyelőre nem fogják szeretni a babák a sós víz miatt. Linda talán az anyaméhben szokott hozzá a sós ízekhez (nekem a só nagyon fontos, édesség és cukor nélkül tudnék élni, de só nélkül sajnos nem), mert nyalogatta a kezéről a tengervizet, és akkor sem sírt, amikor a szemébe ment egy kis víz. Először persze meg volt illetődve a tengert látva, de amikor rájött, hogy olyan ez, mint a babauszoda, csak nagyobb, illetve talán érdekesebb és jobb, már azt sem akarta, hogy kivigyük a vízből. Ennek azért örülök, mert a tengerpart számomra az igazi kikapcsolódás, nem kell ezt most túlrészleteznem, hiszen tudjátok. Mostantól viszont nyugodt szívvel visszük majd nyaralni, tengerezni. Az ottlétet remekül viselte, a hőséget is bírja, persze mint a legtöbb kicsi babán, harminc-harmincöt fokban kijöttek rajta is a melegkiütések, de a hűs tengervíz és a langyos-hideg zuhany hatására viszonylag gyorsan halványodni kezdtek.

Nagyon jól viselte a nyaralással járó megpróbáltatásokat, az esti, késő esti sétákat. Mint az olasz gyerekek, ő is a babakocsiban szunyókált este tizenegy-éjfél körül, amikor visszaértünk a hotelbe, és a kései vacsoráját félálomban fogyasztotta el. Természetesen direkt nem napoztattuk, de a reggeli séták alkalmával kapott egy kis egészséges színt (bekentem őt minden reggel babanaptejjel, és árnyékoló is volt a babakocsin), leginkább a lábának volt jó színe, amit folyton kidugott a kocsijából a napra.

(Nekem is mindig a lábam barnul le legjobban, mert már tavasszal, ha eléri a hőmérséklet a tizenkilenc-húsz fokot, a nyarat várva és „sürgetve” általában farmerszoknyára és papucsra váltok, úgyhogy nekem ezért barnább mindig a lábam, mint akár az arcom, akár a karom.)

Lindát a nyaraláson rengeteg inger érte, amit imádott, nagyon szeret nézelődni, főleg a gyerekek és a kutyák érdeklik.

Hazaérve például azt láttam, hogy az első néhány este unatkozik, nyöszörög – hát talán hiányoztak neki a jesolói séták, a forgatag, a sok látnivaló…

A hazautat egyben, vagyis éjszakai megszakítás nélkül tettük meg, nehéz szívvel, de akkor már nem fért volna bele az időnkbe, hogy még egy éjjelre megszálljunk valahol útközben. És azt kell mondanom, a nagyjából kétóránkénti megállásokkal Linda egész jól kibírta – hogy nagyon elfáradt, az jelezte, hogy tizenegy órát aludt egyhuzamban reggelig.

Ez a nyaralás egyrészt nagyon kellett nekünk, és talán Lindának is, de a legfőbb üzenete számomra az volt, hogy most már szinte mindenhová elindulhatunk. Ha felmerülne bennetek a kérdés: nem, nem volt bennem korábban hatalmas félsz, hogy ne tudnék, ne tudnánk majd a gyerekkel a lehető

legtávolabbi tájakra utazni, repülni, de azért mégiscsak az evés a puding próbája. Linda pedig még ebben a szűkös hordozóban is elég jól viselte az utat, kíváncsi volt az új környezetre, nem volt ellenvetése a meleggel kapcsolatban, tehát ebből azt a következtetést szűrtem le, hogy immár repjegyet is foglalhatok. Bárhová, messzire is, és ahogy nagyon sok családnál láttam, kisgyerekkel repülhetünk, utazhatunk félelem nélkül. Azért is szeretnék mielőbb repülni vele, hogy megszokja, megszeresse, mielőbb tudjon kulturáltan utazni, legyen része az életének, hogy a világ kinyílik, hogy sokféle ember él a világban, hogy sokféle kultúrát ismerjen meg és fogadjon el. Hogy úgy tudjon felnőni, hogy látja itthon is és külföldön is, miként élnek az emberek, hogy választhasson magának célokat, álmokat. De mindenekelőtt legyen boldog és szabad.

Miért mutattam meg Lindát a nyilvánosságnak?

Egyrészt mert újságíró vagyok, ebből nem tudok kiszakadni, és számos esetben hallottam újszülött babák ismertebb szüleitől, hogy ők sosem mutatnák meg a gyereket a nyilvánosságnak – aztán a szerkesztőkhöz, főszerkesztőkhöz mégiscsak megérkezett egy (sokszor) hat-hét számjegyű összeg, amiért mégis megmutatnák. Ettől felfordult a gyomrom. Mert az egy dolog, amikor valaki következetesen elzárkózik, és azt mondja, majd döntse el tizenéves korában a gyereke, hogy akar-e „szerepelni”, azt a döntést természetesen tiszteletben kell tartania minden lapnak és minden szerkesztőségnek. De a hazai hírességek egy része vizet prédikál és bort iszik, legalábbis számos esetben tapasztaltam, amiről írtam… hogy van az a pénz, amiért megmutatják.

Ez nálam elvi kérdés volt, elhatároztam, én nem fogok fejecske búbját meg tappancsot posztolgatni, egyrészt mert van egy nagyon komoly és odaadó olvasótáborom, akikkel megosztottam korábban is néhány fontos epizódot az életemből (bár sosem túlzottan magánéleti epizódokat), és úgy gondoltam, ők szívből örülnek majd, ha látják Lindát. A másik szempontom az volt, ha én mutatom meg őt, akkor egyrészt nincs alkudozás: nem is hiheti senki sem azt még szakmai körökben sem, hogy pénzt kérek a szerepeltetéséért, mert ez nagyon zavarna – hanem annyit mutatok be belőle, amennyit jónak látok. Úgy mutatom meg, ahogyan én szeretném, arra ügyelve, hogy később se tehessen szemrehányást érte. Időközben a tévékben nagyon megkedvelték őt, mert csecsemőként is aranyos és mosolygós az élő adásokban (legalábbis ha nem kell túl korán kelnie), én pedig úgy gondolom, nem baj, ha megszokja ezeket a helyzeteket is. Minden új és természetesen nem veszélyes helyzethez való alkalmazkodás segítheti őt abban, hogy könnyebben vegye majd az akadályokat az életben.

Utóirat a kertből

Amikor ezeket a sorokat írom, már nagyjából átnéztem a kéziratot, megírtam a kiegészítő fejezeteket is. Linda hamarosan betölti a hetedik hónapját, már mászik, próbál felállni a kiságyban (tudom, ez korai lenne, nem is segítünk neki benne, ráér vele), egyre kíváncsibb, a hangját is próbálgatja. Legújabban hosszan sikítozik, ezzel kicsit elrontotta a kutyákkal az eddigi jó viszonyát (elmenekülnek, ha rázendít). Nem tudom, mondtam-e, hogy minden szoptatásnál és etetésnél eddig végtelen álmosság tört rám – volt, hogy egyszerre aludtunk bele az evésbe –, mostanra ez kezd múlni, bár nem mondom, hogy nem fordul elő, hogy etetés közben legszívesebben ráhajtanám a gyerekre a fejem és elaludnék. Rájöttem, hogy az etetés nekem egy kicsit olyan, mint a relaxáció, akkor is ilyen nyugodt vagyok, és néha belealszom. Nem érzem magam fáradtnak, talán azért sem, mert Linda nem fárasztó baba.

Már a következő regényemet kezdem (igazság szerint már elkezdtem télen, de lehet, hogy jobban izgat egy újabb történet, egy másfajta kiindulóhelyzet), de tudatosabban kell kijelölnöm a napi időpontokat, amikor írok (például minden este néhány órát, amikor Linda alszik). Ez azért nehéz egy kicsit nekem, mert mindig spontán voltam az írásban is, nemigen volt két olyan nap, amikor azonos időpontban dolgoztam volna – hát ezt most be kell vezetnem ahhoz, hogy a saját magam által kijelölt határidőket tudjam (nagyjából) tartani.

Az életem meg is változott, meg nem is. Itt van Linda, aki persze óriási változást jelent, de beilleszkedett a mindennapjainkba: nemcsak mi alkalmazkodtunk hozzá, hanem ő is hozzánk. Nem érzem, hogy bármilyen kompromisszumot kellene kötnöm az új helyzetben. Azt látom, hogy a kislányom boldog baba, remélem, megőrzi a boldogságra való képességét.

Ezt a könyvet azért írtam, hogy ha lehet, ne halasszátok negyvenéves korotokra vagy a fölé a gyerekvállalást. Az okokat a könyvben részleteztem, úgyhogy most nem írom le újra. De ezt a könyvet azért is írtam, hogy bátorítsam azokat, akiknek van rengeteg megvalósulatlan álmuk, és már le is mondtak róluk, és ezek nem, vagy nem feltétlenül a gyerekvállaláshoz kapcsolódnak. És ezt a könyvet azért is írtam, hogy aki negyven körüli, és már nem hisz abban, hogy lesz gyereke, de titkon mégis szeretne, arra biztassam, hogy vegyen részt kivizsgáláson egy olyan orvosnál, akiben maradéktalanul képes megbízni. Ezt a könyvet azért is írtam, hogy elmondjam, negyven felett sem törvényszerű, hogy egy terhességet nehézségként kell megélni, mert lehet, hogy jobban viseli valaki, mint amikor huszonévesen várt gyereket. Ezt a könyvet azért is írtam, mert látom, hogy bár életem rengeteg területén laza vagyok, azért még mindig vannak a gyerekkel kapcsolatosan félelmek bennem, amelyek nyilván nem lennének, ha huszonévesen vagy harminc körül szültem volna, és szeretném elmondani, hogy minél később szülsz, annál valószínűbb, hogy aggódós szülő

leszel (bár ez természetesen alkati kérdés, én alapból nem vagyok aggódós típus). Ezt a könyvet azért is írtam, hogy segítsek abban, hogy ne mások, idegenek vagy távoli ismerősök véleményével törődjetek, életetek bármilyen problémájáról vagy megoldandó kérdéséről legyen is szó, hanem csak a nektek fontosakra és saját magatokra hallgassatok. Azért is írtam, mert tudom, hogy nem mindenki szeretne gyereket, és emiatt nem kell bűntudatot érezni! Az is egy döntés, egy abszolút tiszteletben tartható döntés. Ezt a könyvet azért írtam, mert szeretnélek rávenni titeket egy kis megállásra: tudom, milyen erős lehet az elme ereje, mennyire fontos, hogy pozitívan lássuk a világot, az életünket, hogy rendszeresen megálljunk és összegezzük, mi az, ami jó, amiért hálásak lehetünk. És ezt a könyvet azért is írtam, mert rengetegen kérdezik, hogy telnek a napjaink Lindával, milyen a kései anyaság. Utóbbival kapcsolatban még csak alig több mint hathavi tapasztalatom van, ezeket osztottam meg veletek.

Legközelebb pedig az új regényhőseimen keresztül találkozunk a könyvesboltban, úgyhogy búcsúzom, beleugrom egy új történetbe, új hősök és hősnők karaktere épül fel éppen a fantáziámban.

Egy kétgyermekes fiatal nő kérdései hozzám

– Világjáró vagy; hogyan egyezteted majd ezt az anyasággal? Sok anya számára az utazás csak azt jelenti, hogy máshol vigyázol majd a gyerekedre. Végiggondoltad?

– Nem. Azt gondoltam, hogy a gyerek majd belesimul az életformánkba. Persze azzal tisztában voltam, hogy egy gyerekkel azért nem pont úgy fogunk utazni, mint ahogy korábban, de a spontaneitás szerintem megmarad, az utazási vágyat, úgy gondolom, „átadom” Lindának is. Más kérdés, hogy ezentúl nyilván nem ülök majd valami kétes légitársaság teherszállító gépére, ahogy tettem például Indonéziában korábban (gyerek nélkül sem, a felelősség miatt), meg mondjuk egy ideig nem fogok függőhídon átmenni vele, de ma már, az olaszországi nyaralás után hosszabb repülőútra is készen állunk. Amire figyelek: kötök neki is biztosítást, viszem az alapvető gyógyszereket, és előzetesen tájékozódom gyerekorvost/kórházi gyerekosztályt illetően. Thaiföldre már nagyon vágyunk! :)

– Fiatalabb vagyok nálad, és már most néha öregnek és fáradtnak érzem magam. Te türelmes vagy? Vagy ez nem életkor kérdése, hanem beállítottságé, típusé?

– Én nagyon türelmes vagyok, a gyerekemmel főként. Meg hát egészen más egy kisgyerekkel, mint kettővel, szóval ne hibáztasd magad, ha néha kiborulsz! Ja, és ami fontos: a maximalizmusom teljesen alábbhagyott. Totál nem izgat ma már, ha csak reggel mosogatok és teszek rendet a konyhában, nem este. Figyelek arra, hogy este, ha Linda már alszik, inkább én is ágyba kerüljek, hogy kialudjam magam (ez nálam hat-hét órát jelent mostanában). Linda is a segítségemre van, mert egyelőre úgy látszik, hogy ő is meglehetősen türelmes, amiért nagyon hálás vagyok.

– Hogyan fér bele az életedbe a gyerek?

– Nagyon jól. Így képzeltem, hogy több leszek általa, és semmiben sem hátráltat, bár az is igaz, hogy nagyon jó gyerek, és hozzá tartozik, hogy rangsorolni is megtanít: ami nem fontos, arra már simán nemet mondok, mert ő az első. Az az igazság, hogy azokra a dolgokra, amikre most már nemet mondok, korábban is nemet kellett volna mondanom…

– Nem azt csinálom, amit akarok. Te azt csinálod most is?

– Többnyire igen. Kicsit szabadabban, mert ahogy írtam, több feladatra, felkérésre tudok nemet mondani, korábban azért ezek egy kicsit korlátoztak a teljes szabadságban. Most a gyerekre hivatkozom. :)

– Félelmeim: meghülyülök-e otthon, elbutulok-e, visszavesznek-e a munkahelyemre. Észreveszik-e a céges karácsonyi vacsorán, hogy elbutultam, hogy már tutira nem tudok angolul (még hasmenésem is volt előtte).

– Egy saját vállalkozás egész más, ebből nem lehet „kivonulni”. És mindig, naponta többször beszélek olyan emberekkel, akik már túl vannak a gyesen, vagy még előtte vannak, szóval nem nyomhatom a kisgyerekes anya panaszait, ezért mindig naprakésznek érzem magam. De értem, amit mondasz, és csak azt szeretném jelezni, hogy a helyzetem egészen más – viszont hidd el, nem butultál el, és angolul is tudsz még természetesen!

– Munkába állás: visszavesznek-e, tekintettel lesznek-e arra, ha beteg a gyerek?

– Nagyon is értem a félelmeidet. Nekem saját kiadóm, vállalkozásom van, ezért más a helyzetem, de megértek minden anyukát, aki ettől tart. Sajnos még valóban kevés a bababarát munkahely és bababarát vezető Magyarországon, úgy látom.

– Párkapcsolat: mi gyerek nélkül ismertük meg egymást, nem tudtam, milyen apa lesz, felelősséget vállal-e irántunk. Most meg nem érti meg, hogy a gyereknek apára, és nem pénztermelőre van szüksége.

– Én tudtam, hogy a párom jó apa, láttam, hogyan törődik a gyerekeivel. De a munkamánia nála is az első. Már nem is próbálom leszoktatni vagy visszafogni, mert eddig sosem sikerült…

– Buli, étterem, utazás helyett most otthon vagyok, fáradtan, időhiányosan…

– Lindával már sokszor voltunk étteremben, hogy hozzászokjon. Buliba régóta nem járok… Hát persze, sokkal kimerültebb vagyok én is estére, és csomó mindent nem csinálok meg, amit terveztem, de emiatt már nem korholom magam. Ez egy ilyen helyzet és kész. Majd később talán másképp lesz.

– Megváltoztam. Kemény volt a fenekem, most meg… A mellem összement. Jó rám a tinimelltartó. A császármetszésem sebét sokáig meg sem mertem mutatni a férjemnek.

– Na látod, nekem nem is volt kemény. :) És a mellem is összement egy méretet a szoptatás után. A császármetszés sebét napokig nemigen néztem meg, és senkinek sem akartam akkor megmutatni. Most meg már imádom, csak egy vékony csík, a legszebb csík a testemen. :) Szerintem a tiéd is olyan!

– Sokszor se kedvem, se időm adni magamra, a külsőmre. Persze igyekszem. És te?

– Futhatnék többet. De amúgy elégedett vagyok, fél év alatt nagyjából visszanyertem az alakomat. Természetesen van még mit csiszolnom, de türelmes vagyok. És arra mindig szakítok időt, hogy eljussak Timihez, a kozmetikusomhoz (egy-két havonta), meg rendszeresen fodrászhoz, mert úgy érzem jól magam, ha Robi szépen megcsinálja a hajamat.

– Akaratom ellenére házisárkány lettem. És te?

– Lehet, hogy én már eleve az voltam. :)

– A párommal állandó vitatéma, hogy ő munka után kényelembe helyezi magát, kibont egy üveg bort, én pedig munka után hazajövök, és dolgozom tovább itthon (háztartás). Ti ezt hogy oldjátok meg?

– Nekem más a munkám, nincs fix munkaidőm, így megesik, hogy egész hétvégén írok, és hétköznap lazább vagyok, tudok nagyjából rendet tartani, illetve Lindával lenni. A párom pedig mindig későn ér haza. Ennek sosem örültem, de mostanra megszoktam. Nálunk én bontom ki a bort (időnként), és nem ő. :)

Tárgyak, amelyeknek nagy hasznát veszem

Talp a kocsiba a babahordozóhoz

Eleinte húzódoztam attól, hogy egy isofixes talpat is beszerezzek a Stokke babahordozóhoz (főleg az ára miatt, de sikerült egy használtra bukkannom), végül imádom! Egy mozdulattal bepattintom a hordozóban Lindát a kocsiba, nem kell bajlódni az övvel, biztonságos, nagyon jól tart, könnyű

a ki-és beemelés, számomra rendkívül praktikus.

Stokke babahordozó

Bár maga a babakocsi elég nagy, és amikor beállok mondjuk egy bevásárlóközpont szűk parkolójába, akkor helyhiány miatt kicsit logisztikáznom kell, amíg kiveszem a csomagtartóból a vázat; addig maga a hordozó egy csoda. Jól és viszonylag kényelmesen tartja a gyereket, és bár nem könnyű (de helyettesíti a súlyzózást), még akár kézben is jól vihető, könnyen rápattintható a babakocsi vázára, illetve a kocsiban a talpra. Nagyon szeretem.

Babyzen Yoyo babakocsi

Erről már írtam, imádom. Egyetlen mozdulattal, egy kézzel nyitható-csukható, kézitáskányi méretűre összehajtva, a zsákjában vállra akasztható, könnyű babakocsi, utazáshoz (főleg repülős úthoz, de akkor is, ha kevés a hely az autóban) ajánlott.

Babyono cumisüveg/ételmelegítő

Itthon nem bajlódom vele, hogy ebbe állítva melegítsem fel az ételt (vizet kell tölteni bele, csak mondom a hozzám hasonlóknak, akik rögtön kukába dobják a használati útmutatót, aztán néznek, hogy miért nem funkcionál rendesen az eszköz), de nyaraláskor, a hotelben jól jött. Többféle hőfok beállítható rajta, igazi kincs, mert nem kell lemenni a konyhára és kikönyörögni, hogy melegítsék már meg a pohárnyi/cumisüvegnyi bébipapit. Nem is nagy, simán befér a bőröndbe.

Orrszívó (de nem porszívós)

A Linda nevű gyermek nem rajong a porszívó hangjáért, főleg ha egy cső abból egyenesen az orrába vezet. Úgyhogy ez a halk kis készülék elviselhetőbb számára, bár töredelmesen bevallom, azért ezt is utálja.

Én viszont hasznát veszem (egyelőre inkább biztonságérzetet nyújt, mert szerencsére nemigen van rá szükség), és kis helyen elfér, utazáskor is vittem.

Az elemmel és vezetékkel is működő modellt ajánlom.

Műanyag „babakerítés”

Jesszus, nagyon gáz anya vagyok, ha rendeltem egy színes műanyag elemekből összeállítható „babakerítést”, igaz? Na persze, de amikor a gyerek elindul, vagy akár mászni kezd, és kiszámíthatatlan, hogy tíz másodperc múlva esetleg nem veri-e be magát valamelyik bútorba, miközben anyuka éppen elfordul vagy bepakolja a szennyestartóba a ruhát, na akkor például kiváló.

Rengeteget vadásztam rá, mert nem sima járókát kerestem, hanem olyan bővíthető-szűkíthető kis kerítést, amit a nappaliban, de akár a teraszon, kertben is felállíthatok, és ha egy-két percre egyedül hagyom, biztonságban tudhatom a gyereket. Szerintem nagyon hasznos, de nekünk csak úgy vált be, hogy kettőt rendeltem, mivel egy kiszerelés nagyjából annyi helyet biztosít a gyereknek, mint egy nagyobb babaágy, viszont a megnövelt méret tényleg kényelmes. Az a jó benne, hogy változtatható a mérete, formája, könnyűek az elemek, mégis tart, ha megfelelően rögzítjük őket egymáshoz.

Utazójáróka

Amint a neve is utal rá, utazáskor nagy hasznát vettük. Például a tengerparton, ahol a napernyő nyújtotta árnyékban felállítottuk. Linda ott aludt el ebéd után, de előtte mászott, játszott is benne. Járókákhoz képest viszonylag könnyű, tizenegy kiló, a nyitás-csukás egyszerű, gyors, és azért van benne egy kis tér a gyereknek (de tényleg csak egy kicsi, ezért is volt szükség otthonra a műanyag „kerítéselemekre”, amelyekből nagyobb, biztonságos mászóhely alakítható ki).

Sokat gondolkodtam a nyaralás előtt, vajon hogyan fogom megoldani, hogy ne végig a szobában kuksoljak a kislányommal, hanem élvezhessem a strandot, a napozást én is, és ez lett a megoldás. Nagyon hasznosnak bizonyult az utazójáróka, láttam, hogy még az olasz anyukák is érdeklődve nézegették, volt, aki mondta, nem is érti, miért nem gondolt erre, mert a gyereke e nélkül hol a babakocsiban, hol ölben volt, és sokkal kevesebbet lehettek a parton (hiszen elfáradtak, és aludni nem a legkényelmesebb egy babakocsiban), mint Linda.

Amit viszont teljesen fölöslegesen szereztünk be

Akadt jó néhány hasznos dolog, amivel érdemes volt felkészülni Linda érkezésére, de pár (elég sok) tárgy és holmi teljesen feleslegesnek bizonyult. Próbálom ezeket felsorolni, hátha Ti nem követtek már el efféle hibákat (de szerintem igen :D).

Babakádba újszülött-beülő

Egyszer sem használtuk.

Babafürdető dézsa

Ezt egyszer kipróbáltuk, de túl sok értelmét nem találtuk, mert Linda már egész kicsi korától, amikor kezdte magát biztonságban érezni a fürdővízben, kalimpált, és nem bírta, hogy beszorítottuk a dézsába.

Kenguru és magamra köthető hordozó

Nem tudom, miért vettem ezeket. Az őrület határán voltam, nyilván. A párom, anyukám és a barátnőim is csodálkozva húzták fel a szemöldöküket, mert valahogy nem a gyerekét magán hordozó anyának képzeltek el. Természetesen lehurrogtam őket. De szülés után már én sem értettem, miért tettem szert rájuk.

Januárban született babának első vastag téli overall

Nem kellett, ugyanis bundazsákban ültettem be a hordozóba, sokkal praktikusabbnak találtam, mint beleapplikálni a kézzel-lábbal tiltakozó gyereket az overallba.

Hosszú ujjú, kétrészes mini fürdőruha

Mivel nem a tűző napon tartom a gyereket és a tengerben sem délben fürdettük, így csak egy megkötős bikinialsóra volt szükségünk.

Philips Avent kombinált pároló-turmix

Nekem jobban kézre áll egy sima pároló és egy botmixer, úgy érzem, praktikusabb az elmosása, de ez ízlés kérdése.

Bébiszandál, flip-flop

Ugye mondanom sem kell, miért. Az első nyáron még nem jár, jövőre meg már kicsi lesz.

Pihenőszék

Tudom, hogy sokaknak beválik, mi nem nagyon használtuk, mert Linda unta, ráadásul azt sem kedvelte, hogy be van kötve. Egyáltalán nem érdekelte, hogy zenél meg lóg rajta ilyen-olyan játék, az első alkalommal még érdekes volt, utána nem. Mi azért sem vettük hasznát, mert ha Linda sír, akkor általában éhes vagy álmos, és ilyenkor nem a pihenőszék nyugtatja meg, hanem ha enni kap, vagy ágyba kerül.

Pelenkatároló szemetes

Ezt ajándékba adták egy vásárláskor, azzal, hogy ebben egy hétig (vagy akár hetekig?) eltárolhatjuk a koszos pelenkákat, mert nem jön ki belőle a szag. Már akkor sem értettem, miért jó ötlet a lakásban tárolni a pisis-kakis pelenkát egy hétig, szóval fel sem avattuk.

Modern, cipzáras pólya

Utálta a gyermek. Egészen kicsi korától utálja, ha le van szorítva a keze és a lába. Őrülten tiltakozott a sárga kacsás és a rózsaszín bárányos pólya ellen is, pedig jól mutatott bennük. :)

Anyaméh-hangot utánzó plüssállat

Ha a kislányom sírt, semmit sem ért a plüss, hiába indult be az „anyaméh-hang”. Pedig arra találták ki, hogy megnyugtassa és elaltassa a babákat. Lindánál nem vált be.

Mózeskosár

Pár hétig volt csak megfelelő a mérete, utána már a túlmozgékony kislányom nem maradt meg benne, elég gyorsan kinőtte. Néhány sétára használtuk mindössze, mondjuk a babakocsi részeként került hozzánk, de ha külön kellett volna megvenni, így utólag már tudom, hogy felesleges lett volna.

Szivargyújtóról működő cumisüveg-melegítő

Nem ment bele a csatlakozó a kocsim szivargyújtójába, azt hiszem, ez mindent elárul arról, hogy miért nem sikerült megkedvelnem, pedig amikor megrendeltem egy webshopból, nagy reményt fűztem hozzá.

Séta közben vezeték nélkül használható cumisüveg-melegítő

Oké, szinte űrtechnológia, csakhogy minden egyes használat után vagy húsz percig kell kuktában (kevergetve!) főzni. Hát ehhez nekem, bár alapvetően türelmes vagyok, nincs megfelelő idegrendszerem.

Ezek voltak nálunk a leginkább fölösleges beszerzések. Persze akadtak olyan ruhadarabok, amiket Linda két hét alatt kinőtt, de hát ez a gyerekruhák sorsa. Mindenesetre a lista, amit kaptam, hogy mit ajánlatos a kórházba vinni, eléggé megtévesztő volt, mert rengeteg bodyt és gyerekruhát soroltak fel rajta, és rutintalan anyaként ebből gondoltam kiszámolni, hogy ezek szerint napi három-négy body kell majd a gyereknek: így túloztam el a rucik beszerzését. A kórházban ellenben végig „kincstári” ruhában voltak az újszülöttek, tehát csak a hazamenős ruháról kellett gondoskodni, aztán otthon rájöttem, hogy egyáltalán nincs szükség annyi bodyra, mint amennyire az említett lista alapján tippeltem. Nem cserélünk naponta háromszor-négyszer ruhát, még a pelenkabalesetek sem olyan sűrűek. Ellenben a listán feltüntethették volna, hogy soha, de soha az életben ne vegyél egy újszülöttnek sok gombos, sok kapcsos, „dizájnos” bodyt és rugdalózót, hanem csak a lehető legegyszerűbben feladhatókat, mert különben kihozod őt a béketűrésből.

Fejős Éva eddig megjelent művei:

Holtodiglan (1999, új kiadás Most kezdődik címen 2013) Bangkok,tranzit (2008, 2013) Hotel Bali (2008, 2014) Csajok (2009, 2016) Eper reggelire (2009, 2015) A mexikói (2010, 2016) Cuba Libre (2010, 2015) Dalma (2011) Helló, London (2011, 2016) Karácsony New Yorkban (2011, 2015) Karibi nyár (2012, 2016) Szeretlek, Bangkok (2012, 2017) Most kezdődik (2013, Holtodiglan új kiadás) Nápolyi vakáció (2013) Száz éjjel vártam (2014) Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014) November lánya (2014) Úton hozzád (2015) Száz Éjjel Ügynökség (2015) Utazz velem! – kreatív színező (2015) Sosincs késő – kreatív színező (2016) Holiday (2016) Újra veled, Sydneyben (2016)

Angol nyelvű e-könyvek:

Bangkok Transit (2013) Hotel Bali (2014) Vacation in Naples (2015)

Kedvezményesen megvásárolhatóak a kötetek

Fejős Éva kiadói webshopjában: www.erawan.hu