A szerző elérhetőségei:

www.facebook.com/fejoseva1

fejoseva@fejoseva.com

www.fejoseva.com

Hírek, új könyvek, kedvezmények, kiadói kapcsolat, webshop:

www.erawan.hu

shop@erawan.hu

Copyright © Fejős Éva, 2016

© Erawan Könyvkiadó, 2016

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

Borítóterv: Cantinart

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóillusztráció: Shutterstock

ISBN 978-615-5652-22-6

Elektronikus változat:

Lukács Vince

A regény szereplői, mint mindig, a fantáziám szülöttei,

mint ahogyan a cégnevek és maga a cselekmény is.

Ajánlom ezt a könyvet azoknak az olvasóimnak,

akik szeretik a „krimis” Fejős Évát.

Köszönöm a páromnak, hogy támogatott, és a regény végén visszafogott, hogy ne rohanjak annyira a történettel, és hálás vagyok, hogy együtt fedeztük fel Ausztráliát; remek volt kétszer is együtt kalandozni Sydneyben, illetve a Korall-tengernél.

Anyukámnak köszönöm, hogy fizikailag és lelkileg is táplált a regény elhúzódó írása közben is, és hogy nem kérdezte meg naponta (csak kétnaponta): „Még mindig nem vagy kész?”

A regény szerkesztőjének, Münz Andrisnak hálás vagyok, hogy együtt élt a történettel, és kedélyesen fogadta, hogy minden este (éjfélkor) kapott néhány újabb, szerkesztendő fejezetet.

Hamarosan elkezdődik. Még nem tudom, hová vezet, de itt az ideje, hogy megmutassam a sötétebbik oldalamat. Már mutattam egy kicsit belőle, de akkor is az életemet védtem. És most, hogy lassan pirkad, arra gondolok, talán már megvan minden, amivel továbbléphetek.

Életem legnagyobb játszmája kezdődik.

Szonja

2016. június 6.

Spanyolország

Csendes a környék, mint minden hajnalban. A nap még nem kelt fel, de már most őrült meleg van. Megint egy kánikulai napnak nézünk elébe, és ez itt így is lesz most már októberig, gondolom, amint kilépek a kertből a térkőre, ami az utat borítja. Csak három lépés, és ott leszek a homokban. Három lépés, mindössze három. Könnyű edzőcipőben futok, mint minden hajnalban.

Még nem jöttek ki a nyaralók, nincsenek szörfösök a vízen, csak egy-két megszállott futóval hoz majd össze az utam, meg néhány kutyasétáltatóval. Leérek a vízhez, abban a homokos-aprókavicsos sávban szeretek futni, ami majdnem összeér a hullámokkal.

Sortban, sportmelltartóban és egy bő atlétában futok. Olcsó sportnapszemüveget viselek, a hajam már kezd nőni, simán copfba tudom fogni. Az elmúlt öt hónap alatt kilenc kilót fogytam, eltűntek a hurkák a hasamról, és megjelentek az izmok. A lábam is izmos lett, sosem gondoltam volna, hogy harminc fölött formálódik az ember combja és vádlija. Már majdnem eltűnt a narancsbőröm. Lebarnultak a végtagjaim, az arcom, kiszőkültek a pihék a vádlimon és az alkaromon, már nincs szükségem háromhetente gyantázásra. Kiszőkült a hajam is, nemcsak a naptól, hanem egy kis festék is rásegített. Korábban csak barnára, a saját színemre festette a fodrászom a tizenharmadik kerületben, részint azért, mert a frufrumban megjelent néhány ősz hajszál – egészen pontosan a harmincharmadik születésnapomon. Azóta festik. De most szőke vagyok, nincs már frufrum, és nem látok egyetlen ősz szálat sem a hajamban. Persze ennek semmi jelentősége. Most már tudom.

Soha életemben nem futottam, itt kezdtem el, arra gondoltam, addig is jó lesz, amíg kitalálom, mihez kezdjek ezután. Mert egyszer csak elfogy a pénzem, még ha a legolcsóbb helyen lakom és mellesleg dolgozom is, továbbá a lehető legkevesebbet költök, ennek ellenére várhatóan egyszer csak elfogy a levegőm is. De talán még van egy kis időm… Szerencse, hogy egykor voltak álmaim és terveim, most van időm, hogy felidézzem őket, és rosszabb napjaimon magam előtt lássam, ahogy szertefoszlanak. Persze tudom, hogy van egy egészen másféle, kimondottan vakmerő tervem, de kérdés, hogy mit tudok majd megvalósítani belőle.

– Hi, Sun – int oda a szörfoktató, aki már a deszkákat húzza a part felé, hogy hamarosan elkezdhesse a tanítást.

– Buenos dias – intek vissza. Valójában Szonja a nevem, de itt Sunnak és Sunnynak hívnak az „ismerőseim”. Jobb ez így. Itt nincs igazi nevem, nincs is igazi személyiségem, és talán sosem lesz, legalábbis már egy ideje ettől tartok.

Minden hajnalban, amikor elindulok futni, abban bízom, hogy most virrad fel az én napom. De általában csak annyi történik, hogy kikapcsolok, nem gondolok semmire, csupán nézem a hullámokat, a homokban kerülgetem a kagylókat, intek a futóknak, akikkel összetalálkozom, rámosolygok a kutyasétáltatókra, és ezalatt az egy óra alatt nem azon gondolkozom, hogy mit kellett volna másképp csinálnom, és hogyan kerülhetnék ki a csávából. Látszólag természetesen minden oké: a földi paradicsomban vagyok, kicsit kiszálltam a megszokottból. De a valóság más… ám ma talán van okom arra, hogy optimista legyek.

Annak ellenére, hogy minden barátom és barátnőm, minden családtagom otthon van, Magyarországon.

És nem mehetek haza. Lehet, hogy sosem.

Azonban most ez a legkisebb problémám.

Ugyanis jó nagy szarban vagyok.

Szonja

2015. február 5.

Budapest

– Leára, a huszonnegyedik szülinapjára! Te vagy a legfiatalabb közöttünk – emeli fel a poharát Anita. Koccintunk. Lea ragyog, és vidám. Azt szeretem ebben a csapatban, hogy valamelyikünk mindig tud valamit mondani, amivel feldobja a többieket.

Egy olasz étteremben vagyunk, nem olcsó, de évente háromszor megengedjük itt magunknak a csajos összejövetelt. Egyszer karácsony előtt, kétszer szülinapon. Anitáét nem itt tartjuk, az övét mindig valami olcsó helyen, és az árkülönbözetet be kell dobnunk a közösbe, és fel kell ajánlanunk jótékony célra. Másnap vagy kutyamenhelyeket, vagy hajléktalanokat látogatunk konzervekkel. Anita számára ez a szülinapi ajándék.

Orsiét pedig egy sípálya mellett ünnepeljük minden decemberben, Ausztriában, ugyanis síoktató (nyáron vitorlásedző a Balatonon, gyerekeket tanít), és a szülinapjára meghív minket egy hétvégére, amikor a síelésnek hódolunk legkevésbé, viszont hüttékben és szaunákban ülünk, forraltborozunk, és éjszakáig megváltjuk a világot.

Azonban Lea hozzám hasonlóan imádja a pizzát és az olasz kaját. Teljesen véletlenül keveredett közénk, Anitával bő tíz évvel idősebbek vagyunk nála, Orsinak pedig nemrég ünnepeltük a huszonkilencedik szülinapját.

– Az elmúlt egy évben tízet öregedtem – kuncog Lea. Ami azt illeti, ő viszi a pálmát: vele mindig történik valami. Amióta Lea munkába állt, halálosan megfenyegették, végigüldözték a fél világon, és hát csodálatos a sztori, filmbe illik, aminek van hepiendje.

– Szerencsére nem látszik rajtad – mondja Anita. – Viszont van egy új termékem, amit szívesen kipróbálok az arcodon.

Anita kozmetikus, és kizárólag olyan kencéket hajlandó a vendégei arcára kenni, amelyek fejlesztéséhez nem végeztek állatkísérletet, illetve amelyekben nincsenek kőolajszármazékok, meg mit tudom én, milyen mérgek. Néha selejtezni akar a fürdőszobámban, de nem engedem, mert a végén majd meg kéne válnom a kedvenc krémemtől. Még a gyereke popsikrémjét is tudományosan választotta ki, nagyjából az egész terhességi idejét a kutatásnak szentelte (aztán később kiderült, hogy a választott krémre allergiás a lánya bőre, nagy vörös kiütések jelentek meg rajta).

– Emlékeztek az első találkozásunkra?

Hogy a fenébe ne emlékeznénk, nézünk mindannyian Anitára.

– Kemény helyzet volt – vigyorog Lea.

– Na hát. Azóta annyi minden történt velünk, néha elteltek hónapok is, hogy nem beszéltünk egymással, mégis mindig jelen leszünk egymás életében. És ugye van karkötőnk, ami erre emlékeztet minket, de… Tudjátok, megtaláltam a legjobb tetoválómestert a városban.

Nagyot sóhajtok, a többiek röhögnek. Mire elfogy a bor a poharunkból, mindannyian vigyorogva nézegetjük Anita albumát, amit magával hozott, hogy együtt válasszuk ki a mintánkat. Nem gyerekes ez? Hiszen ketten harminc fölött járunk, de ők is a húszas éveiket tapossák. Arra gondolok, hogy tizenévesen még köt az ember vérszerződést (szigorúan tizennégy év alatt), utána már nem, mert ugyan mit szimbolizálna egy ábra a bőrömön? Szeretem őket anélkül is, hogy minden tusolás vagy testápolózás közben emlékeznem kellene erre a tényre. És hát tényleg, Marcival már lassan nyolc éve élek együtt, nincs szükségünk tetoválásra, pedig az szerelem, és egyben nyilván szövetség. De a bor mellett elfogadható kompromisszumnak tűnik, ha egy icipici, igazán mini ábrát egy eldugott helyre tetováltatok.

– Nekem is bejelentenivalóm van – közlöm a tiramisu után.

– Gyerek – drukkol Anita. Megrázom a fejem.

– Állás.

– Új állás? De hiszen tök jó munkahelyed van! – értetlenkedik Orsi. – Van-e jobb dolog, de tényleg, mint sztárokat népszerűsíteni, értelmet adni a mondanivalójuknak és a többi?

Jézusom, de unom ezt. De ők legalább tudják, hogy mi a dolgom. Hogy nem menedzser vagyok, hanem a csatorna sztárjainak sajtómegjelenéseit felügyelem. Ami azt illeti, néha rohadtul nehéz, mert gondolj csak bele, hogyan regulázod meg Márkót, a mindig bajba keveredő zenészt, Tony Blue-t, aki részegen imád videókat készíteni magáról, és egyből fel is nyomja a Facebookra, meg Erdei Mártit, aki minden saját nyilatkozatát letiltja, mert annak ellenére, hogy naponta van képernyőn, nyilván személyiségzavaros és enyhén pszichopata? És még sorolhatnám, kiknek kell elintéznem a „jó” sajtót. Néha persze a „rosszat”, ha valaki zuhanóágban van, és még meg kell próbálni így visszahozni a népszerűségét. Marketingesként kezdtem, de voltam sajtós is, aztán PR-esként folytattam a pályámat.

– Ugyan. – Anita már sminkelt közülük egyet-kettőt, szóval van némi fogalma a munkámról. Folytatja, a nevemben: – Azt is meg lehet unni, ha hetente Tony Blue nevében kell nyilatkozatokat írni, meg lerázni a sajtót a rossz modorú alkesz hírolvasóról.

– De mi lesz az? Csak nem saját műsort kapsz? – kíváncsiskodik Lea. Elröhögöm magam. Még hogy képernyő!

– Környezetvédelem.

– Miiii? – Mindannyian rám merednek.

– Az izgalomból a merő unalomba? – rázza a fejét Orsi.

– Egy nem túl régen alakult szervezet, a lényeg, hogy a környezetvédelmet népszerűsíti, és bizonyos ellenőrzési joga is van. Tényleg nagyon izgalmas lesz a feladatom. Egészen más jó ügyek PR-jét csinálni, mint celebekét.

Hümmögnek. Tuti, hogy magukban azt gondolják, elment az eszem. El sem tudják képzelni, milyen irritáló a celebeink egyik-másika, és milyen izgalmas lesz végre valami jó ügyön dolgozni, mint végeláthatatlan sorozatok meg bulvárhíradók szereplőit és műsorvezetőit promotálni.

Másnapra már egyáltalán nem tűnik jó ötletnek a tetoválás, különösen az új állásom fényében. Szerintem a többiek is így lehetnek vele, mégis feldobódva érkeznek az újlipótvárosi stúdióba.

– Mit fog szólni a főnököm? – mormog Lea, de leintjük. Tudomásunk szerint a főnöke egy jó fej fiatal ügyvéd srác, akivel ráadásul össze is jöttek egy nagy kaland kapcsán. Most ugrik be, hogy az is valami jó kis környezetszennyezési történet volt, talán majd tudunk együtt dolgozni.

– De vajon az én új főnököm mit szól majd hozzá? – kérdezem. Arról nem szólok, hogy vajon a mindig tüchtig kiskosztümös anyám és a konzervatív mostohaanyám, vagyis apám új felesége mit szólna hozzá, ha tudná, mire készülök. Még Marcinak sem mondtam. Nem mintha ne varratnának magukra már tizenhat éves kiscsajok is mindenféle ábrákat, nem is értem, miért kell harmincasként ezen egyáltalán elgondolkoznom. Jöjjön az a fordított virágszirom, a négy levéllel. Kicsit még eltűnődünk, nem giccses-e nagyon, aztán a tetoválómester, egy huszonegy-két éves srác elmeséli, hogy Jamaicában tanulta a mesterséget, ezen még inkább töprengeni kezdünk, de arra jutunk, hogy nyilván beszívott turistákon maga is befüvezve gyakorolt, hát csak eljutott odáig, hogy fű nélkül is megbirkózzon egy egyszerű ábrával.

A könyökhajlatom alá kérem, az alkaromra. Annyira eldugni nem akarom, de hivatalos megbeszélésen nem fog ordítani, bármikor elrejtem.

Még nem sejtem, hogy nem sokkal később mindössze ennyi marad majd a múltamból, és semmi más. Egy tetkó a karomon.

Szonja

2016. június 6.

Spanyolország, Tossa de Mar

Vagy öt percig folyatom a testemre és a fejemre a langyos vizet. Egy tizenöt négyzetméteres szobám van, zuhanyzóval, mosdóval, vécével. Van vécédeszka, egy puha matrac az ágyon, egy szekrény, minihűtő, kis képernyős tévé, és egy festmény mögött a falon egy széf. Igazi luxus. A fizumból bérelem. Nem sok marad kajára, de nem is eszem mostanában túl sokat, és azt is megoldom másképp. A kis ablakból kilátás nyílik egy szűk utcára, amelynek a végén ott hullámzik a tenger, de a partra nem látok rá. Az első emeleten van a szobám, az utca felett lógnak rendre a száradó ruháim meg a futócuccom egy, az ablakra rögzített szárítón.

Elzárom a vizet és a Tossa de Mar feliratú fürdőlepedőmmel felitatom a vizet a hajamról, amíg csak nedves nem lesz, aztán megtörlöm a testemet is. Gyorsan belebújok a farmerszoknyába, fehér, rövid ujjú blúz, mintha idegenvezető lennék. Szandál, a legkényelmesebb, de már ebből is széttapostam két párat. A farmerzsebembe teszem a telefonomat, nem mintha fontos lenne, felkapom a napszemüveget, aztán kilépek az ajtón. A kulcsot a másik zsebembe süllyesztem. Az udvari tárolóban vár a bicaj, már egész jól kerékpározom a szűk szoknyában is. Felpattanok rá, mire a munkahelyemre érek, megszárad a hajam. Hét és fél perc kerékpárral, nyugis tempóban, hogy ne izzadjak meg.

Az étterem a partra néz, nagy terasszal, a kis asztalokon már kint van a virág, pedig a strand még csak ébredezik.

Gregorio nyitott, de már Floriza és Ella is a konyhán van. A reggeleket Gregorióval ketten csináljuk végig, nem annyira nagy a forgalom. Gregorio hosszú fekete haja a nyakába lóg, ábrándos a tekintete, nagyon csípik a nők, látszik rajta, hogy amolyan művészféle, akit valójában az apja benyomott az éttermébe, hogy dolgozzon végre valamit. De Gregorio rendes és jólelkű srác – és hát mióta baj az, hogy valaki a szabadidejében verseket ír a telefonja jegyzetalkalmazásába?

Mivel spanyolos, angolos és olaszos vagyok, Gregorio apja, Jeraldo meglátta bennem a lehetőséget. Még akkor is, ha egyáltalán nem volt tapasztalatom a felszolgálásban, ennek megfelelően nem kevés poharat borítottam fel eleinte az asztalokon és törtem össze kétbalkezességem okán. Viszont a megrendelések felvételében nincs jobb nálam, és most már gyakran fizetőpincér is vagyok. Ha Gregorio és az apja tudnák, hogy a marketingjüket is rendbe tudnám rakni… de állj. Itt én Sonia vagyok, az olasz lány, aki Praianóban nőtt fel, és világot akar látni. Azt hiszik, a húszas éveim végén járok és nemrég szereztem meg a másoddiplomámat. Mire nem jó egy profi hamis útlevél. Vagy több.

Ami nélkül valószínűleg már életben sem lennék.

De most mindjárt felveszem a korán kelő apartmanlakóktól a reggeli megrendeléseket, tizenegyre tojásszagú lesz a hajam, de kapok egy óra szünetet, és csinálom, pörgetem a bizniszt, mert nincs más lehetőségem, és mert addig is tennem kell valamit, amíg biztonságban tovább tudok állni innen, hogy megvalósítsam a nagyon is kockázatos tervemet.

Bon giorno, buenos dias, good morning, Sonia, Sun, Sunny. Szolgáld fel szépen a reggelit a gondtalan nyaralóknak.

Szonja

2015. február 7.

Tégláshegyes

– És akkor ki fogja nekem szállítani a híreket? – sopánkodik apám felesége. Tudom, hogy anyám is csak azért fogadta látszólag örömmel az új és szerinte „komolyabb” állásomat, mert nem akarta, hogy tudjam: igenis várja tőlem a bulvárhíreket azokról a celebekről, akiket állítólag sosem néz a tévében.

– Hát majd az internet? Vagy valamelyik magazin…? – kérdezek vissza.

– Azok hamis hírek, pont neked mondjam, aki segít kitalálni őket?

Nem válaszolok. Részemről megtettem, amit a haza diktált, bejelentettem az összes rokonomnak az állásváltoztatásomat. Ancsinak, apám feleségének ez azért fáj, mert a településükön ő a hírvivő. Nagy a respektje, egyrészt a polgármesteri hivatalban dolgozik, másrészt a „mostohalánya” a tévés híreket mindig előbb tudja, mint mások. Ki terhes, ki válik, ki van elvonón… Persze azért megszűrtem a híreket, amelyeket Ancsinak továbbítottam. Már amikor ellátogattam hozzájuk. Havonta egyszer, mert jó gyerek vagyok, és mert annak idején komolyan megviselt a szüleim válása, de ezen a pszichológus szerint, aki a tévében dolgozik (és a sztárjainkkal mindig van dolga), már rég túl kell lennem.

Apám állatorvos itt, Tégláshegyesen. A klinikán lévő állását cserélte erre, néhány évre rá, hogy megtörtént az az emlékezetes eset, és lebukott anyu előtt Ancsival, de úgy ám, hogy kiderült: ez már szerelem – most ezt nem akarom visszaidézni, mert elég zűrös időszak volt az életemben, meg is húztak a gimiben akkor matekból, akár rá is foghatom, hogy a magánéleti dolgok miatt. Persze beszélhetnék arról is, hogy előtte nyitott házasságuk volt, de én erről nem tudtam; mint később – akaratom ellenére – anyu elmagyarázta: így akarták feldobni az „unalmas hétköznapokat”, na, ez lett a vége.

Apu azt mondja, szerinte szórakoztatóbb lehetett a tévés állásom, mint amilyennek az új ígérkezik, de egy felnőtt nő életébe aztán nem fog beleszólni. Feltételezem, az ő klinikai állása is szórakoztatóbb lehetett, mint Tégláshegyesen beadni a kutyáknak a veszettség elleni oltásokat. Azonban ki tudja, mert itt még részt vehet lovak, tehenek és mindenféle, leginkább csak fotón létező állatok ellésén is. És ez talán szórakoztató, bár nem vagyok egészen biztos benne.

Tűnődöm, vajon az ikertesóimnak kell-e tudniuk az állásváltoztatásomról. Aztán úgy döntök, az ő életüket az ő korukban tuti nem fogja felforgatni ez a bejelentés, majd osszák meg velük a szüleik, ha akarják.

Szóval lefestem apáméknak, hogy mivel foglalkozik a cég, ahová átigazoltam, apám legalább megérti, mert a környezetvédelem az ő munkájában és életében is fontos, Ancsinak pedig megígérem, hogy azért majd a hírek forrásának közelében maradok, bármit is jelentsen ez a homályos ígéret.

– Milyenek voltak a felvételi beszélgetések? Milyenek lesznek a kollégáid? – kérdezi apám.

– Minden szuper. Sőt. Egészen megnyerőek voltak – bólogatok.

Voltaképpen én lepődtem meg a legjobban, amikor találkoztam velük. Először csak a HR-es asszisztensével, egy szűk gatyás, kedves mosolyú, kissé kopaszodó, hallgatag harmincas pasival. Aztán a HR-essel, egy másik HR-essel, a leendő osztályvezetőmmel és a cég második emberével is.

– Az utolsó megbeszélés egy kötetlen vacsora volt, Marcit is elhívták – mesélem. – Azt mondták, náluk igazi baráti a csapat. Nemrég lett belőle zrt., előtte kis cég volt, és mint mesélték, igazából szeretnék megőrizni a bensőséges jelleget.

– Marcinak tetszett? – Apám hozzáállása fura Marcihoz. Azt hiszem, egy kicsit folyton rivalizál vele. Az első fiú, akit komolyan vesz, igaz, a válásuk után nem is mutattam be senkit, pedig tényleg szép kis esetek voltak a repertoáromban a (mint véletlenül kiderült számomra): női bugyit kedvelő népi táncostól a rockgitárosig, aki töretlenül hitt benne, hogy a haja mosás nélkül öntisztulni fog néhány hónap alatt. De persze még sorolhatnám, mert volt egy igen durva korszak az életemben, amikor önmagamat keresgéltem, ha már – úgy éreztem – az apámat és az addigi biztonságot elveszítettem. Sőt egy fél évet ma is igyekszem elfelejteni, de sajnos nem tudom, elég kemény nyomokat hagyott a testemen és a lelkemben. Elhessegetem a sötét gondolataimat.

– Hát azt mondja, ki kell próbálni. Kicsit nyálasnak tartja őket – mosolyodom el. – De tudod, nekem mániám az esőerdők meg ilyesmi… – teszem hozzá félig viccesen. Nem értem, miért kell magyarázkodnia az embernek, ha egyszer végre egy normális ügy mellé állhat, és még fizetést is kap érte. Nem sokkal jobb ez, mint a Rettegők című új magyar sorozat félig és teljesen amatőr szereplőiről összetákolni néhány hihetetlen sztorit, ami esetleg érdekelheti a bulvársajtót?

– Aha. Hát akkor miért nem a Greenpeace-hez mentél aktivistának?

– Remek fizetést kapok, és jó ügyért fogok dolgozni – vonom meg a vállam. – Bele kellett ásnom magam néhány nagy környezetszennyezési ügybe, hogy megkapjam az állást. Jó volt a bemutatkozás, tetszik a cég, frissek, fiatalosak. Egyedül a cégvezetőt nem ismerem… még. De majd eljön az ideje.

– Mikor kezdesz?

– Hétfőn.

– Ez gyorsan ment. Azért majd lecseréled a kocsidat is? Elég nagy a füstje, tudod, biztos nem kedvelik a cégnél, hogyha egy alkalmazottjuk tizenöt éves dízelautóval jár.

– Aha, és majd hátizsákot veszek és bicajjal járok be dolgozni – biztosítom. – Kevesebbet fogok fürdeni, és nem használok szappant.

Nem hiszem el, hogy mindenki ezekkel a hülyeségekkel jön.

És igen, lehet, hogy veszek egy új kocsit a régi, füstölgő Opel Astrám helyett. Végül is a tévénél sem volt rossz a fizum, de még egy régebbi ballépésem miatt vár rám néhány törlesztőrészlet, ami miatt egészen idáig nem gondolkodhattam új autóban. Hát nem voltam az a meggondolt típus sosem… De az ajánlat jónak ígérkezett, majdnem nyolcvanezer forinttal többet fogok hazavinni, úgyhogy előbb-utóbb akár majd egy fiatalabb kocsira is gondolhatok.

És végre komolyabb állásom lesz. Úgy érzem majd, hogy jobbá tehetem a világot.

Tina

2015. szeptember 13.

Budapest

Látta, hogy hamarosan óriási vihar kerekedik. Szombat volt, és egy buli kilátásban, de az otthonból nem mehet ma el, mert beszólt az egyik nevelőnek. Állt az ablaknál, és arra gondolt, milyen szar is az élet. Amikor bekerült, azt mondták, átmeneti a gondozásba vétel. De az anyja nem állt le a piával, és úgy hallotta a gyámjától, hogy tartóssá válik a gondozás. Márpedig ha még egy évet le kell itt húznia, akkor felvágja az ereit. Majdnem tizenhat évesen nem kellene itt dekkolnia, hiába van a fővárosban, semmit, de semmit nem tud csinálni magával, még egy buliba sem tud elmenni. Talán ebben az évben meg fog bukni, hogy szórakoztassa magát. Csak hát akkor prolongálja az ittlétet. Nem, átbukdácsol majd idén is, ahogy az előző tanévben. Leszarja az egészet, erre jutott.

– Jusztina, csukd be az ablakot – szólt az egyik nevelő, amikor már cibálta az ablakkeretet a szél, és az eső is elkezdett cseperegni.

– Tina, nem Jusztina – motyogta, de inkább magában. Az anyja nyilván a születésekor is alkoholmámorban fetrengett, ha képes volt ezt a nevet adni neki, amivel gyerekkora óta cikizték még a faluban, aztán a suliban is. Nyuszipina, ez volt a legkedvesebb, de a Nyúzott pinától kezdve a lehető legdurvább neveken szólították. Fájdalmas kísérleteket tett, hogy legalább az állítólagos barátnői Tinának hívják.

Mivel a nevelő, egy hórihorgas, kellemetlenül pásztázó tekintetű, negyven-akárhány éves, dohányszagú, ritkás szakállú férfi még mindig ott állt mögötte, Tina behajtotta az ablakot. A szél is keményebben munkához látott, és az ablak ellenállt, de végül a lány bepattintotta, bezárta. Akkor már kövér cseppekben esett az eső, az ablaküvegen is kopogott. Hiába a szar idő, neki el kell mennie arra a bulira. Semmi más érdekes nincs az életében. Majd megint szív egy pár slukkot, ha megkínálják, mint a múltkor. Akkor legalább sokat röhögött, amíg el nem aludt. Azóta Pici, a szobatársnője mondta, vannak sokkal jobb tabletták is, de ő, amióta látta Vikit felpörögni a fesztiválon, aztán összeesni, és aztán soha többé nem láthatta őt – na, azóta azért volt egy kis félelem benne a tablettáktól. Viki állítólag kómába esett, mások szerint bekattant, de azt is hallotta, hogy visszakerült a szüleihez, akik egy csapásra megváltoztak és gondoskodó szülőkké váltak, amikor meghallották, mi történt a lányukkal. Hát persze, hiszi a fene. Ez csak a mese nekik, fiatalkorúaknak. Hogy vannak még csodák.

Pedig nincsenek.

Már javában dörgött az ég, amikor elhatározta, hogy akkor is elmegy. Bár nagyon komoly büntetési tételek vannak érvényben, itt élni annyi, mint tetszhalottnak lenni. Egyetlen nevelőtanárral volt jóban, de ő, Erzsike most nem dolgozott. Csak az árgus szemekkel bámuló szakállvokál, aki néha megveszi a csajokat az otthonban, egy szopásért fizet, de még egy mellsimogatásért is ad némi pénzt. Hát neki, Tinának alig volt melle, de legalábbis lapos, ahogy az egész teste is vékony, inas, úgyhogy nem sok pénzt kereshetett volna simogatással. Épp elég volt, amit látott gyerekkorában, meg is ölte volna a szakállvokált, ha ki mer kezdeni vele. Egyébként volt neve, de Tina számára még annyira sem volt jelentősége, hogy megjegyezze.

Beállt a zuhany alá, már kezdte megszokni a peremnél letöredezett csempe látványát, és azt is, hogy hétvégén délután nincs meleg víz – kifürdik a többiek, akik éppen nincsenek eltiltva a kimenőtől. A langyos vizet végigfolyatta a testén, a haját is a rózsa alá dugta. Majdnem a háta közepéig ért a sima, koromfekete haja. Gyorsan megmosta, alig volt már a samponos flakonjában, de vízzel felhígítva még elég volt, hogy habozzon a haja, amikor dörzsöli. Kiöblítette, átszappanozta a testét, aztán gyorsan a borotvával lehúzta a szőrt a szeméremdombjáról. Erős szőre volt, de a lábán és a karján még csak nem is pihédzett, egyelőre szerencsésnek tartotta magát. Legalább ebben szerencsés.

Megtörölközött, maga köré tekerte a törülközőt, és vizes strandpapucsában visszaszaladt a szobájukba. Elfogyott a testápolója, gyorsan kölcsönvette Piciét, villámmozdulatokkal bekente magát, felvette a fekete alapon fehér pöttyös bugyiját, a fekete push up melltartóját, amiben legalább úgy nézett ki, mintha lenne melle, belebújt a szűk farmergatyába, aminek a térde el volt szakítva, felvett egy fekete, hosszú ujjú, szűk pólót, a tornacipőjét és a farmerdzsekit. Egy kis tűnődés után bepakolta a fontos cuccait: az arckrémet, a dezodort, a telefonját, a töltőt, a szempillaspirálját, a pénztárcáját az irataival, még valami füzetet is hozzácsapott, ami az ágyán hevert, szükségtelen volt, de már nem volt kedve kivenni, bedobta még a fülhallgatóját, illetve a másik farmergatyáját, a strandpapucsát, a napszemüvegét, a pólóit, a sálat és a műbőr dzsekit a hátizsákjába. A tankönyveihez hozzá sem nyúlt. Letérdelt, benézett az ágya alá: igen, ott volt a szájfény, amit egyszer egy női hetilaphoz csomagoltak. Végre egy normális ajándék. Előkotorta, és azt is bedobta a hátizsákba. Az ágy alatt akadt rá az esőköpenyére is, minden mindegy alapon azt is begyűrte a zsákba. És a kölni! Amit tavaly karácsonykor kapott! Igaz, hogy túl virágos az illata, de mégiscsak… elviszi. Bedobta a kupac tetejére.

Kinézett az ablakon. Fújta a szél az utcán a faleveleket, különös játékot játszottak a nedves aszfalton, a vihar viszont elvonult, az eső elállt. Egy férfi kutyát sétáltatott, Tina nézte, és elszomorodott. Mikor lesz neki kutyája, akit szerethet… vagy bárki, akit szerethet. De ezt már végigzongorázta magában rengetegszer. Nagyon-nagyon sokszor, úgyhogy bele is fáradt. Majd talán egyszer lesz egy kutyája. Ha lesz hová hazavinnie. Nyilván a kutya a legelérhetőbb, az viszontszereti a gazdáját, nincs konfliktus, kész.

Meg kell várnia, amíg besötétedik.

Akkor aztán, amikor a portás sráchoz belóg majd Melinda a másodikról, mert már hetek óta ott dugnak a fülkében minden szombaton, ő majd elmegy. Fogja magát, és elmegy, aztán vissza sem jön. Bulizik egy jót, aztán elkezdi majd élni a saját életét, nevelők meg tanárok nélkül. Hogy hogyan, az még nem volt tiszta előtte, de bízott benne, hogy menet közben majd kitalálja.

Szonja

2015. február 9.

Budapest

– Ez lesz az irodád – mondja a főnököm, Varga, aki valójában a projektigazgató, és a kommunikációs osztályt is vezeti, ahová rajtam kívül az asszisztensem és egy titkárnő tartozik. – Nem túl nagy, de van egy nevezetessége. Előtted itt halt meg az egyik kollégánk… Na jó, csak vicceltem. De azért lecseréltetheted a bútort, ha nagyon nem tetszik.

Körülnézek a világos szobában. Nem is merném elárulni, hogy eddig én egy légterű irodákban dolgoztam, sosem volt külön szobám, csak egy íróasztalom meg egy laptopom, aztán kész. Itt meg kilátás egy parkra, a folyosóablakból a budai hegyek egy részletére, bármikor egy ugrás a Daubner és egy szelet fincsi süti, kávézók a környéken, és az egész sokkal-sokkal nyugisabb, mint a tévénél. Majdhogynem a város közepén vagyok, egy világos, napfényes irodában, minimál berendezésű szoba, egy íróasztal, fotel, négy szék a sarokban és egy kerek kis asztal.

– A laptop új, majd délelőtt jön az informatikusunk, és a telefonodat is átadja. – Na, még mondja valaki, hogy nem csíptem meg a világ legjobb állását. Igyekszem elrejteni a mosolyomat. – Működik itt egy étterem a szomszédban, gondolom, a HR-en már mondták, hogy havi húszezer forintos utalványt adunk a kollégáinknak.

– Nem – rázom meg a fejem, és kinézek az ablakon. Messziről indultam, meglehetősen messziről, mert nagyon megnehezítettem a saját utamat, de végül mégis révbe érek. Még ebédjegyet is kapok. A röhögés fojtogat, de igyekszem komoly képet vágni.

A cég elődje már öt éve indult, de a jelenlegi vezetés két éve vette át. Fő profilja a környezetvédelem, de az egyik kapcsolódó cég, amely ugyanabban a tulajdonban van, és a nevében is csak egy betű az eltérés, környezetbarát megoldásokkal foglalkozik, ők is az általunk bérelt irodaházban székelnek.

Ezt ebéd közben tudom meg a kolléganőimtől, Nórától, a leendő vagyis mostani asszisztensemtől (még egyszer hangsúlyozom: asszisztensem is lesz!), és Kittitől, a titkárnőtől. Alig néhányan vagyunk nők az egész, száz fő körüli cégnél, ideszámítva a nagyfőnök titkárnőit is. Pedig a nők tapasztalatom szerint tudatosabbak a környezetvédelemben, a tévében például csak mi használtuk a szelektív szemetest, de ezt az infót magamban tartom.

Nóra folyton felugrál sóért, borsért, ásványvízért, Kitti csupa mosoly és halálian nyugodt. Nóra a harmincas évei elején, Kitti a végén járhat, és amíg átsétáltunk, csak arról beszéltek, hogy milyen jó helyre kerültem.

– Sok lesz a munkád – mondja Kitti, miközben a rántott csirkemellet szabdalja miszlikbe a tányérján. – Most akarják felpörgetni a dolgot. Én az elejétől itt vagyok, és eddig nemigen törődtek a cég megismertetésével és a megítélésével, mindenki nyomta látástól vakulásig. De most már fontos a respekt, meg hogy minél többen tudjanak rólunk.

– Mi változott? – kíváncsiskodom.

– Hát sok minden. Például EU-támogatásokat nyertünk el, és előbb-utóbb nemcsak a szakmának, hanem a nagyközönségnek is eszébe kell jussunk, ha környezetvédelemről van szó.

– Szóval jó hely?

– Majd meglátod. A főnökünk, a Varga elég idegesítő tud lenni, de alapvetően minden rendben vele, kivéve, hogy néha nem mos fogat reggel, olyankor kerüld el messzire. Most született a második gyereke, ő meg nagyon akar bizonyítani a nagyfőnöknek.

– Róla még semmit sem tudok.

– Túl sokat mi sem – rázza a fejét Kitti. – Nóra gyakornokként nála kezdett, a titkárságán, talán ő…

– Tudta a nevemet, de velem sosem kommunikált. Köszönt, jó reggelt, Nóra, és ennyi. Tegeződünk a cégnél, ő mégis mindig jó reggelt, szép estét, ilyeneket mondott nekünk. Kősziklának nevezték a csajok egymás között. Tófalvi Kőszikla Gusztáv.

– Szóval nem valami közvetlen – mondom, és a salátámat piszkálom. Őrület, hogy folyton le akarok fogyni, de sosem tudok. Most például Kitti csokitortáját bűvölöm, és kit érdekel, hogy egy tízest le kéne adnom, szerintem veszek egyet én is. – Még nem is találkoztam vele.

– A májusi partin tutira fogsz. Az a szívügye. A zöldmajális – vágja be az utolsó falatokat Nóra, én pedig elmegyek egy tortáért, miközben megfogadom, hogy beiratkozom egy közeli konditerembe. Nóra később felvilágosít: a sportoláshoz is hozzájárulást ad a cég. Őrület. Sosem dolgoztam még ilyen helyen.

– És mi történt az elődömmel? Hová ment innen? – kérdezem desszert közben.

Csak az evőeszközök csörgését hallom. Kitti a tányérját nézi, Nóra a mobilját nyomkodja. Végül Kitti megszólal.

– Nem volt igazi elődöd. Sajtós volt, nem PR-es.

– Jó, de akkor a sajtóssal.

– Ő… szerencsétlenség történt… Meghalt.

Nem mond többet. Hallgatunk. Szíven üt ez az egész, pedig nem is ismertem. Most már a nevét is tudom Kittitől, Herendi Tamás. A fenébe. Tudom, hogy senki sem tehet róla, mégis elmúlt a jó érzésem, már nem vagyok feldobva, amikor visszagyalogolunk az irodába.

Ebéd után aztán gyorsan megkapom az első feladataimat. Sajtóközlemény, persze utána kell járnom, úgyhogy rohanás az egyik szakértőnkhöz, egy emelettel feljebb, aki beavat az építkezési bontás során keletkező veszélyes hulladékok titkaiba, és segít megfogalmazni egy ajánlást. Aztán felkészülni egy másnapi megbeszélésre, az EU-pénzek elköltésének projektjei, kommunikációja. Felkészülni egy külsős szakértővel egy televíziós beszélgetésre, amit a cégünk intézett, és szeretnénk, ha jó színben tűnnénk fel. És még egy nagy paksaméta, környezetbarát anyagokról, jó lenne memorizálni. Kavarog a fejem, és tök sötét van, amikor hazaindulok.

Este otthon rákeresek Herendi Tamás nevére a neten. A sajtós Herendihez érkezem, majdnem elájulok. Harminckét éves volt, amikor idén meghalt. Harminckettő. Nem ismertem, mégis elkeserít.

Amikor Marci hazajön az edzésről (rögbizik, és hiába csak hobbi a rögbi a munkája mellett, annyira kevesen űzik ezt a sportot Magyarországon, hogy a válogatottban is benne van), még mindig ez jár a fejemben.

A vacsoránál elmesélem neki. Azt mondja, talán balesete volt, de most ürítsem ki a rossz dolgokat a fejemből.

Megnézünk egy filmet elalvás előtt az ágyban, vagyis mindketten belealszunk. Másnap nehéz napom lesz.

Márton

2016. június 6.

Budapest

A férfi nem is gondolta, hogy ennyire könnyen feltöri ezt az oldalt. Röhejes. Egy közepes méretű vállalkozás, csomó online értékkel, és akkor tele van hibával a forráskódjuk. Egyesével rögzítette, hol és hogyan hatolt be, mit talált, és persze azt is leírta, hogy milyen károkat tudna okozni. Elég vicces, átállíthatna árakat, rendelhetne, kiszállíttathatná, anyagokat küldhetne tovább, bizalmas anyagokat hozhatna nyilvánosságra, hát sokmilliós kárt tudna okozni egy-két óra alatt. Ha akarna.

De Csík Márton etikus hacker, így persze nem okozott kárt, hanem a megbízó felkérésére feltörte az oldalt, megnézte a gyenge pontjait, hogy aztán majd biztonságossá lehessen tenni.

Kevesen tudták, hogy ilyesmivel is foglalkozik, nem reklámozta magát, volt is oka rá – egyébként sokkal unalmasabb állása volt, egy médiacégnél ő volt az egyik informatikus. A rendszert többek közt ő tartotta naprakészen, jó állás volt, de semmi izgalmas. A munkatársak általában elfelejtettek jelszót cserélni, meg ilyen feladatai voltak a rendszerkarbantartás mellett.

– Kérsz melegszendvicset?

Anna a konyhából kiáltott a nappaliba.

– Aha… köszi – felelte, még ügyködött egy kicsit a laptopján, aztán lecsukta a fedelét.

– Milyen napod volt? – érdeklődött a konyhában a lány. Barna bőr, barna haj, zöld szem, a színeikben hasonlítottak egymásra. Csak míg ő atletikus és izmos alkat volt, Anna egészen karcsú, Márton szerint híznia kellene, hogy egy kis izom épüljön rá, és legyen karja meg vádlija is. De hát ki meri ezt megmondani egy nőnek?

– A szokásos.

– El kéne járnod megint edzésekre, nem?

– Talán. Futni járok, meg… tudod.

– Oké, de nem hiányzik a csapatjáték?

– Nem tudom. Kevés az időm – ütötte el. Befalta a négy dupla szelet, sajttal és sonkával vastagon megtöltött melegszendvicset, aztán megköszönte a vacsorát, és ment is vissza a laptopjához.

– Ma este… lenne egy találkozóm – fordult hozzá a lány.

Márton megállt a konyhaajtóban, aztán visszafordult.

– Még egy kicsit nem lehetne… adni a látszatra? – kérdezte. Tudta, hogy nem várhatja el a másiktól… mégis.

– Nagyon diszkrét leszek.

– Anna, nem tudsz olyan diszkrét lenni, hogy ne bukj le. Tudod.

– Nem lebukás – hangsúlyozta a második szót a lány. – Rengetegen élnek nyitott párkapcsolatban. Tudod, randiznak másokkal, hogy egy kicsit felfrissítsék az alapkapcsolatot.

– Négy hónap együttélés után? – fakadt ki Márton. – Nem tudnál egy kicsit még várni… lojális lenni?

– Tudod, hogy jó itt nekem – lépett egészen közel hozzá Anna, és az arcát a férfi karjába fúrta. – De kezdek megőrülni.

– Mit gondolsz, én nem?

– Jó, akkor mondd meg te. Mennyi időre van még szükséged?

– Nem tudom. Talán hetek, talán hónapok…

– Vagy talán évek? – nézett a szemébe a lány.

– Nem, az biztos nem – felelte, de közel sem volt olyan bizonyosság a hangjában, mint szerette volna. – De tudod mit – kezdte hirtelen –, menj el ma nyugodtan. Ismerlek, tudom, hogy diszkrét leszel. Ne menj bele semmi hülyeségbe. Biztos, hogy akivel találkozol, ő…?

– Senki sem ismeri a köreidben. Semmi köze a problémához… sem. Gondolhatod, nem vagyok hülye. Egy srác a szomszéd irodaházból. Együtt szoktunk ebédelni a WestEndben. Alkoholforgalmazó cégnél dolgozik.

– Jól van. Oké. De…

– Minden rendben lesz.

Anna puszit adott a férfi arcára, aki magához ölelte, és arra gondolt, milyen jó, hogy itt van, hogy nem hagyja őt egyedül a hülye gondolataival.

Aztán amikor a lány elment, kinyitotta a laptopját, és megnézte, mi a helyzet a titkosított kapcsolaton folytatott levelezésével.

Meghökkent, de meg is örült, amikor egy rövid, de határozott levél várta.

Hát elkezdődött. Erre várt már hónapok óta.

Szonja

2015. március 13.

Sopron

Ki a legjobb vezető? Hogyan működünk csapatban? Vicces a feladat, de úgy kevésbé, hogy a szakadó esőben kell bekötött szemmel odatalálnunk egy pontra úgy, hogy az utasításokat walkie-talkie-n kapjuk. Esőköpeny, sportcipő, csúszik az erdei ösvény (már ha rátalálunk az ösvényre), egymás vállába kapaszkodunk, mint az iskolások. Tippek mindenkitől: jobbra menjünk, balra, a nagy fa, amit mondanak, inkább háttal nekünk lehet, teljes a káosz, pedig csak heten vagyunk a csapatban. A főnökünk a főnököm a munkában is, a Varga. Előttem Nóra, az asszisztensem, mögöttem Pali a pénzügyről. Kurvára unom már, hogy az esőben tekergünk, a farmerem combközépig átázott, a cipőmből csavarni lehetne a vizet. A kapucni rálóg a szemkötésemre, de azért óvatosan felemelem a fejem, és megpróbálok kinézni a kötés alól. Gyors körbekémlelés, aztán leszegem a fejem. Remélem, nem vettek észre. Ugyanis mindenki kémlel, sőt a főnököm egészen feltolta a szemkötőjét, és a célpontot pásztázza.

Szóval csak megjátsszuk, hogy csapatmunka, távvezérlés, meg milyen nehéz odatalálnunk. Kicsit meg is nyugszom, hogy a közelgő este nem a Lővérekben, a fák közt fog érni minket. Azért elgondolkozom rajta, mi a fenéért fizet ki a cég egy ilyen tréningért majdnem tízmillió (igen, tíz) forintot a három napért, ha senki sem veszi komolyan a feladatot.

Még egy kicsit tipegünk ide-oda a fák között, aztán „nagy nehezen” odatalálunk a célponthoz, a szálloda hátsó kertjének kapujához. Tízmillióért felépül a jó kis csapatunk.

Tegnap már voltak feladatok érkezés után, például mindenkinek ki kellett szaladnia a kertbe és összeszedni három tárgyat (kicsit, nyilván), ami jelképezi szerinte a céget, önmagát, és a harmadik: a jövőjét a cégnél. Még ilyen hülye feladatot. Mert mit találtunk a tavaszi kertben? Kavicsot, letört, vékony faágakat, használaton kívüli virágcserepeket. Igazán nincs túl sok kreativitás a feladatban, el is határoztam, hogy alaposabban utánanézek a tréningcégnek. Öt emberrel képviseltetik magukat, egyikük sem pszichológus végzettségű, oké, én nem ragaszkodom hozzá, de sajnos tegnap előjött egy kis sírás, a pénzügyi asszisztensből kitört egy régi sértettség, amit a főnöke idézett elő valamikor, és ott maradt megoldatlanul.

Mivel új vagyok, viszonylag kívülről tudom nézni ezt az egészet, és simán megállapítom, hogy ez a csapat úgy is tudna épülni, ha a hülyeségeket (feladatok) kihagynánk belőle, és csak együtt ebédelnénk vagy vacsoráznánk. Ugyanez lenne az eredmény, de persze akkor nem kéne nyirkos cuccokat szárítgatni, meg azon gondolkozni, hogy na vajon tényleg mit jelképez, ha az egyik projektvezető, aki „zölden” látja a világot, kitépett egy fűcsomót, hogy azzal illusztrálja a céget a többieknek? Mondjuk, én annyira nem vagyok még környezettudatos, de eszembe sem jutna kitépni a növényt az élőhelyéről.

Tegnap este már elkezdődött a mulatság, hát mivel mással, activityvel, mert a moderátoraink vagy inkább kiképzőink úgy érzik, minden másodpercben valamilyen feladatot kell adniuk nekünk, hogy megdolgozzanak a pénzükért, hát fogyott egy kis alkohol is, de azért felnőtt emberek nehezen oldódnak fel, amikor olyasmiket kell elmutogatni például, hogy „kísérleti növény a klímaváltozásra való felkészüléshez”.

A nagyfőnökünk nem jött el, még sosem találkoztam vele, pedig lassan már egy hónapja a cégnél dolgozom.

Miután beevickélünk a célba, felrohanok a szobatársnőmmel, Nórával, előzékenyen felajánlja, hogy elsőként zuhanyozzam, de ragaszkodom hozzá, hogy sorsoljunk. Ő a nyertes, én egy szál bugyiban és pólóban várom az ágyamon, hogy végezzen.

– Szerintem ez a csapatépítés elég béna – mondom, amikor kilép, és nyitva hagyja maga után a fürdőszobát.

– Hát az biztos, hogy nem olyan jó, mint amikor Marcsi szervezte tavaly.

– Ki az a Marcsi?

– Hát… ő HR-es volt nálunk.

Már a fürdőszobából szólok vissza.

– És miért hagyta ott a céget?

Folyik a víz, el kell zárnom, hogy halljam a választ.

– Nem hagyta el. Baleset érte.

– Micsoda? – Meztelen vagyok, mégis kidugom a fejem a fürdőszobából. – Milyen baleset?

– Elütötte egy autó és meghalt.

– Hány éves volt?

– Huszonkilenc.

– Jézusom – lehelem. – Ez rettenetes.

Nóra nem válaszol, én pedig lezuhanyozom és szárazra törölöm magam. Amikor újra kilépek a szobából, muszáj megkérdeznem:

– És az elődöm… Herendi hogy halt meg?

– Szívinfarktus. Egy pillanat alatt elvitte.

– Lehet, hogy kéne kérnem veszélyességi pótlékot – motyogom. És közben megszületik bennem egy elhatározás. Valószínűleg hülyeség, de akkor sem bírok a kíváncsiságommal.

Szonja

2015. március 19.

Budapest

– Nem akarjuk újra és újra felszakítani a sebeket – mondja könnyes szemmel Herendi Tamás apja, de azért leültet a nappaliban. – A feleségem nem akar magával… vagyis senkivel sem szeretne beszélni.

– Megértem – mondom halkan, és tényleg nem tudom, miért jöttem ide. Csak hogy még rosszabbul érezzék magukat, és én is még szarabbul érezzem magam?

– De azért kedves, hogy legalább gondol ránk… És hogy gondolnak a fiamra a cégüknél. Mit is mondott a telefonban, maga az… utódja? – csuklik el a hangja. Bólintok. Nemigen tudok megszólalni. – Hát a cégük, a GreenDay rendes velünk. Magukra vállalták a… temetést… és segélyt is kaptunk. Elég komoly segélyt.

– Sajnálom – motyogom. – Nem tudom, miért jöttem ide. Nem lett volna szabad… Csak kíváncsi voltam…

– Hogy kinek vette át a helyét. Megértem. Nézze, itt van néhány fotó róla. – A kerek, horgolt terítővel letakart asztalra tesz egy albumot. Óvatosan kézbe veszem. Herendi Tamás mosolyog rám az első oldalon, fehér pólóban, farmerben, nedves, szőkés hajjal, izmos, kicsit nagydarab, szimpatikus srác.

Nem bírok továbblapozni.

– Tomi nagyon jó gyerek volt. Már az egyetem után elköltözött, de csak ide, két házzal odébb, ott bérelt egy lakást, hetente többször hazajött esténként, együtt drukkoltunk, amikor meccs volt a tévében, néhányszor elvitt a barátaival valami modern teraszos kocsmába, hogy ott nézzük a vébét. Ő volt az igazi jó gyerek. – Most már sír. Én sem bírom könnyek nélkül. – Talán túl sokat dolgozott, túl sok volt a stressz… Nem tudom.

– Meccsen történt? – kérdezem. Tudom, hogy ő maga is focizott.

– Nem, dehogy. Munka után néhány kollégájával névnapot ünnepeltek valahol. Aztán még visszament az irodába, dolgozni… és ott lett rosszul… A takarító amint meglátta, mentőt hívott, de nem tudtak segíteni rajta – sóhajt. Nyilvánvalóan már több ezerszer végigpörgette magában a történteket. – Nem tudni, mi lehetett a kiváltó ok. Ez a legnehezebb. A tanácstalanság. Meg a hiány – küszködi ki a szavakat.

– Nagyon sajnálom – állok fel. – Nem kellett volna idejönnöm. Nem lett volna szabad…

– Köszönjük az együttérzését – fogja meg a kezem. – A barátnője, Eni még mindig nem bukkant elő? – kérdezi.

– Hogy érti? – állok meg, pedig már elindultam az előszoba felé.

– Hát hogy a temetésen találkoztunk vele utoljára. Aztán… pár napra rá felhívott, hogy el kell mennie, nem bírja tovább. És mindenkinek jobb lesz így… – mondja. – Nagyon furcsa volt a hangja. Kértük, hogy adjon hírt magáról, jöjjön el hozzánk, ha kipihente magát, de legalább hívjon fel időnként. Azonban semmi hír felőle. Azóta sem. Nagyon megviselte… Remélem, nem akarja eldobni az életét… – Hangosan fújja az orrát. Semmi sem jut eszembe, csak állok, és később, a bejárati ajtóban megszorítom a kezét.

Aztán már csak otthon ugrik be, hogy ha már idáig eljutottam, beszélnék Enivel is. Elnézést kérve hívom fel, és kérem el Eni elérhetőségeit. Tamás apja megígérteti velem, ha sikerül Enit elérnem, akkor feltétlenül értesítem őt, mert nekik a feleségével már jó ideje nem sikerül.

– Nekem ez egy kicsit önkínzásnak tűnik. Utánajársz egy számodra ismeretlen férfi halálának, emészted magad miatta, érdekel, mi volt vele, csak mert az elődöd volt – rázza a fejét Marci, amikor este elmesélem neki, mi történt. – Rengeteg energiát veszítesz ezzel.

– Igen, de most tudtam meg, hogy valóban a szobámban halt meg.

– Szonja, ha ez ennyire zavar, kérj másik szobát – fogja meg két hatalmas tenyerével az arcomat. Olyan jóképű, ég a szeme, amikor így igazán rám figyel. Kicsit már borostás lett reggel óta, a sötétbarna haja tincsekben összeáll, mintha zselézné (holott nem szokta), és figyelmesen nézi az arcomat. – Szerintem a főnököd meg fogja érteni. Nagy az az irodaház, biztosan adnak egy másikat.

– Sokszor jár az eszemben.

– Le tudnád zárni. Főleg, mert van egy csomó munkád, nem?

– De igen. – Ami azt illeti, azt sem tudom, hol áll a fejem, annyira új minden, és úgy kell igyekeznem. Nóra segítsége nélkül szerintem már feladtam vagy kirúgtak volna. Egész más ez, mint a tévében volt. Néha kínlódás, de általában új kihívás. – Csakhogy minden alkalommal, amikor benyitok a szobába, meg amikor leülök az íróasztalhoz, arra gondolok, hogy az elődöm is ülhetne itt…

– Mindig beleéled magad mások helyzetébe. Szerintem cseréltess bútort, ahogy a főnököd javasolta.

– Inkább csak rám hagyta.

– Akkor is.

– Hát jó. Biztosan igazad van. Nagyon sajnálom, de hát nem is ismertem…

Másnap Nórával megbeszélem, hogy szeretném egy kicsit az egyéniségemhez szabni a szobámat. Nem merem még neki sem megmondani, hogy az elődöm szellemétől vagy nem is tudom pontosan, mitől van rossz érzésem. Abban maradunk, hogy fehér, lakkozott íróasztalom lesz, és egy sárga forgófotel. A padlószőnyeget is lecseréltetjük, sárga lesz, mint a fotel. A praktikummal nem foglalkozunk. Ettől biztosan jobban fogom érezni magam.

Szonja

2015. március 23.

Budapest

– Ezt nem értem – nyitok be a pénzügyre. Csak Palit találom ott. – Miért nekem kell jóváhagynom a hirdetés árát?

– Ez csak formalitás. Ami hozzátok tartozik, az elvileg a ti felelősségetek. Ti kötöttétek a szerződést, ti okézzátok le.

– De hát a szerződés nálatok van.

– Igen. Ez egy beépített szűrő. Hogy ne keveredhessen hozzánk fals számla.

A homlokomat ráncolom. Még sosem volt dolgom számlákkal. Itt most a marketing és a PR is hozzám tartozik, de az, hogy hivatalosan nekem kell leokéznom kifizetéseket, még új számomra. Meg hát majdnem minden új. Holnap lesz egy sajtótájékoztató, amelyen mi is részt veszünk. Egy zöldprojekt keretében épülne valahol a Balaton-felvidéken egy sokmilliárdos hotelkomplexum, volt már belőle nagy felhajtás, mi is készíttettünk hatástanulmányt, és előadjuk ezt, mert néhány környékbeli polgármester begőzölt, és a lakosságot is maga mögött tudja. Amennyire átlátom a dolgokat, a szakértőink szerint nem károsítja majd az építmény a környezetet, túlnyomórészt föld-és napenergiát használ, sőt majd visszatermeli az energiát. A kivágott fákat pótolják, háromszor annyi kerül majd visszaültetésre. Ha bárki megkérdezné a személyes véleményemet, hát utálom a fakivágást, meg hát az ígéret csak ígéret, de ebben az esetben annyit utánaolvastam, hogy végül majd az egész környék jól jár a beruházással. Marci kérdezte is, ki a beruházó, hát valami idegen nevű cég, holnapra fel kell készülnöm.

Most nemigen érek rá a saját kis projektemmel foglalkozni, még a lakberendező lánnyal is csak röviden beszélek, aki pedig az új irodabútoromról szeretne velem beszélni a „feng shuit is figyelembe véve”. Ez tetszik. Egy környezetvédelemmel foglalkozó cég, egyre nagyobb, egyre jelentősebb és megkerülhetetlenebb, és a kollégáinak felajánlja, hogy a feng shui szempontjai szerint rendezi be az irodákat. Szuper. Ezt a tévénél sosem kérhettem volna a rém fukar főnökünktől, aki nyilván azt hitte volna, hogy a sok celebtől idegösszeomlást kaptam, ha kértem volna egy feng shuiban jártas lakberendezőt, vagy egyáltalán: új íróasztalt.

A legjobb állást sikerült megszereznem. Az ország legjobb állását.

Este Marci előáll azzal, hogy kik a balatoni projekt tulajdonosai. Két külföldi cég, egyik Máltán, másik Cipruson bejegyezve. Mindkettő offshore cég, na ez nekem nem sokat mond. Marci szerint nem kell ezzel foglalkoznom, de legalább tudjak róla, ha rákérdez valaki a sajtótájékoztatón.

– Szereted ezt az állást?

– Aha. Mindennap tanulok valamit. Zöldenergia, megújuló energia, mit tudom én. Még csak tapogatózom a sötétben – nevetem el magam. – És azért is jó, mert előbb-utóbb nagyobb lakásba költözhetünk, nem? Jobb a fizum, és…

– Nagyon stresszesnek látlak. Még a House of Cards-on is elaludtál tegnap.

A House of Cards a kedvenc sorozatom, most nézzük a második évadot, és tényleg belealudtam, ami valóban nem fordult még elő velem.

– Hát bele kell szoknom. Még nagyon izgulok.

– Hétvégén eljössz a meccsemre? Utána pedig elmehetnénk valahová.

– Egy hétvége kettesben – lelkendezem. – Még megvan a karácsonyi ajándék, amit a nővéredéktől kaptunk. Foglalunk egy szobát Visegrádon!

Örömtáncot járok a konyhában. Nevetünk, Marci elkapja a derekam, aztán vacsora helyett lehúzza a pulcsimat, és már irányulunk is a hálószoba felé.

Szonja

2016. június 7.

Spanyolország, Tossa de Mar

Éjjel kettőkor érek vissza a szálláshelyemre. Tekerés közben azon morfondírozom, vajon innen is tovább kell-e majd állnom? Bár tudom, hogy csak ideiglenes állomás, és hogy szarul is élek itt, valamiért mégis megkedveltem ezt a helyet, és megkedveltem ezt a munkát is, mert átmossa az agyamat. Nem kell a saját problémáimon tökölnöm, mert arra koncentrálok, hogy ne keverjem össze a rendeléseket, ne felejtsek ki semmit a rendelésekből, és időben megkapja mindenki a kajáját.

De most valami mégis megváltozott. Erre várok hónapok óta, ezért csináltattam vagyonokért az útleveleimet, mert bármikor előfordulhat, hogy tovább kell állnom. Sőt, számítok rá. Semmi baj. Felkészültem bármire, mantrázom.

Bezárom magam mögött az ajtót, ledobom a kulcsot az asztalra, aztán kinyitom a laptopomat. Nem a szokásos és normális útvonalat követem, annyit azért megtanultam, hogy a saját érdekemben csak titkos csatornát használjak, ha már kapcsolatot akarok tartani a világgal, vagyis a világnak azon részével, ahol még ott van egy kis lenyomat a múltamból.

Elégedetten bólintok, és átjár a bizsergető izgalom, ahogy elolvasom az üzenetet. Aztán kiszállok, és elkezdek nézelődni a hírek között, de semmi olyat nem találok, ami felkeltené az érdeklődésemet.

Egy dokumentumba írok pár sort, aztán végeztem.

Lecsukom a laptopot, bemegyek a fürdőszobába, utána pedig ágyba bújok. Egy kicsit túlpörögtem ma, úgyhogy égve hagyom a villanyt, és a kezembe veszem az éjjeliszekrényről az agyonolvasott könyvet. Egy krimi az, amelyben a főhősnő megbirkózik az összes akadállyal, köszönhetően a kombinációs képességeinek. Hát én is úgy érzem magam, mint ő: egyedül a világban. De talán mégsem annyira egyedül.

Reggel, amikor felébredek, és már futócuccban ülök az ágy szélén, végigpörgetve az internetet, azt látom, hogy a képem ott virít az egyik legolvasottabb magyar híroldalon. Hevesen dobog a szívem. Egyetlen szerencsém, legalábbis ezzel nyugtatom magam: most egész másképp nézek ki. A fénykép alapján még az anyám sem ismerne most rám. Más kérdés, hogy lassan keresztnevet is kell cserélnem. Ami azt jelenti, hogy a szezon végén talán már útnak is kell indulnom, el innen, ahol azért néhányan tudják, hogy nem Sun meg Sunny az eredeti nevem, hanem Szonja, vagy Sonia, Praianóból. Kérdés, mennyire gyakori név a Szonja. Remélem, hogy az.

Elindulok futni, az az egyetlen napi rutinom, ami megnyugvással tölt el. A pszichológusok azt mondják, azért kezd az ember függeni a mozgástól, mert idővel, ahogy átalakul a teste, az izmai, fogyni kezd és erősödni, rájön, hogy képes uralni a testét. És akkor válik igazi függőséggé, ha már azért csinálod, mert az életedben semmi mást nem tudsz uralni, csak a testedet.

Velem eddig így volt.

De most döntöttem.

Én tettem meg az első lépést.

És most várok. Az a legnehezebb.

Tina

2015. szeptember 14.

Budapest

Kóválygott a feje. Hol a francban van? Úgy lüktet a halántéka, mintha kalapáccsal ütögették volna a fejét. Többször kellett erőltetnie, hogy ki tudja nyitni a szemét. Összeragadt a szemhéja, vagy mi a fene. A gyomra is nagyon fura volt, ahogy kinyílt a szeme, úgy érezte, forog vele minden, és émelygés fogta el, mégis mérhetetlen szomjúságot érzett.

Valami nedves ért az arcához. Tétován odanyúlt: a haja volt. Egy nedves hajtincs. Vagy inkább ragacsos.

Az egyik orrlyuka alig szelelt. Lassan, a karjával segítve magát felült. Egy lakásban tartózkodott, az kétségtelen. Sötét volt, talán éjszaka van? – gondolta, de ahogy tovább erőltette a szemét, látta, hogy a leeresztett redőny résein áttör a világosság.

Fogalma sem volt róla, hol lehet, és mi történt vele. Óvatosan felállt, bizonytalanul elindult arra, amerre az ajtót sejtette. Lépés közben megbotlott egy üvegben, az nagy zajt csapva felborult, aztán Tina megtalálta a villanykapcsolót.

Jeges rémület futott át rajta, ahogy végre újra végignézett a szobán. Két srác és egy lány feküdt a földön és a kanapén, és mintha egyik sem lélegzett volna. Odarohant a lányhoz, és megragadta a csuklóját. Volt pulzusa, de nagyon lassú. Hiába próbálta magához téríteni, nem sikerült. Gyorsan odament az egyik sráchoz. Hasonlóan lassú pulzus… és semmi reakció. Úristen, mi történt itt? Kétségbeesésében a hátizsákját keresgélte. Már emlékezett rá, hogy lelépett a koleszból, és soha többé nem akart visszamenni. Hol lehet a telefonja… De mielőtt a hátizsákhoz léphetett volna, ami a sarokban volt ledobva, belerúgott egy telefonba. Valakinek kicsúszhatott a zsebéből. Felkapta a mobilt, már majdnem beütötte a számot, amikor rájött, hogy azt sem tudja, hol van. Reszkető kézzel tartotta a telefont, kinyitotta a Google-térképet, hogy megjelölje a helyszínt. Utca, házszám, még az irányítószám is megjelent. Ezek szerint a tizenkettedik kerületben van, a Böszörményi úton.

Aztán gyorsan benyomkodta a számot, és amikor a mentőszolgálat diszpécsere felvette, bediktálta a címet, és bemondta, hogy több ájult ember van a lakásban. Az emeletet és a házszámot kérték, hát erről fogalma sem volt, úgyhogy közölte: nem tudja.

Nem várta meg a választ, hanem bontotta a vonalat, visszadobta a földre a telefont, megtalálta a sajátját, felkapta a hátizsákját, és kinyitotta az ajtót. Az ajtó nem volt kulcsra zárva, megnyugtatta a lelkiismeretét, hogy a mentők is simán bejutnak. Aztán még visszalépett: a farmerdzsekije az előszobában egy székre dobva hevert, magához vette, és kilépett. Lerohant a pinceszagú lépcsőház fényesre koptatott lépcsőin, és már ki is vágódott az ajtón.

Egy megállónyit futólépésben tett meg a villamoshoz, aztán végül inkább tovább gyalogolt. Bement egy trafikba és vett egy nagy üveg ásványvizet, és pár perc alatt majdnem az egészet felhajtotta. A MOM-nál lyukadt ki. Vasárnap volt, az emberek még aludtak, bár már reggel nyolc is elmúlt. Hűvös volt a szeptemberi reggel, de szerencsére nem esett az eső.

Tina nem tudta, hogyan tovább. Még mindig homályos volt számára, hogy mi történt az előző este, éjjel, de most más töprengenivalója volt: hová menjen, hiszen a kollégiummal végleg leszámolt. Erre az egyre emlékezett az előző délutánról, másra nem. És hát meglehetősen idegesítette, hogy mi lehet azokkal az ismeretlenekkel, akik ájultan fekszenek a lakásban, és hogy lehet, hogy ő magához tért.

A zsebében összesen hatezer forint volt, máskor ez elég soknak számított volna, de most, hogy nincs hová mennie, elég sovány összegnek tűnt.

Szonja

2015. március 26.

Budapest

Eninek hívják, mégis más néven mutatkozik be, amikor nagy nehezen elérem. Azt mondja, nem jó helyen járok. Feszült és rémült a hangja, bár sosem hallottam. Igyekszem megnyugtatni.

– Tamás szüleitől kaptam a számot… én csak… Tamás utódja vagyok, és szeretnék…

– Nincs mondanivalóm – hangzik a válasz.

– Szeretnék veled találkozni – mondom halkan. – Annyira bánt ez az egész.

– Mikor kerültél a céghez? – Váratlanul kérdez, ezt jó jelnek tekintem.

– Nem egész másfél hónapja.

– Előtte hol dolgoztál?

– Egy tévécsatorna PR-ese voltam.

– És ismerted a céget?

– A GreenDayt?

– Igen.

– Őszinte leszek: korábban sosem hallottam róla. De ez talán nem furcsa, mert még építkezik a cég, és…

– Hogy találtak rád? – szakít félbe.

– Fejvadász cég.

– Aha. És szereted?

– Nagyon érdekes kihívás – felelem –, de egyfolytában nyomaszt, hogy valakitől megörököltem az állásomat. Tudom, hogy ez furcsa és…

– Tomi apja beszélt rólad. Felhívott. Azt mondta, normális lánynak tűnsz.

– Hát…

– Figyelj, most nem tudok találkozni senkivel. De ígérem, hogy hamarosan felhívlak. Csak akkor vedd fel, ha nem vagy a munkahelyeden. És majd találkozunk.

– Mikorra várhatom, hogy hívj? – kapaszkodom bele a szalmaszálba. Nemigen hiszem, hogy valaha is jelentkezne, lezárni akarja a múltat, és nem vájkálni benne.

– Nem tudom. Néhány hét… talán. Majd jelentkezem.

Bontja a vonalat, aztán gyorsan el is felejtem az egészet, mert Nóra azzal viharzik be a szobámba (amit a jövő héten újítanak fel, addig ideiglenesen majd beköltözöm a kistárgyalóba), ég a szeme, mosolyra áll a szája, nagyon izgatott.

– Délben együtt ebédeltek. Varga, te, a pénzügyi vezető, a fejlesztési vezető és a Kőszikla – hadarja.

– A nagyfőnök?

– Igen. Varga most csörgött, hogy szóljak neked. Fél egykor a recepción találkozol Vargával, együtt mentek.

– Hol lesz az ebéd? – csodálkozom. Eddig csak az itteni kávézóba meg az önkiszolgálóba mentem át, nem is láttam éttermet az irodaparkban.

– Nem tudom. Kocsival mentek – mosolyog, és csettint az ujjával. – Még Kitti sem emlékszik, mikor volt utoljára, hogy a nagyfőnök ebédelni hívja az embereit. Főleg hogy még új vagy, és…

– Hű. Izgalmas. Jól vagyok öltözve?

– Persze. Tuti. De van rúzsod? Egy kis rúzs nem ártana. Feldob, és…

– Oké – hagyom rá, és előveszem a kis neszesszeremet a táskámból. Micsoda szerencse, hogy magas sarkúban vagyok és szoknyában. Tegnap például farmerben jöttem és zakóban. De a mai igazán elmegy üzleti viseletnek.

Fél egy előtt ott toporgok a recepción, Kitti megáll velem beszélgetni. Elmondom neki, mi a hír, erre megigazítja a blúzomat, mintha az anyám lenne. Varga három percet késik, csak odaint nekem, mint a filmekben az elfoglalt főnökök a titkárnőjüknek, öltönyt visel, még nyakkendőt is, és kirobog az utcára, én meg utána. Már ott vár minket egy taxi, bemondja az egyik menő olasz étterem nevét, aztán telefonálgatni kezd. Én meg ülök mellette a hátsó ülésen, úgy érzem magam, mint egy gyakornok, és kifelé bámulok az ablakon, nézem, ahogy elsuhan mellettem a táj, alattunk a Duna, egy nagy kanyar, egy kis dugó, és már ott is vagyunk.

Kopár Gergely a fejlesztési vezető (gőzöm nincs, mit fejlesztenek, bár már kérdeztem, de erre nem kaptam eddig érthető és konkrét választ, csak valami lózungot), illetve a pénzügyi főnök már az asztalnál ül a különteremben. Rajtunk kívül senki sincs ebben a kisebb részben, a pincér úgy köszön Vargának, mintha törzsvendég lenne. Mire túljutunk a köszönésen és néhány hogy vagy-típusú kérdésen, Tófalvi, a nagyfőnök is megérkezik. Rögtön tudom, amikor belép, hogy ő az. Bár vezetőnek mindig magas férfit képzeltem el, és ő meglehetősen alacsony, talán ha százhatvanöt centi lehet, de rendkívül magabiztos a tekintete, és mintha gunyoros mosoly lenne a szája sarkába ragasztva. Farmerben van, ingben és zakóban. A napszemüvegét a kezében tartja. Határozottan odasiet az asztalunkhoz, egy kis tétovázás után bemutatkozom neki, majd az asztalfőre ül.

– Két okból vagyunk itt – kezdi, és int a pincérnek, hogy később jöjjön vissza. – Az egyik, hogy Szonja egy kicsit mélyebben megismerje a céget és feltehesse a kérdéseit. A szakértői csoportunktól senki sem tudott eljönni, de velük majd felveszed a kapcsolatot közvetlenül. A másik ok pedig az, hogy a kommunikációnkról beszéljünk.

Mindenki csak valami könnyűt rendel, salátát, bélszíncarpacciót, és arra is figyelnek, hogy kulturáltan lehessen enni, senki sem kér például kagylót vagy grillezett rákot. Ez az ebéd legalább nekem is beleillik a (sajnos nem létező) fogyókúrámba. Rendelek egy capresét bivalymozzarellából és egy ásványvizet, és rettenetesen izgulok. Próbálok arra koncentrálni, hogy mit kellene kérdeznem a többiektől, normálisan persze rengeteg kérdésem lenne, de most semmi sem jut eszembe. Továbbá, hiába akarom leállítani ezt a gondolatsort, mégiscsak azon tűnődöm, vajon szimpatikus-e nekem a nagyfőnök, és nem tudom eldönteni. Van valami benne, valami hidegség, távolságtartás, még akár lenézés is, ami taszít. Ugyanakkor mégiscsak figyelmes, mert nemhogy még velem is találkozik (és tudja a nevem!), hanem arra is gondol, milyen kérdéseim lehetnének, amiket eddig nem tudtam feltenni.

Végül a fejlesztésekről érdeklődöm. Kopár Zsigmond elmosolyodik, leveszi a zakóját, a szék támlájára teszi, és belekezd.

– Valóban nem reklámozzuk, hogy környezetvédelmi fejlesztésekben is gondolkozunk – mondja. Fiatal, vöröses szakálla van, az arca fehér, de a benti melegtől kipirult. – Egyelőre külsős tudósokkal dolgozunk együtt, és a találmányaikat véleményezzük, és egyes projekteket anyagilag is segítünk. Víztisztítók, megújuló energia nyeréséhez ötletek, sorolhatnám. Ha valamelyik nap átjössz hozzánk, akkor megmutatom, milyen projekteket emeltünk ki.

Elégedetten bólintok. Át fogok menni, és jobban fogom érteni a céget. A pénzügyi vezetőnket a számlák engedélyezésének menetéről kérdezem, vajon miért kell nekem aláírnom, de megkapom a magyarázatot: itt mindenki felel valamiért. Senki nincs, akinek ne lenne felelőssége, szándékosan alakították így a szervezetet. Felteszek még néhány nem túl lényeges kérdést, ami eszembe jut, aztán megérkeznek az ételek. Feltűnő, míg a tévében azért előfordult üzleti ebéden, hogy valaki bort rendelt, itt senkinek eszébe sem jutott. Mondjuk a tévés ebédek lazák voltak, sok röhögés (sajnos általában a saját sztárjainkon röhögtünk, akikből éltünk), ennek a mai ebédnek határozottan munkaebéd jellege van, és meglehetősen feszélyezettnek érzem magam.

– És akkor most a kommunikációról. Megszoktuk, ahogy minden zöldszervezet megszokta a világ minden táján, hogy támadásoknak van kitéve – kezdi Tófalvi. – Előfordulhat, hogy például a balatoni beruházás és a későbbiek miatt még több támadás ér bennünket. Azt akarom, hogy ne magyarázkodjunk. Nincs miért. – Döbbenten pislogok rá, nem egészen értem, miért ne magyaráznánk meg, amit a szakértőink támasztanak alá. Mi még a leghülyébb valósághős baromságait is igyekeztünk megmagyarázni a tévénél, nem beszélve arról, hogy így beszéltek és írtak rólunk. Tófalvi, mintha belelátna a gondolataimba, egyenesen a szemembe néz, és úgy folytatja: – Egy kereskedelmi tévénél ez másképp van. Mi nem akarunk bulvárlapokban szerepelni, és nem fogunk magyarázkodni. Nyilvánvaló, hogy az EU-pénzek miatt jobban szem előtt vagyunk és leszünk, ez az év tehát már máshogy alakul kommunikáció és PR-szempontból is, mint az előzőek. Vagyis nincs magyarázkodás, nincs tévévita, csak szakértés van, és tényközlés. Hirdetés és PR, mert egy bizonyos keretet el kell költenünk. De a nyilvános, sajtónyilvános környezetvédelmi vitákba a szakértőink csak az én jóváhagyásommal mehetnek el.

Bólintunk. Ha jól értem, végül is némileg csökkennek majd a feladataim. Tófalvi megtörli a száját a szalvétával, és folytatja.

– A belső kommunikáció is változik, Viktorral közösen – néz Vargára, majd rám – kidolgozzátok, kinek, milyen beosztásban mennyi információra van szüksége, fölösleges mindenkit leterhelni egy csomó infóval. De az eredményekről minden munkatársnak beszámolunk egy-egy találkozó keretében, és minden nagyobb sikert megünnepelünk. Eddig ezekre nem helyeztünk eléggé nagy hangsúlyt, főleg azután, hogy rohamtempóban kezdtünk növekedni, de ezentúl ünneplés is lesz, ahol a vezetés is megjelenik.

Ez tetszik. A legjobb motiváció, ha a sikerben az összes kolléga osztozhat, ezt tudom, és korábban nálunk is voltak bulik, amelyeken a vezérigazgatónkig mindenki megjelent és együtt kajált, sztorizott. De persze mindig elfelejtem, hogy az egy szórakoztató tévéadó, ahol azért mások a feltételek és a szabályok.

– És ha már kommunikáció, akkor még valami. Szonja, talán Viktor már említette, de ha igen, akkor is ráerősítek – pislog rám Tófalvi –, hogy a projektjeinkről és a folyamatban lévő, de akár lezárt ügyekről senkinek nem beszélünk. Legyen az szomszéd, kolléga az étteremben, akivel csak pletykaszinten vitatnátok meg, vagy akár rokon, élettárs, házastárs, szülő, gyerek. Tudom, hogy aláírtad a titoktartási nyilatkozatot, de ez a korábbi munkahelyeden is egészen biztosan így volt. – Nem is téved benne. – Csakhogy ez más. Ott talán elmondtad előre a párodnak, nagyinak, hogy ki esett ki a valóságshow-ból, mielőtt még publikus volt. De itt minden titkos. Minden, még a lezárt, elvégzett ügyeink is.

Jesszus, milyen paranoiás pasi. Bólintok.

– Persze, említettem Szonjának, hogyne – vág közbe Varga. Esküszöm, nem emlékszem rá, csak arra, amikor elhadarta, hogy sok a titkos projekt, ne járjon a szám a barátnőim előtt.

– Igen. Úgy kezeld, mintha ügyvéd vagy orvos lennél. A klienseidről, betegeidről senkivel sem beszélhetsz, csak azokkal a kollégáiddal, akikkel együtt dolgoztok a gyógyításon. – Bólintok, ő tényleg üldözési mániás. Vagy ilyen rohadt sok pénz van a cégben, és fél, hogy mások is hasonló vállalkozásba kezdenek.

– Rendben, de valójában nem értem, mert ezek nyilvános projektek… – Halványan szegülök ellen.

– Azt hiszem, Szonja, hogy tényleg nem érted. Politikailag is kereszttűzbe kerülünk, és semmi szükség arra, hogy bármelyik párt felhasználjon minket. A titoktartás főként emiatt vonatkozik mindenkire. Mi politikamentesek szeretnénk maradni, már amennyiben lehet. És nem a vitatkozó, hanem a hozzáértő szakértőinkről ismertekké válni. Hitelesnek maradni.

– Értem.

– Úgyhogy ami itt bent elhangzik, arról kifelé semmit sem kommunikálunk. Csak amit egyébként is kiengednénk a sajtónak és a közvéleménynek.

– Rendben – bólintok. Az az igazság, hogy anyám egyáltalán nem kíváncsi a zöld ügyekre, még azt is egy évig tartott bemagolnia (pedig nem hülye), hogy mit dobjon a sárga és mit a kék kukába, és amúgy fittyet hány a környezetvédelemre. Apám mérsékelten érdeklődik, Marci pedig úgyis mindent tud, ami fontos, vagy ami foglalkoztat. A barátnőimet is jobban érdekelték a zaftos kis celebhírek, mint az, hogy milyen projekteken dolgozik a GreenDay. Kicsit unalmasabb lettem, azt hiszem – fut át az agyamon a szomorú gondolat. – Nem lesz baj, senkinek sem mondok semmit. Az ügyeket az irodában hagyom.

Tófalvi elmosolyodik, talán most először azóta, hogy bemutatkoztam neki. Aztán nagyvonalúan int, rendeljünk desszertet, neki mennie kell. Fél perc, és már ott sincs.

Mi pedig jóval oldottabb légkörben elfogyasztjuk a desszertet, én is, pedig a zöld ügyek helyett az jár a fejemben, hogy már megint hizlalom magam ezzel a bűnösen fincsi profiterollal. Aztán vissza az irodába, és munkára. Igazán nem tudom, mi volt a cél ezzel az ebéddel, de megkönnyebbülök, amikor Kittit és Nórát meglátom végre.

Tina

2015. szeptember 14.

Budapest

Miután megkért egy srácot, hogy vegyen neki egy szendvicset a Starbucksban (csak stílusosan, gondolta, eddig mindössze kétszer volt Starbucks Caféban, mert a költségvetésébe finoman szólva sem nagyon fért bele), elpanaszolva neki, hogy ellopták a pénzét (amiből egy szó sem volt igaz), nyugodtan megkajált, beüzemelte a telóján, az egyetlen kincsén a wifit, olvasgatott, nézelődött, töltötte a telefont, és megpróbálta kitalálni, hogyan tovább. A srác, mielőtt elment volna, még meglepte őt egy grande lattéval is, letette az asztalára, hát vannak még csodák.

Amiben biztos volt: nem fog visszamenni abba a rohadt intézetbe. És az anyjához sem fog leutazni, semmi értelme látni, ahogy elsorvasztja magát és hizlalja a piával a máját. Meg egyébként is, onnan visszavinnék, és a büntetést sem úszná meg. Márpedig nem akart a büntetés kiváltására orálszexet, a hideg is kirázta, ha a szakállas perverzre meg még egy-két másik kéjsóvár tekintetű nevelőre gondolt. Nem fogják megtalálni a telefonszáma alapján sem, egy srác vette a feltölthető kártyát, ő pedig megírta a srác helyett az angol záródolgozatát egy kis pénzért cserébe, viszont nem úgy alakult a srác zsebpénze, úgyhogy a kártya is az övé lett. Angolul régóta magától tanult, és nagyon jó volt benne, legalábbis ami az írást és olvasást jelenti, beszélni viszont nemigen volt kivel, a szövegértését csak a filmeken tesztelte.

Viszont nem alhat és nem élhet az utcán, mert visszakerül az intézetbe, pénzre is szüksége lesz, és zuhanyozás nélkül már nem tudott volna egy napot sem elképzelni. Tulajdonképpen csak három hónapig kell kihúznia, decemberben betölti a tizenhatot, talán utána dolgozhatna is, és még az is lehet, hogy nem kényszerítenék vissza abba a rémes otthonba. De ebben nem bízhatott. A két év, az a tuti, a nagykorúságáig. Valójában ki az, aki két évig kihúzza anélkül, hogy rátalálnának, hogy az adatait valamilyen rendszerbe be kéne vinni? Ahhoz sok ész kell. Tina nem gondolta magáról, hogy észlény, de azt sem, hogy ne lenne meg a magához való esze. Mondjuk elég nagy kihívás, hogy két évig valahonnan pénze is legyen, vagyis találjon munkát, meg ne is akadjanak a nyomára, de miért ne lenne megoldható? Csak használnia kell az eszét. Az első megoldandó dolog a szállás. Olyan kell, amire senki sem gondol. Keresni is fogják biztosan, szóval kell egy kis álca, paróka, hajfesték, olló, szemüveg, ilyesmi. Elég izgalmas volt ezen gondolkozni.

Végül úgy döntött, elindul. Ha nem jön be, amit kitalált, akkor még mindig kereshet mást, de abban bízott, hogy ez a dolog betalál.

HÉV-vel zötyögött Szentendréig, onnan stoppolni akart, de aztán rájött, hogy így akár meg is találhatják, ha a sofőr emlékszik majd rá. Úgyhogy megvárta a sárga buszt, kénytelen volt jegyet is venni, mert nem kockáztatta, hogy ledobják róla, és még egy csomót várjon a következőre, lezuttyant az egyik hátsó ülésre, felvette a napszemüvegét, és a tájat bámulta.

Egy-két képkocka már kezdett visszatérni az előző estéből, de szándékosan a tájra koncentrált inkább, még nem jött el az ideje, hogy felidézze, meg aztán félt is, hogy mi jut majd eszébe. Inkább nézte a már őszi álmát alvó leányfalusi strandot, aztán, ahogy lassan sárgába borult a táj, végre kicsit ellazult. Kezdte otthon érezni magát, annak ellenére, hogy errefelé csak egy alkalommal járt, két évvel ezelőtt, nyáron. De a természet, a fák, még a hulló sárga falevelek is – végre ott volt, ahonnan jött. Nem a zakatoló, szürke városban.

A hídon átgyalogolt. Friss szél csapott az arcába, nézte a Dunát, a partszakaszt, ahol nyáron rengetegen strandolnak, aztán besétált a faluba, és ment is tovább az országúton, Szigetmonostor felé. Rémlett neki, hogy akár valami komppal is jöhetett volna, de azt az útvonalat nem ismerte, és abban sem volt biztos, hogy egész évben jár-e a komp. Inkább gyalogolt, alig volt forgalom, és így legalább hamarabb megtalálja. Volt benne némi veszély, de arra volt kíváncsi, van-e ott valaki.

Elhagyta a kis tavat, ahol nyáron strand is üzemel, egyre több nyaraló és szerény víkendház mellett vezetett az útja. Csend ült a tájon, talán már a téli álmukra készültek a kis hétvégi házak, de ez így volt a legjobb. Meglátta azt, amelyikért valójában idejött. Kis alapterületű, egyszintes, kétszobás ház, kicsi kerttel, jobbára szép emlékek kötötték ide, most zárva voltak a zsalugáterek, minden csendes. De két szomszéddal odébb kint van valaki. Remélhetőleg délután hazamegy. Tina továbbment az ismerős ház előtt, eljutott odáig, akik kint voltak, az is egy hétvégi házikó volt, remélhetőleg szerencséje lesz, gondolta.

Feldobottan sétált be Szigetmonostorra, és elbattyogott a partig. Ott majd elüti az időt. Talán van valami kis közért is nyitva, ahol vehet zsömlét, konzervet, de mi van, ha megjegyzik az arcát, a külsejét? Nem akart kockáztatni. Nem valószínű, hogy túl sok errefelé az idegen, eleve gyanút keltene.

Még sötétedés előtt oda akart érni, de már naplemente után, amikor nem kelt feltűnést. Eléggé éhes volt már, amikor visszaindult, fázott is egy kicsit. Az előző napi viharos időnek nyoma sem volt, de délutánra kezdett azért lehűlni a levegő.

Az út szélén bandukolt, és megkönnyebbülve látta, hogy a két házzal odébb víkendezők már elmentek. Megállt a ház előtt, ahol két éve néhány éjszakát eltölthetett, körülnézett, és amikor látta, hogy sehol senki, villámgyorsan átmászott a kerítésen. Ebben még a falusi életében szerzett nagy gyakorlatot, de a fára mászásban is verhetetlen volt. Lehuppant a puha, eső áztatta földre, és a bejárat felé indult. Egyszintes téglaház volt a nyaraló, sárgára vakolva, de a sárga fal már megfakult a naptól és az esőtől, fehér zsalugáterekkel, barna kis tetővel. Megnézte a bejárati ajtót – hát azt túl nagy feladat lett volna kinyitni. Megpróbálkozhatna pajszerrel vagy valamivel, amit a ház mögött lévő sufniban talál, de nem akarta szétverni az ajtót. Lehetőleg senki se vegye észre az ottlétét, még a tulajdonos se, ha odalátogat. Legalább a születésnapjáig ki kellene itt húznia. Hátrament a sufnihoz, és ahogy sejtette, annak az ajtaja csak meg volt támasztva, mint két éve, egy lapát nyelével, és nem volt kulcsra zárva. Elvette a lapátot, és lassan kinyitotta az ajtót. Odabent teljes sötétség volt, és hallotta, ahogy valami elsurran, talán egér, talán patkány. Nem zavartatta magát. Felgyújtotta a villanyt, és rögtön megtalálta a létrát. Kicipelte a sufniból, ledobta a hátizsákját, és a létrát a ház hátsó falához támasztotta. Fürgén felmászott a tetejéig, és már lépett is fel a tetőre. Négy cserepet kivett a helyéről, az ereszre támasztotta őket, és bepréselte magát az alacsony padlásra. Telefonjának zseblámpájával világított, gyorsan megtalálta a lejárót, ami a konyha mögötti szűk kis kamrába vezetett. Hallotta itt is a mocorgást, amit jó jelnek vélt: ha egér van bent, az azt jelentheti, hogy valamilyen élelem is van.

Máris a konyhában volt, itt nem gyulladt meg a villany. A konyhaablak tűnt a legjobb megoldásnak, mert az nem az utcára néz. Zseblámpafénynél kinyitotta belülről az ablakot, majd a zsalut, és már ismét a kertben volt. A kamrából hozott egy üres ládát az ablak alá, majd bedobta a konyhába a hátizsákját. Aztán hátrament, felmászott a tetőre, igyekezett a helyükre illeszteni a kivett cserepeket, majd visszarakta a létrát a kamrába, és betámasztotta az ajtót a lapáttal. Az egész nem tartott talán csak egy negyedórát. A ládára felmászva egykettőre a konyhában volt ismét, a telefon fényénél megkereste, hol a villanyóra, felkapcsolta, és máris világosság lett a kis házban. Most még ki kell mennie a vizet kinyitni az óránál, és igazi, összkomfortos otthonra talál, még ha ideig-óráig lesz is a lakója.

Miután a vizet megnyitotta, szétnézett a kamra polcain. A lélegzete is elállt. Nem voltak üresek a polcok, mintha csak arra számítottak volna, hogy valaki meghúzza itt magát egy időre. Esetleg csak nyárról maradtak itt a kaják; akárhogyan is, nagy örömmel nézett szét a polcokon. Vagy tíz doboz májkrém, négy mexikói csilisbab-konzerv, egy üveg zöldborsókonzerv, egy pacalkonzerv, két töltött káposzta, néhány üveg kukoricakonzerv, négy lekvár sorakozott a kamrában, hát ez több volt, mint amiről álmodhatott. A szűk konyhában, az olajfestékkel dekorált konyhaszekrényben talált lisztet, sót, cukrot.

Gyorsan felbontotta az egyik csilis babot, kinyitotta a gázpalackot, bekapcsolta a gázégőt, és egy lábasban felmelegítette az ételt. Az egészet belerakta egy tányérba, fogott egy kanalat (a villát kevésbé szerette, a kanállal gyorsan be lehet lapátolni mindent), és bement az egyik szobába, ahol a tévé volt két éve. Most is ott állt. Hatalmas, nagy doboza volt a tévének, nem úgy, mint manapság a modern, vékony képernyősöknek, de kit érdekelt. Bedugta a csatlakozót a konnektorba, és lehuppant a leharcolt kanapéra, majd bekapcsolta.

Jó étvággyal falni kezdte az ételt. Csípős volt, kenyér meg tejföl is jól jött volna hozzá, de ez egyáltalán nem zavarta. Közben bal kezével kapcsolgatott a tévén. Belapátolta az egész konzervet, miközben szörfözött a fogható hat csatornán.

Hirtelen megállt a keze. A kép a szobatársnőjét, Picit mutatta. Hogy a fenébe kerül a tévébe?

Aztán minden a helyére került. A kommentátor megszólalt:

– A képen látható lány, akinek a hozzátartozóit keresik, belehalt a túladagolásba, négy fiatalt kórházban ápolnak, közülük egy húszéves férfi és egy tizenhét éves lány válságos állapotban van. A rendőrség szemtanúkat keres, illetve ki akarja hallgatni azt a nőt, aki az áldozatok társaságában lehetett, és kora reggel mentőt hívott a Böszörményi úti lakáshoz.

Egész testében reszketni kezdett. Pici is ott volt? Ő miért nem látta? Tudott volna segíteni rajta? Pici meghalt? Váratlanul tört ki belőle a zokogás. Mi történhetett az elmúlt éjjel? Hogyhogy ő megúszta? És Pici… ő állt hozzá a legközelebb. A könnyein keresztül meredt a képernyőre, ami már mást mutatott, és tudta, ha kisírja magát, meg kell próbálnia visszaemlékezni, mi történt.

Szonja

2015. március 29.

Budapest

Egy szuperjó, tavaszias, kicsit csajos, kicsit pasis (szombat délután a csajokkal, este Marci meccse, vacsora kettesben a kedvenc kispiszkos kínainkban), kicsit családos (anyámmal) hétvége záróakkordja ez a vasárnap délután. Mozival, popcornnal, röhögéssel, utána még egy kézfogós-dumálós hazasétával. Szerintem most tökéletes minden az életünkben. Végre a fizum révén megengedhetjük majd magunknak, amit eddig nem, és itt a lakáshitelre meg a nyaralásról szőtt álmokra gondolok. Végül is hálás lehetek a sorsnak, hogy harminchárom évesen már „pályára álltam”, látom, hogy sokan kínlódnak még negyven körül is, és bevallom, a tévés állásomban sem lehetettem sosem biztos. Vezérigazgatók jöttek és mentek, hozták-vitték a saját embereiket, minden váltás és változás igazi rettegés volt számomra. De most végre azt érzem, hogy hosszú távon biztonságban lehetek, és leszek is.

Már az utcánkban járunk, amikor megcsörren a mobilom. Nem jelzi ki a hívó számát, de felveszem.

– Eni vagyok. – A szerencsétlenül járt elődöm volt barátnője van a vonalban. Meg is lepődöm. Nem számítottam rá, hogy ilyen gyorsan jelentkezik. – Budapesten vagyok… átutazóban. Ha gondolod, most találkozhatunk.

Aztán úgy kezd beszélni, mintha összeesküvők lennénk. Lehalkítja a hangját, és közli, legyek a Deákon negyven perc múlva. Újra hívni fog.

Vállvonogatva közlöm Marcival, mi lesz, hová megyek. Felajánlja, hogy elkísér, de úgy érzem, ezt Eni nem venné jó néven.

– Biztos, hogy találkozni akarsz vele? – kérdezi Marci, amikor már a lakásban készülődöm.

– Hát persze – búcsúzom, és már rohanok is a Lehel téri metrómegállóhoz.

A Deákon sétálgatok a metróállomáson, amikor ismét csörög a telefonom.

– Gyere a Fashion streeten a Vörösmarty térre. Ott találkozunk – mondja, és már bontja is a vonalat.

Fogalmam sincs, miről ismerjük meg egymást, mert hát megint nem volt kiírva a hívó fél száma, de ez most legyen az ő problémája, gondolom. Felmegyek a mozgólépcsőn, kettesével veszem a fokokat, mert teljesen váratlanul elfog az izgalom, persze nyilván érthető, már megint sebeket feltépni indulok. Gyorsan haladok a Fashion street forgatagában, alig hallok magyar szót, a zebrához tartok, amikor valaki elkapja a dzsekimet, vagyis inkább a karomat. Fiatal, rövid hajú lány, sapkában, sálban, pufidzsekiben, kesztyűben.

– Megkerestelek az interneten – mondja. – Memorizáltam az arcodat. Nem volt könnyű, mert nincs ismertetőjeled. De ugye te vagy Kóródi Szonja?

– Igen.

– Akkor menjünk, ne üttessük el magunkat.

A McDonald’s-ban kötünk ki, Eni csak annyit mond, ott sok a külföldi, és vannak nyugodt sarkok.

Muffinnal és tejeskávéval ülünk a fal mellett az egyik asztalnál, holott lett volna hely az ablaknál is a kávézós részben.

– Mesélj – mondja, miközben leveszi a kötött sapkát, és megrázza rövid, szőke haját. Kibújik a dzsekijéből is, de a szürke sálat magán hagyja. – Miért érdekel Tomi? Volt közös ismerősötök? Valahonnan ismerted?

– Nem – rázom meg a fejem. – Az az igazság, hogy a szobáját kaptam… és aztán megtudtam, hogy ott… halt meg.

– Ezt az apja mesélte neked – emlékeztet.

– Igen, de előtte a főnököm tett rá utalást, hogy… valaki elhunyt a szobában – mormogom. – Aztán visszavonta, de valahogy éreztem, hogy nem hazudott. Attól kezdve nem hagy nyugodni. Nem tudom, miért. Tényleg nem tudom.

– Tomi rendes ember volt. Tisztességes, és… – könny lepi el a szemét. – És a GreenDay kibaszott vele – mondja indulatosan, majd gyorsan körülnéz, de csak négy ír pasi ül mögöttünk, a másik szomszédos asztalnál pedig egy skandináv pár. – Hogy kerültél a GreenDayhez?

Elmesélem a fejvadászt, a napokig tartó tűnődést, az interjúkat, és a lehetőséget, hogy a hülyén felvett hitelemből kikeveredjek, és esetleg a Marci nagyanyjától örökölt lakásából nagyobba költözzünk majd újabb, megfontolt hitel segítségével, meg hogy… szóval hogy kihívást jelentett, mert egyáltalán nem voltam járatos a környezetvédelem területén, és a tévét már eléggé untam. Tehát kihívás, új feladatok, és sokkal jobb fizetés. Ez a három dolog nyert, nem tagadom, azért a harmadik befolyásolt legjobban.

– Utánanéztél a cégnek?

– Aha, hát amennyire lehetett. Az interneten nem sok anyag van velük kapcsolatban.

– Nem véletlen – dől előre Eni, aztán félig eltakarja a száját a tenyerével. – Egyrészt azért sem akartam veled találkozni, mert ha nem tudsz semmit róluk, és hát erre nagy volt az esély, akkor nem fogsz hinni nekem. Másrészt meg éppen saját magamat akarom megtalálni és… megvédeni.

– Ez elég ijesztően hangzik – borzongok meg. Persze Eni elvesztette Tamást, és talán a GreenDayt okolja.

– Hát, figyelj ide. Amikor Tomi odakerült, másfél évvel a cég indulása után, akkor még sokkal kisebb volt a szervezetük, de már szükségük volt sajtósra. Tomi akkoriban egy hírszájt szerkesztője volt, fiatalon járta végig a magyar sajtót, de nagyon sokat túlórázott a szájtnál. Ezt csak mesélte, mert akkor még nem ismertük egymást. Úgyhogy amikor meglátta a hirdetésüket, jelentkezett, és fel is vették. Mi három éve ismertük egymást, akkor szeretett ott dolgozni, sok volt ugyan a feladata, mert egyre több embert vettek fel, akik egyik-másik beruházásról itt-ott nyilatkoztak, és időnként hülyeségeket mondtak, szóval letiltották a kommunikációt, csak ő csinálhatta a nevükben, és amikor rádióba vagy tévébe kellett volna elmenni, akkor ő volt az egyik, aki segített az embereiknek megtanulni nyilatkozni – meséli halkan. – Az volt az első számú szabály, hogy a GreenDayről semmit se mondjanak, vagy ha igen, akkor csak keveset és csak pozitívumot. Inkább globálisan a környezetvédelemről kellett beszélni konkrét témák helyett és a többi. Akkoriban kezdtek mindenféle üzleti tevékenységekbe, legalábbis Tomi akkor szembesült ezzel, és egy kicsit furcsállotta is.

Elhallgat, látom, hogy kavarognak benne az érzések, és talán azon is töpreng, hogy mit, mennyit mondhat el nekem. Egy kis szünet után folytatja.

– Aztán nem tudom, mi történt, csak azt, hogy Tomi megváltozott. Már nem az a nyugodt fiú volt, mint régen. Űzött volt, sokáig dolgozott esténként, volt, hogy a fél éjszakáját bent töltötte. Amikor kérdeztem, mi történik, miért ilyen stresszes, ideges, és miért látom egyre kevesebbet, mindig elütötte azzal, hogy csak így tud pénzt keresni, de egy-két év múlva biztosan munkahelyet fog váltani. Ezzel ment el néhány hónap, reménykedtem, de az az egy-két év nagyon távolinak tűnt. Szinte nem voltak közös programjaink, Tomi lefogyott, nem lehetett vele beszélgetni, nagyon gyakran csak maga elé meredt, ha együtt voltunk. És egyszer, tavaly ősz táján kiborult a bili. Hajnalban ért haza, véreres szemmel, és nem volt józan. Hozzáteszem, Tomi csak nagyon ritkán öntött fel a garatra. Nem értettem, mi történik… és akkor, a konyhában összeomlott, és hosszú elbeszélésbe kezdett. Arról, hogy nem tiszták a dolgok a cégnél. Én nem értek a gazdasági dolgokhoz, de egyértelműen azt mondta, hogy sikkasztanak, pénzt mosnak, és az EU-pénzek meg egyéb pénzek saját és baráti zsebekbe mennek – most már suttog. – Kérdeztem, biztos-e benne, és mondta, hogy olyan érzése van, mintha direkt egy zöldbe csomagolt bűnszövetkezetet hoztak volna létre, és tisztán emlékszem, amikor azt kérdeztem tőle, hogy miért nem mond fel, hiszen egész biztosan találna új állást, azt felelte, egyelőre dolgoznak benne az újságírói ösztönei, és gyáva megfutamodás lenne, ha most felmondana…

– Vagyis nyomozni kezdett? – kérdezem, miközben hüledezem. Annyira képtelenség, amit mond… hiszen láttam, milyen elismerései vannak a GreenDaynek. A cég azért dolgozik, hogy minél környezet-és természettudatosabban éljünk, kevésbé szennyezzük az élőhelyünket, környezettudatosan építkezzünk, a környezetszennyezés ellen fellépjen.

– Ezt nem mondta, csak azt, hogy a végére kell járnia az ügyeknek. Mert hiába tudja, hogy igaz, nincs bizonyítéka – sóhajt. – Én mondtam neki, hogy hagyja a fenébe, keressen állást… megígérte, hogy nyitott szemmel fog járni, de végig akarja csinálni. Bár felöntött már a garatra, megígértette, hogy arról, amit elmondott, hallgatok, mint a sír. És amikor később rákérdeztem, mindig ingerült volt, azt mondta, adjak egy kis időt, most nem akar erről beszélni, blablabla… Aztán… megtörtént. Túlhajtotta magát, és egy kicsit lazított egy haverja névnapi buliján… Utána visszament arra a hülye munkahelyre, és ott… nem bírta a szíve – hüppög, és a tenyerébe temeti az arcát. Papír zsebkendővel kínálom. – Megölte őt a GreenDay.

Keményen koppannak az utolsó szavak, és mintha mindenki elhalkult volna körülöttünk.

– De ugye ezt nem gondolod komolyan? Mármint… hogy meg… megölte a cég… – Ugyanolyan halkan beszélek, mint ő. Kifújja az orrát, mielőtt válaszolna.

– Én csak azt tudom, hogy Tomi figyelmeztetett: ne beszéljek senkinek, mert nagyon pórul járhatunk. Hallgattam is… és miután meghalt, többször éreztem, hogy követnek. Árnyékok, éjszakai felcsöngetések… Nem véletlenül költöztem el, és most azon vagyok, hogy az országot is elhagyjam. Egyrészt itt sosem fogok magamra találni, másrészt pedig… félek. És ha nem is a szó szoros értelmében ölték meg Tomit, de figyelembe véve, amit tettek, és amekkora feszültségben élt emiatt és a munkája miatt is, szerintem ők a bűnösök.

– Bármilyen… bizonyítéka volt arra, amit állított? – kérdezem. Eni vállat von.

– Nekem nem mondta. Többet nem beszélt az egészről. A laptopja meg egyszerűen nem került haza, szóval semmit sem tudok. Nekem ez az egész GreenDay dolog olyan furcsa volt. Se barátok a kollégák között, csak a kötelező közös ünneplések, de amennyire tudom, senkivel sem került baráti kapcsolatba.

– És volt igazi barátja?

– Haverjai voltak inkább, barát kevés, leginkább az egyik régi újságíró kollégája, Déri Peti, vele jó barátságban volt. És egy-két srác, akikkel még annak idején együtt focizott. De szerintem nekem mondta csak el ezt az egészet, akkor is azért, mert ivott előtte, és nem kontrollálta magát úgy, ahogy általában.

– És ezt miért mesélted el nekem? Hiszen titok… volt.

– Te kerested Tomit. Érdekelt, hogy mi történt vele. És nekem jó elmesélnem valakinek, mert természetesen senkinek sem mondtam semmit. A szüleinek főleg nem, de még a barátnőmnek sem árultam el… mert talán hülyének nézne, talán tényleg veszélybe kerülnénk. Nem tudom. Csak azt láttam, hogy Tomi hogyan lett egyre idegesebb, hogyan változott meg, és ebben sajnos bizonyára a cégnek volt nagy szerepe. És azt sem hiszem, hogy Tomi képzelődött volna…

Idáig én is eljutottam gondolatban mostanra. Bár persze az egész hülyeségnek tűnik, de Herendi Tamás egy hírszájt szerkesztője volt, és korábban is újságíróként dolgozott, a hírszájt előtt egy gazdasági hetilapnál, és sosem volt bulvár a múltjában. Tehát sajnos elég nagy esély van rá, hogy valamire valóban ráakadt, még ha nem is olyan súlyos dologra, mint amit részegen a barátnőjének vázolt. De valami egész biztosan van a mélyben.

– Azt csinálsz az információval, amit akarsz, csak engem ne keverj bele – folytatja. – És kérlek, mielőtt magánnyomozásba kezdesz, várj még egy-két hetet. Már megvan a repjegyem… addigra nem leszek itthon. Rohadtul nem szeretnék többet félni. És… vigyázz magadra. Gondold át, és hagyd ott őket a francba – hajtja le a fejét, de már veszi is a kezébe a sapkát. – Most elmegyek. Nem kell kijönnöd velem – áll fel, magára dobja a kabátot, és már ott sincs. Az ablakon keresztül nézek utána, ahogy szaporán szedi a lábát a Váci utca felé. Cseperegni kezd az eső, az ablakon koppannak a cseppek. Nincs kedvem elindulni, de nincs kedvem maradni sem. A kávém egészen kihűlt.

– Semmire sem mondhatjuk, hogy lehetetlen – fújtat egyet Marci otthon, miután elmesélem, mi történt. – Igen, megeshet, hogy a srác paranoid volt, lehet, hogy kicsit túltolta, amikor elmesélte a lánynak, hogy mi a helyzet a GreenDaynél. De a legfontosabb – néz rám, és közelebb húz magához a kanapén a derekamnál fogva –, hogy ne csinálj bent semmit másképp, mint eddig. Ne kezdj kérdezősködni, ne kezdj nyomozni.

– És akkor mi lesz…? Minden maradjon annyiban? Bennünk a bizonytalansággal?

– Dehogyis. Majd én utánanézek egy kicsit a cégnek. A weben – int a laptopja felé. Marci html-és szoftverprogramozó, most éppen, hogy jobban keressen, egy multicég informatikusa főállásban, de maszekban ilyen-olyan feladatokat vállal mellette. Valójában nagyon unja a főállását, de egyelőre szó sem lehetett arról, hogy feladja. Vagyis… most, hogy én egész jól keresek, gondolkoztunk azon, hogy létrehozza a saját vállalkozását, és csak azzal foglalkozik, amivel szeretne. Marci ügyesebben talál meg dolgokat a neten, mint én, és ennek több oka van, az egyik az, hogy ő általában nem a Google-on keres, hanem általam ismeretlen helyeken. Meg hát… azt hiszem, de nem tudom biztosan, hogy akár hátulról is be tud nézni egy-egy webhelyre, legalábbis fel szokták kérni titkosított vagy milyen oldalak tesztelésére.

– Hát jó – felelem. – De csak óvatosan, nehogy a végén az utcán találjam magam.

– Én óvatos vagyok. Te ne kérdezz senkit bent arról, amit hallottál, vagy Herendiről.

Dehogy fogok bent kérdezősködni. Sokkal jobb ötletem van annál, mint hogy a cégben fussam a felesleges köröket.

Szonja

2016. június 8.

Spanyolország, Tossa de Mar

Körözést adtak ki ellenem. Mondjuk várható volt, de úgy látszik, kivártak az utolsó pillanatig. Ha ők nem találnak meg, akkor találjon rám más. Nem csodálnám, ha illegálisan vérdíj lenne kitűzve a fejemre. Már év elején, amikor forró lett a lábam alatt a talaj, megfogadtam, hogy nem gondolok túl sokszor haza, meg egyáltalán vissza. Nincs nosztalgia, nincs tűnődés, hogy hol rontottam el, hol szállhattam volna még ki, az otthagyottak mit gondolnak, ki sír utánam… Épp elég lesz megbirkóznom azzal – gondoltam akkor –, hogy mi lesz velem. A saját lelkemet sem akartam ápolni, hát még másokét. És bár tudom, hol rontottam el, most már úgysem tehetek semmit. Az egyetlen lehetőség a menekülés volt.

Sokszor felmerült bennem, hogy előbb-utóbb szembe találom magam a neten valamilyen rólam szóló cikkel (az eltűnés miatti kereséssel már találkoztam, de az más volt), és most itt is van. Kicsi, a fotó alapján sem lehetne rám ismerni, legalábbis szerintem most nem, de akkor is. Valami elkezdődött.

A Budapesti Rendőr-főkapitányság gazdasági bűncselekmény és nagy összegű sikkasztás gyanúja miatt keresi Kóródi Szonja 34 éves budapesti lakost…

Blablabla. Gazdasági bűncselekmény. Sikkasztás. Még van pofájuk…

Várom a naplementét. Tossa de Mar a Costa Brava leghangulatosabb helye, véletlenül hozott a sorsom ebbe a mediterrán „faluba”, amely megőrizte középkori óvárosát, szinte érintetlenül, itt ülök fent a várnál egy sziklán, a kedvenc sziklámon, és nézem a tengert, meg alatta a kis öblöt, a strandolókat a piros csónak mellett. Tossa de Mar nem a diszkók központja, mint az innen csak pár kilométerre eső Lloret de Mar, és ami számomra szintén fontos, sok a menekülő útvonal innen. Például közel van Barcelona, Girona, mindkettőn van reptér. Továbbutazhatunk innen hajóval, busszal, vonattal, a hangulata jót tesz a lelkemnek, a naplementék csodálatosak, igyekszem elraktározni őket magamban a még rosszabb napokra.

De most már hamarosan indulok, lemegyek a bicajomhoz, és elkerekezem az étteremhez. Minél többet dolgozom, annál kevesebbet agyalok azon, hogy vajon Budapesten – a körözésen kívül – mi lesz a következő lépés. Mert most náluk a labda.

Szonja

2015. március 30.

Budapest

Déri Péter sok van, de újságíróból kevés, úgyhogy elég hamar ráakadok.

Este fél nyolckor sötétkék dzsekiben, farmerben, szemüvegben támaszkodik a pesti rakpart fölött a villamossín melletti korláton. Elég fura, de első szóra igent mondott a találkozásra.

Lazán elindul, amikor intek neki, hiszen elég pontos leírást adott magáról. Negyedórával később egy csendes kávézóban ülünk a Kossuth térnél.

– Tomi az egyik legjobb barátom volt, és örülök, hogy valaki foglalkozik vele, mert sokkal többet érdemelt… – magyarázza rögtön, mielőtt még kávét rendelnénk, hogy miért állt rá a találkozásra. Végigsimít borostás arcán, rövid, de ápolt szakálla van, és mint kiderül, pénzügy szakon végzett, utána mégis pályaelhagyóként újságíró lett.

– Enitől hallottam a neved. Eni nem nagyon akart beszélni…

– Tomi nekem sok mindent elmondott, de Enit nem akarta belekeverni. Sokkal rémisztőbbnek találta a helyzetet a végére, mint amit Eni el tudna viselni. Egyáltalán nem akarta belekeverni, de egyszer berúgva elmondott neki ezt-azt.

– Ezek szerint Eni igazat mond? A GreenDayben… problémák vannak? – sóhajtok.

– Tomi tisztába akarta tenni a dolgokat, de ahogy egyre mélyebbre ment, egyre több szennyessel szembesült. Nekem mondta el, mert a pénzügyekhez meg a gazdasági dolgokhoz kicsit jobban értettem, mint ő.

– És?

– Mit és? – kérdez vissza, aztán megrendeli a kávékat.

– Hát, hogy volt oka a gyanakvásra?

– Hogyne. Össze is gyűjtött egy kis anyagot.

– Úristen.

– De már nem volt ideje rá…

– Eni szerint a GreenDay helyezett rá akkora nyomást, hogy infarktust kapott.

– Nem tudom. Inkább, ha már a cégnél maradunk, akkor az lehetett a feszültség oka, hogy Tomi hősként akart kiszállni belőle. Úgy, hogy lebuktatja őket. És hiába mondtam neki, hogy őket nem tudja lebuktatni, a fejébe vette, hogy igen… Sajnálom, szerencsétlen véletlen volt, Eni jobban ki van borulva a cégre, én inkább azt szerettem volna, ha Tomi eljön onnan, de nem akart, csak akkor, ha megdicsőül. Egyébként azok alapján, amit elmondott, nem bántak vele rosszul a GreenDaynél. De Tomi újságíró volt, és így nyilvánvalóan fontos lett volna számára, ha egy leleplezéssel jön el.

– És mi van a bizonyítékokkal?

– Nem tudom, hol lehetnek. Én csak Tomi telefonján láttam egy-két anyagot.

– Nem is akartad megírni?

– Nem veszünk el sztorit mástól. De annyira gusztustalan volt ez az ügy, és olyan sok veszélyes kapcsolódási pont lehetett, ami miatt Tomit később elhitelteleníthették volna a pályán, ha előrukkol a történettel, hogy bevallom, igyekeztem inkább lebeszélni a további nyomozgatásról. Nem akartam, hogy megírja, mert ezt nagyon elő kellett volna készíteni, és akkor is óvatosan minden bizonyítékot beszerezni, nem csak néhányat. De ő szerintem ezen dolgozott. Mostanra viszont már nem újdonság ez a lenyúlás, nézd csak meg, például az uniós, startupokra szánt pénzeket is a hatalomhoz közeli mutyik viszik el feltehetőleg, szóval lehet, hogy Tomi felfedezése nem ütött volna olyan nagyot.

– Miért mondod el nekem ezt az egészet?

– Mert ugyanúgy kerültél oda, mint ő. Utánad néztem. Tuti, hogy te is teljesen gyanútlanul kerültél oda. És ha bármit mondasz a cégnél, én úgyis letagadok mindent.

– Dehogy mondok – rázom meg a fejem. – Eni szerint veszélyesek.

– Eninek üldözési mániája van, ami érthető. Valakit okolni akar Tomi haláláért. A GreenDayben megy a csalás, az EU-meg egyéb pénzek lenyúlása, gyaníthatóan politikusi segédlettel, de nem ölnek embereket – rázza a fejét. – Értem én, hogy Eni kész van. Akartam vele találkozni többször is, de még saját magát sem képes elviselni. Segíteni szeretnék neki, de nem hagyja… És neki most a cég az ellenség, ahol Tomi meghalt.

– Szóval… magamra nézve – mondom, és most jól jön, hogy újságíró körökben, persze főleg a bulvárban, sokan ismernek – …mit tanácsolsz?

– Hát, szerintem keress majd egy másik állást. Egy ideig biztos kihúzod itt, de ki tudja, nehogy magukkal rántsanak, vagy valamit neked kelljen a végén eltakarítanod, egy balhét elvinned.

– És biztos vagy abban, amit Tomi talált?

– Amit láttam, az erősen erre utal. A többit Tomi mesélte. Nem hiszem, hogy kitalálta, bár természetesen nincs bizonyítékom. De hát nem volt nyugisabb állásod a tévénél? – kérdezi.

– Hát most már kezdem azt hinni, hogy igen – motyogom. – Pedig már teljesen elegem volt a celebekből…

Megrázza a fejét, mint aki nem tud segíteni, nekem pedig gőzöm sincs, hogyan tovább. Mennyire túlozta el a sztorit Tomi, Eni vagy éppen Déri Péter? Mi az igaz belőle? Ki a bűnös? Belesodorhatnak-e bármibe? Mitévő legyek?

Tina

2015. szeptember 14.

Szigetmonostor

Az egész estét a kanapén töltötte. Levette a hangot a tévéről, és Picire gondolt. Nagyon kedves lány volt. Már évek óta bent élt, anyja meghalt, apja új családjának nem kellett, csak a lány után járó juttatások, aztán bele is keveredett valami balhéba, úgyhogy tizenkét éves korában kiemelték a családjából. Ő volt Tina mentora, amikor bekerült. Elmondta, kik a nagy genyók, kivel hogyan kell bánni, hogy sosem sírunk mások előtt, hogy a nevelő férfiak kedvessége a legtöbbször csak máz, és azt akarják, hogy a lányok kényeztessék őket. Nem erőszaknak nevezte, hanem csak egykedvűen megemlítette, vigyázzon velük. Totál más volt az érdeklődési körük, mégis ő állt a legközelebb Tinához. És most nincs.

Amikor kibőgte magát, végigfeküdt a kanapén és hagyta, hogy az emlékek végre előtoluljanak. Már délután tudta, hogy meglesz sok részlet, és most itt volt az ideje, hogy utat engedjen nekik.

Hogy is volt…?

Lelépett a koleszból, már csak szemerkélt az eső, a portás bent édelgett a lánnyal. Vissza sem nézett, eltökélte, hogy ide nem kerülhet vissza soha többé. Tök sötét partit hirdettek, a csajoknak ingyenes belépéssel, a föld alatt, egy menő pinceklubban. Pici ide hívta őt, és mivel más dolga nem volt, el is ment. Néha jól jött az a nagy dübörgés, ki tudta ereszteni a gőzt. Alkoholt nem ivott (az anyja miatt sosem fog), a zenével viszont időnként teljesen ki tudja üríteni, átmosni az agyát, holott nem valami jó zene, inkább csak sok basszus van benne, meg monotonitás, de arra, hogy eleressze magát, végül is alkalmas.

Viszont addig még volt idő, amit az egyik bevásárlóközpontban ütött el céltalan lófrálással, aztán a végén bement a könyvesboltba, és leült egy angol nyelvű krimivel a kezében az olvasósarokba. Csak a krimiket szerette, a romantikus szarságok, a történelmi könyvek például egyáltalán nem érdekelték. Zárásig elvolt ott, aztán még bent kóválygott a központban, lement az aluljárószintre, ahol épp zárt a török, és féláron adta a maradék kaját, evett egy nagy girosztálat, amibe a kiszolgáló extra adagot is odasózott, megette mind egy szálig, aztán még kicsit lötyögött, mielőtt elindult volna a buliba.

Így utólag beléhasított, hogy talán a kiszolgáló mentette meg az életét azzal a hatalmas tál girosszal.

Nem csörgött rá Picire a nyomoronc kis telefonjáról sem (nem a netesről), amiben volt egy olyan kártya, amire pénz ment a gyámjától, mert belefutott a lányba a bejárat előtt, ahol már ott sorakoztak az emberek. Bent aztán akkora lett a tömeg, hogy néha el is veszítették egymást szem elől, máskor együtt vonaglottak a színpadon. Pici jött a cuccal, tabletta volt, amit Tina először nem akart bevenni, aztán meggondolta magát. Az agya teljes kiürítése a cél, gondolta, ehhez jó lesz valami más. De csak egyet vett el Pici tenyeréből.

Aztán teljes homály, filmszakadás. A következő kép, hogy többen mennek az utcán. Hogy melyik utcán, az rejtély. Hideg lett éjszakára, de az volt a furcsa, hogy nem fázik, és hogy rohanni akar. Fogalma sem volt, hogy bevette még valamit. Az beugrott már, hogy nem ivott, a srácoknál borosüveg volt.

És hogy hogyan kerültek abba a lakásba – az sem volt meg, egyszerűen nem tudta felidézni. A következő emlékkocka az ébredése.

Megpróbált most józanul következtetésekre jutni, és nem Picin rágódni, holott állandóan hozzá tértek vissza a gondolatai. Ahogy összerakta magában, valami olyan drogot kaphattak, amiből a többiek túladagolták magukat, ő viszont nem. Vagy azért nem, mert rendesen bekajált előtte, vagy azért – és ezt tartotta valószínűbbnek –, mert nem ivott rá alkoholt, és talán megmaradt annál az egy bogyónál. Abban teljesen biztos volt, hogy Pici, amikor neki is kettőt kínált, legalább kettőt bevett belőle.

A baj az, hogy fogalma sem volt, Pici honnan szerezte, kitől kapta a cuccot. Pici azért nem volt teljesen ártatlan ilyen dolgokban, és ki tudja, hogy bevette valami mást is azokkal a srácokkal. Tina teljesen meg volt zavarodva, szomorú lett és nagyon-nagyon dühös. Hogyan tudná kideríteni, kitől kapta Pici a halálos bogyókat? Az nem zavarta, hogy őt is keresik, annál inkább, mert lehetetlennek látszott, hogy inkognitóban felderítse, mi történhetett, ki a hibás abban, hogy az egyetlen barátnője életét vesztette.

Szonja

2015. április 2.

Budapest

– Miért is? – kérdezi Marci, és búcsúcsókra hajol hozzám a kocsiban. Ma ő hozott be a munkahelyemre.

– Mert ki akarok kapcsolódni veled. Menjünk el pénteken, és csak nézzünk ki a fejünkből! – kérem.

Elmaradt a múltkor a visegrádi hétvége, most már valahová mennünk kell. Valójában az elmúlt nyolc évben ő a legjobb, „ami” történt velem. A nagy lángolás ugyan egy kicsit csillapodott, de rengeteget nevetünk együtt, és senkihez nem volt még olyan jó hozzáérnem, mint hozzá. Ahogy végighúzom a finom nyakbőrén a kezem, tudom, hogy őt is átjárja a borzongás. Olyan gyorsan fel tudjuk kelteni egymásban a vágyat, talán ez is az összehangolódásunknak köszönhető. Már nem kell tippelnem, jólesik-e neki, ahogy hozzáérek, és ahol hozzáérek. Azt is tudom, hogy ma elém jön este, és bemegyünk sütizni a cukrászdába, még ha ettől a héttől fogyókúrázom is (ismét, és tegyük hozzá: amíg hol az új állástól, hol az új hírektől vagyok zaklatott – sikertelenül).

Arra gondolok, hogy volt ugyan egy mélypontunk két évvel ezelőtt, de átküzdöttük magunkat rajta, és hogy tegnap este is úgy szexeltünk, mint akik hónapok óta nem látták egymást.

Még egy csók, és már rohanok befelé. Napok óta úgy érzem, hogy valakivel bent is beszélnem kellene erről a dologról. Lehetséges, hogy rohad az ország, meg már vállat vonunk a korrupcióra meg a pénzek lenyúlására, de ha igaz, amit hallottam, akkor ez itt történik, a szemünk előtt, ráadásul egy olyan cégnél, ami kifejezetten jót kellene képviseljen! Még a tévénél is elnéztem a mutyizást, mert ott a tulaj dolga volt figyelni ezekre, de nagyon vad, amit Eni és Déri Péter mesélt. Egyelőre csak az tart vissza attól, hogy Nórával vagy Kittivel (velük vagyok a legjobb viszonyban) megosszam az értesüléseimet, hogy Marci megígértette velem: hallgatok, nem csinálok semmi hülyeséget, és majd amikor ő is végez a „nyomozásával”, megbeszéljük, mit tegyek. Egyelőre képtelen vagyok bármit is tenni. Le vagyok bénulva, mint a légy, amelyik belerepül a pók hálójába.

Ebéd után Nóra nem jön vissza velünk, le kell szaladnia a Kolosyra egy bélyegzőért. Senki sincs az asztala körül. Senki sem figyel rám. Én pedig nem bírom ki, szépen előhúzom a fiókjából a telefonszámos kis könyvét, és belelapozok. Szerencse, óriási szerencse, hogy Nóra nem bízik a felhőkben meg a külső modemekben, és minden kontaktjáról adminisztrál a füzetben is. Kikeresem, amit Nagy Marcsiról beleírt. Ott látom a mobilszámot, egy vezetékes számot, és egy megjegyzésben Marcsi anyjának számát. Az egész névjegy át van húzva, akkurátusan, Nóra ilyesmihez természetesen vonalzót használ. Gyorsan lejegyzetelem a számokat, mintha csak kiírnék egy fontos telefonszámot (ami igaz is, és ugye szépen fejlődik az üldözési mániám), majd visszarakom a füzetet a fiókba, és bemegyek a szobámba.

Próbálgatom hívni a két vezetékes számot a mobilomról, de egyiket sem veszik fel. Persze korai még, kora délután van.

Varga, mintha csak érezné, hogy volt két szabad percem, kopogás nélkül bejön a tárgyalóba, ami ezen a héten az irodám, és ledob elém két aktát.

– Ezekről a sajtónak ki kellene adni egy-egy rövid összefoglalót. Előtte szeretném látni.

– Rendben – bólintok, és odahúzom a dossziékat. Hatástanulmányok, környezetvédelmi javaslatok egy vidéki fejlesztéssel kapcsolatban. El kell kezdenem gyorsan keresni a neten is, utálom az aktákat meg a papírokat, de azokon is végig kell futnom, szóval most nincs is időm telefonálgatni.

El is megy szépen az idő, még Leát sem tudom visszahívni, és persze kicsit azért visszasírom a tévés időket, amikor egy közleményt vagy egy cikket, de még akár egy interjút is megírtam (holott nem vagyok újságíró) negyedóra alatt. Most meg csupa kínlódás az egész – de előbb-utóbb nyilván ez is menni fog. Egyelőre az ellentmondások zavarnak, át is fut az agyamon, hogy kéne egy szakértő, aki mindent aprólékosan elmagyaráz, de azt is feltételezem, hogy a legjobb egy független szakértő lenne. Mindegy, kínlódom, Varga kétszer is meglátogat, egyszer hoz egy kávét az automatából, és megkérdezi, segítsene. Nehogy már ennyit ne tudjak összehozni! Meg kell kérdeznem Leát, tudnak-e majd egy kis fejtágítót tartani nekem, ők már elég jártasak a környezetvédelemben a litvérvári ügyük óta.

A tárgyalóba, ahol ideiglenesen dolgozom, késő délutánig besüt a nap, végre jön a tavasz. Arra gondolok, hogy idén tengerparton szeretnék nyaralni. Na de hol van még a nyár.

Lemegy a nap, mire elkészülök, és tudom, hogy nem a legjobb verzió még ez sem. Nóra ugyan megkérdi, segíthete, de diadalittasan kinyögöm: kész vagyok. Nevetségesen keveset intéztem jelentős energiabefektetéssel, mint még annak idején, gyakornok időszakomban.

Mindenesetre, amikor már lefelé rohanok a lépcsőn, eszembe jut megint szegény Marcsi, és felhívom az egyik vezetékes számot, amit megszereztem. Karcos női hang szól bele, és én bemutatkozom.

– Kóródi Szonja vagyok, és… Nagy Marcsi miatt telefonálok… – Ez a lehető legsutább és legszerencsétlenebb mondat, ami elhagyhatja a számat, amikor egy halott emberről beszélek.

– Hogy érti? A testvérem… meghalt.

– Igen, nagyon sajnálom… Tudom – hebegem, és a ház aljában lévő recepciósnak intek, majd kilépek az utcára. Marcit keresem a tekintetemmel, talán még nem ért ide, a Szépvölgyin esténként is csak araszolva lehet haladni. – Én nemrég kerültem a céghez, ahol dolgozott, és… nagyon elképedtem, hogy olyan fiatalon… és csak ismeretlenül is a részvétemet szerettem volna kifejezni. – Már érzem, hogy hiba volt ez a hívás. Újabban mindenkiben sebeket akarok feltépni? Ráadásul meglehetősen értelmetlenül. Nyilván el fog küldeni a francba.

– Ezért hívott? – kérdezi.

– Hát… valójában… igen. Felzaklatott, hogy az elődöm, egy fiatal férfi infarktusban meghalt, és akkor szóba került Marcsi, és… hát, most már tudom, hogy hiba volt telefonálnom. Elnézést kérek.

– Bármit hallott is Marcsi haláláról, nem baleset volt – mondja váratlanul.

– Tessék? – Nem akarok hinni a fülemnek.

– Biztosan tudom. Annyival tartozom neki és az emlékének, hogy legalább ezt ne hagyjam rá azokra, akik mondják.

– Hanem…?

– Azt mondják, őrült vagyok. De ha őrült vagyok, akkor hová tűnt Marcsi… barátnője? – Immár kicsit hisztérikus a hangja.

– Nem tudom követni – vallom be.

– Nem is telefontéma – válik józanabbá a női hang.

– Nagyon kíváncsi lennék rá.

– Nem tudom, ki lehetett az ellensége… – morfondírozik. – De egészen biztos, hogy nem baleset volt.

– Esetleg… elmesélné személyesen?

– Miért érdekli az magát? Nagyon furcsa ez a hívás, én mondom.

– Marcsi emléke megérne ennyit, hogy elmondja, mi történt. Az én lelkem is könnyebb lenne. Dolgozom egy cégnél, és azzal szembesülök, hogy két fiatal ember is meghalt az elmúlt időben…

– Hát nem bánom. Szombaton délelőtt itthon vagyok. Jöjjön föl – mondja, és már diktálja is a címet, én pedig lemondóan nyugtázom magamban, hogy valószínűleg lőttek a hétvégi kiruccanásunknak. Mégis hajt a kíváncsiság.

Tina

2015. szeptember 18.

Budapest

Bár megfogadta, hogy egy ideig nem bukkan fel Budapesten, hanem próbál a fenekén maradni, de nem bírta betartani. Hosszú fekete haját vállig érőre vágta a nyaralóban talált ollóval, és kis copfba kötötte. A napszemüveg és az új haj, így aztán még az sem talál rá, aki esetleg őt keresi, hogy visszamenjen az intézetbe. Az elmúlt napokban nem olvasott efféle körözést, de ki tudja, bármi lehet.

A füzet, amit a szobájukból tulajdonképpen akarata ellenére elhozott, Pici fura naplója volt. Tina nem is tudott arról, hogy Pici feljegyzéseket készít, sőt az is meglehetősen idegennek tűnt a lányt ismerve, hogy bármilyen adminisztrációt is végez. De ez a füzet nagyon meglepő volt. Tina felismerte Pici lóbetűs, ökörhugyozásos kézírását, utált írni, és ez meg is látszott az elnagyolt betűin. Mégis volt egy titkos, vagy ha nem is titkos, de olyan füzete, amiről Tina nem tudott, holott egy szobában laktak. Valószínűleg akkor dobta Tina ágyára, amikor készülődött, és elfelejtette visszarakni a holmijai közé.

Tina tudta, hogy nem most van a sírás ideje. Most a bosszú ideje jött el, majd ha sikerül bosszút állnia a barátnője halálán, azután elgyászolhatja. De most meg kell találnia, ki ölte meg a lányt a szerekkel. Az ismeretlen srácokra egyetlen pillanatig sem gyanakodott, bár az megfordult a fejében, hogy talán majd visszamegy abba a lakásba. Nyilván ott lakott az egyik fiú, netán az ismeretlen lány. A fene tudja. De nem most. Még az is lehet, hogy figyelik a lakást. Olvasott már jó néhány krimit, és nem tartotta lehetetlennek. Talán a zsaruk is le akarják kapcsolni Pici dílerét.

Úgyhogy Tina a füzetre hagyatkozott. Elolvasta, átlapozta rengetegszer a búvóhelyén. Pici egy éve írogatott bele, többnyire dátumokat és helyszíneket, de egyetlen telefonszámot sem, néha számokat, amelyek akár pénzt is jelenthettek, akár valami mást. Sehol egy név, egy érzelmes sor, egy naplóba illő mondat. Csak heti egy dátum, helyszín. Tina szinte teljesen biztos volt benne, hogy a dílerével való találkozókat jegyezte be a lány, aki minden hétvégén igyekezett valami jó buliban részt venni. A sok dátumot látva Tina agyán átfutott a gyanú: lehet, hogy függő volt? De annak a jeleit ő biztosan észrevette volna. Ha valaki, hát ő ismeri, milyen az, amikor egy ember függő, az anyja volt a példa, akin megtanulta. Bár az is igaz, hogy Pici hétvégén mindig keményen csapatta a bulit, és Tinának csak sejtése volt róla, hogy ez azt jelentette, barátnője minden hétvégén beszedett valamit. Annyira közel nem álltak egymáshoz, hogy a hétvégi programjaikat is átbeszéljék hétfőn, különösen, mert Tina nem volt igazán társasági lény, kerülte a bulikat, és sokan azt se tudták róla, vajon volt-e már fiúval.

Most azonban, ahogy olvasta a füzetet és megpróbált némi rendszert találni benne, úgy döntött, elmegy az egyik helyszínre, a Deák térre, ahol a lány a legtöbbször csütörtökön délután találkozott a titokzatos valakivel. Ennyit megér. Kicsit körülnéz az Akvárium előtt, ahová Pici írta a helyszínt, nem szólít meg senkit, csak néz. Addig csinálja ezt, és addig járja körbe a füzetben talált helyszíneket, amíg rá nem akad valamire, ami fontos.

Márton

2016. június 9.

Budapest

Márton elolvasta a hírt. Nem volt már újdonság neki, de valahol mégis nagyon bántotta. Nem kellett volna idáig eljutnia Szonjának, hogy… de valahol mégis felnézett rá és egyetértett vele. Nem gondolta, hogy ne tudná megvédeni, most mégis, számára túlságosan gyorsan történnek a dolgok. Az, hogy Szonja elköltözött, közös döntés volt. Mindenki megtudta, hogy Szonja lelépett tőle, előtte a lány már elmesélte néhány embernek, hogy a párkapcsolatával gondok vannak… Ennek ellenére nagyon sajnálta, hogy most a lány fizikailag nem számíthat a segítségére.

Kiadták ellene a körözést, sikkasztás, gazdasági bűntett… nagyon durva. A laptopjába hajolt, és már vagy ezredszer próbált bejutni valahová, de egyelőre úgy tűnt, kifog rajta ez a védelem.

Anna lépett mögé, és rátette a kezét a vállára, majd masszírozni kezdte.

– Miben mesterkedsz? – kérdezte.

– Csak a szokásos – vonta meg a vállát a férfi.

– Azért szólj, ha… mit tudom én… mennem kell, vagy ilyesmi.

– Oké, de látod, csak egy céget ellenőrzök. Sehová sem készülök, és te sem.

Amikor nem boldogult valamivel, általában tartott egy kis szünetet. Most is így volt vele, a titkosított csatornán nézte meg a levelezését.

Rég várt levele érkezett egy „Diákmunka” nevű feladótól. Már azt hitte, sosem jön tőle levél, most izgatott lett és meg is örült neki.

Megszereztem a nevet. Találkoznunk kell.

Semmi aláírás, semmi fölösleges szöveg. Visszaírt, döntse el a másik, mikor és hol találkoznak, aztán újra megpróbált belépni a korábbi helyre. Egy cég belső levelezésére volt kíváncsi, azok után, hogy két napja (biztosan kettő?) sikerült átirányítania egy nagy összeget a rendeltetési helyétől eltérő helyre. És ez még csak a kezdet volt.

Sajnálta, hogy Szonja nyaka körül kezd szorulni emiatt a hurok, de amikor nem érhet már semmit a nyilvánosság, meg nem kezdenek nyomozni a nyilvánvaló bűnügyekben, akkor egy másfajta igazságszolgáltatás veszi kezdetét. Szonja pedig nagyon jól tud rejtőzködni, még egy ideig ki kell bírnia, hogy nem kerül elő. Szükség is lesz a tudására, mert Szonja az akció motorja.

Szonja

2016. június 10.

Spanyolország, Tossa de Mar

Hajnali két óra, és mi Gregorióval a tengerparton ülünk. Már vagy tízszer majdnem elszóltam magam, hogy milyen csodálatos lehet tenger mellett élni, de szerencsére mindig eszembe jutott, hogy Sonia vagyok Praianóból, vagyis Olaszország déli részéről, az Amalfi-öböl partjáról. Gregorio egy távoli szerelemről mesél. Ő az a típus, aki számára biztonságosabbak a plátói érzelmek, legalábbis szerintem. Nem mintha az apja túl sok szabadidőt hagyna neki, de az ilyen érzékeny, romantikus srácokra, ahogy látom, eléggé buknak a nők. Külföldiek, spanyolok egyaránt. Szerinte ez mind múló dolog, mert elmennek. Nem mintha az a cseh lány nem ment volna el, ugye. E-maileznek és Gregorio verseket ír hozzá. Valahol tetszik nekem ez az egész. Gregorio meg a versei, a gitárja, ami most is nála van, azonban amennyire bájos, annyira irritáló is. Mert egyáltalán nem tudnék egy ilyen pasit elviselni. A verseit nyilván igen, azok meghatnának, ám Gregorio cselekvőképtelensége némileg ingerültté tesz.

– Ha tényleg Anika az igazi, akkor fogd magad, és menj utána! – javaslom. Már most éjjel is vagy háromszor sóhajtott Anika után.

– Ezt hogy gondolod? Az apámnak, az étteremnek szüksége van rám – háborodik fel.

– Hát ez az. Jobb távolról vágyakozni és semmit sem tenni, mint esetleg szembesülni azzal, hogy mégsem döntöttél jól – csúszik ki a számon.

– Most komolyan, Sonia, azt hiszed, te vagy a bátor csaj, mert el mertél jönni az olasz tengerpartról a spanyolra, és pincérként dolgozol? Hát gratulálok. Ahelyett, hogy beállnál dolgozni, másoddiploma, meg világlátás… És meddig mentél? – háborodik fel. – Ó, vagy ezer kilométerre az otthonodtól, és fogadni mernék, ha mehetnéked támad, akkor apuci kifizeti a hazaúti jegyedet. Úgyhogy nekem ne mesélj te bátorságról…

Nem tehetek róla, de röhögnöm kell. Annyira vicces a helyzet. Ha tudná… De hát nem tudja, és addig jó, amíg minél kevesebben tudják. Úgyhogy a röhögés mosollyá szelídül, és azon tűnődöm, vajon elég bátornak tartana-e, ha tudná, hogyan jöttem ide, miért, és ha tudná, hogy már köröznek is otthon, ennélfogva és még egy várható nagy dobás miatt meg vannak számlálva itt a napjaim.

De Gregorio édes kis lelkét és főleg az önérzetét nem akarom megsebezni, meg hát jó hülye is lennék, ha elmondanám, ki vagyok, honnan és miért jöttem.

– Nem bírom, ha kinevetnek – folytatja hisztérikusan. Kicsit kezdem bánni, hogy kiültem vele a partra. És hogy véleményt nyilvánítottam. Egészen egyértelmű, hogy csak egyetértést, együttérzést várt volna, és azt, hogy megerősítsem benne: nehéz az élet így, hogy távol van attól, akit szeret. – Azt hiszed, te többet tudsz az életről, csak azért, mert idősebb vagy néhány évvel?

Húha, kiakadt. Megrázom a fejem.

– Nem tudom. Persze, nem tudom, milyen neked. Oké.

– Ez most ironikus volt.

– Nyugodj meg. Mindenki maga dönti el, hogy milyen életre vágyik – Ezt megnyugtatásnak és békítésnek szántam, de csak olaj a tűzre.

– Utálom, amikor valaki másoknak mondja meg, hogyan kéne élniük, miközben a saját életét teljesen elrontja.

– Egyetértek.

– És az irónia, ami fáj – néz rám, és hiába van sötét, látom, hogy a szemében dühödt láng villan. Csitítóan ráteszem a kezem a kezére.

És ez az, amit nem kellett volna.

Teljesen váratlanul átölel, magához húz, ahhoz képest, hogy milyen nyurga, hatalmas erővel, és meg akar csókolni. Sőt, meg is csókol. Hiába van zárva az ajkam, a nyelvével ki akarja nyitni, be akar jutni. A testem hárít. Megpróbálom ellökni őt magamtól, azonban nagyon nagy erő van benne, és minél jobban ellenkezem, annál inkább olajat öntök a tűzre. Az fut át a fejemen, hogy már hónapok óta nincs szex az életemben, és mégis, a vágy az nem olyan ösztön, ami a hiánytól bárkivel beindul. Még ha nem lennék is elköteleződve a szívemben, akkor sem fogadnám Gregorio közeledését, nemhogy így… Az ajkamat harapdálja, és hiába próbálok, nem tudok szabadulni. Mivel a homokban ülünk, a teljes súlyával rám nehezedve arra játszik, hogy lefektessen, és akkor sosem menekülök. Most fogom fel, hogy ez nem egy flört elszabadulása. Ha nem csinálok sürgősen valamit, akkor ez a széplelkű irodalmár srác megerőszakol itt a parton.

– Ayuda! – Segítség! Kiáltom hangosan, ahogy levegőhöz jutok. Az egyik kezével elengedi a derekamat, de azonnal rátapasztja a számra, majd amikor megpróbálok a kezébe harapni, elkapja a nyakam, és teljes testsúlyával rám nehézkedik. Bár inas és sovány, mégis akkora erő feszül benne, amivel nem tudok mit kezdeni. – Ayuda! Help! – Ordítok kétségbeesetten, de egyre fogyó szusszal. Egy pillanatra enged a szorítás, akkor a fejéhez kapom a kezem, és teljes erőből belekarmolok.

Most kezdem komolyan elhinni, hogy képes lenne megtenni. És nemcsak ezt kezdem elhinni. Mérhetetlen pánikba esem. Ugyanis az az érzésem, hogy ez a pasi dühében nemcsak megerőszakolni, hanem megölni is képes lenne.

– Mi folyik itt? – hallok meg egy férfihangot. Hála az égnek. Gregorio elenged, és felpattan, egy pillanatig azt hiszem, nekimegy az embernek, de hirtelen futásnak ered. Akkor látom, hogy ketten vannak, és rendőrök. Járőröznek a parton. Egyikük futni kezd utána, a másik a rádiójába beszél, erősítést kér, majd rám néz és azt mondja, várjak itt, és ő is futásnak ered. Minden erőmet össze kell szednem. Nem maradhatok itt. Ha elkapják… vagy ha nem kapják el… Nekem egyik sem jó. Nem akarok a rendőrség látókörébe kerülni. Nem tudom, ha ezt a képmutató erőszaktevőt elkapják, akkor vajon megmondja-e, kivel volt, de gyanítom, hogy nem. Majd azt mondja, összeveszett a csajával. Mindezt már futás közben gondolom át, miközben a másik irányba rohanok, mint amerre Gregorio és az üldözői elfutottak.

Tíz perccel később a bejáratunknál lihegek. Kettesével veszem a lépcsőfokokat, és hálát adok az égnek, hogy még Gregorio apjának sem árultam el, hol bérelek lakást. Az üldözési mániám már akkor is szépen fejlődött, persze volt oka, és most hálás lehetek ezért magamnak.

Reszkető kézzel zárom be magam után az ajtót, még a széket is odahúzom elé, biztos, ami biztos. Lerogyok a földre, a kék linóleumra, hátamat az ágynak támasztom. Folyik rólam a víz, nemcsak a futás, hanem a stressz miatt is. Most látom, hogy a karomon ott éktelenkedik egy hatalmas, vörös folt, az egyik ujjam be van dagadva, gondolom, amikor védekezni próbáltam, akkor történt. Remélem, hogy véresre karmoltam az arcát, és holnap majd mindenki őt fogja bámulni, beleértve az apját is.

De erről én már nem fogok tudni.

Nedves az egész testem, rám tapad a póló és a szoknya, szeretnék megmozdulni, szeretnék terveket szőni, szeretném látni, mi lenne a legjobb lépés, de úgy érzem magam, mintha mindent kiszívtak volna belőlem.

Azt hittem erről a kis faluról vagy városról, hogy védelmet ad. Azt hittem Gregorióról, hogy egy kis érzelmes bölcsész, nagy szívvel, kevés erővel. Azt hittem, még néhány hónapig, de legalább néhány hétig itt biztonságban leszek.

Hát tévedtem.

Utoljára tinédzserkoromban éreztem magam ennyire tanácstalannak. Egyvalami biztos: Tossa de Mar túl kicsi ahhoz, hogy Gregorio ne találjon rám (ha keres), akár napokon belül. Hiába megyek máshová dolgozni, ha a keresésemre indul, márpedig a belőle áradó dühödt erőből arra tippeltem, hogy keresni fog, akkor nagyon gyorsan rám talál. Itt nem játszhatok el még egy személyazonosságot, nem alakíthatom át magam, mert azzal megásnám a saját síromat. És értelme sem lenne. Ennyi volt, eddig tartott.

Ahogy Gregoriónak is céloztam rá, az elevenébe találva és ezzel kihozva belőle az állatot, a bátor ember mindig hoz egy döntést, és nem arra vár, hogy majd az élet döntsön helyette. Hát nekem ideje meghoznom egy döntést, mégpedig azt, hogy szedjem össze a pénzem, ne próbáljak túladni a bicajon, mert az is időhúzás, rakjam össze a szükséges cuccokat, és induljak el. A festői, bájos Tossa de Marban valaki megmutatta nekem az igazi arcát, és tovább nem maradhatok.

Tina

2015. szeptember 25.

Budapest

Elhatározta, addig jár utána a dílernek, amíg meg nem találja. Múlt csütörtökön nem járt sikerrel az Akváriumnál, hát most megint odament, mert azt gondolta, előbb-utóbb felbukkan… meglátja, amit vagy akit keres. Semmi értelme körbejárni a helyeket, mert a végén majd az lesz a baj, hogy a díler mindig egy lépéssel, vagyis egy hellyel előtte jár majd.

Már több mint egy hete nem járt suliba, és kint lakott a szigetmonostori házban, ahová egy jótékonysági nyaralásra vitte egy addig általa ismeretlen család. Normálisak voltak, de Tina nem akarta már, hogy valaki is közel kerüljön a szívéhez. Ott volt az anyja… az apja, aki le sem szarta… a nagynénje, aki rendes volt, aztán meghalt… és Gergő… rá jobb nem is gondolni. Hát köszi, ez nem kell. Picit még beengedte a szívébe, és tessék. Nincs ezzel baj, az élet ilyen, de akkor nincs barátság, nincs szerelem… csak a túlélés van.

Most már órák óta dekkolt az Akváriumnál, és minden pasit alaposan megnézett a napszemüvege mögül. Minden találkozóra figyelt, ami gyanús lehet. Nem mintha átlátta volna az egész teret, de arra gondolt, hogy ideje van elég. Suli nincs, tanulni nem kell, és az élet elég unalmas a szigetmonostori házban, ahol még wifi sincs. Nem volt meggyőződve róla, hogy ki fogja bírni ezzel a semmittevéssel. Annyit tett, hogy gyakorolta a karatemozdulatokat, amiket a faluban tanult egy edzőtől. Guggolt és hasizmozott, gyors akart maradni. Ez naponta felért egy edzéssel a hátsó kertben. Már kétszer bejött a héten Budapestre, ingyen wifit keresett, netezett a KFC-ben, a Starbucksban, és igyekezett nem költeni. A szendvicses trükk bejött a srácoknál, minden második vett neki egy szendót, szóval, bár rühellte, hogy ezt csinálja, kicsit élvezte is, ahogy manipulálja az embereket. Ahogy betölti a tizenhatot, munkát fog vállalni, azt olvasta valahol a neten, hogy vállalhat. Decembertől nem kell bujkálnia.

Addig azonban…

Egy tizenhét év körüli, magas srác és egy huszonéves férfi találkozására lett figyelmes. Az egész csak legfeljebb húsz másodpercig tartott, pedig egészen biztos volt benne, hogy volt közük egymáshoz. Mivel félig háttal voltak neki, nem látta, átadtak-e valamit egymásnak, de nem lehetett véletlen egymásba ütközés sem, hiszen nem járkált olyan sok ember ezen a kora délutáni órán a környéken, hogy egymáshoz sodorjanak két embert. De már külön is váltak egymástól. Olyan volt, mintha csak képzelte volna… azonban nem képzelte, ebben biztos volt. Nyilván az idősebb a díler. A nyomába szegődött, és azt látta, hogy csak egy kört tesz, és utána megismétlődik a találkozás egy lánnyal. Ez már nem lehet véletlen. Tina érezte, hogy megtalálta, akit keresett.

Most okosnak kell lennie, gondolta.

Egész délután a pasi nyomában volt. Sejtette, hogy nem konkrétan ő a felelős a barátnője haláláért, hanem valaki, akitől a durva cuccot átveszi. Nagy kérdés volt persze, hogy a díler felelősségét tudja-e csökkenteni, ha esetleg nem tud róla, mennyire vad árut árusít, de Tina azt gondolta, a fejétől bűzlik a hal. Elhatározta: rá fogja szánni az összes idejét arra, hogy megtalálja a díler beszállítóját, aki egész biztosan tudja, hogy milyen halálos drogot sóz rá az elosztóira.

Követni fogja éjjel-nappal, így döntött.

Estig nem tévesztette szem elől, szerencsére a pasi gyalog közlekedett, ő maga is fogyasztó lehetett, vagyis a bevételéből esze ágában nem volt motort, kocsit venni, ez Tinának kedvezett. Egy átlagos külsejű, nagyjából száznyolcvan centi magas, barna hajú, se nem sovány, se nem kövér, se nem izmos, farmernadrágos, vékony dzsekis alakot kellett követnie. Ennyiben nehezítette a dolgot, hogy átlagos kinézete miatt a díler eléggé könnyen elveszíthető volt a forgatagban. De Tina figyelte őt, és kellő távolságot hagyva követte. Látta a gyors találkozásait, csodálkozott is, hogy nem számolta meg soha a pénzt (azt látta volna), amit kapott, tehát nyilván megbíztak egymásban a vevőivel, és biztos az is, hogyha egy vevő nem fizet rendesen, akkor legközelebb nincs üzlet.

A lány azon tűnődött, vajon Pici valóban hetente vett-e tőle drogot. És ha igen, miből fizette? Barátnője nagy üzletelős volt az intézetben és a suliban is, de arról Tina tudott volna, ha drogot árul, és az egyéb kis bulikkal nemigen lehetett annyit keresni, hogy abból rendszeresen partidrogokat finanszírozzon. Most ébredt rá, mennyi mindent nem tudott Piciről. Szobatársak voltak, de nem osztottak meg bizalmas dolgokat. Tina azért nem, mert ami bizalmas dolga volt, azt már rég magába zárta… Pici pedig… hát ki tudja, miért.

Sötétedés után is követte a dílert. Feltételezte, hogy naponta el kell számolnia a bevételével és a megmaradt droggal, legalábbis a krimikben így olvasta, és így is tartotta logikusnak.

Egy belvárosi házba ment, kóddal jutott be, Tina pedig, mintha csak akkor érkezett volna valahonnan, beugrott utána a kapun. Bár sejtette, hogy ezzel gyanút is kelthet, nem volt ötlete, másképp hogyan követhetné a drogárust. Ment hát utána, morgott egy köszönömöt, közben iszonyú zavarban volt, amiért felfedte magát, de most már nem volt mit tennie. De mit fog csinálni, ha a díler beszáll a liftbe? Beszáll vele? Hát, miért ne. Nem így tervezte az egészet, sőt nem is volt igazi terve mára, csak követni akarta, de most már lássa meg, hogy hová megy.

A díler hívta a liftet, de az ott állt a földszinten. Kopott kovácsoltvas korlát ajtaja volt, a lépcső már szinte teljesen elkopott, és a jellegzetes pinceillattal vegyes, régi bérház szag terjengett a liftaknánál. Tina most alaposabban megnézte a férfit. Nem komoly ellenfél, gondolta, huszonéves, valószínűleg fogyasztó, teljesen gyanútlan.

Ámbár merőben illogikus volt, és hallgatnia kellett volna, Tina a liftben megszólalt.

– A barátnőm, Pici küldött. Abból szeretne újra, amiből legutoljára kapott – mondta rekedten, és rémülten kérdezte belül: úristen, mit csinálok?

A díler csücsörítette a száját, mint aki gondolkozik, mit feleljen, majd azt mondta:

– Gyere be, megbeszéljük.

Tina ezt nem így tervezte, de ha már így alakult, nem volt visszaút. Elég gyakran kivágta már magát nehéz helyzetekből, most is ebben a képességében bízott.

Arra azonban nem számított, hogy a lepukkant házban a lift a legfelső emeletre viszi, ott egy előszobába érkeznek, ahol a falat akasztók és egy festmény díszítik. Bezárult mögöttük a liftajtó, és valaki – bár nem csöngettek sehol – belülről kinyitotta egy kulccsal az előszobaajtót. Tina még egy cég nevét látta kiírva, ahogy nyílt az ajtó, de nem volt biztos benne.

A középkorú, öltönyös, pocakos férfi, aki ajtót nyitott, csodálkozva pillantott a lányra, aztán dühösen a dílerre. Még mielőtt megszólalhatott volna, a díler finoman belökte az ajtón Tinát, és annyit mondott:

– Annak a lánynak a nevében jött, aki meghalt. Nyilvánvalóan hazudik.

Tina már hiába bánta, mennyire hülye volt, most már nem ő irányította az eseményeket, és sejtette, hogy nem lesz valami vidám, ami itt vár rá.

Szonja

2015. április 4.

Budapest

Marci meglepinek lefoglalt egy szobát szombat éjszakára Debrecenben. Ez azt jelenti, hogy legkésőbb délben el kell indulnunk, és már előre furdal a lelkiismeret, hogy az utazást miattam halasztjuk délre, ugyanis a bekattanásom miatt ma találkozom az általam ismeretlen, de egykor a cégünknél dolgozó Marcsi testvérével. Néha már önmagam számára is rejtély, mi a fenét kutakodom elhunyt idegenek családi és egyéb titkaiban, ez Marci szerint az új hobbim, de addig veszélytelennek tartja, amíg nem kezdek idegen elhunytak temetésére járni.

Persze nevetünk ezen, és tudom, hogy tényleg őrült dolgokat teszek, de eddig még sosem hajtott semmi ennyire, hogy a történtek után járjak. Olyan érzésem van, mintha tőlem független erő hajtana, de mivel azért ennyire nem vagyok ostoba, tudom, hogy ez nem igaz. Szerencsére pénteken sikerült a munkámra koncentrálnom, Varga most már minden írásművét velem javíttatja ki, íratja át.

Nem merem még Marcinak sem elmondani, hogy milyen kérdések és érzések vannak bennem, mert valószínűleg hülyének tartana.

Marcsi húga, Emese Pestlőrinc szélén lakik, egy régi kockaházból kialakított társasházban, amelynek a szomszédságában zöldellő park van. Egy legfeljebb féléves gyerekkel a karján nyit ajtót, bentről, a konyha felől fokhagymás sült hús illata árad. Az előszoba sötét és hideg, de egyenesen a nappaliba megyünk, ahol Emese férje éppen a tévé modemjét bütykölgeti, de érkezésemre abbahagyja, bemutatkozik, elveszi Emesétől a gyereket, és kimegy a szobából.

– Mit tudsz a nővéremről? – tegez le Emese szinte rögtön, miközben hellyel kínál az egyik megfakult, barna fotelben. A válásuk előtt a szüleimnek is hasonló bútoruk volt.

– Csak hogy jó munkaerő volt, semmi mást. És hogy… baleset érte.

– Meséltek róla a cégnél?

– Igen, hogy fiatal volt, és nagyon nagy munkabírású… de semmi egyebet.

– És téged mégis érdekel?

– Nem tudom, miért – vallom be, és állom a fürkésző tekintetét. – Már a telefonban is mondtam, hogy… elnézést, ha sebeket téptem fel, és ha gondolod, már itt sem vagyok.

– Nem, nem. Maradj csak. Nézd meg, készültem rád – tol a dohányzóasztal közepére egy vaskos albumot. Látszik rajta, hogy sokat forgatták már. – Ebben Marcsi képei vannak. Néhány gyerekkori, és sok fiatal felnőttként. Nekem olyan volt ő, mint egy sorvezető, mint a legjobb barátnő… Nem is „mint”, hanem a legjobb barátnőm – mondja, majd hirtelen hozzáteszi: – Volt.

Szinte visszhangzik a szó elhangzása után a szoba.

Emese is hallgat, én is. Kinyitja az albumot, és egészen elém tolja. Lapozgatni kezdem. Marcsi gyerekkorában tejfölszőke, szégyenlős kislány volt, az óvodás képen kisebbnek tűnik a csoporttársainál, de a kisiskolás Marcsi már nem lóg ki az osztálytársnői közül. Aztán a felnőtt képek, Marcsi a Balatonon, a Mátrában, Horvátországban, Marcsi és a testvére, Marcsi és egy lány, több fotón is.

– Ezeket már a telefonomról mentettem le, és hívattam elő – magyarázza Emese. – Mindig küldött fotókat, ha nyaralt… mert sajnos a saját telefonja elveszett a… amikor elütötték. Ki tudja, mi történt, talán elrepült, talán valaki felvette és zsebre tette… sosem tudjuk meg – vesz elő egy zacskóból egy papír zsebkendőt. – De szándékosan ütötték el, ebben biztos vagyok. Valakinek valami nem tetszett…

– A gázolóról mit lehet tudni?

– A gázoló, mire megtalálták, mert elmenekült a helyszínről, öngyilkosságot követett el.

– Jézusom – csúszik ki a számon.

– Ugye, hogy furcsa? A baleset másnapján bevett egy csomó gyógyszert, aztán biztos, ami biztos, az otthon illegálisan tartott fegyverével fejbe lőtte magát. És másnap elhamvasztották.

– Nem tudok mit mondani…

– Igen. Olyan sebességgel történtek a dolgok, mint ahogy egy expresszvonat halad. Ugye, milyen furcsa? – Kifújja az orrát és papírokat vesz elő. – A rendőrségi jegyzőkönyv. A gázoló a szomszédos utcában várakozhatott, legalábbis az egyetlen szemtanú ezt állította. Mintha a testvéremre várt volna, mikor lép ki a lakásából. Ott parkolt a szomszéd utcában, járó motorral, Újpesten, mintha követte volna Marcsit az egyik ismerőséhez, és tudta volna, hogy nem marad ott éjszakára… És ahogy Marcsi kilépett, megvilágította őt az utcai lámpa, átkelt az úton, a buszmegálló felé indult volna, amikor elstartolt az autó, és mintha kifejezetten ő lett volna a célpont… De ezzel természetesen nem foglalkoztak a nyomozók, mintha csak egy tizenéves fiú szavára – ő volt a szemtanú – nem lehetne adni. És szerintem a nyomozást is eltussolták… Legalábbis amikor a gázolót megtalálták, holtan, akkor lezárták az ügyet, és Marcsit már soha, senki sem hozhatja vissza…

– Mi oka lehetett annak a férfinak arra, hogy megölje a testvéredet? – kérdezem.

– Sosem hallottunk róla, nem hiszem, hogy kapcsolatban voltak. Többszörösen büntetett előéletű, autólopás, rablás is volt a számláján. Biztosan nem ismerték egymást.

– Hát akkor? – ráncolom a homlokom. Egyszerűen nem értem a motivációt.

– Szerintem Marcsi barátnője volt a célpont. Marcsi… a lányokat szerette, és volt egy állandó kapcsolata. Mindketten jártak ahhoz az ismerőshöz, akinél akkor Marcsi volt, néha együtt, néha külön.

– Össze lehetett keverni Marcsit és a barátnőjét?

– Mind a ketten karcsúak, szőkék, de nem… Szerintem figyelmeztetésnek szánhatta valaki. Marcsi barátnője ugyanis két nappal a baleset után eltűnt. Elköltözött a bérelt lakásukból, minden holmiját magával vitte, a telefonját szünetelteti, elérhetetlenné vált. Ebből gondolom, hogy talán ő lehetett a célpont, vagy legalábbis neki próbáltak üzenni ilyen kegyetlenül, bár hogy miért, arra csak tippelni tudok.

– Miért, mivel foglalkozott?

– Két büféje volt a belvárosban. Marcsi néha említette, hogy szednek tőlük is védelmi pénzt. A magyar maffia, tudod.

– Úristen – sóhajtom. Ilyet inkább csak a filmekben láttam, de nem árulom el neki. – És mi történt a büfékkel?

– Most a társa viszi. De ő sem tudja, hol lehet Janka. Vagyis Marcsi barátnője. Senki sem tud róla semmit.

– Szóval nem baleset volt – motyogom, majd hirtelen Emese szemébe nézek. – Tehát semmi összefüggés azzal, hogy Marcsi hol dolgozott…

– A GreenDayjel? – pislog rám csodálkozva. – Amennyire tudom, ilyen jó munkahely alig van az országban. Marcsi szerette, őt is szerették. Sok volt a munka, de megérte. Gondolom, te is így vagy vele…

– Hát persze. Nagyon jó munkahely – bólogatok. Most már egészen biztos vagyok benne, hogy le kell állnom ezzel a nyomozgatással. Marcsinak és a barátnőjének lehetett valami vendéglátós ügye, ha valóban szándékos gázolás történt. Én pedig maradjak a seggemen mindaddig, amíg konkrét tudomásom nincs a cég esetleges csalásairól, de persze járjak nyitott szemmel, hátha jön egy még jobb állásajánlat.

És most irány Marci, és Debrecen!

Tina

2015. szeptember 26.

Budapest

Ezt sosem hitte volna. Ennél okosabbnak gondolta magát. De tévedett. Jól mondta az anyja, hogy hülye. Igaza volt. Tina most egy kocsiban ült, a hátsó ülésen, mellette a díler, elöl a sofőr valami haverja. Az egész éjszakát a puccos lakásban töltötte, a díler és az öltönyös betuszkolták egy szobába, ahol két szék és egy heverő volt, és rázárták az ajtót. A táskáját elvették, na hiszen. Abban aztán nem volt semmi, egy ezresen meg a víkendházban talált könyvön kívül. Még a mobilját is a szigetmonostori házban hagyta. Hiába dörömbölt, semmi.

Eltelt vagy két óra, mire nyílt az ajtó, és a díler lépett be, nyomában az öltönyös.

– Ha elmondasz mindent, elmehetsz – szólt a díler. – Őszintén válaszolsz, és szabad vagy.

Bólintott. Nyilvánvalóan alábecsülte az erejét és az eszét, amikor meg akarta büntetni Pici gyilkosát.

– Mi történt a barátnőddel? – ült le a díler a másik székre. Az öltönyös rájuk csukta az ajtót.

– Picivel?

– Igen.

– Csak annyit tudok, amit a tévében láttam. Túladagolás – vonta meg szerencsétlenül a vállát.

– Honnan ismerted őt?

– A… koleszból. Szobatársam volt.

– És a barátnőd?

– Ja – bólintott.

– Tudod, hol vette az anyagot?

– Én? – kérdezett vissza. – Hát tőled. Tőled szokta venni.

– Nem erről beszélek, hanem arról, ami megölte. Valami nagyon durva dizájnerdrog volt, tudni akarjuk, hogyan, hol jutott hozzá.

– Én… – elhallgatott. Erre nem gondolt. Ez nem volt képben, hogy Pici nem a saját dílerétől vette a cuccot. – Nem tudom. Fel sem merült bennem, hogy mástól.

– Márpedig igen. Nem tudod felidézni…?

– Fogalmam sincs.

– De ha jól tudom, téged keresnek. Vele voltál, amikor történt?

– Találkoztunk, és adott nekem is egy bogyót. De engem csak kiütött. Ő többet vett be.

– És te elmentél vele egy lakásra, meg másokkal…

– Semmire sem emlékszem – rázta meg a fejét. Valahol azt olvasta, a gyanúsítottak általában azt mondják a kihallgatásokon, hogy nem tudom, nem emlékszem. Egyáltalán nem érezte bizalomgerjesztőnek a dílert, és szíve szerint már inkább a szigetmonostori magányában vacsorázott volna valamelyik konzervből.

– A hírek szerint te telefonáltál a mentőknek…

– Azt nem hiszem – mondta lassan. – Én a MOM Park mellett ébredtem egy padon. Kiesett az egész éjszaka. Azt sem tudom, mikor jöttem el, hogyan. És csak azt tudom, hogy eddig sem drogoztam, ezután sem fogok – közölte, és elszántan nézett a díler szemébe.

– És miért nem vagy a kollégiumban? Nem mentél vissza?

Nem válaszolt.

A díler felállt, és azt mondta, ott alhat. Ehet is, behoz neki kaját, és majd reggel elmegy. Tina ezt nemigen bánta. Későre járt ahhoz, hogy visszamenjen Szigetmonostorra, éhes is volt, kibír egy éjszakát egy luxuslakás kis hálószobájában.

Miután megvacsorázott, használhatta a fürdőszobát, és végül is már olyan későre járt, hogy nem is bánta, amikor a díler visszaengedte a szobába, és ismét rázárta kívülről az ajtót.

De most már másnap van, és fogalma sem volt, hová mennek ezzel az ismeretlen autóval. Többször elmondta a dílernek, hogy nem akar venni tőle semmit, és nyilván tévedett, köszöni a vendéglátást, hadd menjen már el. De a férfinak halvány mosoly ült az arcán, halvány és titokzatos.

Tina már nem volt biztos benne, hogy tőle vette a cuccot Pici, mert a férfi látszólag őszintén meglepődött, amikor Tina előállt a saját verziójával. Végül is, akkor nem ő a hibás, gondolta. Vagyis ő is hibás, mert drogot adott el Picinek, de a jelek szerint nem ő ölte meg. Nem mintha ez feldobta volna, azonban legalább kicsit jobban érezte magát, ahogy autóztak.

– És hol laksz most? – próbált társalogni a díler. Tina megvonta a vállát. Az tuti, hogy nem fogja elárulni a rejtekhelyét.

– Hol itt, hol ott. De most már át kéne öltöznöm. Hová megyünk? – nézett ki az ablakon. Egy kertvárosban autóztak, sosem járt még arra, fogalma sem volt, hányadik kerület lehet.

– Már itt is vagyunk – mondta a férfi, miközben a sofőr a járdához húzódott. – Gyere, bemutatok neked valakit.

– Nincs rá szükségem – felelte Tina, de a férfi megfogta a kezét. – Nem kell tartanod tőle, semmi drog – húzta magával. Magas, átláthatatlan fakerítés határolta a házat, amelynek bejáratánál a díler becsöngetett. A kapuból szintén semmit sem lehetett látni, a lécek mindent takartak. Berregés jelezte, hogy bemehetnek. Tina tűnődött, még elszaladhat, gondolta, de látta, hogy a sofőr a kocsiból őket nézi. Kihalt kertvárosi utcában nehéz lenne lelépni, főleg, hogy azt sem tudta, hol van. A kapura semmi sem volt kiírva egy 7-es számon kívül, még a postaládára sem. A díler meglökte a kaput, kitárva Tina előtt. A lány óvatosan belépett.

Nem túl ápolt kert, buja, nyírásra érett bokrokkal, buja az egész, Tinának tetszett volna, ha tudja, mit keres ott. A ház átlagos kivitelűnek tűnt, de a lány számára szokatlanul nagynak. Alighogy felléptek az egy lépcsőfokon, kinyílt az ajtó. Egy zselézett hajú, harminc körüli, izmos pasi nyitotta ki, és egy szó nélkül beengedte őket.

A sötét előszobából nyílt a tágas nappali, a filmekben látottnál is jóval több kanapéval, még a sarkokban is kanapé állt, mint egy bárban. Volt ott kandalló, meg sötét álmennyezet, Tina csodálkozva nézett körül.

– Norbert vagyok – mutatkozott be a férfi, és az egyik karamellszínű bőrkanapén hellyel kínálta a lányt. Gyanakodva ült le, nézte a furcsa berendezést, az aktszobrokat, a sok ülőhelyet, el sem tudta képzelni, mekkora család lakhatja a házat.

Mire végzett a bámészkodással, Norbert egy nagy kólásüveggel és pohárral a kezében érkezett, és öntött is a lánynak. Tina csak ekkor vette észre, hogy a díler nincs velük.

– Hol van a férfi, akivel jöttem?

– Ja, ő? Hát elment. Nem ér rá egész nap…

– Miért vagyok itt? – tette le a poharat Tina a kanapé előtt meztelen női lábakon álló (vagyis inkább ülő) kisasztal üveglapjára.

– Mert itt biztonságban leszel.

– Na, ez nagyon nem stimmel – állt fel a lány. – Én egyébként is biztonságban vagyok.

A férfi nem válaszolt. Tina kiment a nappaliból, és rohant az ajtóhoz. Megpróbálta feltépni, de a sejtése beigazolódott: zárva volt. Visszarohant a nappaliba, fél szemmel nyugtázta, hogy a pasi még mindig a bőrfotelben ül, mintha nem zavartatná magát, aztán az ablakhoz szalad. Megragadta az ablaknyitó kilincset – nem nyílt. Ekkor vette észre a rácsokat. Az összes ablak be volt rácsozva kívülről. És ezek szerint az összes ablak be is van zárva.

A férfi felé fordult.

– Mi a szar ez az egész? Mit keresek itt?

– Az intézetbe nem akarsz visszamenni. Nem lakhatsz az utcán – felelte nyugodtan. Mély ránc volt az arcán az orra és a szájzuga között. Nem mosolygott, nem látszott dühösnek, mintha csak tényeket akarna közölni. – Majd itt biztonságban leszel, amíg el nem éred a nagykorúságot. Még tanulni is fogsz. Sokat – mondta, és Tina úgy érezte, mindjárt összeesik. Annyit küzdött a szabadságáért, és most rabságba esett a saját hülyesége miatt. El sem tudta képzelni, mi ez az egész.

Szonja

2015. április 16.

Budapest

Végül is lecsillapodtam és feladtam a hülye elméleteimet is. Nem tudom, hogy csal-e a cég, de egyelőre nem láttam jelét. Az elmúlt napokban aláírtam minden számlát, amit elém tettek, mind kommunikációs vagy marketingköltés volt. Már nem töröm a fejem azon, hogy miért nem Varga írja alá ezeket; talán ő másfajta számlákat ír alá. Nincsenek kérdések, csak a tanulás van. Meg kell tanulnom mindent a munkámról.

Aztán mi történt még? Eltöltöttünk egy szuper hétvégét Debrecenben Marcival, voltunk vendégségben a szüleinél, anyukája ezredszer is megkérdezte, hogy legalább élettársi nyilatkozatunk van-e (fogalmam sincs, miért fontos ez neki), és megnéztem Marci meccsét, ahol megsérült a válla. Ezután ápoltam a vállát, igyekeztem normális háztartást vezetni, megírni egy komplett sajtótájékoztató anyagát, ahol celebek is mellénk álltak (az én ötletemre, és természetesen nem ingyen), tehát volt elfoglaltságom. Eljártam ebédelni Kittiékkel, ha volt időm, ha nem volt, akkor szendvicset ettem. Elrepült az elmúlt két hét, a csajokkal egyszer találkoztam, megnéztük a tetkókat, már szép mindannyiunké, és már megint azt tervezzük, mint tavaly (amikor nem jött össze), hogy nyáron kiveszünk mindannyian két-három szabadnapot, leugrunk Orsihoz a Balcsira, strandolunk, koktélozunk, sült halat, lángost és palacsintát eszünk, és csak bulizunk, mintha mindannyian huszonévesek lennénk, mint Leáék. A tévéből is összefutottam egy lánnyal, aki elmondta az aktuális pletykákat, én meg igyekeztem felkelteni az érdeklődését valamilyen környezetvédelmi téma iránt.

Az életünk kezd beállni, több a pénzünk, később járok haza, de már nem vagyok annyira feszült. Csak amiatt idegeskedem, hogy jól sikerül-e egy-egy munkám, igyekszem kizárni minden mást, és csak néha jut eszembe, hogy véletlenül nem a homokba dugom-e a fejem.

Most anyunál vagyunk, ebédre hívott minket, és ő az a különleges eset, aki sütni remekül tud, főzni azonban annál gyatrábban. Ami meglehetősen furcsa, mert a remekül sikerült süteményeit nem eszi meg, a rémes zacskós meg mindenféle kajákat igen. Szerintem az alakjára vigyáz, egy időben azt gondolhatta, apám azért lépett le, mert ő pár kilóval nehezebb volt az általa ideálisnak tartott súlynál.

– Azért szállíthatnál híreket – korhol, miközben igyekszem túllenni a zsömlével rémesen túlpakolt, fűszertelen fasírton. Marci hősiesen nyomja lefelé a torkán a kaját, pedig, esküszöm, súrolja az ehetetlen kategóriát. – Arról az éneklős vetélkedőről, tudod. Meg azokat a híreket is hozhatnád, amiket annak idején az elsők között tudtam meg, legalábbis remélem – sandít rám gyanakvóan.

– Hát nem Tégláshegyesre vittem először a híreket, ha erre célzol – felelem, apámékra utalva.

– Még szép.

– Oké, annyit tudok, hogy Répás Szinti válik – közlöm. Még Marci is csodálkozva néz rám, pedig őt nemigen érdeklik a bulvárműsorok vezetői. – Állítólag megcsalta a férje.

– Az a rendező? – sikít fel anyám. – Egy tévés rendező, akinek senki sem tudja a nevét, megcsalja az egyetlen értelmes nőt, aki képes beülni egy izé… hát ilyen gáz műsorba?

– Aha – bólintok, és elégedetten nézek a kiürült tányéromra. Gyorsan el is tolom magamtól. És még a bombát tartogatom. – Egy világosító pasival.

– Egy pasival csalta meg a férje?! Úgy érted, egy férfival? – Anyám egészen feldobódik a dühtől. Már látom az arcán, milyen jó lesz ezt a laborban közölnie hétfő reggel. Ő lesz az ász.

– De nem tőlem hallottad – súgom oda viccesen.

– Hát ezért nem értem a férfiakat – akad ki, miközben a Világ Legszebb Tortájával közeledik. A kamrában tárolta. Olyan, mint egy esküvői torta. Rózsaszín, az oldalán színes virágrajz, a tetején hatalmas, rengeteg szirmú, hófehér marcipánliliom. Anyám készítette, személyesen. Lerakja a tortát (egyébként a házi sütikben is kiváló), és egy óriási konyhakéssel kezd hadonászni. – Van, aki egy másik nővel lép le, amikor szabadságot adsz neki, ugye – néz vádlón Marcira, akinek természetesen semmi köze sem volt a szüleim fura szakításához, mégis a torkán akad az utolsó falat, erőteljes köhögésbe kezd. Anyám tovább magyaráz a nagykéssel a kezében. – Aztán van, aki egy másik férfival! Hát jó dolgukban azt se tudják, ugye, hogy mit akarnak! Kinyírnám az összes férfit! – szegezi a kést távolról Marci torkára. Anyám egyébként egy pályatévesztett színésznő, de Marci ezt még nem tudta megszokni, és hát komolyan veszi, hogy éppen egy tortaszeletelővel fenyegetik az életét.

– Biszexuális – mondom, és óvatosan kiveszem anyám kezéből a kést. Leemelem a tortáról a marcipánt, tányérba teszem, és reménykedem, hogy hazavihetem magammal. Még óvatosabban belevágok a remekműbe. Jézusom, micsoda hangok! Halkan roppan a bevonat, alatta mintha vajba csúszna, úgy halad a kés. Diós alaptészta, csokikrémmel, amibe meggydarabkákat és csokidarabkákat kevert az én cukrászmester (a szememben) édesanyám.

– Hah! Olyan nincs – rázza a fejét. – Vagy homoszexuális, vagy hetero. Ez a biszexualitás egy olyan duma, amit azok találtak ki, akik minden tortát be akarnak falni – adja a jól értesültet. Anyu az egyik nagy kórház laboratóriumát vezeti, és többnyire szűk kiskosztümökben flangál odabent is, legfeljebb köpenyt vesz rá. Elég gyakran képzeli magát orvosnak, és hát persze hogy mindenre van saját diagnózisa. A munkahelyén körül van véve csodálókkal, hallottam már olyan pletykát is, hogy a férfi dokiknak soron kívül fogadja a pácienseit, sok virágot, csokit kap tőlük, a kolléganőit pedig állítólag bátorítja (sokszor a szakításra), amikor a vállán sírják ki a csalódásaikat, meg szidják a férjüket. Mindenki imádja őt a munkahelyén, még a betegek is. Ő a labor dívája. Időnként meglep minket azzal, hogy különböző mintákat és testnedveket kér tőlünk, amikor jön egy új teszt, szóval a családot is megszűri, amire csak lehet. Ezzel kapcsolatban rengeteg történetem lenne, de nem mindegyik szalonképes.

– Oké – felelem. – Akkor nem tudom, de egy pasival csalta meg. Szinti pedig válik. Állítólag… – halkulok el – az ő fején is van vaj.

– Ó, még szép! Buzi a férje, ha jól értem, még szép, hogy vigasztalódik valakivel. És kivel?

– Nemtom.

– Na, áruld már el!

– De nem indíthatod hétfőn ezzel az értekezleteteket – figyelmeztetem.

– Mondjad már!

– Csobi Pali.

– A rádiós? – hőköl hátra. – Hát neki felesége van, vagy nem?

– Ennyit hallottam – tárom szét a kezem.

– Ez hihetetlen. A felesége tudja?

– Anyu, fogalmam sincs, továbbadtam neked, amit hallottam.

– És ő is válik? Összeházasodnak?

– Nem tudom.

– Akkor tudd meg nagyon gyorsan! – szólít fel, én pedig, amikor már Marci előtt is ott a torta, végre megkóstolom. Ilyenkor mindig mindent megbocsátok anyámnak. A torta cukormáza meggyízű, a tészta fantasztikusan omlós, a krém pedig édes és savanyú, darabos csoki, meggy és a legfinomabb csokikrém keveréke… Hát csoda, hogy nem megy le a súlyfölöslegem? – És most mesélj. Van valami érdekes a munkahelyeden?

– Semmi különös – rázom a fejem.

– Ez meg milyen munkahely? A tiéd is unalmas, Szonjáé is – fordul Marcihoz, aki elnézést kérően mosolyog. Anyám arról már letett, hogy Marci munkájáról érdeklődjön, hiszen egy kukkot sem ért belőle, és ami azt illeti, én sem igen. Visszanéz rám. – És mikor találsz már egy másikat? A tévéhez nem hívtak vissza?

– Nem. Már betöltötték az állásomat. – Nem érti, hogy visszamenni nem lehet. Az visszalépés minden szempontból. – De persze érdekes a mostani munkám is, csak nem ismert emberekkel foglalkozom.

– Ugyan már – legyint, és kinyitja a mosogatónál a vizet, hogy ráfolyassa a tányérokra –, a te korodban már rájöhettél volna, az is lényeg, hogy jó társaságban dolgozz.

– Nemrég még azt mondtad, ciki a tévés csapat – emlékeztetem. Nem felel, látszólag a mosogatásra összpontosít. Aztán mégis visszafordul, miután elzárja a csapot. Megtörli a kezét egy konyharuhába, és drámaian az étkezőasztalra könyököl.

– De tévésként segíthetnéd az új karrieremet.

Sóhajtok. Anyu a válás óta megszámlálhatatlan új hobbit talált magának, és mindegyiknél a világhírre hajtott. Hímzés, kötés, rajzolás, barkácsolás, korongozás, sütés (ez persze megmaradt), fotózás, színezés, és mit tudom én, hogy még mi. Egyikben sem volt tehetséges, leszámítva a sütést, holott ez az egyetlen, amivel nem pályázik világhírre.

– Milyen új karrieredet?

– Ötven fölött egy nőnek, különösen ha elvált, vagyis egyedülálló – hangsúlyozza erőteljesen az elvált és egyedülálló szavakat –, gondolnia kell a jövőjére. Sajnos nem lehet mindig vérrel, vizelettel és székletmintával foglalkozni – sóhajt, és nem tudom, gáz-e, ha felröhögök. – Így aztán – néz jelentőségteljesen Marcira, majd néhány másodperc szuggerálás után rám – új karriert keresek.

– Igen? – Csak ennyit kérdezek bátorításul, és magamban találgatok. Csak remélni merem, hogy nem valamelyik énekes tehetségkutatóra akar jelentkezni, és protekcióra lenne szüksége. Nagy levegőt vesz, tart egy kis hatásszünetet, majd jön a bejelentéssel:

– Kabarét írok.

Na most, az anyám írta azt a házi feladatot, amivel majdnem megbuktam általánosban. Mondjuk úgy, hogy az ilyen emberek írtak leveleket a műsorokba, és csak egy szóval jellemezték őket, akiknek a tévében az a szomorú feladat jutott, hogy elolvassák a nézői leveleket: írástudatlanok. Még egy normális mondatszerkezetet sem hoz össze a saját anyám. Nincs ezzel semmi baj, elvégezte a tanulmányait, állítása szerint szépirodalmat olvas, amit én apró mosollyal nyugtázok, hiszen ugye a szépirodalmi kötetek, amiket egy időben lelkesen vásárolt, olvasatlanul sorakoznak a polcon. De még azt is megkockáztatom, ha elolvasta volna őket, az sem lendítene nagyot az íráskészségén.

– Majdnem megbuktam általánosban, amikor te írtad a házi feladatomat. Az év legnagyobb sikeréről szólt, és Panni néni szerint egy érthetetlen zagyvaság volt – jelzem. Lesújtóan mered rám.

– Nem akartam a harmadikosok szellemi színvonala fölé emelkedni, nyilván. És most kabarét írok. Ka-ba-rét.

Az anyám magabiztos nő. Humorérzék nélkül is bele mer vágni ilyesmibe.

– Szuper – bólintok. – Bár a legjövedelmezőbb hobbid a cukrászat lenne.

– A kabaré az nem hobbi – néz mélyen a szemembe, aztán az ebédlő ablakában megtekinti magát, és úgy tűnik, elégedett a látvánnyal. – Ez karrier.

Az anyámnak egyébként fül alá ér a szőke a haja, a töve barnára festve, mintha huszonéves lenne, és ősz hajszálról hallani sem akar, a tincsei összevissza állnak. Rövidlátó, de csak ritkán hord szemüveget, és kontaktlencsét is, bár az utóbbiból csakis valami hülye színűt hajlandó betenni, amivel az egész családot halálra rémiszti. A szemüveg jól áll neki, de szerinte semmi baja a látásának. És most újra a szemembe néz, úgy mered rám, mintha a gondolataimban olvasna. Ha így lenne, akkor ezt olvashatná: úristen, már megint egy hülye pótcselekvés. De nem szólok, csak igyekszem mosolyogni.

– Adok neked egy oldalt belőle. Csak egyetlenegyet – mondja végül. – De ne itt olvasd el. Zavarba jönnék tőle.

Így nyerek egy kis időt, és a továbbiakban anyám Marcival folytat társalgást a „teljesen bedilizett” tabletjéről, és a felhőről, ahol tárolnia kellene a kabaréját.

Otthon kezdek bele a műve olvasásába. Hát, mit mondjak.

Kabaré

Lehet rádióban is, színpadon is

Címe: Megviccellek

Írta: Molnár Marianna

Szereplők:

Férfi

Nő

Még egy férfi

És még egy férfi

Na, itt jött el a pont, hogy letegyem. De azért mégiscsak az anyám.

Férfi1 bejön a képbe, vagyis az utcára (rádióban nem látjuk): – Helló, szomszéd, igaz, hogy új hátsó szomszédunk érkezik?

Férfi2 kijön az utcára (rádióban nem látjuk): – Jó reggelt. Igen, Tégláscsücsök felkapott hely lett. Tudja már, milyen lesz a szomszéd?

Férfi1: – Hát honnan tudnám?

Nő közéjük lép, butácska, ezt a színpadon rögtön látjuk: – Jó reggelt, szomszéd urak. Egy nő miatt jön ám az új szomszéd (suttog).

Férfi2: – Ide? Hahaha!

Férfi1: – Hahaha, hát ez jó vicc!

Nő: – Ne nevessenek a szomszéd urak, mert tényleg egy nő miatt jön.

Férfi3 érkezik a képbe, látszik, hogy nem odavalósi: – Jó reggelt. Nem tudják véletlenül, hogy…

Hála az égnek, mindössze ennyi áll a papíron. Galacsint gyűrök belőle, és a kukába hajítom. Anyám a legjobb cukrász, akit ismerek. A laborban is elég összeszedett és eljár a továbbképzésekre. Akkor minek próbálkozik olyasmivel, amiben teljesen tehetségtelen? Hát valóban írástudatlan, ha mondhatom ezt. Remélem, soha nem hoz majd olyan kínos helyzetbe, hogy rákérdezzen, elolvastam-e a nagy mű elejét. Remélem, ez is csak a terápiája része, hogy apámnak odaszúrjon: Tégláscsücsök = Tégláshegyes, ez egészen nyilvánvaló. Gondolom, majd feltűnik benne az állatorvos, meg valami tehén, vagy mit tudom én, milyen állat is. Mindenesetre jobb lenne, ha az anyámnak lenne humora, ha már a kabaréírás az új hobbija.

Sms érkezik a telefonomra. Majdnem biztos vagyok benne, hogy anyu írta, és már várja is a pozitív véleményt a „darabjáról”. Vonakodva veszem a kezembe a mobilt.

Janka vagyok, N. Marcsi volt barátnője. Marcsi testvérétől tudom, hogy jártál nála. Találkozzunk májusban, pontosítom még, hogy hol és mikor. Feltétlenül beszélnünk kell. D. Janka

Felgyorsul a pulzusom. Nem én akartam, nem én akartam, de már megint belekerültem. És biztosan tudom, hogy találkozni fogok D. Jankával.

Szonja

2016. június 11.

Barcelona, Spanyolország

Biztonságban vagyok, attól a kreténtől legalábbis, biztonságos távolságra Tossa de Martól. Annyira szerettem azt a városkát, még így is, hogy nem felhőtlen nyaralásra érkeztem. És az már más kérdés, hogy alapvetően most kerültem ki a biztonságból. Egy kétcsillagos hotelben kaptam szobát, két éjszakát fizettem előre, és igazán hülyének tűntem, hogy nem tudtam megmondani a becsekkoláskor, meddig maradok. Mindenesetre jól jön az az internet a telefonomban, meg a benne lévő kártya is, amely alapján nem talál meg senki. Legalábbis remélem.

Mert most borult a terv, és telefonálni akarok. Már nagyon akarom, olyan régen beszéltünk.

A tengerpart felé sétálok a Ramblán. Ez az első olyan napom Spanyolországban, amit nem futással kezdtem, és nem munkával folytatok, leszámítva persze a januári érkezésemet.

Barcelona. Úristen, milyen jó lett volna itt is eltölteni néhány napot Marcival, de akkor, amikor erre valóban lett volna lehetőségünk – egyáltalán bárhol eltölteni kettesben néhány napot –, általában közbeszólt a munka, vagy egyikünknek, vagy másikunknak. Most meg már cseszhetjük. Mindig utáltam azokat az idézeteket, amelyek arról szóltak, hogy „tedd meg most, amit megtehetsz, mert lehet, hogy nem lesz rá később lehetőséged”, meg hogy „ragadd meg a pillanatot”, „értékeld most, amid van”, és most, bármilyen nehéz is bevallanom magamnak, ilyet érzek. Mert a szerelmem Marci iránt nem múlt el. Sajnálom nagyon, hogy így alakultak a dolgok, azt is sajnálom, hogy talán nem is mutattam ki, mennyire fontos nekem, hogy bizonyos részletekről csak később szerzett tudomást, és talán azt hitte, hogy sötét titkaim vannak előtte – pedig nem. Marci volt a férfi számomra, az első igazi, akinek sosem hazudtam, legfeljebb már untam magam, és nem mondtam el minden apróságot.

Nagyon sok hülyeséget csináltam életemben. Például amikor kitört otthon a balhé és apu elköltözött, beálltam egy szektaszerű vallási gyülekezetbe, ahol rettentő jól éreztem magam hetente kétszer, a nagy összejövetelekkor, és eszembe sem jutott, honnan is jutott volna, elképzelni sem tudtam, hogy amitől annyira ellazulok, az nem más, mint a kéjgáznak egy formája, amely fuvallatként érkezett a földszinti részre, ahol az újonnan érkezettek helyezkedtek el. Minden egyes fuvallat a Megváltót jelentette akkor számomra, éreztem, ahogy elér hozzám, ahogy fény van, ahogy egyetlen pillanat alatt jókedvet varázsol, ahogy elfújja a problémáimat, ahogy hirtelen leszarom, hogy az apám elment, és az anyám ezzel egyidejűleg megőrült.

Tényleg hazudnék, ha azt mondanám, nem estek jól ezek a közös imák, meg persze a kéjgáz, amiről nem tudtam. Aztán egy furcsa véletlen folytán kiderült számomra, hogy mesterségesen érkezik a „megvilágosodás”, és bár semmi gondom nem volt akkoriban azokkal, akik bármilyen droggal éltek, hirtelen Istennel támadt problémám, meg a hitemmel, úgyhogy eljöttem és soha többé nem mentem vissza. Anyám akkoriban éppen polcokat faragott pótcselekvésképpen, és akkorákat vert a szögekre a kalapáccsal, mintha apámat akarná meggyilkolni. Szóval nem ültem sokáig otthon, jött egy fiú és a szüzességem elvesztése, aztán jött még egy fiú, párhuzamosan, jött egy terhesség, és meg is akartam tartani, anélkül, hogy a szüleimnek szóltam volna róla, mert ők természetesen azt sem érdemelték meg, hogy bármit elmondjak nekik az életemről. De hát erősen fiatalkorú voltam, hiába próbáltam meghamisítani a papírjaimat, meg magas sarkúban, kisminkelve, „felnőttként” érkezni a védőnőhöz. Akkor még nem tudtam, ki és hol csinál tökéletes másolat igazolványt, szóval bebuktam azt a hamisítást.

És akkor még azt sem meséltem el, amikor leléptem egy piercinges rockénekessel tizenhét éves koromban, és két hétig mindenhol hiába kerestek, mert Kubában koncertturnézott, én pedig iskolaidőben ott koktélozgattam meg szeretkeztem vele a tengerparton, egészen addig, amíg ki nem derítettem, hogy három hónappal korábban megnősült, csak elfelejtett szólni róla. Először a fejére öntöttem egy nagy pohár jeges mojitót, majd a reptérig meg sem álltam. Fel akartam lógni egy Havannából induló gépre, azért nevezem lógásnak, hiszen potyautas lettem volna, mert a visszaúti jegyem nem akkorra és nem is arra a légitársaságra szólt, na a vége persze az lett, hogy bevittek a rendőrségre, fogda, nagykövetség, dorgálás, anyámék értesítése, jegyátírás, hazaút, drámázás, lelki élet, súlyos lebaszás, sírás és zokogás otthon, a szülők összefogása, ejnye-bejnye, kiveszlek a gimiből, mehetsz utcát söpörni, és azután, szinte másnaptól, számomra is teljesen meglepő módon és váratlanul elkezdtem normálisabbá válni. Például nem álltam már folyamatosan bukásra meg ilyenek, és a továbbtanuláson is elkezdtem gondolkozni. Máig nem értem, hogyan és miért történt ez a pálfordulás, de igazán örülök neki.

Na, mindegy. Mindez már a régmúlt, lassan húszéves sztorik, és semmit sem bánok, mert mindez a részem – csak azt, hogy Marci nincs velem. Ő volt az őrületes nagy szerelmem, aki mellett teljesen megszelídültem, és talán kicsit meg is szoktam, hogy milyen jó együtt. Most, hogy nincs velem, rohadt egy érzés. Mert ő a férfi, a társ, a szerelem, a barát. És most nagyon egyedül vagyok.

Már látom a sétányt, tudom, hogy ott van mögötte a tenger, az aprókavicsos parttal. Kerülgetem az embereket, a sétálókat, a madárárust, az újságosbódét, a virágárust, a bűvészt, június van, tele turistákkal a város. Barcelona, itt is tudnék élni egy ideig, remélhetőleg nem örökre, bár most már nem vagyok teljesen biztos benne, hogy valaha is visszatérhetek Magyarországra.

Átszaladok az úton. Őszintén rémisztő, ahogy a kocsik között cikázom. Tossa de Marban szinte nincs is forgalom, legalábbis ehhez képest nulla.

És itt vagyok a sétányon. Januárban jártam itt utoljára. Akkor is láttam olyan embereket, akik fürödtek a tengerben. Nagy izgalom után érkeztem meg, és mivel sikerült lelépnem, igazán optimista voltam. Nem tudtam, mennyi időre szól az önkéntes száműzetésem, azt viszont igen, hogy a jó úton járok. Ijesztő, de jó úton. Ez tartotta bennem az erőt, és az, hogy el tudtam szökni.

Sötétkék, hullámos a Földközi-tenger, tele van vidám emberekkel, a sárga homokos-kavicsos parton is alig látni egy zsebkendőnyi helyet, strandtörülközők és napernyők takarják be a plázst. Kilépek a szandálomból, a kezembe veszem, és lesétálok a vízhez. Nem megyek bele, hanem még a part száraz részén, két strandtörülköző közt leülök. A távolban egy hatalmas tengerjáró hajó icipicinek látszik. Süttetem az arcom a nappal, most van időm kitalálni, keressek-e itt állást, vagy továbbálljak.

Sms-t jelez a telefonom, a készülék, amelynek csak egyvalaki ismeri a számát. Gyorsan előkapom, és elönt az izzadság.

Sajnálom, ami történt. De úgysem maradhattál volna sokáig. Indulnod kell, mielőbb. Sydneybe. A többit a szokásos módon.

Sydney. Két helyre nem kéne betennem a lábam: Magyarországra és Sydneybe. Egyik helyen sem lehetek biztonságban. Sydneyben legalább annyira nem, mint otthon. De hát én indítottam el a lavinát, most már nem tehetek mást, követem, és nem hagyom, hogy elsodorjon.

GD vezetőség

2015. április 15.

Budapest

A fény két égtáj felől is befelé áradt, lévén az egyik legnagyobb és az épület sarkán elhelyezkedő iroda volt Tófalvié. Négy férfi ült az üveg tárgyalóasztalnál, Tófalvi az asztalfőn, hárman körülötte. Tófalvi és két munkatársa öltönyben, egy férfi sportzakóban, farmerban. A cégvezető, akit Kősziklának is neveztek a háta mögött, a sportzakós férfi felé bólintott.

– Nándi kérte, hogy üljünk össze. Én már hallottam, miről van szó, de szeretném, ha közösen megbeszélnénk, mit tudunk tenni – adta át a szót.

– Mint tudjátok, én felügyelem a számítógépes rendszereket, kicsit több vagyok, mint rendszergazda – kezdte elfogódottan a farmeres, és végigsimított kétnapos borostáján. Piros keretes szemüveget viselt, festőművésznek tűnt inkább, nem számítógépes gurunak. – Mivel nem csupán a GreenDay rendszerét, illetve rendszereit felügyelem, hanem a megállapodás szerint a cégünkkel kapcsolatos egyéb tevékenységeket is, és most hadd ne áruljam el, hogy milyen forrásaim vannak… – hallgatott el egy pillanatra –, szóval, két forrásom is jelezte, hogy a céggel kapcsolatos keresésekre akadt. És nem, nem a Google-on, hanem más rendszereken. Valaki élénken érdeklődik a cég iránt, a szervereinkbe még nem jutott be, vagy ha igen, akkor már egészen bent van…

– Az azért nem lenne túl jó – jegyezte meg Varga.

– Igen, de ezt nem hiszem. Elég képzett emberekkel dolgozom, valamilyen nyomot egy profi is hagyott volna maga után – folytatta a rendszergazda. – De ami furcsa: a cég két elhunyt kollégája után is kutakodtak a forrásaim szerint. Nagy Mária és Herendi Tamás után. Mindkettejüknél a GreenDay a közös… és egyébként is többször felbukkant néhány felhasználónál a GreenDay. Ha ezt nem a sötét webről hallom vissza… – halkult el a szava –, akkor azt mondanám, mostanában volt néhány sajtóesemény, hát ránk keres a nép. És ez hihető is, a Google is feldob egy csomó találatot ránk. De ez a helyzet kicsit más, olyan, mintha valaki célirányosan kutatna a két kolléga és velük kapcsolatban a cég után.

– El lehet kapni? – kérdezte Varga rekedten.

– Hát kétlem – ingatta a fejét az informatikus. – Elég profi ahhoz, hogy ne hagyjon értékes nyomokat maga után. Bárki lehet, és azt sem tudjuk, mi a célja a kereséssel.

– Tovább kell figyelni, és ha lehet, a nyomába eredni – Tófalvi már lezárta volna a rendszergazdával a megbeszélést, amikor az folytatta:

– Ami talán aggasztóbb lehet, hogy ugyanonnan érkezett rákeresés az Angyalházra.

Hallgattak. Varga és a másik férfi még csak most emésztgette az információt, Tófalvi beleivott a vizébe.

– Gondoskodni kell róla, hogy ne jusson be senki a GreenDay szerverébe, ezt mi megtesszük – mondta a rendszergazda. – Az a mi dolgunk, de a dolgozóknak is van feladatuk, még ha nem is tudják, miről van szó. Mostantól ugyanis minden kommunikációt a lehető leghétköznapibbra kell venni, és a kényesebb dolgokról nem készíteni feljegyzést, levelezést, jegyzeteket.

– Az nem fog menni – mondta Varga. – Van, aminek nyoma kell maradjon.

– Én csak azt javasoltam, hogy a lehető legkevesebbre kell korlátozni a bizalmas anyagokról szóló írásos kommunikációt. A cédulák nem számítanak, de az e-mailek, sőt a céges telefonokról küldött sms-ek igen.

– Tehát vissza a huszadik századba, kezdjünk cédulákon üzengetni? – érdeklődött némi iróniával a hangjában Varga.

– Vannak érzékeny anyagok. Azokról most nem kommunikálunk e-mailen, és nem őrzünk wordben feljegyzéseket – dörrent rá Tófalvi.

– Tehát a teendő most az, hogy kényes témákról semmilyen számítógépes kommunikáció nem zajlik. Nincsenek bent a szerverünkben, de jobb meghozni most néhány ideiglenes elővigyázatossági intézkedést, mint később – magyarázta az informatikus. – Természetesen igyekszem a forrásaimon keresztül odajutni a kíváncsiskodóhoz, mert nyilván mindannyiunknak az lenne a legjobb, ha beazonosíthatnánk.

Tófalvi bólintott, és elbocsátotta a rendszergazdát. Amikor kiment és becsukta maga mögött az ajtót, a Kőszikla összehúzta a szemöldökét, és megszólalt.

– Nem az a probléma, hogy pénzek cserélnek gazdát, és nem is az EU-pénzek szokatlan… hasznosítása. Ezekből sosem lesz ügy ebben az országban, legalábbis addig nem, amíg béke van, aztán meg gyorsan a távozás mezejére léphetünk, ha muszáj. Hanem van ennél komolyabb ok, ami miatt nem hagyhatjuk, hogy bárki nyomozgasson a cég után. Az Angyalház és a…

– A halálesetek – bólintott a harmadik férfi, aki eddig nem szólalt meg. A cég biztonsági vezetője volt, Tófalvi bizalmasa. Varga elsápadt.

– Ezt még csak kimondani sem kellene – nyögte. – Ezek nem… bizonyíthatók.

– De megtörténtek – vetett rá cinikus mosolyt a főnöke. – És senkinek sem lenne jó, ha erre fény derülne.

– Mit tudunk tenni? Kívülről kíváncsiskodik valaki, nem? Hogyan jöhetne rá a… – keresgélte a megfelelő szót, majd ő is azt használta, amit Tófalvi – …halálesetekre? Állítólag minden a legnagyobb körültekintéssel történt.

– Három eset. Ne felejtsd el. És a többiről jobb, ha nem beszélünk.

– Muszáj ezt így? – fakadt ki Varga. – Lassan rosszabb lesz a halálozási statisztikánk, mint egy kórházé.

– Ez már a múlt – próbálta nyugtatni a biztonsági főnök.

– Attól még megtörténtek a dolgok – tette hozzá Tófalvi. – Koncentráljunk arra, hogy milyen óvintézkedéseket tudunk tenni, mennyire megbízhatóak a munkatársaink. Kit kell figyelni, min kell változtatni ezek után.

– Nos – köszörülte meg a torkát Szabó Botond, a biztonsági vezető –, nem zárhatjuk ki azt sem, hogy valaki többet tud a cégben a kelleténél. Nem a vezetőkre gondolok, hanem az alkalmazottakra. Több mint száz ember dolgozik nálunk. Azt hiszem, nagyon nagy munka lenne lehallgatni őket, egyszerűbb figyelni a levelezésüket – ez Nándi dolga –, de minden egyes irodába és tárgyalóba lehallgatót és kamerát kell tennünk. Szúrópróbaszerűen ellenőrizhetjük, de esetenként vissza is lehet nézni, hallgatni. Vannak erre embereim, adok majd nekik kulcsszavakat. Hétvégére egy gyors épületfestést kellene betervezni, vagy ha nem megy ezen a héten, akkor a jövő hétre. Nem lesz feltűnő a felfordulás, és simán betelepítjük az eszközöket. Ezeket a telefonomról is tudom figyelni.

– Van valaki, aki gyanús? – kérdezte Varga.

– Mindig az a leginkább gyanús, aki a legújabb. Vagyis most éppen három ember – vett elő egy papírt: – Kiss Róbert környezetvédelmi mérnök három hónapja érkezett, Kóródi Szonja kommunikációs és PR-menedzser februárban, és Németh Lászlóné januárban a könyvelésre. Ők a legfrissebb dolgozóink.

– A két nőt kizárhatjuk, Kiss Robi pedig szakember, és… – kezdte Varga, de a biztonsági főnök egy legyintéssel elhallgattatta.

– Senkit sem zárhatunk ki. Sem a nőket, sem a környezetvédelmi mérnököt. Mindenki szakember a saját területén, a nők pedig a legjobb hírforrások. És a leginkább kíváncsiak.

– De ők nem értenek komolyan a számítógépekhez – rázta a fejét Varga. – Hogy juthatnának olyan oldalakra, amilyenekről Nándi beszélt?

– Nem mondtam, hogy biztosan ők voltak, sőt – nézett rá Szabó. – De lehettek, és a netes dologban lehetett profi segítségük.

– Tehát…? – kérdezte Tófalvi.

– Mindenki gyanús – mondta a biztonságiak főnöke. – Senki sem kivétel, persze a dolgozókra gondolok. Tehát felszereljük az eszközöket, lehetőleg minél előbb, és a három új kollégára kicsit alaposabban ránézünk. Továbbá Nándival megbeszélem, hogy minden levelezést ellenőrizzen, amit a gépeinken folytatnak, e-mailek és minden alkalmazás…

– Azért biztonságban vagyunk? – érdeklődött Varga.

– Szerintem igen – bólintott a biztonsági főnök –, és csatlakozom ahhoz a véleményhez, hogy ha csak a források átcsoportosításával lenne gond, akkor nem kellene ezzel foglalkoznunk. De sajnos volt egyéb veszteség is…

– A nagykutyának kell róla tudnia? – kérdezte Varga.

– Nem. Az ő informálása az én dolgom – közölte szárazon Tófalvi. – De még nem látom szükségesnek.

Tina

2015. október 10.

Budapest

– Ebéd – mondta Norbert, és kinyitotta az ajtót. Az ebédet közösen fogyasztották az étkezőben, tizennégy lány. Norbert és a házat őrző biztonsági őr is velük tartott néha, a kapuőrt viszont sosem hívták ebédelni. Tina összeszorította a száját. Az éhségsztrájk semmit sem ért az első napokban, kipróbálta, de csak az agymosást hallotta.

– Így is olyan gebe vagy, hogy rossz rád nézni – figyelmeztette Norbert. – Ha nem eszel, sokkal rosszabb helyre fogsz kerülni, garantálom. Nyíregyházán is van egy házunk… biztosíthatlak róla, hogy oda más közönség jár.

Így hát Tina már a második nap elkezdett enni. Nem volt hülye, nagyjából az első ott töltött éjszaka után sejtette, mi vár majd rá; illetve mindent persze nem sejtett, de azért némi fogalma volt arról, hogy miken mehet majd keresztül. Nem mintha teljesen új lett volna neki a dolog, de azt hitte, soha többé nem kell azt átélnie, amit akkor, mielőtt Budapestre került…

Az első két éjszakát egyedül töltötte, pedig két heverő volt a kis szobában. Az emeleten a lépcső mellett nyílt a szobája, de tudta, hogy fölötte van még egy emelet. A ház hatalmas volt, még így is, hogy nem látta az egészet, érzékelte a méreteit, kívülről nézve nem gondolta, hogy ekkora. Gyanította, hogy vannak lakótársai, de csak a harmadik nap költöztették össze Ramónával. Addigra Norbert elbeszélgetett vele. Főleg arról, hogy hogyan illik itt viselkedni. Volt rá némi oka… Igazából már Tina érkezése másnapján jött egy lány, akit Tina majdnem megvert. A haját akarta megcsinálni, aztán az arcát „kitisztítani”, meg ilyenek. Egész addig nem engedte magához nyúlni, amíg Norbert nem említette már akkor is, hogy kiküldi az utcára, vidéken. Egyelőre itt volt biztonságban, ezért hagyta, hogy a lány megtisztítsa az arcát, kinyomkodja a mitesszereket az orrán, kiszedje a rakoncátlan szálakat a szemöldökéből, megmossa a haját és vágjon egy kicsit belőle, hogy divatosan álljon. A lány még arra is felszólította, hogy vetkőzzön meztelenre.

Azután forró gyantával a hóna alatt és a szeméremdombján, sőt ott lent egészen a fenekéig letépte róla a szőrt. Hát az nem volt valami jó, egyszer el is akarta lökni magától. Szerencsére se a lábán, se a karján nem nőttek sötét pihék, így a teljes szőrtelenítést megúszta.

Az orvosi vizsgálatot viszont nem. Mintha klinikán lenne (legalábbis ilyennek képzelte el), vért vettek tőle, vizelnie kellett egy műanyag flakonba, és még egy nőgyógyász is megvizsgálta.

Undorító volt ez az egész annak tükrében, hogy már sejtette, mire megy ki a dolog. Azonban mégis törődtek vele, ahogy eddig sosem. Hol meg akarta pofozni azokat, akik foglalkoztak vele, hol pedig azt mondta magában, hogy itt legalább biztonságban van, és nem lopnak tőle (igaz, nincs mit, a hátizsákját elvették és állítólag elzárták), nem kap kimenőt szopásért sem, mert ez fel sem merül, nem kell suliba járnia, és kifejezetten jó a kaja. Reggelire sajt, felvágott, kenyér, zsömle, tej, gyümölcs. Ebédre általában leves és főétel, a vacsora könnyű, de sosem maradt éhes eddig. És néha egy kis extra desszert este.

Azonban tudta, hogy nem maradhat itt. Már a második nap tervezgetni kezdte, hogy meg fog szökni. De azzal is tisztában volt, hogy amíg nincs konkrét terve, mit fog csinálni azután, és amíg nem szerez pénzt, amiből élhet egy darabig, addig meg kell próbálnia itt beilleszkedni vagy legalábbis eljátszani, hogy engedelmes és beilleszkedik.

Ramóna aranyos lány volt, és valójában ő mesélte el, mi történik a házban.

– Te is szöktél valahonnan… Én intézetis voltam a végén – magyarázta egyik délután. Általában csak az étkezéseknél volt együtt az összes lány, délelőtt felváltva négyen-öten használták egyszerre a kondiszobát, ahol volt két futópad, két szobabicikli, két ellipszistréner és súlyzók, mert Norbert megkövetelte, hogy mindenki sportoljon hetente legalább háromszor. Nem is volt nagyon mit csinálni, a tévén kívül, legalábbis napközben. – De van itt itt árva, meg mindenféle, amit csak el tudsz képzelni. Nagy bűnt nem követett el senki, őket nem hozzák ide, egy kis lopás meg ilyenek a maximum. Én nem panaszkodom, itt nincs suli, ami jó, és úgy élhetünk, hogy mindenünk megvan. Majd te is kapsz ruhákat, klassz cuccokat, ehetsz, ihatsz, és pénzt is spórolnak neked. És figyelnek rád, nem úgy, mint otthon meg az intézetben.

– Hány pasival kell lefeküdni? – nézett rá sötéten Tina. Ramóna megvonta a vállát.

– Lesznek majd olyanok, akiknek a kedvence leszel. De például Juci, na, őt nyár közepén kibérelte egy pasi, mással nem jöhet össze, csak vele. Mázlista, mert amikor nem jön a pasi, tulajdonképpen szabadnapja van.

– És mi lesz később?

– Már van olyan lány, aki kirepült. Pénzt kap, és olyan helyre viszik, ahol, ha akarja, folytathatja. Vagyis úgy tudom, választás kérdése. Mehetsz később Bécsbe is, ha akarod. Ott is van egy vagy két lakás… De csak azután, hogy betöltöd a tizennyolcat.

Tina egykedvűen hallgatta, ahogy Ramóna meséli, mi várhat rájuk.

– És a szabadság?

– Mindig azt mondják, ha szabad akarsz lenni, akkor amint nagykorú leszel, szabad lehetsz. És ne felejtsd, hogy itt gyűlik a pénz is. Minden kliens után háromezer forintot raknak neked félre.

– Szomszédok? Razzia? – Tina igyekezett felmérni a lehetőségeit.

– A kertbe nem mehetünk ki. A tetőn van egy kis terasz, a felső szobák fölött. Ott lehet napozni, körbe van falazva, nem látsz ki az utcára, és onnan sem ide. Van egy zuhanyzó és nyugágyak a teraszon. Nyáron jó.

– Razzia? – ismételte meg a kérdést Tina.

– Nincs razzia – ingatta a fejét Ramóna, és összefogta egy piros hajgumival a sötét, vastag szálú haját. – Nem kell attól paráznod, hogy visszavisznek a koleszba.

Tina nem csodálkozott semmin, azon azonban kicsit mégis meglepődött, hogy Ramóna igazi menedékként kezelte ezt a helyet, mintha egy klassz családi otthonban lenne, holott az igazság nyilván az volt, hogy gusztustalan emberek kefélték meg estéről estére. Oké, az ember, ha átmegy egy-két dolgon, a testét egy idő után nem kezeli értékként, gondolta Tina, ahogy bevillant neki egy-két emlék. De akkor is. Azért a lányok általában nem kifejezetten arról álmodnak, hogy ismeretlen és többnyire undorító pasik a testüket használják.

– Miért kerültél intézetbe? – kérdezte szobatársnőjétől.

– Itt nem beszélhetünk a múltról – tette a mutatóujját a szája elé a lány, de aztán elnevette magát. – Mindegy, azért csak nem hallgatnak le. Szóval volt minden. Lopás, szex, elkötöttem egy kocsit, meg ilyenek.

– Ki nevelt?

– Addig? A szüleim. Figyi, nem tudsz róluk semmit, de úgyse ítélkezel, itt az nem szokás. Anyámék minden szart megadtak nekem, de tudod… hát nem voltak jók velem, érted. Inkább éreztem magam otthon a téren, meg a fiúknak megmutattam, hogy kell elkötni egy BMW-t, apámnak az van, és persze a legtutibb megoldás nem jutott az eszükbe – hallgatott el. Tina nem igazán volt kíváncsi erre a trükkre, de Ramóna folytatta. – Hát bemész a tulaj után az étterembe, főleg ősztől tavaszig, és a kabátzsebéből kiveszed a kulcsot. – Felröhögött. – Ilyen egyszerű.

– Nem is akarsz hazamenni?

– Hát most egy ideig tuti nem. Szarják csak össze magukat, mindig a tanulás, meg a pénz, de nem volt egy normális napunk, esténként meg ölték egymást. A tesómmal voltak elfoglalva, meg ilyenek. Remélem, hiába keresnek.

Tina a homlokát ráncolta, de hát bánta is ő, végül is vannak ilyen elkényeztetett lányok, mint Ramóna, akiknél mégis hiányzik valami otthon. Vagy hát ki tudja, mi volt náluk otthon valójában. Lehet, hogy kamu az egész, amit mesél. Tina azon sem csodálkozott volna.

– Mikor és hogyan adják oda a pénzt, amit itt keresünk?

– Csak amikor betöltöd a tizennyolcat. Addig megkapsz itt mindent, utána meg menned kell. Itt csak tizennyolcig maradhatsz.

Szóval ez valami pedofil biznisz, foglalta össze magában Tina. Nem hangzott túl jól, ráadásul neki előbb kellett volna a pénz, hogy leléphessen. Volt valami, amit el akart intézni, mielőtt lelép valahová külföldre, ahol beszélgethet angolul, és dolgozhat és kereshet, és délután egy tóparton ülhet egy fiúval, vagy valami ilyesmi. De előbb meg kell találnia Pici gyilkosát. Ez a legfontosabb. Két év nagy idő, addig itt nem maradhat, mert a szörnyű drog árusa az alatt az idő alatt nyom nélkül eltűnhet. Megszökik előbb-utóbb, ha kiismerte magát, és persze pénzt is szerez innen, aztán elmegy abba a Böszörményi úti lakásba, hátha az ott lakók valamelyike többet tud.

És most ott ebédelt a többiekkel, kell a kalória. Esténként lent ültek a lányokkal a nappaliban, a sötétben, vagyis hangulatvilágításban, és jöttek a pasik, hozzá is jöttek, elég hamar rádöbbent, hogy ezek nem olyan pasik, akik az utakon álló lányokhoz mennek, hanem nagymenők, akik diszkréciót akarnak. Azért a hangulatvilágítás is. Az egyik lányhoz érkező pasit mintha már látta volna a tévében. És hozzá is jöttek. Nem öregek, nem olyan gusztustalanok, mint a szakállvokál a koleszban. Egyikük beszélt, beszélt, érdekes és értelmes dolgokról, a másik hallgatott, a harmadik nem is tudott magyarul. Tartott tőle, hogy olyanokat kérnek majd, ami fájni fog, meg undorító lesz, de a testét már függetlenítette a lelkétől. És így nem fájt. Nem is volt extra kérés eddig. Óvszer, óvszer, ezt Norbert szinte parancsba adta. Óvszerrel közösült, és óvszer volt a pasin az orálszexnél. A teste nem érzett semmit. Tudta, hogy kell egy kis sóhaj, de a fájdalmat, amitől tartott, nem érezte intenzíven, és semmi mást sem. Mintha valaki más teste lett volna, nem az övé. Akárhogyan is, esténként megesett, hogy két körben is benne volt, számolta a keresetét, elfojtott minden érzést és érzelmet magában, a pasik tárgyak voltak, a teste egy tárgy volt, a lelkét meg jól bezárta magába. Mindezt a fenti emeleten, egy hatalmas franciaágyon, hangulatvilágítással, lila ágyneművel. A sok szoba egyikében.

A lányok beszélgettek ebéd közben, ő is bekapcsolódott időnként. A többieknek voltak bent barátnőik, ő úgy tett, mintha Ramónával tényleg ő is nagyon jóban lenne, de közben pontosan tudta, hogy Pici után már senkivel nem fog igazi barátságot kötni és senkiben sem fog megbízni.

Futott a konditeremben, kicsit súlyzózott is, a nappaliban talált könyveket, olvasott. Felvitt magával egy-egy könyvet, angol nyelvűt nem talált, de most észrevette, ha magyarul olvas, az is leköti és elrepíti ebből a mostani életből. És egyre több könyvre lett kíváncsi, mert azok elvitték ebből a romlott világból szebbekbe, ahol más életeket élhetett meg, sokkal jobbakat, mint a sajátja. Kérdés, meddig lesz bent, mennyi könyvre lesz ideje.

Hát ez lett a nagy nyomozásból, egy kívülről semmi különösnek nem látszó, belülről luxusbörtön, gusztustalan érintések, férfiak, akik a friss és ropogós lányokat szerették, és hozzá hasonlóan olyan lányok, akikre senkinek sem volt szüksége – csak ezeknek a beteg lelkű férfiaknak.

Lányok, tizennégy és tizennyolc év közöttiek, nehéz múlttal, sötét jelennel, kilátástalan jövővel – kivéve őt, aki túl fog járni az eszükön, és felépíti a saját életét.

Szonja

2015. május 6.

Budapest

Meglehetősen szürreális, hogy az általam nem ismert Marcsi barátnőjével, Jankával is „titkos” helyen kell találkoznom. Lehet, hogy ezek a fura találkozók tartanak életben bennem valamiféle gyanakvást. Janka a békásmegyeri McDonald’s-ban vár, és esküszöm, paróka van a fején, vagy legalábbis így képzelem el a parókás bujkálós csajokat, már amelyikük nem egy hollywoodi krimiből bukkan elő. Nagy keretes, de nem teljesen sötét napszemüveg van rajta, a hosszú, göndör barna haj pedig elrejti a fél arcát. A teraszon ül, majdnem a kukánál, a játszóteret nézi, ahol épp nincs egy szál gyerek sem.

Bevallom, kicsit tetszenek ezek a fura találkozók, és bár zöldcégnél dolgozva nem tudom, nem vad-e nagyon, hogy egy dupla sajtburgerrel és egy kis krumplival a tálcámon araszolok a terasz felé.

– Nem is ismerted Marcsit – mutat rá szárazon a tényre, miután leülök az asztalához. Bólintok és bemutatkozom, mire viszonozza a gesztust. – De Emese azt mondta, normális vagy, és nem veszélyes.

Amikor egyetemistaként ráértem nyaranta, rendszerint konteókat meg krimiket olvastam, szóval engem végül is nem kellene, hogy megijesszen ez az egész. Azonban mégis kiráz a hideg ettől a mondattól.

– Igazán csak… – kezdem, aztán abbahagyom. És újrakezdem. – Nem dolgoztam még olyan helyen, ahol két fiatal kollégát is elvesztettek. Azóta utánanéztem, lehet, hogy ez valamiféle perverz kíváncsiság, vagy az a furcsa érzés, hogy velem is megtörténhet… Valami belül hajtott, hogy utánajárjak. Nem kellett volna, tudom. Mert így mindenkinek fáj, és úgysem lehet előrelépni.

– Dehogyisnem – hajol előre, majdnem összeér az orrunk. – Dehogynem lehet. Valakinek meg kell állítania őket – mondja halkan, de tagoltan. – Egyébként sem két haláleset, hanem három.

– Tessék? – kapom fel a fejem.

– Három az. Ott volt a sofőrjük… Tófalvi sofőrje, de másokat is szállított a cégtől. Tavaly autóbalesetben meghalt. Hivatásos sofőr és kicsit testőr is volt. Utána nem lett Tófalvinak sofőrje. Maga vezet, nem iszik, és mégis volt sofőrje.

– Egy sofőrnél, aki gyakran van úton, nagyobb az esélye egy autóbalesetnek… – mondom.

– Miért akartál találkozni velem? Azt hittem, Marcsi nyomdokaiba lépsz.

– Ezt hogy érted? – kérdezem.

– Azt hittem, szembe mersz szállni velük. Bizonyítékokat keresel, és majd a megfelelő helyen feldobod őket. Hiszen meg kell állítani…

Hallgatunk. Majd megjegyzem:

– De hát azt sem tudom, mit művel a cég…

– Hát sok mindent. Sok mindent… én mondom. Ez az egész egy fedőtevékenység, amivel rengeteg EU-pénzen lehet osztozni a haverokkal, és leállítani valóban környezetbarát vállalkozásokat, ha nem kapnak pénzt… – legyint. – Ezt egy-két tökös újságíró is felderíthetné. De itt más is van… a GreenDay égisze alatt másfajta, és teljesen illegális tevékenységeket folytatnak. Ezt a céget, Szonja, bűnözők hozták létre.

– És…

– És nem félnek feláldozni azt, aki valamire rábukkan. Itt nagyon magasra érnek a szálak, Szonja, és Marcsi azt hitte, hogy jó helyen kopogtat, amikor beállított egy nagyon magas helyre az eredeti bizonyítékokkal, amelyeket összegyűjtött. Másnap pedig elütötték az utcán, és a büntetett előéletű sofőr öngyilkos lett. Nekem megemelték a védelmi pénzemet, és életveszélyesen megfenyegettek. – Sóhajt. – Átadtam a társamnak a büfék bérleti jogát, és másnap már külföldön voltam. A lakásomat áron alul adtam el, de félek ezektől… és azt kívánom, valaki bárcsak olyan tökös és okos lenne, hogy lebuktatja őket. Hogy hol… na azt nem tudom. Mert ez egy olyan összeesküvés, amelyet sokan fedeznek, magas rangú rendőrök, politikusok a legfelsőbb szinten. De valahol ott kell lennie az igazságnak… Én hiszek benne.

Az asztalra könyökölök. Nem tudom, mit hihetek el és mit nem, de abban szinte teljesen biztos vagyok, hogy Janka elég rendesen hozzáköltött a történethez. De ez természetes. Tényleg utánaolvastam a dolgoknak. Janka szerelme meghalt, és Janka ugyanúgy okol valakit, vagy inkább valamit, most éppen a céget a szerette haláláért. Ez ugyanaz a lelki dolog, mint Herendi Tamás volt barátnőjénél.

Nem tudom, mit mondjak. Rohadt egy érzés, hogy tolvajoknak dolgozom, ugyanakkor találkoztam és találkozom ezekkel az emberekkel, és egészen egyértelmű, hogy nem szerveznek gyilkosságokat, meg azt sem gondolom, hogy mondjuk fegyverrel vagy kábítószerrel kereskednek. Ez fantazmagória.

– Nem hiszed el? – kérdezi Janka. Még mindig könyökölök, mintha kocsmában lennék, és nem válaszolok. – Akkor adok neked valamit… – mondja, és belekezd egy történetbe.

Késő este érek haza, és Marcit az egyik laptopja előtt találom.

– Van itt valami – mondom –, én magam sem hiszem, de nem ártana valahogy ellenőrizni. És nem itthonról, vagy mit tudom én, milyen biztonsági rendszereink vannak… szóval csak nagyon óvatosan…

Megvacsorázunk, egy pohár bor mellett elővezetem, amit Janka a találkozásunk végén mondott, és megmutatom, amit adott.

Aztán kiájulok, bebotorkálok a hálószobába, ledobom a ruháimat, és már dőlök is el az ágyban. Az agyam és a szívem teljesen elfáradt.

Add, Istenem, hogy ne legyen igaz, amit ma hallottam.

GD vezetőség

2015. május 12.

Budapest

– Hol tartunk? – hangzott el a kérdés. Tófalvi fáradtan nézett a kollégáira. Majdnem egy hónap telt el az összeülésük óta, Nándival, az informatikusok főnökével azóta csak egyszer futott össze a folyosón, de mindketten telefonáltak éppen, Szabó Botond, a biztonsági főnök pedig kért ugyan tőle időpontot, de a találkozó végül elmaradt, mert őt behívatták, és amikor hívják, akkor nincs mese, mennie kell. Vargával persze találkozott, de Vargának egész más területre kellett figyelnie.

Ő vezette a céget, de mostanra elég kemény nyomást érzett fentről. A kollégái nem is tudják, mi mindent kell kiállnia – többek közt értük, gondolta. Fáradt volt és egyben feszült. Odafönt nem mondta el, amit egy hónapja hallott Nánditól, viszont sejtette, hogy nem söpörheti az egészet a szőnyeg alá.

– Kezdem én – bólintott a rendszergazda. – Nem jutottunk előrébb, viszont kifejezett érdeklődés jelentkezik bizonyos nem publikus keresőkön az Angyalház iránt. Nyilván külföldi szerverekről, de valószínűleg mégis Magyarországról. Az Angyalház szerverét amúgy már a múltkor leállítottuk, és Botond javaslatára nem is indítjuk újra egy ideig.

– És a nevek? A halottak neve? – kérdezte Varga. – Azokra is van keresés?

– Erre én tudok válaszolni – szólt közbe Szabó Botond. – Rendőrségi forrásaim szerint, hiszen tudjátok, rendőrségi múltam van, egy akta esetleg eltűnt pár napra, majd újra visszakerült, legalábbis egy feltételezés szerint. Ez az akta pont a sajnálatosan elhunyt Marcsi balesetének körülményeiről, illetve a tettes öngyilkosságáról szól.

– És ezt eddig nem mondtad? – Tófalvi döbbenten nézett rá.

– Nem biztos, hogy elvitték az aktákat. Én érdeklődtem a kapcsolatomnál, aki nem jártas ott, úgyhogy az is meglehet, hogy csak ő bénázta el első alkalommal. A múlt péntek délután nézte, aztán hétfő délben ismét, és akkor megtalálta. Ugyan azt állítja, hogy pontosan ugyanott kereste mindkét alkalommal, de nekem abszolút belefér, hogy elsőre átsiklott felette. A neten nincs hozzáférése, és azt nem ajánlom – fordult Nándi felé –, hogy megpróbáljuk megszerezni a nyomozati aktákat valamilyen ügyes hacher segítségével, mert kurva nagy bajban leszünk.

– Azért csak lenne valaki, aki kihúz minket a szarból – mondta Varga reménykedve.

– Ne bízz bennük – rázta a fejét a biztonsági főnök. – Tudjuk pontosan, ha el kell vinni valamilyen balhét, akkor azt mi fogjuk elvinni, és nem ők.

– De csak elsimítanának egy ilyen ügyet… – motyogta Varga. Ő már egy hónapja nyugtatóval élt, Xanax reggel, altató este, néha napközben is valami tabletta, pedig korábban nem is ismerte ezeket a pirulákat. De a múltkori összejövetel mindent összekuszált benne. Hát neki családja van, mindent értük csinál, és csak a múltkor döbbent rá, hogy nagy szarba került. Már nézegette az állásajánlatokat, de nagyjából azt érezte, amit egy rab érezhet a börtönben. A GreenDaytől, különösen az ő helyzetében egyáltalán nem könnyű szabadulni.

– Nem lehet ügy, sem ilyen, sem más. Nem simítanak el semmit, ami nem áll érdekükben – nézett rá szúrós szemmel Tófalvi. – Nem azért jöttünk ide, hogy nyavalyogjunk. Tudtuk, mit vállaltunk, most igyekeznünk kell eltakarítani a szart, amit csináltunk. Mi van az aktában? Még nem láttuk? – fordult a biztonsági vezetőhöz.

– Nem, de nagyjából erre számítottam. Gázolás, aztán nagy valószínűséggel öngyilkosság, idegenkezűség nem merül fel. Vannak részletek a jegyzőkönyvben, amelyeket esetleg máshogy is lehetne értelmezni, de ezzel senki sem fog foglalkozni, nem veszik már elő.

– Azért ezekről a részletekről szeretnék hallani később – szögezte le Tófalvi, és meglazította az inget a nyakán. – Mi a helyzet a kollégákkal?

– Bekameráztuk az irodákat, és még a mosdók előterét is bemikrofonoztuk, mert ha valakik nyomoznak vagy összejátszanak, gyaníthatóan ott beszélik meg. Úgyhogy uraim, kép nincs a vécékben, de hang igen – fojtott el egy vigyort Szabó Botond. – Viszont nincs arra kapacitásunk, hogy végignézzük az összes felvételt, én gyakran átpörgetem a napi képeket, belehallgatok itt-ott, de azt nem lehet várni tőlem sem, hogy egy ekkora cég minden dolgozóját ellenőrizzem. És ha már más is benne van, akkor egyre sebezhetőbbek leszünk. Úgyhogy a három új dolgozóra koncentráltam az elmúlt hónapban.

– És? – Varga arra gondolt, hogy mindjárt kimegy a mosdóba és bevesz egy pirulát. Nem elég, hogy milyen helyzetbe kerültek, most még ez a nagyképű biztonsági főnök is szándékosan fokozza a feszültséget.

– Egyelőre semmi különös. Mindannyian teljesen normálisan viselkednek, nincsenek susmogások, persze csak cégen belül figyeljük őket, tehát ez még nem jelentheti azt, hogy biztosan nem ők nyomozgatnak, esetleg valaki felkérésére. Némethnét mindenesetre kizárnám, ő a tipikus családi tűzhely őrzője, de a másik kettőre esetleg ráállnánk a munkaidőn kívül is, felderítenénk a családi, baráti kapcsolataikat, mert ezekről semmit sem tudunk, és a szerverünkön, illetve a gépeinken folytatott levelezéseikből sem derül ki semmi. Vagy ennyire óvatosak mindketten, vagy egyszerűbb a magánmobiljukról intézni a chatet és az e-mailezést. De egyvalamiben biztos vagyok: magányos farkasként itt senki sem próbál nyomozgatni. Ha puhatolózik is valaki, akkor állnak mögötte, méghozzá talán jó kapcsolatok. Ügyészségi nyomozókra, ilyesvalakikre gondolok, akik vagy nem látják át a láncolatot, vagy csőbe akarják húzni az egészet úgy, ahogy van – valakinek a megrendelésére.

– Hát az van, de javítsatok ki, ha tévedek – szólt közbe idegesen Varga –, hogy ugyebár nekünk a kapcsolataink nem egyszerűen kormánykapcsolatok. Van ebben az egészben kormányzati és ellenzéki politikus is, ami teljesen normális. Befolyásuk és pénzük van, strómanjaik mindenhol… – kezdett hisztérikussá válni. Tófalvi aggódva pillantott rá. Már egy ideje feltűnt neki, hogy Varga rosszul viseli, ha nyomás van rajta, pedig ez korábban nem derült ki róla, sőt éppen az ellenkezőjét mutatta munka közben. – Ugyebár csak a hülye kisember képzeli, hogy itt pártok közti ellentét meg mittudomén, hogy mi van… Ez az egész gazdasági ügyekről szól, és ha így van, akkor nyilván nem nyomozhat az ügyészség… Mert nincs is benne rendőrkapcsolat, vagyis…

– Ebbe ne menjünk bele – intette le a biztonsági főnök. – Ez a vonal sokfelé vezethet, de nekünk nem kell ezzel foglalkozni, mi végezzük a saját dolgunkat.

– Így van – bólogatott Tófalvi. – És a mi dolgunk az, hogy tovább csináljuk, amit elkezdtünk, uraim, ez nekünk maximálisan megéri, és vannak társadalmilag hasznos projektjeink is – engedett meg magának egy cinikus mosolyt. – És csak arra kell ügyelnünk, hogy ne kezdjék feszegetni a dolgokat, mert bizonyos lépésekkel, még ha nyilván élvezzük is feljebbvalóink támogatását, átléptünk néhány erkölcsi korláton.

– Hja – nyögte Varga, és arra gondolt, vajon ő hogy ment bele ebbe az egészbe? De hiszen nem is rajta múlt. Rajta semmi sem múlt. Csak nem rántják bele! Kicsit izzadt, de némileg megnyugtatta, hogy neki magának egyik gyilkossághoz sem volt köze tettlegesen. Sőt, végül is nem is tudta mindig előre, hogy mi lesz.

– Ám ha megtaláljuk, ki az a kíváncsi, akkor természetesen meg kell oldanunk a dolgot. Hiszen senki más nem fogja megoldani helyettünk – fejtegette Tófalvi. Vargát ismét leverte a víz, még Nándi is felfigyelt az idegességére, pedig ő az emberek helyett a gépekkel szeretett kommunikálni. – Az is lehet, hogy valami tizenéves számítógépzseni talált valamit, a franc tudja, szóval nem tud továbblépni, de azért résen kell lennünk. Kívül is, belül is. Figyelnünk kell, közben hozni az eredményeket, vagyis vinni a céget, mintha mi sem történt volna. Be kell adni a pályázatokat – fordult Vargához, aki végre nyugodtabban bólintott, mert ez legalább a saját területe volt, ahol nem fenyegette veszély. – Intéznünk kell a forrásokat, instruálni a kutatóinkat, van elég dolgunk. Ha fokozottabb is a nyomás, meg kell szoknunk. Reméljük, hogy nem fenyeget minket a lebukás veszélye, a józan ész szerint nem is fenyegethet, de ami gyanús, annak utána kell mennünk. Ennyi az egész.

A megbeszélés után Tófalvi az irodájában maradt, volt még jó néhány elintéznivalója. Nándi visszament a sajátjába, Varga ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy egy kicsit megnyugtassa magát. Korábban egyetlenegyszer használta a fehér port, akkor is egy összejövetelen, egyik volt kollégája kínálta, de egy ideje mindig magánál hordta azt az adagot, amit megvett egyszer. Kokain, ad egy kis svungot az életének, a munkájának, és vélhetően el is lazítja. A mai megbeszélés abban is elbizonytalanította, hogy vajon a saját irodájába szereltek-e kamerát? Nem volt biztos benne, hogy nem. Erről nem esett szó, nyilván Tófalvi irodájába nem került semmilyen kémeszköz, de az övébe nyugodtan berakhatták. Szabóval amúgy sem volt jó a kapcsolata, nem is tartotta úgy, hogy egy ligában játszanak, és valószínűleg a biztonsági főnök sem kedvelte őt. Szóval akár kibaszásból is betelepíthetett valamit az irodájába, ahogy ugye tette a mosdókkal is. De legalább ott nincs kamera, gondolta. Azért abból talán nagyobb botrány lenne, ha kiderülne, hogy a GreenDay bekamerázta a vécéit és felveszi az alkalmazottai szarását, mint egy gázolásból, amelynek az elkövetője nem köthető hozzájuk, ráadásul már nem is él – erre jutott. Viszont a kokainhoz mindkét kezére és egy asztalra is szüksége lett volna, úgyhogy hiába sóvárgott az érzésre, nem akarta szétszórni a fülkében a port a saját rutintalansága és ügyetlensége miatt. Ezért hát csak kiment a mosdóba, és bevett még egy Xanaxot, az is jó lesz, legfeljebb elbóbiskol az íróasztalánál tőle.

Szabó Botond a korábban ígért részletek miatt még kért egy kis időt Tófalvitól, de mielőtt azokra tért volna, amint becsukódott az ajtó a két kolléga mögött, másik témát vett elő.

– Vargával bajok lesznek – hajolt közel a Kősziklához. – Nem bírja a feszültséget.

– Igen, látom, hogy ideges. És? Elküldjem szabadságra?

– Nem, egyelőre maradjon minden így. De fokozottan kell figyelnünk őt. Ki tudja, nem művel-e valamilyen hülyeséget, ha még jobban felhúzza magát. El kellene látnod munkával, rengeteg munkával.

– Rengeteg munkája van – szögezte le Tófalvi.

– Akkor változtass a határidőkön. Hozd előrébb őket. Helyezz rá munkahelyi nyomást, hogy ne a többin agyaljon.

– Mindent megteszek ezért.

– Jó. Csak mert… tudod. A gyenge láncszem nem hiányzik éppen most. Ha gyenge láncszem válna belőle, akkor… hiába jó szakember, meg kell szabadulnunk tőle.

– Túl sokat tud – ingatta a fejét Tófalvi.

– Hát igen. A mi módszerünkkel kell megszabadulni tőle. – Csend ült a szobára. – De persze még nem tartunk itt, és remélem, hogy nem is fogunk eljutni idáig.

Miután a biztonsági főnök elhagyta az irodát, Tófalvi a kezébe temette az arcát. Csak reménykedhetett benne, hogy nincs valami összeesküvés a cég ellen, hogy nem kell továbblépniük. Túl nagy volt már a tét, nyakig benne voltak az egészben, amivel semmi baj nem lett volna, csakhogy azért nem volt teljesen nyugodt, mert már túl sok vér tapadt a kezükhöz. Amikor belevágott az egészbe, mindenre számított, csak erre nem. Ha valaki előre megmondja neki, hogy ő, az addig középszerű cégvezető hamarosan emberek gyilkolására ad majd engedélyt, egyrészt nem hiszi el, másrészt pedig nem változtat állást. Vagyis… ki tudja. Alapos oka volt rá, hogy elfogadja ezt az állásajánlatot.

De arra jutott, nem töprenghet tovább ezen. Most már menteni kell, ami menthető, előremenni, nem meghátrálni, és vállalni a szükséges kompromisszumokat a továbbiakban is. És persze nem adni egyelőre információt a kialakult helyzetről a föntieknek, mert akkor már az ő feje is veszélybe kerülne.

Tina

2015. október 16.

Budapest

– Na, leszarod? Igaz? – kérdezte Ramóna. – Ugye nem is olyan gáz, és senki sem talál rád.

– Aha – bólintott Tina. Úgy látta, szobatársnőjének az a fontos, hogy megbüntesse a szüleit. Hát neki már ezzel sem volt problémája, meg persze túl is lépett azon, hogy megbüntesse az anyját. Elég büntetés volt neki, amit magára szabott, a pia. Tinának voltak megalázó emlékei a gyerekkorából, tinédzserkorából, de persze ahogy nőtt, már nem is tűnt olyan kínosnak hazatámogatnia az anyját a kocsmából, vagy befogni a fülét, amikor valamelyik kocsmatöltelék dugta őt, akitől várható volt egy kis ingyen pia. Tina minden erejével azon volt, hogy kizárja magát ebből a világból, de azért nem ment ez olyan jól. Mert ugyan játszott a fiúkkal a suliban, de tizennégy éves volt, amikor rájött, hogy a játék nem játék. Hárman kapták el, és erőszakolták meg.

Hogy miért nem tett feljelentést? Hát ki a fene hitt volna neki Aranytárlón, pont neki, a részeges anya gyerekének, és pont akkor, amikor az egész környék valami illegális hulladéklerakóval volt elfoglalva? A rendőrökben Tina nem bízhatott, ezt korán megtanulta. Aranytárlón a rendőrök azokat szolgálták, akiknek pénzük volt.

De tudta, hogy majd visszamegy, és tönkreteszi őket.

Egyedül Gergő volt mellette, de Gergőnek ő csak haver volt, mert Gergő még csak meg sem csókolta, pedig Tina mindent odaadott volna a hullámos hajú, csibészes mosolyú, szőke Gergő csókjáért, és tudta, az a csók meggyógyította volna a sebeit, legalább a lelkében, ha nem is mindegyiket, de a nagyokat. Ám így a teste és a lelke is fájt, és valójában nem is tiltakozott, amikor a félkómában lévő anyjától elvitték, a „saját érdekében”, Budapestre, egy kollégiumba, ahol nehéz sorsú fiatalok laktak, meg olyanok, akik már kijöttek a javítóból, de még fiatalkorúak voltak, és nem volt hová menniük.

Szóval most nem volt olyan szar a helyzet, leszámítva a dugást meg a szopást, de a teste már kezdte megszokni, a lelke leszarta. És terhes sem lesz, arra ott a gumi, hát legalább ebből a szempontból biztonságban van. Meg suliba sem kell járnia, nem basztatja az az idióta Fehér-Orsó páros, a suli nagymenői és egyben rémei, és nem csöpög a nyála annak az undorító szakállvokálnak meg a másik rendésznek, és nem tesznek piti ajánlatokat. Itt kap enni, van ágya, nézhet tévét, olvashat, még az arcát is gondozzák, az intim részeit legyantázzák, orvos látja, és aki köhög meg ilyenek, az gyógyszert is kap. Van kóla is, meg süti, meg hús. Norbert pedig foglalkozik a lelkével, beszélget vele, a múltkor szerzett neki egy használt angol nyelvű regényt. Valami romantikus szirszar, de nagy dolog, hogy bement egy antikváriumba és megvette neki. Ennyit még sosem törődtek vele. Hát cserébe vannak az esti férfiak, de úgyis lelép, ahogy pénzt tud szerezni és kipuhatolja a szökés módját. Meg azért, számára is érthetetlen okból, arra is kíváncsi volt, vajon ki működteti ezt a kuplerájt. Ki állhat mögötte? Valami nagykutya. Esetleg utánanézhetne valahogyan ennek is.

– Ja. Leszarom – vonta meg a vállát.

– Akkor már nem akarsz lelépni?

– Miért akarnék? – hökkent meg Tina. Egy szóval nem jelezte Ramónának, hogy mit tervez. Sőt senki sem tudhatta meg, mert akkor keresztülhúznák, elsősorban persze Norbert.

– Hát mert először sokan szöknének, nem bírják a bezártságot. Fejben nagyon ott kell lenni ahhoz, hogy belásd, akkor is jobb itt, ha nem léphetsz ki a házból.

– Átéltem ezt-azt – húzta fel a szemöldökét Tina. – Nem erről álmodtam, érted, de ez nyilván csak egy állomás. Tizennyolc évesen majd döntök az életemről. És pénzem is lesz.

– Aha. Okos vagy. Minden hónap végén megkapod egy cetlin, hogy éppen mennyi pénzed van. Nem basznak át.

– Az jó – felelte, de közben arra gondolt, hogy tizennyolc éves koráig hülye lesz várni a pénzére.

Már megvolt a napirendje. Elkezdett kicsit kondizni, a futást utálta, de a szobabiciklin szívesen tekert, és az ellipszistrénerrel is jóban volt, ha közben nézhette a tévét. A lányok csacsogtak körülötte, általában pénzről, lakásról, normális pasiról, kocsiról álmodtak hangosan. A klienseiket nem beszélhették ki, ezt Norbert előírta nekik, így Tina is csak sustorgott reggelente Ramónával egy-két pasiról, pár olyan sztorit hallott, ami vagy vicces volt, vagy valamiért fontos.

Reggeli után olvasott, utána kondizott, aztán ebéd, utána alvás, egy kis tévézés, felfedezett egy tévéadót, ahol angol nyelvű filmeket adtak, ez is jó móka volt, mert hát a felét sem értette… Aztán munka. Szép ruha, smink semmi, copfban a haja, várakozás. Így ment ez napról napra, akár hétköznap volt, akár hétvége.

Mostanra volt visszatérő vendége. Nem mintha nagy dicsőségnek tartotta volna, de legalább ismerős arc volt, ismerős kéréssel. Negyvenes, robusztus, hatalommániás. A múltkor egy másik férfival jött, aki – Tina gyanította – bántalmazta Zsókát, a lányt, akivel elment, mert utána Norbert elég emelt hangon beszélt vele, és Zsókát néhány napig nem látták, a szobájában evett, este nem kellett lejönnie. Amikor végre lejött, nem szólt semmit, és ők nem kérdeztek semmit. Azt megtanulták, hogy tilos a kliensekről beszélni, pedig sokuknak könnyebb lett volna. Tina nem bánta, már régóta nem volt kitárulkozós, sőt valójában soha.

Este egy új szerelést vett fel, nemrég hozta neki Norbert. Fehér blúz, fekete szoknya, és egy közepesen magas sarkú cipő. Harisnya nem volt rajta, a haja leengedve a válláig, mint egy iskolás lány. Norbert szerette őt iskolásnak öltöztetni, de például Zsóka, aki molettebb és érettebb külsejű volt, általában fekete csipkeruhában várta a vendégét. Voltak vendégek, akik szerettek válogatni, de néhányan nem akarták, hogy az összes lány lássa őket, ők üvegablak mögül választottak, és csak az a lány találkozott velük, akivel aznap elmentek.

Az a lány, aki végzett fent a szobában az ügyfelével, visszament a nappaliba. Hajnal kettő-három előtt nem volt lefekvés, ezért kilenc előtt nem is keltek.

Most ott ült egy kólával a bőrkanapén, Ramóna mellett, odakint már sötét volt, a tévében egy külföldi zenei csatorna adása ment, de nem dübörögve, hanem halk háttérzeneként.

Kilenckor Ramónát kihívták, Tina Kláriékkal nézte a tévét, és kicsit unatkozott. Tíz előtt pár perccel jött be Norbert és kézen fogta őt.

– Nagyon ügyes legyél. Nem szólíthatod a nevén. Bőkezű lesz, és ötezret kapsz a ma estéért.

Tina igyekezett nem botladozni a cipőben, nem szokott hozzá még az ötcentis magassághoz sem. A férfi, akivel felment a puha szőnyeggel borított lépcsőn, alacsony volt, görbe lábú, és a negyvenes évei végén járhatott. Nem mutatkozott be, így Tinának legalább nem kellett arra koncentrálnia, hogy ne szólítsa a nevén.

Sörhasa volt, egy kis tokája, mint aki már feladta a harcot a hízás ellen, de még nem kapta el igazán a gépszíj. Zakóban volt és nyak alatt kigombolt kék ingben, és amikor a szobába értek, töltött egy pohárral a direkt neki bekészített pálinkából. A lányok nem ihattak alkoholt, neki aztán nem is kellett volna. Inkább kinyitotta a kólásdobozt és abból kortyolt.

Ahogy nézte a férfit, a sörpocakját meg a keskeny szemét, arra számított, hogy egy átlagos este lesz, gyorsan ledarálja, sóhajok, óhajok, csend, és aztán zuhanyozás után megy vissza a nappaliba kivárni, lesz-e még mára munka.

Azonban a dolgok másképp alakultak.

Szonja

2016. június 13.

Barcelona, Spanyolország

A Ramblán ülök egy kávézóban, és a neten böngészek a helyi wifin. Az imént majdnem bementem a piacra egy gyümölcssalátára, de a laptopom miatt nem akartam ott tülekedni a turisták között. Hétvégén én is turista voltam, vasárnap felmentem a Güell Parkba, és ott ültem az egyik aprócsempés padon, Barcelona felett, teljes és lenyűgöző kilátásom volt a városra és Gaudí gyönyörű épületeire. Napoztam, és a hogyan tovább-ot terveztem. Pár nap múlva elrepülök az ausztrál télbe, ami ugyan nem igazi tél, mármint a magyarhoz hasonlítva, de roppant nagy változást jelent majd az életemben, távolabb kerülök mindentől, ami fontos, és közelebb a tűzhöz, amelyben szó szerint megégethetem magam.

Egy, a Güell Parkban töltött vasárnap feldobott, átgondoltam, hogyan jutottam idáig, volt, amin újra búslakodtam, de az utolsó két, a céggel kapcsolatos dobásomon még nevetni is tudtam.

Szóval mintha nyaralnék, nem igaz? Ülök egy cuki kávézóban, előttem egy frissen sült, ropogós, még meleg croissant és egy kapucsínó, egy narancsdzsúsz (a komplett reggeli) és a laptopom. A teraszon kaptam helyet, egy nádszékben ücsörgök, és nézem az egyik leghíresebb barcelonai utcát, ahol már most nyüzsögnek a turisták, az árusok és a tolvajok. Bámulom az utcát, akadozik a wifi, kavarom a kávémat, anyámon gondolkozom, aki jó öt hónapja merő frászban van, és tuti, hogy apámat is keményen gyötri, meg Marcin, de rajta nem akarok gondolkodni, és azon sem, amit Lea mondott még karácsony előtt, mármint hogy egy szökött embert, ha akarnak, a világ végén is megtalálnak. Ezt akkor nem rám értette, de én már egy ideje tartottam tőle, hogy le kell majd lépnem, szóval elevenembe talált ezzel a kijelentésével.

Egy görkoris gyerek suhan el az aszfalton, egy pár összehajolva képes naptárt nézeget a bódénál, egy nő beleszagol a virágosnál illatozó rózsacsokorba, többen fotózgatnak a telefonjukkal, egy középkorú férfi nagy, teleobjektíves géppel, állványra helyezve a masinát. Van, aki a munkába siet, más csak kávézót keres, turisták tartanak a part felé, egy lány sántítva botorkál, véresre törte a lábát a cipője. Mindenki megy a dolgára, mintha csak velem állt volna meg a kép, vagyis az élet. Mondjuk nem a legeslegjobb pillanatban, ha ezt hozzátehetem.

Beleharapok a péksüteménybe, és egy pillanatra elfeledkezem minden gondomról, ahogy a falat elomlik a számban. Hónapok óta nem érdekel az evés, és most is csak éppen néhány percre, aztán megtörlöm a kezem a szalvétában, és a laptop fölé hajolok. Keresgélek, szörfözöm, és bár a nevemre talán nem kellene rákeresnem, legalábbis ilyesmit tanultam Marcitól, hogy az ember sosem lehet eléggé elővigyázatos (ahogyan mellesleg a mi esetünk is szépen alátámasztja ezt), de végül beírom a Kóródit, rövid és hosszú ó-val egyaránt.

Rengeteg találat jön ki rá, természetesen a legtöbb semmilyen kapcsolatba sem hozható velem, hála az égnek. De azért szépen végighaladok a találati listán. A Szonját nem merem beírni, így is kiadja a magyarországi körözésemet.

Aztán egy spanyol nyelvű oldalra leszek figyelmes, egy spanyol bulvárlap online oldalára. És majdnem leesek a székről, amikor ráklikkelek.

Ott virít a fotóm, a pincérnő Sonia tálcával a kezében siet Tossa de Mar egyik teraszán a vendégekhez, a képaláírás pedig: Sonia Korodi, a gazdasági bűncselekményekért körözött magyar nő fizetőpincér volt egy étteremben a Costa Braván.

Szentséges isten!

Egy ráérő bulvárújságíró felhajtotta a hírt. Gondolom, Gregorio nem volt rest, és feladott, bár hogy honnan jutott el Tossába a magyarországi rendőrségi körözés híre, azt nem tudom. Tényleg fogalmam sincs, hogyan köthettek össze azzal a fotóval, amiről az anyám sem ismerne most rám; hacsak nem a Sonia nevet kellett volna mellőznöm. Sonia Praianóból – hogy a fenébe ismerhettek fel hirtelen, most, utólag a Costa Braván? Csakis Gregorio bosszúja lehet, és mivel nincs áldozat, gondolom, nincs is miért elítélni azt a szarházit.

Hát akkor nézzük a cikket, ami – nem kételkedem benne egy percig sem – napokon belül felbukkan majd a magyar sajtóban, már ha bárkit is érdekelek egyáltalán otthon.

Egy körözött magyar nő dolgozott hónapokig a Costa Brava egyik jól menő éttermében fizetőpincérként

Forrásaink szerint a képen látható Sonia Korodi Magyarországról szökött, sikkasztásért és gazdasági bűncselekményekért körözik. A harmincnégy éves nő huszonéves olasznak kiadva magát, feltehetőleg hamis iratokkal (Sonia Vidi néven) vállalt munkát egy étteremben Tossa de Marban. A kollégái hallgatag, gyors pincérnek ismerték meg, bár egyikük szerint látszott, hogy nincs nagy vendéglátóipari tapasztalata. A nő végül előéletéhez híven a tengerparti étterem kasszájából megszerezte a bevételt, majd eltűnt. Aki látta, a következő számon tehet bejelentést:

És ott áll a telefonszám.

A rohadt életbe. Ez a kis tetű igazán szánalmas bosszút állt, még rám keni a bevétel eltűnését is, nyilván az apjával egyeztetve. Most még rajtam van pár ezer euró is, és a spanyol rendőrség figyelő szeme.

Gyorsan belépek a titkos csatornába, begépelek néhány szót, és válaszra sem várva kilépek, majd lecsukom a laptopot. Felveszem a sötét napszemüvegemet. A neten közölt képen szigorú vagyok, copfban a hajam, szűk a blúzom, most viszont ki van engedve a hajam, farmerban és topban beleolvadok a Rambla színeibe.

De hamarosan frizurát kell váltanom, mint ahogyan útlevelet is. A chipes korszakban majdhogynem lehetetlen úti okmányt hamisítani, de hát erre való egy érvényes útlevél. És a tulajdonosára nagyon is fogok hasonlítani. Ugyanis nemsokára vízhullámok (köznapi nevén: dauer) lesznek a hajamban, talán kicsit sötétebb is lesz, és Légrádi Leának fognak hívni. Ugyan csak huszonnégy éves leszek, vagyis egy tízest le kell tagadnom, de ez az útlevél az egyik utolsó esélyem. Érvényes, tiszta, klassz. Elloptam. Legalábbis fogalmazzunk így.

Vagyis dr. Légrádi Lea leszek, és lehet, hogy Leának nincsenek ráncai, de talán még én is eladható vagyok a huszonéves kategóriában, főleg, ha a spanyolok elhitték Soniáról, hogy a húszas évei végén jár. Most majd egy szolid smink segít még rajtam, már többször kipróbáltam, tudok-e úgy kinézni, mint Lea az útlevélfotóján, és azt kell mondjam (anélkül, hogy bántanám Leát), hogy jobban is. Még szerencse, hogy a hivatalos fotózás mindenkiből bányarémet csinál. Még csak kontaktlencsére sincs szükségem, hogy szemszínt váltsak. Micsoda mázli, persze azért nem bízhatom el magam, mert mindenhol árgus szemmel fognak figyelni, legalábbis így fogom érezni.

Csöng a telefonom. Felveszem, mert tudom, hogy ki hív. Röviden beszélünk, és megtudom, hogy holnap indulok.

Barcelonából előbb elmegyek Londonba, onnan Katarba, aztán Sydney. Most jön az én nagy dobásom, ha még nem mondtam volna. Vagy túlélem, vagy belehalok, de azért szívesebben reménykedem az előbbiben.

Délben egy fodrász lebeszél a dauerról, azt mondja, nézzük meg, ha nem húzzuk ki a hajamat, hanem csak kicsit vág belőle és lazán megszárítja, hogy áll majd, mert szerinte a súlya húzza le, és a kifésülés is nyilván egyenesíti. És tényleg, felidézem magam előtt Lea haját, hát most az én tincseim is rakoncátlanul hullámosak, főleg, hogy kapok rá egy kis zselét. A melírral nem ért egyet. Azt magyarázza, hogy nagyon jól áll a szőke, és le fogja dobni a sötétebb festéket. Egy kis vörösesbarna melírt azért beletesz, nem kell sokáig, csak addig bírja ki, amíg átmegyek az útlevél-ellenőrzéseken.

Este kapok egy hívást, és lerohanok a hotel bejáratához, mert a szobámban nemigen van wifi. Bepötyögöm a magyar bulvárlap nevét, és rögtön a harmadik hír rólam szól. Nem gondoltam, hogy idáig mennek. Hogy nyilvánosan kiadják a kilövető parancsot ellenem.

Nem tudom, mi vár rám Sydneyben, de már sehol sincs maradásom, szóval a legjobb lesz, ha elébe megyek a dolgoknak.

Sztárok PR-ese volt, bűnöző lett

Kóródi Szonja az egyik ismert kereskedelmi tévécsatorna PR-és kommunikációs munkatársaként dolgozott, azután elsikkasztotta egy zöldcég pénzét, és most kirabolt egy spanyol éttermet. Igazi bűnözőkarrier ez a fiatal nőtől, aki sztárok bizalmasa volt!

Lapunk munkatársai is kértek néhány éve információkat a SatLife csatorna fiatal PR-esétől, Kóródi Szonjától a tévéadó sztárjairól. Valóságshow-k, tehetségkutatók szereplőinek karrierjét egyengette, de műsorvezetőkkel kapcsolatos kérdésekkel is őt kellett keresnünk. A tévénél mindenki elégedett volt vele, és forrásaink szerint még a főnökeit is meglepte, amikor tavaly télen a tehetséges kommunikátor egy, akkor még viszonylag kevéssé ismert cég, a környezetvédelmi projektekkel foglalkozó GreenDay miatt elhagyta őket. A bomba azonban csak a napokban robbant: kiderült, hogy Kóródi sikkasztott a cégnél, és ismeretlen helyen tartózkodik, körözést adtak ki ellene. Egy spanyol napilap értesülései szerint a nő Spanyolországban, egy tengerparti bárban dolgozott az elmúlt hónapokban fizetőpincérként, és kasszát is robbantott, vagyis több mint egyheti bevétellel lelépett a bájos tengerparti városkából, a búvóhelyéről.

A körözés továbbra is érvényben van a fiatal nő ellen, akiről az ismerősei sem tudják, miért és hogyan jutott el idáig.

Kóródi apja sikeres állatorvos Tégláshegyesen, aki megkeresésünkre mindössze ennyit mondott:

– Tudom, hogy nem ő tette, csak rá akarják kenni ezeket a dolgokat a lányomra. Bárcsak ő lenne azon a fotón – mondta, amikor megmutattuk neki a spanyol lap internetes oldalán a felszolgálás közben a lányáról készült képet. – De én attól tartok, hogy Szonja egy összeesküvés áldozata. Még nem jártam a végére, de megteszem, és hamarosan lemossuk a becsületén esett foltot.

Kóródi doktor továbbá kilátásba helyezte, hogy minden médiumot, amelyik bűnösnek állítja be a lányát – szerinte alaptalanul –, be fog perelni.

– Szonja rendes csaj, de hát mindenkinek vannak személyes problémái, lehet, hogy ő így oldotta meg – magyarázta Tony Blue, a tévéadó szeszélyes sztárja, aki időnként alkoholmámorban készít magáról videókat, amelyeket forrásunk szerint annak idején Kóródi törölt azonnal, akár hajnali négykor is. Tony Blue szerint nem Szonja látható a fényképen, mert, ahogy fogalmazott, „az a csaj két poharat nem tudott egy kézben tartani, meg aztán ha lelép egy csomó pénzzel, akkor nem fog fillérekért dolgozni, nem igaz?”. Tony Blue rámutatott valamire, amit forrásaink is megemlítettek: miért menne el Kóródi pincérnőnek Spanyolországban, ha egy vagyont sikkasztott? A klasszikus forgatókönyv szerint – kombinált Kóródi egyik távoli ismerőse – inkább csöndben meg kellett volna bújnia valahol, és miért vinne el egyheti bevételt, ha előtte egy vagyont sikkasztott? Szerinte a nő nem élt nagy lábon, egy régi autót vezetett, nem szerencsejátékozott, és nem voltak költséges hobbijai. Az eltűnésével más forrás szerint (aki nem hallott a sikkasztásról) kapcsolatban állhat, hogy a nő és barátja szakítottak, és Kóródi külföldön akart szerencsét próbálni.

A csatornától mást nem tudtunk megszólaltatni, mint ahogyan a GreenDay vezetője, Varga Viktor is elutasította megkeresésünket arra hivatkozva, hogy később ők maguk adnak ki nyilatkozatot. Értesüléseink szerint azonban a GreenDay feljelentése alapján Kóródi esetében nem egyszerű, néhány milliós sikkasztásról, hanem milliárdos csalásról van szó.

Természetesen megkerestük az illetékes nyomozati szervet is, de mivel folyamatban lévő nyomozásról van szó, egyelőre nem adnak tájékoztatást az ügyben.

Kóródi Szonja édesanyját is megtalálta kollégánk, aki azonban, mint egy börleszkfilmben, egy tortát vágott munkatársunk fejéhez (az első emeletről). A torta a beszámoló szerint puncsízű és friss volt, az anyát nem tudtuk megszólaltatni.

Hm. Anyám és apám. Bár szorult helyzetben vagyok, mégis jót röhögök. És ezek a hülyék Tony Blue-t találták meg, akinek nincs egy józan pillanata, és ha nem imádnák úgy a nézők, akkor elvonóra kötelezné a csatorna. De legalább jól kombinált. Ezen a ponton dől meg vagy a spanyol nyomozók elmélete, vagy a magyar vádé. Jól kitaláltuk ezt, bár nem hittem, hogy valaha is felismernek. Kavarognak bennem az érzések. Nem hülyék az emberek, ennek örülök. Ugyanakkor Varga fenyegetése nekem szól. Tönkretehetünk teljesen, ha nem maradsz nyugton, ezt is jelentheti ez a kilátásba helyezett későbbi nyilatkozat. Az anyám azonban nagyon-nagyon vicces. Rá teljesen jellemző módon, az egyéniségének megfelelően egy tortával vezeti le a feszültségét. Természetesen jobb, mintha szöget vert volna kalapáccsal az újságíró koponyájába (kinéztem volna ezt is belőle).

Csakhogy ennek még nincs vége. Tudom, mert pontosan ebben a gépezetben dolgoztam. Holnap majd újabb embereket keresnek meg, eljutnak talán Marcihoz is, meg a régi, aztán az újabb kollégáimhoz. Az embereknek modern mese kell, amin izgulhatnak, hős kell, akit utálhatnak, akivel szimpatizálhatnak, aki megtett valamit, amiről ők legfeljebb álmodoznak, akit üldöznek árkon-bokron át, és aki egy csomó pénzzel a zsebében lóvá tesz mindenkit. Ez a történet igazi szappanoperává alakulhat, ezt sajnos én is érzem, a magyar bulvársajtónak erre van szüksége.

A lehető legjobbkor jöttem nekik, mert az emberek már unják a sok szarságot a lenyúlt pénzekről, a mindent beszövő korrupcióról, a példaképnek teljesen alkalmatlan, inkább bűnöző jelzővel ellátható elitről, a rémes egészségügyről, de még a sztárnak készülő valóságshow-szereplőket is unják, akik bent ülnek egy „villában”, és már a tehetségkutatók felfedezettjei sem hozzák lázba őket. Most pedig itt vagyok én, egy ismeretlen nő, aki mégis sztárkörökben mozgott, aztán lehúzott egy nagy, jó nevű céget, „nem csupán milliókra”, lelépett Spanyolországba, vagy valahová, és ott vagy megkopasztott egy éttermet, vagy nem, de végre egy sors, ami érdekes, végre egy szereplő, akibe bármit bele lehet látni: a bűnt és a büntetést, lehet neki drukkolni, és lehet ellene szurkolni. Lehet róla meséket gyártani, mert a környezete is alkalmas rá: tortákkal dobálózik, perrel fenyeget, alkoholmámorban azt mondja, a hős nem bűnös, hanem áldozat. Lehet kombinálni, lehet róla csevegni a munkahelyen.

Egyszóval: nem fognak leszállni rólam. Ha valakit foga közé kaparint a bulvár (főleg, ha beesik a szájába), akkor azt nem ereszti.

Ezzel valamit kezdenem kell.

Megtanították még annak idején a kommunikáció szakon, hogy amikor úgy érzed, sodornak az események, akkor gyorsan vedd a kezedbe az irányítást.

Úgyhogy ezt fogom tenni. Kezdem is Déri Péterrel.

Aztán holnap elindulok Ausztráliába.

GD vezetőség

2015. június 8.

Budapest

– Mi történt? – érdeklődött Varga idegesen. Nem volt túl gyakori hétfő reggel nyolcra összehívni a stratégiai vezetést, és amikor meglátta ott a biztonsági főnököt, illetve a rendszergazdát is, elöntötte a verejték. Nem volt elég levezetés a hétvége, pedig mindent bedobott, szó szerint mindent. Családi kirándulás, sörözés két régi haverjával, futás a hegyen, a kedvenc kajája vasárnap, és mindvégig egy-két pirula. De a feszültsége nem szűnt meg a szabadnapokon sem, most pedig, a munkahét kezdetén úgy érezte, fel fog robbanni. Leült a többiek mellé a tárgyalóasztalhoz, és sajnálta, hogy nem hozott magával egy kávét, mint Tófalvi. Ámbár, ahogy a dolgok állnak, gondolta, lehet, hogy infarktust kapna most egy kávétól.

– Majd Botond elmondja – intett a biztonsági főnök felé Tófalvi.

– Utánanéztünk az embereknek, főleg az újaknak – kezdte Szabó Botond. – Teljesen rutinszerű ellenőrzés volt, ki hol lakik, kivel él, milyen körülmények között és a többi. És akkor, teljesen véletlenül kiderült, hogy Kóródi élettársa informatikus. Egy nagy médiacég rendszergazdája.

– És? – törte meg egy idő után Varga a csendet. Ki a szart érdekel, Kóródi a legjobb embere, mert pillanatnyilag mindent megír helyette. Felkészül az emberekkel a sajtótájékoztatókra, beszédeket és kommünikéket ír.

– Hát a netes keresések profi felhasználóra utalnak – emlékeztette Nándi, a rendszergazda. – Ez is feladat volt: megpróbálni megtalálni az embert, aki kutakodik.

– Tudjátok, hány embernek van informatikai képzettsége, vagy ha nincs is papírja róla, mindenféle trükköket ismer? – háborodott fel Varga. – Még a saját unokatestvérem is valami franc tudja, milyen virtuális vagy nem virtuális, ritka pénzre hajt valamilyen illegális vagy a fene hiszi, hogy legális weben, sötét web, jól mondom?

– Van olyan, igen – bólintott Nándi. – Tehát vonjuk be a megfigyeltek körébe az unokatestvéredet?

– Ti megbolondultatok! – fakadt ki. – Dehogyis figyeljétek, vagy ha akarjátok, hát tegyétek. Engem nem érdekel, csak arra akartam rámutatni, hogy szerintem túl nagy falat lenne, ha mindenkit gyanúsítanánk, aki ért egy kicsit a számítástechnikához. Van valami terhelő Kóródi Szonja ellen? – fordult a biztonsági főnökhöz.

– Nincs gyanús tevékenység a munkahelyen, egy hónapja figyeljük, és a legtöbb felvételt vissza is nézem róla. Nándi monitorozza a levelezését, ott sem talált gyanúsat – nézett megerősítést kérve az informatikusra, aki bólintott –, a telefonbeszélgetéseit, amikor láttam a kamera által rögzített képeken, visszahallgattam. Csupa szakmai hívás, a pasijával esti találkozó-vacsora-bevásárlás témakörök, barátnő vagy barátnők gyors egyeztetése. Talán az anyja még, akit mindig leráz, hogy majd hétvégén megbeszélik, ennyi.

– Hát akkor? – nézett Tófalvira kérdőn.

– Itt egy fotó – dobott egy képet Szabó Botond az asztalra. – Néha követtük is a három új embert. Ha volt szabad emberem, rájuk engedtem, főleg mert fel is kellett térképezni az ismerőseiket. Ez a fotó a békásmegyeri McDonald’s-ban készült. Az ember, aki követte Kóródit, egy ideig kint ült a kocsiban, aztán bement, mert hosszú ideig nem jött ki a nő. És egyáltalán nem biztos, de úgy látta, mintha ez a másik nő, akit már a parkolóban sikerült lefotózni, arca félig takarva, de elég nagy tétben fogadnék rá, hogy Nagy Mária volt élettársa lehetett, szóval ez a nő pont befelé jött a teraszról egy tálcával, ahol egyes-egyedül Kóródi ült.

– Ezen a képen bárkit is felismerni…? – húzta magához közel a képet Varga. Ő sosem látta Nagy Marcsi élettársnőjét, azt is csak Marcsi halála után tudta meg, hogy a lány leszbikus volt. A temetésen sem látta ezt a nőt. Lehet paróka, és a napszemüveg is jó méretes. Bárki lehet, és az is csak feltételezés, hogy egy asztalnál ültek.

– Ez mikor történt? – kérdezte.

– Egy hónapja – ismerte be Tófalvi. – De az egyik emberem elég laza jelentéseket írt, és pénteken délután, amikor idő előtt le akart lépni, a fotóit is bekértem, részletes jelentéssel. Akkor derült ki, hogy nem tulajdonított semmilyen jelentőséget ennek az egésznek, a nőt is csak azért fotózta le a parkolóban, mert a munkáját végezte. Sőt, hogy továbbmenjek, benne nem merült fel, hogy egy asztalnál ültek volna, csak én raktam össze a képet.

– Ki van rúgva – dünnyögte Tófalvi.

– Nem rúghatjuk ki – ingatta a fejét Szabó. – Ez nem az a helyzet. Majd amikor nem köti össze a két dolgot.

– Tehát van egy fotó, amin vagy Nagy Marcsi volt barátnője szerepel, vagy nem; aki vagy találkozott Kóródival, vagy nem, és csak annyi biztos, hogy Kóródi evett egy asztalnál, mialatt pár másodpercig ugyanazon a néhány négyzetméteren tartózkodtak? – összegezte kicsit gunyorosan a helyzetet Varga.

– Csak hát lássuk be, van az egész történetben valami nagyon furcsa – felelt Szabó. – Miért megy valaki Óbudáról Békásmegyerre egy sajtburgerre, ha egyrészt van Óbudán is ugyanilyen étkezde, másrészt a Lehel piacnál lakik? Minek megy oda vacsorázni egyedül, ha egyébként többnyire otthon, vagy valahol máshol az élettársával szokott vacsorázni? Miért menne bárki is a békási McDonald’s-ba, hacsak nincs valakivel találkozója?

Csend. Varga el sem hitte, hogy ilyen hülye kérdés felmerül bárkiben is.

– Kóródi jó emberem, remek munkát végez, tehát nyilván védeni akarom – szólt végül. – De velem is előfordul, és ha netán követtek, akkor tudhatod – fordult egy pillanatra a biztonsági főnök felé –, hogy én magam is szoktam céltalanul autózni. Amikor valamit át kell gondolnom, vagy túl sok rajtam a teher, nem mindig veszem azonnal hazafelé az irányt, néha teszek egy húsz-harminc kilométeres, vagy ritkábban nagyobb kitérőt. Nemigen állok meg, csak vezetek és hagyom, hogy kiürüljön a fejem…

– Nem követünk téged – közölte Szabó. – És Kóródi megállt, méghozzá enni.

– Nem terhes? – kérdezte a rendszergazda.

– Hát vizeletmintákat speciel még nem gyűjtünk a dolgozóktól – vetette oda Szabó Botond. – Úgyhogy mit tudom én.

– Megéhezhetett, végül is… – védte tovább Varga.

– Egyébként fogyókúrázni akar folyton, csak az anyja süteményekkel tömi, és amúgy sem tud ellenállni a kajáknak – szólt közbe Nándi. – A netes tevékenységéből tudom, hogy fogyókúrás oldalakat szokott felkeresni, fogyókúrás blogokat olvas, és fogyókúrás hírlevelekre iratkozik fel.

– Jó, a nők mindig fogyókúráznak – legyintett Tófalvi –, aztán ha rájuk jön, befalnak egy tábla csokoládét. Szóval tényleg lehet, hogy csak arra járt, és beugrott egy hamburgerre. Hol van most Nagy volt élettársa?

– Nem tudjuk. Valószínűleg külföldön – felelt Szabó. – Az emberem volt olyan hülye, hogy a rendszámot nem fotózta le, maga sem gondolta, hogy lényeges ez az egész jelenet.

– Hát valószínűleg nem is az – mondta Varga.

Kicsit később, amikor a biztonsági főnök és a rendszergazda kiment, Varga Tófalvihoz fordult.

– Együtt dolgozunk, együtt vittük el a balhékat, és engem is idegesít, hogyha valaki kutakodik – kezdte –, de nem gondolod, hogy túlzás, amit csinálunk? Rengetegen kereshetnek rá a GreenDayre…

– És vajon az Angyalházra is? – vágott közbe Tófalvi, és sötét tekintettel bámult kifelé az ablakon.

– Nem tudom. Azért ez a név nem olyan… Szóval nem költünk túl sokat a biztonsági emberünkre, aki esetleg túlbuzog?

– Viktor, a cég a jelenünk és a jövőnk. A jövőnkről beszélgetünk. Már voltak lebuktatási kísérletek, nyomozgatások, tudod. Szeretném, ha nyugodtan építhetnénk a jövőnket, ezért Botondnak szabad keze van. Azt figyel meg, akit egy kicsit is gyanúsnak tart, és akkor, amikor akarja.

– Rendben – adta meg magát Varga. – De a mai elmélete a nyakánál fogva kitekert volt. És Kóródi egyre jobban végzi a dolgát. Nem szeretném, ha Szabóék amatőrakcióit felfedezné, és felmondjon, vagy kiborítsa a bilit, vagy…

– Ez az egész valóban nem teljesen stimmel, és én sem hiszem, hogy Kóródi benne lenne. De most, hogy kiderült, hogy az élettársa informatikus, ráadásul valószínűleg ért is a szakmájához, ha egy nagy cég alkalmazza… Továbbá Szonja talán találkozott valakivel, aki talán Nagy Marcsi ismerőse… Igen, elismerem, furán hangzik. De tovább figyeljük. Őt is, és mindenkit.

Tófalvi szavaiban volt egy kis fenyegetés. Varga még órákkal később is összerezzent, amikor visszahallotta a fülében: „tovább figyeljük – őt is, és mindenkit”. Vajon őt akarta figyelmeztetni a nagyfőnök, aki együttműködésük során végig megbízott benne, és valójában, még ha nem is kapott kinevezést, ő volt az első embere Tófalvinak? Lehetséges, hogy ő is gyanús?

A feltételezés annyira felzaklatta, hogy felpattant, és kiment a mosdóba. Volt nála egy kis fehér por, és eljött az ideje, hogy el is fogyassza. Mert különben felrobban.

Tina

2015. október 16.

Budapest

Eleinte minden úgy történt, ahogy számított rá. A pasi nézte, ahogy levetkőzik, nem ért hozzá, aztán amikor Tina közelített hozzá, hogy kigombolja az ingét, a férfi magához húzta az ágyon. A pasi ült, Tina meztelenül félig feküdt, és a férfi a fejére tette a kezét.

– Ne mozdulj – kérte, és lenyomta Tina fejét az ágyneműre. A lány értetlenül pislogott, de engedelmeskedett. Itt csak lélekben lázadt. Persze átsuhant az agyán, mint minden egyes este, amikor valaki elvitte, hogy vajon mi a jobb: kiszolgáltatottnak, rejtőzködőnek, kigúnyoltnak lenni az otthonban és a suliban, moslék sulikaját enni, hallgatni a szakállvokál és a másik hülye megjegyzéseit, ajánlatait, tűrni a zsarnokságot, mert nincs, aki megvédje, vagy lakni egy normális házban, finom ételeket enni, jó filmeket nézni, olvasni, és esténként szexuális tárgynak lenni. Hát persze nem jó egyik választás sem, gondolta, és fogalma sem volt, mi jön most. Ez nem illett a szokásos menetrendbe.

– Figyelj rám – kérte a férfi, és Tina fölé hajolt. Alacsony volt, nagy fejjel, sörpocakkal, és ellenszenves tekintettel, de a lány mintha könyörgést látott volna a szemében. – El kell mondanod nekem, hogy nem vagyok olyan jó. Hogy nem csinálom jól a dolgokat. Hogy ne higgyem, hogy én vagyok a mindenható, és ilyesmiket. Képes vagy rá?

Tina tágra nyílt szemmel bámulta.

– Öööö… és közben…? – kérdezte, mert olyan kérést még nem kapott, hogy szex közben szidalmazzon valakit. Persze olvasott már róla pont egy krimiben, de fogalma sem volt, hogy mennyire kell komolyan csinálnia, és egyáltalán, mímelje-e közben, hogy jó neki, vagy mi legyen. Norbert ilyesmiről egy szót sem szólt, pedig ő oktatta ki azzal kapcsolatban, hogy nagyjából mit tegyen az ügyfelekkel (ahogy Norbert nevezte őket).

– És közben nézz a szemembe.

Na, legalább egy támpont.

– Állj fel, vedd fel a köntöst – mutatott egy szexis köpenyre, ami az ajtón lógott –, és mondd a szemembe, hogy nem vagyok olyan jó az életben, mint gondolom. Ne a szexről beszélj. A munkáról. Az életről. Ne érj hozzám, és ne veszítsd el a szemkontaktust.

Jó ég. Remekül indul, gondolta a lány, de a játék mindaddig nem lett volna ellenére, amíg nem torkollik a vége is valamilyen váratlan meglepetésbe. Nem mintha ne lett volna több pánikgomb is a szobában, de szerette volna, ha sosem kell alkalmaznia. Sóhajtott és felállt. Lassan, szexinek gondolt mozdulatokkal felvette a köntöst, közben arra gondolt, hogy ez a férfi a külseje és a kora alapján bőven az apja lehetne, és azt várja tőle, hogy mondja neki, semmiben sem tökéletes.

Megfordult, és az ágyon görnyedten ülő férfira nézett.

– Tegeződve vagy magázódva? – kérdezte.

– Tegezz. És ne kérdezz. Legyen tele a beszéded felkiáltójelekkel. Ne bánd, ha kitalált dolgokat is belekeversz, de inkább a tulajdonságaimat kritizáld!

Jó ég, ez teljesen elmebeteg. Miféle tulajdonságaira gondol? Tűnődve ráncolta a homlokát, aztán a pasi megszólalt.

– Gondolj arra, hogy sok a beosztottam. Hogy a család is körülöttem van. Gondolj arra, hogyan bánok velük.

Mi vaaaan???

– Hát jó – sóhajtotta.

– Keményen!

– Mit gondolsz magadról? – próbált belehelyezkedni a szerepbe. És szinte egy pillanat alatt azokat a görény fiúkat látta maga előtt. Ettől eléggé bepipult. – Azt hiszed, mindenki fölött állsz? Azt hiszed, erővel mindent elérsz? – Levegőt vett, és látta, hogy a pasinak csillog a szeme. Úristen. Folytatta, és azokhoz a gazemberekhez beszélt, akik megerőszakolták. – Mit képzelsz magadról, elgondolkozol-e néha azon, hogy ki vagy, honnan jössz, és meddig juthatsz erőszakkal és erővel?

…És így tovább. Látta, hogy minden egyes mondata, kérdése felvillanyozza a férfit. Állt előtte, a tekintetét a pasi tekintetébe akasztva, egy szál köpenyben, amit olyan szorosan összehúzott magán, hogy szinte nem is volt már maroknyi dereka sem, és osztotta a férfit, minden szavával óvatosan, de tépázva annak az embernek az önbizalmát, akit egyáltalán nem ismert.

Bár nem figyelte az időt, annyira beleélte magát a végére, de több mint egy órán keresztül alázta a férfit, mire az felállt, megfogta Tina mindkét vállát, aztán a jobb mutatóujját a lány ajkára tette.

– Köszönöm – hajtott fejet előtte. Tina meghökkent. A férfi felkapta a zakóját. – Legközelebb szólíts a keresztnevemen.

– Rendben – bólintott, és memorizálta, hogy Norberttől meg kell majd kérdeznie a pasi keresztnevét. – És most… – próbálta ismét kigombolni az ingét. A férfi finoman, de határozottan megfogta Tina kezét, és eltolta magától.

– Most mennem kell. Tudom, hogy nem kaphattok pénzt, de… – előhúzott a zsebéből egy tízezrest, és becsúsztatta Tina köpenyének zsebébe.

Szinte délcegen távozott a szobából.

Tina a saját szobájukban gyorsan kialakított az egyik könyvében egy rejtekhelyet a pénznek, és az egészet nem értette. Nem kellett hozzáérnie a férfihoz, nem kellett megfognia a farkát, nem kellett lefeküdni vele. Csak szóban kellett nevelni, vagy inkább alázni, anélkül, hogy bármit is tudott volna róla.

Ilyet még sosem hallott, ráadásul a vendége olyan testtartással és magabiztossággal hagyta el a szobát, mintha túljutott volna egy igazi kielégülésen. Tina, ahogy minden vendég után szokták, lezuhanyozott, majd felöltözött, és lement a nappaliba. Norbert már várta.

– Nem kell itt maradnod – mondta neki. – Három nap kimenőt kapsz, a vendégednek köszönd.

– Kimenőt?

– Úgy értem, nem kell dolgoznod. A negyedik nap pedig megint ő jön érted. És az a jó hírem, hogy kifizette a három szabadnapodat is, tehát strigulázzuk.

– Ó.

– Különleges bánásmód – mormolta Norbert. – Meg kell becsülnöd. Azt kell mindig tenned, amit ő mond.

– És – jutott eszébe, hogy legközelebb a nevén kell szólítania – meg tudod mondani, mi a keresztneve?

Norbert először rámeredt, mintha nem hinné el, amit a lány kérdez, aztán röhögni kezdett. A röhögés köhögésbe fulladt. Már a lépcsőházban álltak.

– Nem tudod, ki volt a vendéged?

Tina a fejét rázta.

– Jézusmária, kislány. – Norbert beletúrt a saját felzselézett, sötét hajába, és hitetlenkedve nézte Tinát. Majd csak ennyit mondott: – Sándor a keresztneve. De egy kis továbbképzésre talán rászorulsz majd a három szabadnapodon.

Szonja

2015. június 13-14.

Debrecen, Hortobágy

– Nem hülyeség ez? – kérdezem Marcit. Küldetésen vagyunk, ami vicces, és közben azt játsszuk, hogy hosszú hétvégézünk anyámmal, akinek, mondanom sem kell, a hosszú hétvégézés nem a kedvenc műfaja, már amennyiben a hosszú hétvége nem azt takarja, hogy kiskosztümben és tűsarkúban üzleteket bámul egy bevásárlóközpontban, aztán szépen megebédel a barátnőivel, és kiosztja nekik a legújabb mini tortakölteményeit (valamint, és ezt sosem hagyja el: egy-két tesztet, nyálteszt, székletteszt, vizeletteszt, mi az újdonság éppen a laborban, ami felkelti az érdeklődését).

– Te találtad ki – emlékeztet Marci a kocsiban. Anyám egy színes magazinban merül el a hátsó ülésen, és átlag kétpercenként kommentálja a látottakat, olvasottakat. Leginkább a szépségcuccok árát nehezményezi, meg minden híres nő fényképére ráfogja, hogy agyonfotoshopolt felvétel.

– Oké, de elbizonytalanodtam.

– Most már mindegy.

Na így jutunk el az egyik debreceni bevásárlóközponthoz a városközpontba – igen, ismét Debrecenben hétvégézünk –, ahol anyámon végképp eluralkodik a plázaláz, hiszen már menet közben is nehezményezte, hogy miért nem állunk meg az M3-as melletti outlet-centrumnál. Anyu elindul a ruhások felé, mi leülünk a kávézóban, mert Marci egyik gyerekkori barátjával találkozunk. Ez a fedősztorink. Marci elég komolyan veszi a dolgokat egy ideje, egész pontosan azóta, hogy elmondtam neki, amit Jankával beszéltem. Tudom, hogy ellenőrzi, amiket mondtam, de szerinte nagyon óvatosan kell eljárnunk, mert ha igaz az, amit az elhunyt Nagy Marcsi barátnője, Janka mesélt, akkor elég egy apró hiba, és mi is felkerülünk valami halállistára. Bár teljesen komolyan mondta, amikor ezt előadta, azért remélem, hogy inkább csak viccelt egy kicsit, vagy így akarta nyomatékosítani, hogy én is vegyem teljesen komolyan a dolgot. Nem mintha ne venném.

Marci gyerekkori barátja elég unalmas, úgyhogy már bánom, hogy nem tartottam anyuval. Ráadásul az is nyomaszt, hogy esetleg figyelhetnek minket. Hát ezért is jöttünk el Debrecenig, kirándulás, régi baráttal találkozó, anyuval egy közös hétvége, és persze a titkos találka. Ha figyelnek – márpedig Marci szerint van rá egy kis esély –, akkor egy átlagos pár, plusz egy szülő átlagos kirándulós hétvégéjét látják. Legfeljebb csak az lehet a furcsa benne, hogy más átlagos kirándulók mondjuk múzeumot meg műemlékeket látogatnak, míg mi plázázunk, de ha anyámat egy kicsit is megismernék az esetleges követőink, hát rögvest rájönnének, hogy ez a mostani program öt csillagot kapna tőle, ha megálltunk volna idefelé az outletnél is.

Hát hallgatom, ahogy Kornél elmeséli, mi történt vele tizennégy éves kora óta, hogyan, miért költözött Debrecenbe, és halálosan unatkozom. Ilyenkor mindig felmerül bennem, hogy nem véletlenül találták ki a csajos estéket, meg a pasis estéket. Természetesen külön-külön, véletlenül sem keveredve, és akkor nem kellene végigcsodálkoznom Kornél élettörténetét. Már az anyámért fohászkodom, csak jelenne meg itt, és szépen lelépek vele a színes ruhák és a hordhatatlan tűsarkú cipők bolygójára. De most Kornél egyetemi évei vannak soron, kikapcsol az agyam, bárgyún mosolygok, és csak akkor térek vissza egy kicsit ebbe a világba, amikor a pincérnő kihozza az étlapot, mert mindenáron ránk akar tukmálni valamilyen süteményt, nem tudva, hogy 1. fogyózom, 2. anyám tortájánál nincs jobb, 3. anyu megöl, ha máshol eszünk sütit. Vaskos étlapot helyez elém, majd hozzám hajol, kinyitja a lapot, és a fülembe súgja:

– Az alján van egy füzet. A barátnőd küldi, nem tudott eljönni.

Összerezzenek. Janka egy füzetet küldött. A múltkor is adott fénymásolatokat olyan pénzmosásról, ami kiverné a biztosítékot az adóhatóságnál, és talán nemzetközi pénzügyi botrányt is ki lehetne robbantani vele, mert a pénz valamilyen offshore cégbe vándorolt. (De Marci szerint ez nagyon nem elég ahhoz, hogy bármit is lépjünk, hiába gyűjtögette Nagy Marcsi az anyagokat.)

Zavartan megköszönöm a pincérnek, majd böngészni kezdem az étlapot, és találomra rendelek. Körbeadom a menüt, és a füzetre előbb rápakolom a kávémat, majd amikor megérkezik a profiterolom, becsúsztatom a táskámba. Viszonylag vastag, kemény fedelű füzet, nem iskolás irka. Nagyon kíváncsi vagyok, de nem merek itt belenézni. Hiába, hogy nincs gyanús idegen a kávézóban – azaz mit tudom én… Az a legrémesebb, hogy elképzelésem sincs, kit kellene keresnem, figyelnem.

– Ezt a szart eszed? – Anyám úgy érkezik meg a semmiből, mint egy jelenés. Mutatóujját a profiterolomra szegezi. – Kitehetem neked a lelkem, te egy gyári csokigombóccal is beéred!

Belevörösödöm, Marci bemutatja őket egymásnak a barátjával. Anyu zsörtölődve belekóstol a profiterolomba, fintorog, majd felajánlja a menekülési lehetőséget.

Vidáman elvitorlázom vele az üzletek felé, miközben Marci igyekszik felvenni Kornél fonalát, amit hol a tizenéves kornál, hol az egyetemista éveinél ejt le.

Két órával, összesen két új cipővel, két farmerrel, némi fölösleges fehérneművel, négy új könyvvel, egy sportcipővel (nekem), egy összeveszéssel, három alkudozással (nem én voltam), egy lábkörömfestéssel (nem nekem), három „éppolyanhülyevagymintazapád”-dal később fáradt és félig-meddig vert hadseregként visszaérkezünk a kávézóba, ahol Marci, esküszöm, az ujjával támasztja a szemhéját, hogy ébren maradjon, miközben a haverja még mindig traktálja az emlékeivel. Kornél, ha jól értem, már a családalapításnál tart, ami remek hír, gondolom, még nem lehet nagyszülő, ha Marcival egyidős, tehát az unokákról nem fog előadást tartani.

Szatyrokkal telik meg a csomagtartónk, a felesleges árucikkekkel, a shoppingtúránktól feldobott anyám csivitelése pedig az utasteret tölti be. Marci azt mondja, ő azonnal wellnesselni fog, mert ki kell mosnia a fejéből ezt a sok baromságot.

– Te akartál találkozni a barátoddal, Marcikám – nyugtatja anyám, én pedig inkább magam elé nézek és az autósszőnyeget szuggerálom, hiszen az én ötletem volt, hogy keressen valamilyen barátot, aki most Debrecenben lakik, vagy ott tud találkozni vele. De anyunak nem kell, sőt nem szabad tudnia, mi az utunk valódi célja.

Szomszédos szobában lakunk, anyu ad nekünk átöltözésre kerek tíz percet. Marci lebeszél arról, hogy most lapozzuk át a füzetet, így aztán a következő másfél órát egy jacuzziban töltöm egy hangos szlovák turistacsoporttal, aztán anyám ragaszkodik hozzá, hogy befizessen egy páros masszázsra – saját magával. Mondjuk Marci nem is jönne, úgyhogy az este további részét egy masszázságyon nyújtózkodva töltöm, és tűröm, hogy lávakőnek nevezett forró kavicsokat pakoljanak a hátamra. Anyám hihetetlenül élvezi a dolgot, de itt is beszél, szinte folyamatosan. Az anatómiai ismereteivel büszkélkedik, négyfejű combizomról meg ilyenekről hadovál, bármit is jelentsen, és aztán amikor túléljük és egy minimális égési sérüléssel megúszom a dolgot, megyünk is vacsorázni. Méghozzá a belvárosba, egy menő étterembe, ezt is anyám foglalta, mert ki akarja rakni az idővonalára, hogy itt van. Gondolom, vagy apámat (aki már rég letiltotta), vagy a kórházban a dokikat akarja húzni vele.

Szóval a végén hármasban sétálunk el a Nagytemplomig, fel-alá mászkálunk a Piac utcában (hátha nyitva van még valami jó butik, mondja anyu), végül bemegyünk az étterembe, ahol másnapra van foglalásunk, persze anyám kicsit lazán kezeli a naptárat, de egy kis műbalhé után bejutunk. Fura ételeket eszünk, nagy tányérban kis adagok, de a végén jóllakunk, csak desszertet nem rendelünk, nehogy kihívjuk magunk ellen a sorsot. Dumcsizunk mindenről, anyám végül megköszörüli a torkát.

– Ti egészen jó fejek vagytok – mondja, és úgy néz ránk, mintha csak két órája ismerkedtünk volna meg. – Arra jutottam, jót tesz nektek az idegen környezet, úgyhogy elhatározásra jutottam. – Sóhajt. – Szóval, úgy döntöttem, hogy ezt a hétvégézést havonta megismételjük! Csak mi hárman, és mindig másik városban!

Nagyon mosolygunk, bólogatunk, a hátam még mindig ég a lávakőtől, a bőröm viszket a jacuzzitól, de rendben. Végül is nem annyira gáz ez az egész. Marci vigyorog.

Még teszünk egy nagy sétakört, fagyizunk (azt anyu megengedi, mert nem szokott készíteni), a szállodában be kell ülnünk a bárba egy italra „ha már ilyen nagy útra jöttünk”, és éjfél körül esünk ágyba.

Eszembe jut a füzet, de nem bírom elolvasni, Marci kezébe nyomom, kótyagos vagyok a pohár bortól, amit a bárban ittam, és olyan fáradt, mintha egész nap sportoltam volna. Marcihoz bújok, jó érezni a bőre melegét, és mielőtt még elköszönnénk egymástól, alszom is.

Másnap korán kelünk, mert reggeli után megyünk a Hortobágyra, teljes döbbenetemre.

– Ez a meglepim – mondja Marci, bevallva, hogy ő szervezte a szürkemarhatúrát. Elképzelem anyu arcát, amikor mindjárt megtudja, hogy a tűsarkújában és a kiskosztümjében a mangalicák és szürkemarhák között fog poroszkálni, és nem bírom ki röhögés nélkül.

– Anyu le fog mondani arról, hogy legközelebb is velünk jöjjön – vonulok Marci után a fürdőszobába, és helyet kérek én is a zuhany alatt.

– Pedig anyád a legjobb álca – fröcsköli rám a langyos vizet. Miért nem képes forró vízben zuhanyozni? Állítok a kapcsolón. Ő visszaállítja. Ezt naphosszat tudnánk csinálni. Nevezhetném egyébként előjátéknak is, és nem túloznék vele.

– Milyen álca?

– Nem nézted a füzetet?

– Nem én. Gondoltam, majd otthon átnézzük.

– Így is lesz, de volt benne egy cédula. Találkozni fogunk valakivel, egy ökrös szekéren.

– Na, ne szórakozz – nyomom meg a tusfürdős flakont, és alátartom a másik kezem.

– Janka nem jött el, igaz? – kérdezi. Bólintok. Jankával abban maradtunk, hogy Debrecenben találkozunk a plázában, a kávézóban, ahol csak a füzetet kaptam kézhez a pincérnőtől. Igazán nem csodálkoztam rajta, mert Janka nagyon retteg a GreenDaytől, és biztos benne, hogy bujkálnia kell, mert a GD vezetői sejtik, hogy ő mindent tud, amit Marcsi felderíthetett. Én nem tudom, mit mondjak. Amikor Vargát látom, aki elég idegbeteg, nyilván a kisgyerektől nem tud éjjel aludni, de amúgy normálisnak tűnik, meg néha látom Tófalvit is és egy-két másik felsővezetőt, hát egyikük sem úgy néz ki, mint valami bűnöző. Viszont Marci már egy-két dolgot ellenőrzött, és azok alapján van realitás abban, amit Janka mesélt.

– Nem jött, de ott a füzet.

– Igen. Találkozni fogunk valakivel, aki ki akar ugrani. Nem tud sokat, de amit igen, azt a szekéren mondja el, vagyis egy részét.

– Tehát neki is üldözési mániája van – állapítom meg.

– Nem tudom. Hallgassuk meg.

– És anyu? Ha meghallja, akkor a holnapi hétindító értekezleten az egész kórházvezetőség megtudja. Meg az egész labor – vetítem előre.

– Anyádat egy jóképű pasas fogja szórakoztatni karikásostor-bemutatóval, ételkóstolóval, és udvarolni fog neki, mialatt mi szekerezünk. Ezért lesz velünk egy idegen.

Azt a mindenit. Tényleg már hetek óta úgy érzem, mintha rám akarnák tukmálni, hogy egy filmben élek, ahol félnem kell, mert a normál életemtől el akarnak szakítani. Egy film, amiben talán követnek, talán figyelnek, talán az első hibánál meg akarnak ölni azok, akik talán más embereket is megöltek vagy megölettek már. Elég bizarrul hangzik, nem igaz? Ezért talán elhiszem az egészet, talán nem, eléggé hullámzóak az érzéseim.

Jólesik a fürdő után visszatérni az ágyba, és szeretkezni Marcival (csendben, mert az anyám ott van a fal mögött a szomszédban).

Reggelinél vázoljuk anyunak a programot, akinek természetesen, ahogy számítottam is rá, torkán akad a falat, de a várakozásommal ellentétben gyorsan feltalálja magát.

– Na látjátok, megszóltatok, hogy kisbőrönddel jöttem, aztán most milyen nagy szerencse, hogy hoztam mokaszint! És fel is vehetem, az új farmeremmel együtt! – ragyog az arca. Nem is sejtettem, hogy az anyám igazán boltkóros. Annyi éve nem élünk már együtt, és a kamaszkorom sem volt éppen felhőtlen, leginkább önmagammal voltam elfoglalva, és most veszem észre, milyen sok mindent nem tudok a saját anyámról. A boltkórral nyilván pótol valamit, de hát nem vagyok pszichológus, úgyhogy tévedhetek is.

Hortobágy, talán gimnazistaként jártam itt először és utoljára egy osztálykiránduláson. Délceg csikós fogad minket, karikás ostorral, és egyenesen anyámat pécézi ki magának. Egy másik férfi pálinkával kínál (hangsúlyoznám, hogy délelőtt tizenegy óra van), anyám a csikós unszolására elfogad egy kupicával. Meleg van, nem esett eső napok óta, a lehető legjobb időpont a kirándulásunkra. A csikós és két puli is velünk tart, amikor megnézzük a mangalicákat, meghallgatjuk, hogy a Hortobágyi Nemzeti Park volt az ország első ilyen parkja, megvizitálunk egy bemutatóházat, amilyenben egykor a pásztorok éltek, aztán visszasétálunk az ösvényhez, ahol elő is áll az ökrös szekerünk. Anyám mögöttünk ballag a csikóssal, aki a kezében tartja a kalapját, én pedig azon tűnődöm, hogyan is leszünk. Anyu láthatólag élvezi a sztyeppét, nem látom a helyzetet, ahogy azt mondja, nem száll fel a szekérre. Továbbá semmilyen idegen férfit nem látok a csikóson kívül.

Illetve az is tuti, hogy nem figyelnek minket. Itt rajtunk kívül most egy teremtett lélek sincs, persze a vendéglátónk szerint, aki még gyorsan levezényel egy rögtönzött lovasbemutatót is két lovassal, két lóval, hamarosan megtelik a hely. Hát nem tudom.

– Dehogy ülök a szekérre! – nevet fel cseppet hisztérikusan anyám, és egy újabb kupica pálinka van a kezében. Na, hát ezt sem tudtam róla. Mármint hogy bejön neki a pálinka. Délelőtt. Úgyhogy ketten mászunk fel Marcival, a kocsison kívül egy árva ember nincs ott.

Elindulunk a pusztán, megkerülünk egy gémeskutat, és bizony nincs ott a rejtélyes idegen az ökrös szekéren, hacsak nem a kocsis az.

Poros az út, tűz a nap, a szekér ráz, aztán egyszer csak feltűnik a távolban egy ház. Közeledünk hozzá, a kertjében karámok, most kutyák rohannak elénk. Lassítunk, és megállunk a kerítésnél, belül kismalacok szuszognak. Kalapos, népviseletes férfi áll egy nővel a kerítésnél, aztán elindul felénk.

– Jó napot! – köszön, megbillenti a kalapját, és már fent is van a szekéren. Velünk szemben ül le. A napszemüvegétől nem látjuk a szemét, de már kezdem sejteni, hogy ő lehet az emberünk. Hogy ki ő, akit Janka talált, nem tudom, és hogy mit tudhat egy helyi gazda a GreenDay ügyeiről, arról sejtelmem sincs.

– Jó reggelt – motyogom.

– Hát ez már nemigen reggel – mosolyog, majd közelebb hajol hozzánk, és a közepébe vág. – Egy kedves ismerősünk mondta, maguk eléggé elszántak, és tudnak segíteni, hogy megállítsuk ezt az egészet. Hogy ne legyen több gyilkosság, és ki lehessen szállni a cégből, ha valaki el akar menni.

A szekér zökkenve továbbindul, én pedig meglepve nézek a férfira. Hát ez az, ami motoszkált bennem! Hogy még Kitti is azt mondta, innen nem szokás elmenni, a GreenDay a világ legjobb munkahelye. Hogyhogy nem hallottam arról, valaki is elhagyta volna a céget? Igaz, nem évtizedek óta működik, de azért a mai hazai körülmények között ez igencsak szokatlan, fluktuáció mindenütt van.

– Nem lehet kiszállni? – kérdezem. A férfi szomorkásan mosolyog, és megrázza a fejét. Marci bemutatkozik neki.

– Én pedig Tóth Tibor vagyok. Biztonsági őr a GreenDaynél. Talán már látott is – néz rám. Nem rémlik, úgyhogy nem felelek. – Az viszont biztos, hogy a kollégám látta magát, ő követte, amikor a békásmegyeri Mekiben Jankával találkozott. – Eláll a szívverésem. Követnek?

– Követik a GreenDay dolgozóit? – kérdezi halkan, helyettem is Marci.

– Csak az újakat – feleli Tibor. – És csak egy ideje. Sajnos vagy szerencsére, de nem látok bele a cég ügyeibe, ám azt megjegyzem, hogy milyen feladatokat kapunk, és kombinálok is. Tudom, sejtem, hogy nagy a disznóság, Marcsival néha ebédeltünk együtt, később összehozott minket, hogy Marcsi megbízott egy kis szimatolással.

– Milyen szimatolással?

– Akkoriban az volt az első ügy – néz el a messzeségbe. – A cégnek volt valami nagy anyagi dobása. Egyrészt Marcsi arra jött rá, hogy valahonnan piszkos pénz fut át a GreenDaysen, ezt a könyvelésre érkező iratok eltévedése miatt tudta meg. Ez volt az első ügy, amikor felmerült benne, hogy valami nem tiszta, de akkor még nem fordult hozzám, hanem saját szakállára – ha mondhatok ilyet egy csinos nőről – kezdett szimatolni. Azután pedig jött egy ember, befektetőként vagy nem tudom, milyen fejesként a céghez, akin keresztül elkezdtek az EU-pénzek is beáramlani. Janka mondta, hogy említette: Marcsi lemásolt néhány nagyon magas összegű számlát, amit kifizettek nekik, de nem volt ellentételezése, nem valósultak meg, és valószínűleg nem is akarták megvalósítani, amiket vállaltak. Csakhogy ez az ember, ez a befektető vagy ki, lehet, hogy stróman, sőt valószínű, na, ez a férfi, akit Keleti Józsefnek hívtak… szóval ő volt az első halott. – Elhallgat. Tágra nyílt szemmel figyelek. Vadul lüktet a szívem, kezd rám izzadni a póló és a farmer. – Én nem tudok róla semmit, akkor még klasszikus biztonsági őri feladatokat láttunk el – folytatja. – Mindössze négyen voltunk, beleértve a főnökünket, Szabó Botondot is. – Igen, Szabó neve ismerős, de az arcát nem tudom felidézni. – És a hagyományos feladatot láttuk el: az irodaház őrzését, semmi különös, tulajdonképpen a betöréstől védtük a házat, egyszerű munka volt.

– Hogy halt meg az a férfi? – kérdezem.

– Egyszer hallottam, hogy telefonon azt mondja a liftből kilépve valakinek, hogy kiszáll ebből az egészből, itthagyja a céget. Elég komolyan hangzott, még fel is kaptam rá a fejem. Aztán a rákövetkező nap a főnökünk, Szabó Botond a mi pihenőszobánkból kérdezett meg valakit valamilyen altatóról, hogy nagyobb mennyiségben tudna-e szállítani neki aznapra. Nem látta, hogy ott vagyok, furcsa volt a kérdés, de hát annyi furcsaságról hallottam már, nem csak azóta, hogy itt dolgozom, hogy nem is ragadt meg bennem. Csak akkor ugrott be, amikor rákövetkező hétfőn megkaptuk a szomorú körlevelet, hogy Keleti József tragikus hirtelenséggel elhunyt a hétvégén. Később megtudtam a főnökömtől azt is, hogy rengeteg altatót vett be, és hát egy-két ügyben sajnos nem volt korrekt a cégben, egyszóval sikkasztott. A cégtől. Na, ezután említette Marcsi, hogy neki nagyon furcsa Keleti szerepe a cégnél, mert egy kicsit belekontárkodott a könyvelésbe, és az az érzése, mintha Keleti egy báb lett volna, aki mostanra elvégezte a feladatát, és el kellett vinnie a bulit. Akkor említette azt a másik dolgot is, és kért, ha lehet, nézzek egy kicsit utána. De úgy tudom, Janka ezt mondta maguknak…

– Az Angyalház – bólint Marci.

– Igen. Ez valami nagyon titkos projekt, ami ezer szállal kötődik a cégvezetéshez.

Ismét megállunk, most egy hatalmas karámnál, szürkemarhákat látunk. Leszállunk, végighallgatjuk a ránk váró pásztor előadását, megcsodáljuk az izmos állatokat, és visszamászunk a szekérre.

– Nem lehet róla túl sokat megtudni, sőt semmit, már ha létezik is ilyen – veszi fel Marci a beszélgetés fonalát, amikor elindulunk. – Mármint erről az Angyalházról.

– Nem tudta Marcsi sem, mi az. De onnan jött elég sok pénz, amit tisztára kellett mosni, és ki is ment a cégből, jórészt Tófalvin át. Nagyon sok pénz áramlott be onnan, hogy most mi a helyzet, nem tudom, mert Marcsi volt a forrásom.

– Mi a bizonyíték, hogy összefüggenek a halálesetek? – kérdezem.

– Azt tudom, hogy Marcsi és Herendi Tamás egymástól függetlenül találtak valamit, és egyeztettek is róla. De akkor már látható volt, és most Keleti halála után vagyunk, hogy szorosabbra fűzik az ellenőrzést, és elmenni nem lehet a cégtől. Felmondással innen senki sem távozik. Marcsi el akart menni. Meggyőződésem, az volt a szerencsétlensége, hogy beadta a felmondását. Nem fogadták el, és személyesen Tófalvi kérte, maradjon még fél évet, nincs megfelelően képzett embere, felemeli a fizetését, és majd újratárgyalják a dolgot. Marcsi akkor már félt, mivel Tófalvi, a Kőszikla megkérte, sőt mondhatjuk, ráparancsolt, hogy senkinek se beszéljen a felmondási szándékáról, még a családtagjainak sem. Varga is ott volt ezen a megbeszélésen, amikor megpróbálták Marcsit ott tartani. – Nem mondom, hogy nem érint rosszul, amikor megtudom, hogy a közvetlen főnököm is benne van az összeesküvésben.

– Varga is benne van? – Azért csak megérdeklődöm.

– Szerintem a felsővezetésben mindenki benne van ebben – feleli Tóth. – Varga is.

Csöndben zötykölődünk tovább, emésztgetem a dolgot, aztán Marci kérdez.

– Mi történt azóta? Miért követte valaki Szonját? Követik-e most is?

– Hogy mi történt? – törli meg izzadó homlokát egy papír zsebkendővel Tóth, aztán visszaereszti rá a kalapját. – Látható, mi történt. Meghalt Marcsi, nem tudom, ki intézte, de az biztos, hogy ezeknek van legalább egy specialistájuk, aki a gyilkosságokat intézi. Marcsit elütötték, a gázoló másnap öngyilkos lett. És meghalt Herendi Tamás is, akit akkor már figyelnünk kellett. Néhány embert figyeltünk, nyilván terelés volt a többi, mert a halála után leállítottak minket a többiekről. És akkor csend lett, de tudtam, hogy nem lehet felmondani, mert már mi is tudtunk egyet s mást, például Herendi megfigyelése… De én nagyon el akarok menni. Már külföldi munkán is gondolkozom, bár nem beszélek nyelveket, és a családom is itthon tartana, szóval ez csak álom. És most, bő egy hónapja, nagyon felpörögtek az események. A három új kollégát, Szonját, Némethnét, Kiss Róbertet figyeljük kiemelten, ez azt jelenti – magyarázta –, hogy bár nem mindig és nem mindenhová, de váratlanul sokszor követjük ezt a három kollégát. Illetve az egyik hétvégén, amikor kifestették az egész épületet, kamerákat és lehallgatókat raktak a szobákba. A mi feladatunk, hogy bele-belenézzünk azokba, amiket mi láthatunk. Szonja irodájában is van kamera. És feltételezem, hogy a számítógépeket, levelezéseket is ellenőrzik.

– De miért pont mi hárman? – kérdezem.

– Nekünk azt mondták, az újakat figyelni kell. És hogy rákerestek titkos céges ügyekre valahol, valakik, ez figyelmet érdemel, és mivel ez nemrégiben történt, az újak a gyanúsak.

– Mit láttak Békásmegyeren? – suttogom. Ott találkoztam Jankával, szerintem parókában volt, de hát elég egyértelműen egy asztalnál ültünk.

– A kollégám lefotózta őt a parkolóban, de csak annyit látott, hogy Janka, akit ő fel sem ismert, mert hiszen nem is ismerhette fel, befelé tartott a teraszról a Mekibe egy üres tálcával. Azt nem látta a kollégám, hogy hol ült, kivel beszélt, mit evett. Le is szúrta a főnökünk, hogy olyan sokára ment be megnézni, kivel lehet Szonja – fordul Marci felé. – Úgyhogy most itt tartunk. Mindenki gyanús, az ügyletek Janka szerint biztosan mennek tovább, ő Marcsitól kapott ezt-azt, bizonyítékféléket, amikkel nem tudott mit kezdeni. Janka azért keresett meg engem, mert talán így elhiszik, amit mondott Szonjának, és tudnak valamit tenni, hogy aki akarja, elhagyhassa a céget. Ugyanis most szilárd meggyőződésem, ha felmondanék, akkor nagyon gyorsan öngyilkos lennék, vagy elütnének az utcán, vagy nem tudom, milyen halálnemet találnának ki nekem. Szeretnék biztonságban élni, ezért vállaltam, hogy elmesélem maguknak, amit tudok. És hogy most is követjük-e a három új embert? A régiek irodáját is bekameráztuk, és igen, én úgy tudom, egyik biztonsági őr kollégám tegnap egész nap Debrecenben volt, és csak késő este ment haza. De talán még itt várakozik kint, nem tudom. Mindenesetre nekem nagyon kellett ez az álca, mert a lebukás egyenlő a halálos ítélettel ezeknél.

– Mi lehet az Angyalház? – teszi fel a kérdést Marci. Tóth Tibor a fejét rázza.

– Nem tudom. Ez akkora titok a cégnél… Mi nem is tudunk róla. Én sem tudnám, hogy létezik ilyen, csak hát Marcsi mondta. De biztos, hogy valami illegális dolog. A franc tudja. A tippem szerint a GreenDay egy nagyobb hálózat része. Nagyon óvatosan utána kéne nézni. Az én egyetlen kívánságom, hogy biztonságban távozhassak, és biztonságban élhessen az egész családom. Fogalmam sincs, hol kell ezt intézni, az biztos, hogy komoly összeköttetéseik lehetnek, kiindulva abból, hogy az ügyeket, a nyomozást minden haláleset után pikk-pakk lezárták… de Janka mondta, hogy azért is érdemes magukkal beszélni, mert maga – mondja Marcinak – az interneten sok mindent ki tud deríteni. Hátha sikerül… Egyet viszont javasolnék – teszi hozzá, amikor lassít a szekér, közelítve egy házhoz. – Szonja óvatosan kezdje el megszerezni vagy lefényképezni azokat az adatokat, papírokat, amelyek kapcsolódhatnak az előbb megbeszéltekhez. Gondolom, hogy ez már nemzetközi ügy lehet, ami bizonyítékok nélkül nem állja meg a helyét. Viszont: fényképezni csak a mosdóban, de elővigyázatosan, mert a papírok elrakása is látható a kamerán. Tehát a legfontosabb, hogy biztonságosan szerezze meg, amire szükség van – ha gondolja, hogy tudok valamiben segíteni, hívjon otthonról a mobiljáról –, mert ha felelőtlen vagy laza, akkor egy pillanat alatt a halállistájukra kerülhet.

Már megint ez a halállista.

Amikor megáll a szekér, Tóth Tibor egy papírt csúsztat a kezembe a telefonszámával, és leszáll. Mi pedig tíz perccel később ismét ott vagyunk a csikós-és lovasbemutató helyszínén, ahol anyám feldobottan kolbászozik a csikóssal egy faasztalon. Fehér kenyér van a kolbászhoz, meg zöldpaprika.

Egyetlen falatot sem tudnék lenyelni.

Márton

2016. június 14.

Budapest

– Figyelj, Marci. Nem akarlak megbántani, tudod, hogy szeretlek. – Anna elszontyolodva állt a férfi mellett a konyhában. – És igazán hálás vagyok neked, amiért itt lakhatom, meg hogy ennyire rendes vagy velem… Tudom, mennyire megviselt a szakítás Szonjával, és ez az egész cirkusz, hogy senki sem tudja, hol van. Úgy éreztem, segíthetek egy kicsit neked, meg kell várnom, hogy talpra állj, hogy…

– Az unokatestvérem vagy, persze, hogy itt lakhatsz. Ezért ajánlottam fel pár hónappal ezelőtt.

– Oké, addig akartam itt lakni, amíg nem találsz valakit. – Anna idegesen gyűrögette az arcát a kezével. – De aztán úgy alakult, hogy te belevetetted magad a munkába, én pedig találkoztam valakivel… Tudom, azt akartad, hogy itt lakjak veled, mert a férfiasságodat is talán erősíti, hogy azt hiszik, barátnőd van… Meg hát olyan anyátlan voltál. De most…

– Komoly dolog? Az italforgalmazós?

– Igen – bólintott a lány. – Mondtam neki, hogy egy fiúval lakom, de nincs köztünk semmi. Felpörögtek köztünk a dolgok, és… odaköltöznék hozzá. Tudom, hogy neked fontos a látszat, bár nem értem, miért, amikor jóképű vagy, rendes vagy, meg amúgy is, miért ne élhetne egyedül egy szakítás után egy pasi? Már azt is látom, hogy meg tudod csinálni a vacsorádat…

Nevettek.

– Oké. Adj még néhány napot, rendben?

– Hát persze. Gondoltam, majd július elején költözöm. És hát… nagyon hálás vagyok, hogy befogadtál, amikor a főbérlő olyan durván megemelte a bérleti díjat. Szerintem anyagilag is talpra fogok állni… Jövőre végzek, és utána csak lesz egy normális állásom.

– Biztos vagyok benne – átölelte a lányt, és arra gondolt, lehet, hogy első pillanatban furcsa volt a külső szemlélőnek, hogy amint Szonja eltűnt, ő összejött, vagy legalábbis papíron összejött egy másik lánnyal. Azt is tudta, hogy Anna, mint másod-unokatestvére, nem kerülhet a képbe a GreenDaynél, nem nyomozzák le a rokoni kapcsolatukat, és ezzel kapott egy kis haladékot, hogy elvégezze, amit el kell végeznie Szonja gyors távozása után, és segítse itthonról a lányt. Talán már nem figyelik őt, de ha mégis – mit látnak? Egy férfit, aki reggel elmegy dolgozni, este hazaér? Aki edzésre és meccsekre jár? Ennyi az élete, nagyjából. Néha egy mozi Annával, a látszat kedvéért. Valószínűleg elkönyvelték úgy, hogy Szonjával már elhidegültek egymástól, amikor vége lett, és azt eddig sosem tudták bebizonyítani, hogy az ő keze benne volt az internetes dolgokban.

Szonja természetesen azt szerette volna, hogy együtt lépjenek le, de neki volt még egy kis dolga az Angyalházzal kapcsolatban. Egyszerűen nem mehetett el, mert úgy érezte, van egy forró nyoma, ami kihűlne, ha fizikailag nem lenne jelen. Ráadásul két embert együtt könnyebb megtalálni, mint egyet. Majdnem biztos volt benne, ha Szonja azt az utat követi, amit kitaláltak, akkor egy ideig el tud bújni, és a háttérből kivárhatja a nagy dobást, és persze előkészítheti a saját nagy dobását, amihez azért szintén szükség volt Marci informatikai felkészültségére, és hát hackerkapcsolataira is.

Azonban Szonjánál Tossa de Marban közbejött valami, amire egyikük sem számított, és most tökéletes, lopott hamis útlevelével (ami adhat némi biztonságot, de bármi előfordulhat most, hogy Szonját körözik, és talán a baráti körénél is ismét utánanéznek), a GD és az Angyalház szellemi központjába, Sydneybe tart. Persze ezt senki sem tudja, de kérdés, hogy a körözéssel nem épp ezt akarják-e elérni? Hogy odautazzon Ausztráliába, ahol senki nem védheti meg?

Tehát a lehető legjobbkor jött Anna bejelentése. Legalább őt sem sodorja veszélybe, ha elvégzi a dolgát és ő is lelép.

Hiszen már majdnem megőrült, hogy lássa Szonját, és talán némi védelmet is nyújtson neki. De annak még nem jött el az ideje, sajnos.

Azt sajnálta legjobban, hogy a lány szüleinek nem mondhatta meg: Szonja biztonságban van. Vagyis volt. Most sem értesítheti őket, pedig az anyja eléggé kész van már, de amilyen pletykás, nem tudhat meg semmit.

Késő este küldött egy rejtjeles üzenetet valakinek, aki éppen úgy bujkált, mint Szonja, de sajnos, akár repült már életében, akár nem (és persze nem), most neki is fel kell szállnia, és egészen Ausztráliáig mennie.

Nincs más lehetőség.

De előtte még találkozik vele, most már muszáj lesz.

Tina

2015. október 21.

Budapest

A titokzatos Sándor új lehetőségeket hozott Tina életébe. A múltkori találkozásuk óta még egyszer járt nála, és Tina felismerte, nem kell semmi mást tennie, mint azokat az állat fiúkat maga elé képzelnie, és a nekik szánt mondanivalóját egy kicsit finomabban előadni. Nem akart nekiesni, mert nem tudta, meddig tart a jó sora. Ugyanis Sándor nem akart szexet, neki csak a szóbeli becsmérlés és alázás kellett. Az utolsó alkalommal megkérdezte Tinát, mit szeretne kapni. Nyilván olyasmire számított – a házban elfogadott keretek között –, hogy ruha, csoki, esetleg film, de Tina kibökte:

– Krimit. Angolul. Valami angol nyelvű könyvet.

Sándor a malacszemével csodálkozva nézett rá, és bólintott. Ismét becsúsztatott egy nagy címletű bankót a lány köntösébe.

Ma este pedig újra eljött. Tina ment elöl a lépcsőn, és hálás volt a férfinak, mert miatta az elmúlt héten senkivel sem kellett elmennie. Hallotta, jön majd egy új lány is, mert az üzletnek pörögnie kell a lányokkal, de volt még szoba, volt még hely, csak lányt kellett találniuk, legalábbis ezt csípte el Norbert egyik telefonbeszélgetéséből. Szóval kicsit megnyugodhat, gondolta. Amíg ki tudja szolgálni a férfit, és teljesíti a hülye kérését, talán nem fogják másnak kiközvetíteni, nem kell a testét felkínálnia a pasiknak.

– Ne vetkőzz! – kérte Sándor, amikor leült az ágyra. – Inkább öltözz át.

Egy szatyrot adott a lánynak, aki belenézett. Valami sötét kosztüm, vagy mi a fene. Kérdőn pillantott a férfira, aki várakozva nézte. Így hát kibújt a ruhájából, a fehérneműt magán hagyta, és kihajtogatta a ruhákat. Jó ég! Egy sötét nadrágkosztüm, egészen szűk gatya, egy fehér blúz, mint a jó kislányoknak, és egy testhez simuló blézer.

A cipőjét visszavehette. Elég furán érezte magát, még sosem volt rajta sem kosztümfelső, sem kosztümnadrág, de hát ez legyen a pasi legextrémebb kérése.

– Hoztam még valamit – mondta Sándor, és egy újabb papírszatyrot tett az ágyra. Két könyv, angolul! Egyiket John Grisham, a másikat Lee Child írta. Tina szája a füléig szaladt, úgy örült. De gyorsan visszarendezte a vonásait, és várt. Várta, hogy Sándor megadja a jelet. – Kezdheted. Mondd el, mit basztam el már megint – szólalt meg a férfi. Tina most először hallott tőle vulgáris beszédet.

Hát belevágott. Maga elé képzelte azokat a genyókat, aztán már nem is volt erre szüksége. Nézte a köpcös férfit, és alázta, gyalázta, de egyetlen nem szalonképes szót sem ejtett ki.

Az egész eltartott egy jó órát, kicsit fáradt is volt a végére. Eldöntötte, utánaolvas, még miket mondhatna, az internetnek egy bizonyos részét nyitva hagyták nekik, de fórumozni, levelezni nem tudtak, viszont olvashattak néhány oldalt. Talán ott is talál erről valamit, mivel lehet még egy férfit megalázni szóban.

– Köszönöm – mondta a végén Sándor, de nem mozdult. Tina továbbra is ott állt az ágy előtt, és arra gondolt, a francba, a vége mégis szex lesz. – Gyere, ülj mellém! – Ez a felszólítás csak megerősítette a gyanúját.

– Igen – felelte, és leült az ágy szélére.

– El kell mesélnem valamit – kezdte a férfi.

Tina csak ült ott, a felét nem értette: a pasi a munkahelyi meg szakmai problémáit és dilemmáit sorolta el neki, mit rontott el, miért hiszik róla, hogy nagymenő, és közben mit gondol magáról… Nem is igazán tudta követni. Abban viszont biztos lett, hogy Sándor nagyon nagy ember, rengeteg beosztottja van, alattvalók egy királyi palotában, kábé így képzelte. Nem értett minden dilemmát, de elég gyorsan rájött, hogy a férfi nem vár tőle választ vagy reakciót. Csak el akarja mondani, ami foglalkoztatja. Közben a szemébe kellett néznie, de ez sokkal, sokkal jobb volt, mintha mondjuk szopnia kellett volna a farkát. Szerencsére sosem látta a farkát, és nem is akarta maga elé képzelni.

Sándor a végén rátért a feleségére, aki kiszolgálja, de nem szereti, és a barátnőjére, akinek csak a hatalma és a pénze kell.

Tina csendben figyelte. Úgy érezte, most csak hallgatást vár a férfi, és semmilyen más reakciót. Egyáltalán nem értette ezt az egészet; bár lelkileg jóval könnyebbnek, másrészt viszont sokkal bonyolultabbnak tűnt, mint egy másik ügyféllel. Aztán átsuhant az agyán: a férfi figyelmet vásárolt. Mert talán az alázás is figyelem, ha nem figyelsz oda valakire, akkor nem mondasz róla negatív véleményt sem. Vagy a franc tudja.

A végén Sándor azt kérte, lapogassa a vállát. Ezt a szót, hogy lapogat, Tina sosem hallotta, de a férfi megmutatta neki: ütögesse a vállát. Hát rendben. Lapogatta egy kicsit, Sándor pedig kifújta az orrát. Kicsit gyanús volt Tinának, mintha a szeme is könnyes lett volna.

Élete majdnem tizenhat éve alatt látott már sok mindent, de ilyen fura szerzetet, mint ez a férfi, még sosem. Eddig sok hülye helyzetben feltalálta magát, de most ott ült Sándor mellett, és fogalma sem volt, mit kéne még tennie.

Szerencsére a férfi már nem maradt. Felállt, az akasztón lógó köntös zsebébe gyűrt egy bankjegyet, ami ugye teljes mértékben tilos volt, de Tina szökési terveit tökéletesen szolgálta, felállt, és szó nélkül távozott.

Szonja

2015. június 15.

Budapest

Elég fura úgy dolgozni, hogy tudom, lehallgatnak, figyelnek, sőt ki tudja, néha követnek is. Márpedig ez a tegnapi hortobágyi találkozás után nem valami hagymázas rémálom, hanem nagy valószínűséggel az igazság. Ráadásul este átnéztük a füzetet is, amiben Nagy Marcsi lejegyzetelte szinte naplószerűen az eseményeket, attól a pillanattól kezdve, amikor gyanakodni kezdett, hogy nincsenek rendben a dolgok a cégnél.

Ahogy láttuk, bejutott a könyvelőprogramba (vagy a könyvelés irataiba is betekintése volt időnként), tranzakciókat sorolt fel, amelyek arra utaltak, hogy bizonyos pénzek, ahogy ő fogalmazott: „bőröndben érkeztek” a cégbe, és Tófalviékon keresztül offshore számlákon kötöttek ki, de sok százmilliós EU-pénzek leszámlázásáról is voltak ott feljegyzések, el nem végzett munkák előlege, amit ki is folyattak a cégből különböző módszerekkel. Ezeknek nem az egészét sikerült levezetnie, ám elég sok tranzakciót dátummal, összeggel és bankszámlaszámokkal is megjelölt. Én nem vagyok a számok embere, de láttam, hogy rémes, ami itt megy, és ami a leginkább elszomorító, és amiért azt mondtam este Marcinak: be sem jövök ma dolgozni – hogy szó sincs itt környezetvédelemről. Az egész egy nagy csalás, környezetvédelmi csomagolásban egy nagy, ordas kamu, ami egyes-egyedül arra jó, hogy valakik rengeteg pénzt húzzanak ki rajta keresztül. Az persze egyértelmű, hogy nem Tófalvi a felső láncszem, valószínűleg egy stróman ő is, ahogy átbeszéltük Marcival.

– Nem akarok bemenni többet – mondtam neki tegnap este. – Nemcsak a fizetés miatt jöttem ide, hanem mert érdekelt a dolog, és tényleg azt gondoltam, hogy jó ügyeken fogok dolgozni, nem pedig percemberkék felépítésén, de most sokkal tisztábbnak tűnik a korábbi munkám.

– Be kell menned. Ha nem mész be, gyanakodni kezdenek.

– Most már tudom, miért támogatják azt a balatoni beruházást, ami nem környezetbarát egy csomó szakértő szerint… és hogy miért kérdőjelezik meg, kell-e több szélerőmű… Meg hogy milyen alapon mehetnek az engedélyezések… Hát Marcsi valószínűleg nem is tudta bevezetni a füzetbe azoknak a pénzeknek az áramlását – mert nem tudott róluk –, amik zsebből zsebbe vándoroltak egy-egy projekt kapcsán. Gusztustalan az egész.

– Igazad van, ennek ellenére be kell menned – kötötte az ebet a karóhoz Marci.

– És mégis, meddig? Mit gondolsz – tűnődtem el –, nem tudnék szerezni magamnak egy olyan állásajánlatot, ami hihető, és tényleg felmondhatnék? – Már dél óta, pontosabban Hortobágy óta ezen gondolkoztam. – Hiszen én még új vagyok, semmibe sem láttam bele. Bármit is mondasz, és a biztonsági őr is bármit mond az úgynevezett „halállistáról”, engem még simán elengednének, ha felmondanék. Marcsit valószínűleg azért nem engedték volna el, mert sejtették, hogy nyomozgat. De én tiszta vagyok… leszámítva azt a békásmegyeri dolgot, ahol még ők sem biztosak benne, hogy Janka volt az a nő, és abban sem, hogy találkoztunk… – próbálom győzködni.

– Meddig kellene ott maradnod? Ahogy elnézem, ez nemcsak egy nagy korrupt cég, egy hálózat tagja, hanem egy halálgyár – feleli indulatosan Marci. – Oké, szerzel állásajánlatot. De nem máról holnapra megy ez, és nem kürtölheted szét, hogy váltani készülsz, mert akkor gyanús leszel, hiszen ez a látszólag legjobb munkahelyed mind közül!

– Igen.

– Szóval nem kezdhetsz ugrálni. Még azt sem tudom, valamelyik fejvadász cégben megbízhatsz-e. Most még korai lenne. Mondjuk, ha lenne egy kudarcod… De még akkor is valószínűleg csak olyan állásajánlatokat kapnál, ahol kevesebb lenne a fizetésed, mint a GreenDaynél, és ez gyanúra adhat okot, ha kiderül…

– Szóval szúrjak el egy sajtótájékoztatót?

– Szándékosan ne – vigyorog. – Vagyis majd kitaláljuk, mit szúrhatsz úgy el, hogy kívülről ne lehessen észrevenni, mert nem kéne a karrieredet is befagyasztanod, valamint a munkaadódból sem csinálhatsz hülyét. Egy olyan baki kellene, amit jobban a szívedre veszel… és csak utána mehetsz fejvadász céghez. Mikor van a következő nagy projekt, amibe be kell dobnod magad?

– Szerintem csak ősszel lesz. De itt egyik napról a másikra változhatnak a dolgok, könnyen kiderülhet, hogy jövő havi határidővel kapok egy nagyobb feladatot.

– És még valami – borzol bele a hajamba. – Nem tudom, mennyire nyomasztana, ha eljönnél, de tudnád, hogy egy olyan céget hagysz ott, ahol az emberélet semmit sem számít.

– Hm – ennyit nyögök ki, mert ezen már én is gondolkoztam. El lehet-e jönni valahonnan úgy, hogy tudod: nemcsak egy irtózatos csalást hagytál felderítetlenül, hanem a kétség is benned van, hogy mikor ölnek meg valakit a cégnél, aki gyanakodni kezd? És ott marad benned örökre a gondolat: talán tudtál volna segíteni. A hallgatás menekülés. De nem mindenki más menekülne a helyemben? A „vétkesek közt cinkos, aki néma” sor ma legalább harmincszor megszólalt bennem, pedig egyszer egy Babits-verselemzésemre egy nagy egyest kaptam. Mint sokakban, bennem is ez a sor maradt meg a Jónás könyvéből, de még sosem gondolkoztam el azon, hogy valójában mit jelent. Vagyis soha, a mai napig soha. Maradjak néma és meneküljek el, vagy tehetek valamit? A bátorság egyenlő a hülyeséggel? Ez az én nagy dilemmám, azonban nem tudom, mi lehet a válasz és mi lehet a megoldás.

– Akkor legyen az, hogy…

– Mi?

– Én az Angyalház vonalon megyek tovább, te pedig nézd, mikor tudsz bakizni, hogy utána elkeseredj és elmenjen a kedved ettől a helytől.

– Jó, ezt már megbeszéltük. De persze, a válaszom az előző felvetésedre: igen, nyomasztana. És gondoltam rá, hogy kellene még bizonyíték. Nem tudom, milyen, de óvatosan talán begyűjthetek valamit.

– Ez vakmerőség. Nagyon elővigyázatosnak kell lenned.

– Jó, de amit esetleg tudok… Hát csak lenyomozhatok valamit óvatosan…

– Az az ötletem támadt, hogy csak néhány belépőkódot próbálj megfejteni, vagyis megnézni, milyen kódot ütnek be a kollégáid, amikor belépnek a gépükbe. Kitti, Nóra, és esetleg a könyvelésen, pénzügyön valaki… Előbbiekkel sokat találkozol, szerintem nem lesz nehéz megnézned, amikor belépnek a rendszerbe.

– És mi történik azután, hogy megszerzem, te belépsz a rendszerbe, és esetleg szerzel valamilyen bizonyítékot?

– Kitaláljuk. Előbb lássuk, mit találunk még. Mert amit Marcsi lejegyzetelt, az sajnos nem mentett másolat, és bár a tranzakciókat nem lehet eltüntetni, de egy csomó nyomot igen.

– Értem. Persze azért nem nagy kedvvel megyek be…

De bejöttem, most itt vagyok, és hétvége óta egy világ fordult meg bennem. Mert eddig legalább azt hittem, hogy az esetleges csalások mögött egy olyan cég áll, amelynek legalább a „zöld ideológia” fontos. Nem is tudom, hogy gondoltam. Ahol csalnak, ott nincs magasztos cél, csak a lopás és a pénzszerzés a lényeg nekik. Mára minden illúziómmal leszámoltam, és azt sem tudom, ki van benne nyakig, ki csak egy kicsit. Marcival arra jutottunk, hogy kisebb-nagyobb mértékben mindenkit lekenyereztek, és várhatóan engem is megpróbálnak… Tehát a céget több okból sem hagyják el a kollégák, és ezek közül az egyik, hogy zsarolhatóvá tesznek, legalábbis az efféle forgatókönyvek szerint.

Mindegy, úgy kell tennem, mint aki örömmel végzi a munkáját, és hiszi, hogy nem csupán egy báb, hanem van értelme az átlagon felül fizetett munkájának.

Kittinek és Nórának elmesélem ebédnél, milyen volt a hétvégénk Debrecenben, egy kicsit sztorizom anyám boltkórjáról, szóval igyekszem ugyanúgy, ugyanolyan felszabadultan viselkedni, mint korábban. De közben azon gondolkozom, vajon valamelyikük tudhat-e valamit. Talán nem. Nem valószínű.

Ebéd után még kávézom náluk, és kérek is az egyik munkámhoz segítséget Nórától, de nem lép be a gépébe, hanem odaad egy kinyomtatott papírlapot, minden rajta van, amire szükségem van.

Kettőkor Varga áthív a szobájába. Nem mondom, hogy nem zakatol a szívem, hiszen egész biztosan ő is nyakig benne van a cég viselt dolgaiban. Nehéz normálisan kommunikálnom vele, most még az arckifejezésemre és a hangsúlyaimra is figyelnem kell, igyekeznem, hogy természetes maradjak.

– Szonja – fogad karikás szemmel. Most látom csak, mennyire űzött. Vörös a szeme, talán fogyott is az elmúlt hetekben. Sosem gondoltam, hogy egy csecsemő ennyire kikészíti a szülőt. Varga egyértelműen nem alussza át az éjszakáit.

– Viktor, szia – mondom. – Fáradtnak látszol. – Igyekszem kedves lenni, figyelmes, mit tudom én. Mondjuk ezzel kicsit túljátszottam a szerepemet, mert még sosem voltam vele ennyire személyeskedő, bár ez bele kell hogy férjen. Remélhetőleg.

– Nagyon nagy a nyomás – mondja, és hálásan néz rám, talán azért, mert észrevettem, milyen szarul néz ki. Az íróasztala előtti székre mutat. Újra az egekbe szökik a pulzusom. – Lassan megint el kell mennünk ebédelni, szakítsunk majd időt rá, rendben? – Mivel ez nem kérdés, hanem ukász, bólintok. Nem érzem, hogy megnyugodnék. – Először is itt vannak a számlák, amiket nem írtál alá az utóbbi időben – tol elém egy halom papírt és csúsztat a kezemhez egy tollat. Úristen. Alá kell írnom egy csomó kifizetést. Gondolom, ez az, amivel az ember zsarolhatóvá válik első körben. Megtehetem, hogy időt kérek?

Tűnődve bámulom a számlákat. Szerencsére legalább tényleg csak kommunikációs számlákról van szó, de amikor az összegeket nézem, a hajam is égnek áll. Hát láttam néhány számlát a tévénél, még ha nem is nekem kellett letárgyalnom az árakat, és semmi közöm nem volt a megállapodások anyagi részéhez, de tisztán látszik, mekkora a GreenDaynél a pazarlás.

– Mi a baj? – kérdezi Varga. Megköszörülöm a torkomat.

– Hát ezek az összegek… hatalmasak. Nem kellene gazdaságosabban lebonyolíttatnunk ezeket az eseményeket?

– Akárki nem dolgozhat nekünk, tudod, a megállapodások miatt. És amelyik szervező cégek szóba jöhetnek, azok sajnos drágák. Te máshonnan jössz, a tévénél nyilván más szempontok voltak fontosak. Mi már kipróbáltuk ezeket, és beváltak, nem ugrálhatunk, nem változtathatunk, velük komoly és hosszú távú szerződéseink vannak.

– Oké – adom meg magam, és egyesével szignálom a számlákat. Most akarnak megvenni, bűnrészessé tenni, de a szerződéseket nem én kötöttem, mi mást tehetnék, mint hogy aláírom a papírokat.

– És mondtad, hogy fáradtnak látszom, hát ez igaz is. Nagyon sok munkám van, nehezen érem utol magam – sóhajt. – Arra gondoltam, hogy átadnék neked valamit, egy nagyobb anyagból kellene egy rövidebb összefoglalót készíteni, megadom a szempontokat. Nézd – mutatja, és mellé állok.

Nem hiszem el, hogy ekkora mázlim van.

A képernyője sötét, és amikor leüt egy billentyűt, megjelenik a bejelentkeztető ablak. Csak az ujjait és a billentyűzetet figyelem.

Orsi1122 a belépőkódja. Nem valami bonyolult

Biztos a feleségét hívják Orsinak, vagy a gyerekét. Havonta váltatnak velünk belépőkódot a cégnél, még van két hét, amíg ez érvényes lesz. Márpedig Varga kódjával biztosan sok adathoz hozzá lehet férni, legalábbis Marci csak tud mit kezdeni vele. Remélem, óvatos lesz.

Varga anyaga, amit átküldött nekem, több száz oldal, tanulmányok, hatástanulmányok, egy leendő beruházás anyaga, valamilyen környezetbarát település, ezzel mondjuk egy hét alatt sem biztos, hogy végzek, főleg a többi munka mellett. De ha sokáig bent maradok…

Rácsörgök Marcira, és megmondom neki, hogy túlórázom. Megígérem, hogy felhívom később, amikor már tudom, mikor indulok. Van is egy ötletem.

Már kiürül a ház, amikor még mindig bent ülök, átfutottam az egész anyagot, és írtam egy rövid bevezetőt, most pedig összerakom a legfontosabb pontokat röviden. Hét körül megéhezem, magamhoz veszem a táskámat, és leszaladok. A recepción intek, és közlöm, hogy még visszajövök, csak kaját hozok, meg is kérdezem a recepcióst, hozzak-e valamit neki.

Lemegyek a Bécsi útig, aztán az üzletből felhívom a mobilomról Marcit, és bediktálom neki Varga kódját. Gyorsan vázolom, hogy milyen extra feladatot kaptam, és jelzem, hogy tíz előtt nem indulok haza, mert ha most beleadok mindent, és még holnap délelőtt is, akkor akár holnap délre át tudom adni az anyagot Vargának. Nem mintha bizonyítani akarnék, de azt jó lenne jelezni, hogy bízhat bennem.

A csomagolt felvágottak között válogatok, amikor valaki megszólít. – Szonja. – Ijedten fordulok hátra. Tóth Tibor az, a biztonsági őr, akivel tegnap Hortobágyon kocsikáztunk együtt.

– Ó. Jó estét, Tibor.

– Gondolkodtam, és rájöttem, hogyan tudnék segíteni – mondja bevezető nélkül. – Kitaláltam, hogy amikor én vagyok este szolgálatban, és maga sokáig van bent, mint ma is, mert láttam, hogy még visszamegy, nem kapcsolta ki a gépét, szóval, bár van még valaki itt és valaki távolról szolgálatban, én át tudom állítani a monitorokat egy kicsit. Picit tudok manipulálni, nem sokat, de ajtót nyitni is tudok. Kódokat nem tudok a számítógépekhez… viszont hátha vannak akták bizonyos irodákban, amik lemásolhatók.

– A könyvelésen?

– Hát igen. Meg ahol maguk keresik. Vargához is be tudom engedni. Egyedül Tófalvihoz nem, hozzá külön kártyával lehet bemenni, de az összes többi iroda kulccsal záródik, a takarítók is ezeket a kulcsokat használják esténként.

– Hú. Hát… jó ötlet – felelem, és igyekszem felmérni, hová is rohanok éppen. Valahogy úgy tűnik, hogy a végzetembe, és nem biztos, hogy kizárólag saját akaratomból.

– Óvatosnak kell lennünk, és nem láthatnak minket együtt sem a kamerák, sem a kollégák.

– Oké – dobok egy tasak előrecsomagolt párizsit a kosaramba. Egy kiflivel pont elég is lesz. – Én most visszamegyek, eszem, dolgozom. Szerintem tízig, fél tizenegyig bent maradok, kaptam egy olyan feladatot, ami sok pepecseléssel jár, és gyorsan meg kell oldanom. De persze, megnézhetek egy irodát.

– Lassíthatna a túlórás feladatával – javasolja. – Akkor több estét is bent maradhat, persze nem minden olyan napon, amikor én leszek éjszakás.

– Nagyon nem tudok lassítani vele, mert nem olyan nagy munka. De majd meglátjuk, lehet, hogy lesz még ilyen. Megadom a számomat. – Lediktálom neki a mobilszámomat, és abban maradunk, hogy kilenckor kimegyek a mosdóba, sminkkészlettel vagyis neszesszerrel a kezemben, és akkor a kamera átáll, ahogy kilépek a szobámból. A lenémított telefonomra kapok egy jelet a mosdóban, hogy elindulhatok, és a könyvelésig meg sem állok. Tibor beenged, és lesz huszonöt percem, amikor a kamerák állni fognak majd, vagy a fene sem érti, hogy nem mutatnak majd engem a könyvelésen, illetve mi lesz a szobám képével, de Tibor azt mondja, nem kell izgulnom, viszont a huszonöt percet nem léphetem túl. A kollégája akkor fog vacsorázni, aki kívülről figyelhet, az nem fog látni a könyvelésen, és az én szobám képe éppen el fog sötétülni.

Hát nem kicsit van zabszem a seggemben, amikor visszamegyek. Az asztalomnál eszem, bár nincs sok étvágyam, közben kimásolok az eredeti dokumentumból részeket, beillesztem az újba, bele-belepötyögök, igyekszem kizárólag a feladatomra koncentrálni.

Kilenckor kimegyek a mosdóba, gyorsan pisilek, kezet mosok, és máris újra a folyosón vagyok a sminktáskámmal (és az abba bújtatott telefonommal) együtt. Tibor a főkönyvelő ajtajánál vár. Bemegyek, fogalmam sincs, hogy mit keressek. Jó, oké, egyedül vagyok az épületben a két biztonsági őrrel, megnyugodhatok, ha semmit sem találok, akkor majd egy másik este. A lényeg, szuggerálom magamnak, hogy mindent ugyanoda tegyek vissza, ahonnan elvettem.

Az egyik íróasztal mögötti polcon találok egy 01-számlák feliratú dossziét. Úgy okoskodom, hogy ami titkos, azt talán elrejtik, de meglepve tapasztalom, hogy az összes íróasztalfiók és szekrény tartalma elérhető, vagyis egyik sincs kulcsra zárva.

A 01-számlákkal kezdem. Vastag dosszié, a telefonommal minden egyes számlát lefotózok, aztán jön egy beszállítók feliratú dosszié.

Annak még a felénél sem járok, amikor az órám szerint már húsz perce vagyok távol a szobámtól. Gyorsan lövök még pár képet, és visszateszem a helyére a dossziét. Leoltom a villanyt, és osonok is vissza az irodámba.

Folyik rólam a víz, még mielőtt belépnék a szobámba, megtörlöm a homlokomat, aztán leülök az íróasztalomhoz, és folytatom fél tizenegyig a munkát. Elég jól haladtam ma, ez alibi is a kései maradásra. Ameddig elkészültem, átküldöm Vargának – máskor ezt nem tenném, de így alátámaszthatom, ha bárki is érdeklődne, miért maradtam bent ilyen sokáig.

Hamarosan folytatom, nagyjából a feléig elkészültem. Most hazamegyek, jó éjt, Szonja

Ezt a levelet küldöm a csatolt fájlom kíséreteként, aztán fogom a táskámat, lekapcsolom a gépemet, leoltom a villanyt, bezárom az ajtót, és a kijáratnál lerakom a kulcsot a recepciós pultra. Tibor és egy másik őr ül a monitorok előtt, de úgy látom, tévét néznek és nem az irodai mozgást.

Gyorsan elköszönök, aztán már megyek is a kocsimhoz.

Minden várakozásom ellenére most már nyakig benne vagyok ebben a ronda ügyben.

Szonja

2015. július 24.

Budapest

Ez az utolsó munkanapom a nyaralás előtt. Marcival Krk szigetére megyünk, eljön velünk Lea és Balázs is. Lea a barátnőm, Balázs a pasija, egyben a főnöke, hiszen Lea még csak ügyvédjelölt Balázs irodájában. Együtt már jó sok ügyet megoldottak, és Balázs nem játssza a főnököt, viszont trehány és lusta, még egy kávét sem tud egyedül megfőzni, ellenben jóképű, vicces és okos.

Szóval utolsó munkanap, még mindig elég sok feladattal. Úgy érzem, Varga nagyon megkedvelt, amiért a múltkor pár nap alatt elkészültem annak a hatalmas anyagnak a kivonatolásával, összefoglalójával, adott egy másik különmunkát pár napra rá, amivel egy hétig elszöszmötöltem, de megérte – és mára van vele egy közös ebédem.

Közben a dolgok is haladnak.

Marci azt mondta, majd a nyaraláskor, nyugodt körülmények között megbeszéljük, ő mivel jutott előrébb, milyen anyagokat talált, én pedig megtanítottam Tibort, a biztonsági őrt egy új okostelefonnal fényképezni. Szinte hihetetlen, de Tibor még egy régi, nehéz Nokiát használt, de megnyugtattam, hogy az élete is könnyebb lesz, ha beveti az okostelefont. Úgyhogy amikor túlórázom időnként, és ő is bent van, megmutatom neki, miket fényképezzen le, és az anyagokat később átküldi egy újonnan készített e-mail címre egy újonnan készített e-mail címről. A cégnél továbbra is a régi telefonját használja beszélgetésre, hogy ne keltsen gyanút a főnökénél.

Az egyetlen kérdés, hogyan tudnánk Tófalvihoz bejutni, vagyis hogyan szerezhetnénk meg a belépőkártyáját. Nála takarítók sem járnak, csak akkor mehetnek be, amikor ő is az irodájában van. A könyvelésen, pénzügyön elég jól haladunk, bár azt gondolom, a kinyomtatott és aktákban tartott anyagok a legális üzlet részei, mi pedig a csalásaik bizonyítékait gyűjtjük. Egyelőre, Tiborral legalábbis elég jól mennek a dolgok. Nem tudom, meddig kell még ezt csinálnom, és mikor találunk rá valami olyan bizonyítékra, amellyel a kezünkben leléphetek, vagy bebuktathatjuk a céget. Vargánál is jártam többször, de ő vélhetően elővigyázatos, és nem tart fontos kinyomtatott anyagokat magánál, vagy legalábbis elzárja a páncélszekrényében (mert azt már láttam, hogy egy festmény mögött van egy a szobájában, bár nem tűnik nagyméretűnek).

Tizenkettőkor Nóra szól be a szobámba, hogy készüljek, mert tíz perc múlva indulok Vargával ebédelni.

Varga azt mondja, csak pár perc séta lesz, egy japán étterembe megyünk a Szépvölgyire, ahol körbe-körbe forog a szalag, és azokat az ételeket veszed le róla, amelyek szimpatikusak. Én nem vagyok a csípős meg az ismeretlen kaják híve, tényleg tök jól elvagyok a párizsis zsömlével és anyám hihetetlen tortáival, és ha már étterem, akkor rántott hús, spagetti, pizza – olyan fejlett vagyok gasztronómiailag, mint egy hatéves gyerek. Bármi jöhet, ami megszokott íz, sőt sajnos egy kicsit több is annál, mint amennyi optimális lenne. De a főnökömnek persze nem mondok nemet.

Az étterem sötét, lefelé kell menni a lépcsőn, és ahogy belépek, arra gondolok, akár itt is megkaphatnám azt a múltkori lávaköves masszázst, olyan a hangulat. A szalag mellett adnak asztalt, és tényleg mindenféle ételnek nevezett izé halad apró tálakban mellettünk. A leves zöld és kék, hát fegyverrel sem kényszeríthetnének rá, hogy egyek. A szusi, maki, a nigiri és a fene tudja, milyen rizstekercs még csak oké, a rizs egy általam köretként ismert étel, de senkinek nem ajánlom, hogy a szokásos rizsként egye a wasabinak nevezett csípős tormával. Na, szóval átesek az első megrázkódtatásokon, Varga röhög, és nem érti, hogy én, aki menő állásban voltam egy menő tévénél, hogyhogy nem rendeltem nonstop szusitálat ebédre, meg nem partiztam a sztárokkal olyan helyen, ahol japán szakács főzött volna ránk. Nem akarom megosztani vele a szomorú hírt, hogy a csatorna az utóbbi években, mióta ekkora a harc a hirdetőkért és a nézőkért, egyáltalán nem a partijairól híres, sőt vége annak a nagy dőzsölésnek, ami akkor volt, amikor én sajnos még nem dolgoztam ott.

Szóval azért felbukkannak a szalagon időnként sülthús-szeletek is a sok fura külsejű kaja között, meg egyszerű párolt rizs is, úgyhogy semmi pánik. Már amennyiben az nem adna pánikra okot, hogy villa és kés helyett pálcikával kell szemenként a számba bűvészkednem a rizst.

– Nagyon köszönöm neked azt a múltkori munkát – mosolyog Varga két minitál között. A pincérnő kábé hárompercenként viszi el a kiürült tányérjait, olyan tempóban fogyasztja a minihúsokat, egy-egy kagylót, bundában sült rákot, keverve a hideg szusival (uhhh), hogy nem hiszek a szememnek. Pedig sokat fogyott az elmúlt időben, valószínűleg nincs ideje enni.

– Nincs mit – felelem. Rózsaszín, omlós gyömbérszeletre harapok rá, hát nem az én ízvilágom.

– Lenne megint egy kérésem. Ez egy… bizalmasabb munka. Nem szabad senkinek sem megtudnia.

– Diszkrét vagyok, a múltkoriról sem tudott senki – vágom rá, de nagyon izgat a dolog. Félek, és egyben érzem, hogy ez talán egy nagy lehetőség. Hogy ne tűnjön fel Vargának a lelkiállapotom, gyorsan beletunkolok egy szelet csirkemellcsíkot a wasabiba és bekapom, hát jön is a köhögőroham. Mégsem volt olyan rossz választás ez a hely, álcázásnak kiváló.

– Igen, de ez… egy kicsit más. Annyiból más, hogy néhány külső partnerről is vannak benne bizalmas adatok, ezeket össze kellene rakni… Tulajdonképpen egyfajta féléves összegzés, amit hiába akartam a pénzüggyel megcsináltatni, vannak olyan szerződések, amelyeket nem látnak.

– Oké. De szabira megyek egy hétre.

– És meg kéne írni a jövő heti megnyitós beszédemet. Értem… szabira mész. Tényleg, valóban. Hát, esetleg… a szabadságod alatt össze tudnád állítani legalább egy részét. A megnyitóra pedig megírnád a beszédemet ma délután?

– Persze. Csak kérek minden információt a megnyitóról, az álláspontodról, mindent, amit tudnom kell. És a másik ügy… Elvihetem az otthoni laptopomat Horvátországba. – Egyszerűen nem értem, mi történik. Odaad nekem egy bizalmas anyagot?

– Jó. Pendrive-on adom oda az anyagot. Nem lenne szerencsés e-mailezni. Pendrive-on is kérem vissza.

– Rendben, de nyaralni, napozni és strandolni is szeretnék – mosolyodom el, és már elképzelem, mit fog szólni Marci ahhoz a szerencséhez, hogy bizalmas anyagot adnak csak úgy a kezembe.

– Persze. Még jó! Én mondtam Tófalvinak, hogy tiszta vagy, mint a hó – hadarja, és kézzel kap be egy szójaszószba mártott makit vagy mi a fenét. Már megunta a pálcikát ő is, főleg amilyen tempóban eszik. De azon ütközöm meg, amit mond. Ezek szerint a nagyfőnökünk gyanakszik? Talán már megadta rám a vadászati engedélyt?

– Ezt hogy érted? – próbálkozom megint egy kis wasabival, hogy az arcszínemet arra lehessen fogni. – Mármint hogy mire mondtad ezt?

– Ó – zavar fut át az arcán. – Ezt csak arra, hogy… tudod, a szabadságkérelmek.

Jézusom, milyen rossz magyarázat! Szinte szánom őt. Viszont ma kaptam egy nagyon fontos információt. Tófalvi szerint nem vagyok „tiszta”, tehát valamennyire gyanakszik. Jó lenne több infót szerezni, mondjuk Tóth Tibortól. Mennyire járkálhatok szabadon, egyáltalán, bemehetek-e szabi után a munkahelyemre, vagy azzal a végzetemet írom alá?

A desszertnél (ami értelmezhetetlen számomra, például főtt és mákkal töltött kistészta, ilyesmik) Japánról beszélgetünk, meg Ausztráliáról, kicsit nehezíti számomra a társalgást, hogy egyik országban sem jártam még, Varga viszont igen. Elveszünk egy kicsit a nigirik, makik, szusik elemzése között, őszintén mondom, vidáman leélném az életem mindhárom nélkül, főleg amikor Varga elmeséli a nyers halas tokiói élményét, amikor akár bele is halhatott volna a nyers hal fogyasztásába, ha nem jól készítették volna el. Hát anyám szövege szerint „ha szárnyaim lennének, vagy angyal lennék, vagy repülő, de inkább repülő”, szóval a lényeg, hogy Vargát nem ölte meg a hal, és ezért el tudott jutni Sydneybe is, persze később, a feleségével, félig-meddig üzleti kiruccanásra, és hát a Bondi Beachen szörfözni is életveszélyes volt. Itt legalább be tudtam kapcsolódni a társalgásba, hiszen amíg anyám és apám nem utálta meg egymást, belőlem akartak világhírű szörfversenyzőt nevelni, így aztán a Balatonon és az Adrián próbálták előhívni a tehetségemet, miközben persze nyitott házasságuk újabb és újabb fokozatára léptek a jóképű szörfoktatók és szörfanyukák meg mit tudom én, milyen kihívások hatására. (De ezt csak utólag tudtam meg, és utólag is meglehetősen ambivalens a viszonyom a szörfözéssel.)

– És jól érzed magad a cégnél? – kérdezi a desszertezés végén, az összesen nagyjából ötvenedik kiürített minitányér után Varga.

– Hát persze. Még sokat kell tanulnom a környezetvédelemről, és néha nagy erőfeszítés felkészülnöm, de igyekszem.

– És a légkör, a kollégák?

– Minden rendben – bólogatok.

– A tévénél biztosan vidámabb volt a társaság.

– Hát nem feltétlenül.

– Több a közös buli… valószínűleg. Most még a májusi zöldmajálist is átraktuk őszre. Vagyis Tófalvi átrakta a májusi munkadömping miatt.

– Igen, tudom – felelem. – Az őszi összejövetel is biztos hangulatos. – Hát ezt az ökörséget tudom kinyögni. Egyszerűen fogalmam sincs, hányadán állok Vargával. A cinkosának tesz meg, ugyanakkor egy csaló és gyilkos brigádban van benne, amelyik utánam is nyomoz. Azt hiszem, nem csoda, hogy nem tudok feloldódni.

– Mindenkivel jóban vagy, nincsenek konfliktusaid?

– Igen. Nincsenek – tárom szét a karomat. – Igazán csak Nórával és veled dolgozom együtt, a szakértők csak időnként töltenek egy kis tudományt a fejembe. Szóval nem érintkezem a cégből másokkal, legfeljebb csak összefutunk a folyosón… néha a kajáldában. De senkivel sincs konfliktusom, miért is lenne?

– Egy vezető időnként megkérdezi a kollégáit, hogy érzik magukat – magyarázza.

– Ja, igen. Hát én jól érzem magam.

Kora délután Varga áthív az irodájába, és egy papírköteg kíséretében a kezembe csúsztatja a pendrive-ot. Szinte egyértelművé teszi ezzel, hogy az ő irodája is be van kamerázva, és tud is róla. Rászorítok a kis adathordozóra, bőven elfér a tenyeremben, és nem mondok semmit. Ad néhány instrukciót, amelyek alapján megírjam a beszédét, meg az átadott papírokról, a határidőkről beszél, aztán jó nyaralást kíván.

Én még dolgozgatok egy kicsit, átküldöm mindenkinek, amit vár tőlem, aztán beállítom a szokásos „szabadság miatt távol vagyok” üzenetet az outlookomban, és már megyek is. A pendrive a farmerzsebemben van, puszival búcsúzom Nórától és Kittitől, aztán hazaindulok. Még csomagolni is kell, holnap kezdődik a nyaralás!

Tina

2015. október 26.

Budapest

Sándor látogatásai sűrűbbek lettek, az elmúlt napokban háromszor is járt Tinánál. És egyszer sem ért hozzá a lány testéhez. Tina egyáltalán nem értette, viszont egyre több vallomást és panaszt hallott Sándortól, egyik alkalommal a legtöbb időt arra szánták, hogy a férfi beszélt a kollégáiról, meg valami házakról, továbbá keresztnévvel említve egy-két emberről, akiről a lány azt sem tudta, kicsodák, viszont Sándor elégedetlen volt velük. Tina nagyjából úgy rakta össze a képet, hogy a férfinak jóval gyorsabban vág az esze másokénál, és roppant rosszul tűri, hogy a munkatársai nem gondolkoznak ennyire gyorsan, és nem látják át úgy a képet, mint ő. Otthon is bajok voltak, a családban, talán volt ott erőszak és pofon is, ezt csak Tina gondolta oda, nem mondta a férfi, de azt igen, hogy a felesége lenézi őt. A felesége mindenféle ügyeket támogat, ahogy Sándor mondta, a nő egy „jótét lélek”, de a férfi szerint a napi praktikus dolgokhoz meg a pénzhez sem ért. Hát ezt hallgatta hosszan Tina, meg hogy kinek mit adott feladatul Sándor, amit persze nem vagy nem jól végeztek el. Aztán a végén jött az alázás, és így már színesebbé vált a paletta, mert Tina óvatosan bele tudott keverni egy-két olyan információt a szövegébe, amit Sándortól hallott. A férfi elégedetten távozott, és most megint megjelent.

Most is az ő monológjával kezdtek. Tina már valamelyest biztonságban érezte magát, mert tudta, vagy legalábbis remélte, mire számíthat.

A férfi a szemébe akart nézni mindvégig. Ez volt a dilije, a leszúrásnál is meg a panasznapnál is, hogy gúzsba kösse a tekintetét a sajátjával. Ezért aztán kicsit távolabb kellett elhelyezkedniük egymástól, nem messze persze, mert Tina még a férfi szájszagát is érezte, de mégis megmaradt a lánynak a saját „aurája”.

Ma nem túl sokat értett a dolgokból, mert eddig Sándor legalább olyasmiket mesélt, ami üzleti ügyekhez kapcsolódhatott, de ma törvények kerültek terítékre, valami jogi hadova volt az egész, ezt kell módosítani, meg azt, de akin keresztül kell verni, annak a tizennégy éves fiúk a mániái, meg ilyesmiket beszélt. Tina nem volt ostoba, azonban egyáltalán nem tudta, milyen módosításokról van szó, és azt sem, miért fontosak ezek Sándornak, viszont leszűrte, hogy minden ugyanoda vezet. A kuplerájba, a lányokhoz, a fiúkhoz. A drogokhoz. Ennek a Sándornak bizonyára volt elég pénze drogokra is, ha akarta, meg nagy háza, talán gyerekei is – bár róluk nem beszélt –, és nemhogy nem voltak anyagi gondjai, láthatólag főnökként azt csinált, amit akart.

Amikor szerepet váltottak, és Tina kapta a feladatot, hogy szidja a férfit, bizony ezeket a gondolatait is kinyilvánította. Látta, ahogy Sándor keskeny malacszeme elsötétül, amikor ő megmondja neki, hogy törvényen kívül és felül él, és nehogy azt higgye, ez mindig így lesz, gondoljon már másokra is, például a saját gyerekeire!

Hát lehet, hogy túllőtt a célon, könnyen előfordulhat. Azonban annyira felhúzta őt a férfi rinyálása, az, hogy gazdagságával és hatalmával semmi normális dolgot nem csinál, legalábbis az elmondása szerint, hanem ezeket a saját érdekeire használja fel, növelve a gazdagságát és a hatalmát, hogy egészen magától értetődően kívánkozott ki belőle a mondanivalója.

Nézte a szemét, és észrevette a hideg villanást is a tekintetében, mégsem tudta leállítani magát. Pedig azért elég sokszor hallgatott a racionális énjére, amely most azt súgta neki: elég! De nem állt le. Mondta tovább. Sándor szemében megjelent az indulat. Tina egy pillanatra azt feltételezte, hogy a férfi mindjárt felugrik és lekever neki egy jó nagy pofont. Hiszen megfeszültek az izmai, még a nyakán is, mint egy bikának, de az arcizmai is befeszültek. Jézus, most kéne elhallgatni. A józanság győzött, egy pillanatra csendben maradt. És akkor érte az igazi meglepetés. Sándor arca ellágyult, és a férfi csak ennyit kért:

– Folytasd!

Ez az a helyzet, amit Tina magában úgy rendezett le, hogy a sulipszichológus, akit egyébként eléggé utált, azt mondaná rá: érdemes vele foglalkozni. Hogy hogyan kellene vele foglalkozni, azt nem tudta, de nem is az ő dolga volt. Szinte észrevétlenül megvonta a vállát, és az emlékeiből visszatért, amikor az első alkalmak egyikén Sándor még mintha el is sírta volna magát – hát nem az ő dolga. Ő a feladata elvégzéséért kiváltságot kap itt, és időt, hogy megtervezze a szökését, a díler után eredést, az aranytárlói bosszút. Időt is kap, és pénzt is mellé. Úgyhogy szépen mondta tovább, nem is esett nehezére.

Sándor, amikor befejezték, benyúlt a táskájába, és egy dobozt húzott ki onnan.

– Pár napig nem leszek… és nem is tudok mindig jönni – mondta. – Viszont szeretném néha hallani a hangodat. Ide nem telefonálunk, de te… kiváltságos vagy. Hoztam neked egy mobilt. Nem tudhat róla senki, és te sem hívhatsz rajta senkit, korlátozva van, még segélyhívást sem lehet indítani rajta. Persze nem vagy te buta, hogy kapcsolatot keress a külvilággal. Viszont én megkereshetlek. Tudni fogom, mikor hívjalak, mikor tudunk biztonságosan beszélni.

Tina elhűlten hallgatta, illetve nézte, ahogy a férfi kinyitja a doboz fedelét és odaad neki egy modern készüléket. Még annál is sokkal modernebb volt, mint a sajátja – amit Norbert természetesen elzárt előle.

– Ó – nyögte ki.

– Hogy értsd, neked is szeretnék kedvezni, látni fogod, van rajta néhány angol nyelvű krimi.

– Hogyhogy?

– Van rajta egy könyvtár vagy könyvespolc, nevezd, ahogy akarod. Azon találsz angol nyelvű regényeket, neked raktam rá.

– Ó – ismét ennyit mondott. Még meg kellett emésztenie az egészet. Vajon mit jelent, hogy ne keresse a kapcsolatot a külvilággal? Azt jelenti, hogy van rajta internet?

– Internetezni nem fogsz tudni – mondta a férfi, mintha csak a gondolataiban olvasna. – Nincs rajta mobilnet, és a wifire nem tudsz itt felcsatlakozni, természetesen – mosolyodott el. – Tehát nem tudsz rá könyvet vásárolni, de én megtehetem majd.

– Értem.

– Nem kell mást tenned, mint felvenned, ha csörög. Senki más nem fog hívni rajta, csak én. És én csak olyankor hívlak majd, amikor nem lesz körülötted senki. Ezt tudni fogom, megszerzem az információt.

– Ühüm.

– Most el kell mennem néhány napra, de amikor majd hallani akarom a hangodat, felhívlak.

– Rendben. – Ezt már először is megértette, minek ilyen gyakran elmondani?

Sándor kifelé menet begyűrt egy bankjegyet, egy húszezrest(!) a felakasztott köpeny zsebébe.

Most már nemcsak a pénzt kellett rejtegetnie, hanem egy mobiltelefont is, ami adott esetben akár a kapcsolatot nyújthatja számára a külvilággal. Ha elég okos, és úgy viselkedik továbbra is, ahogyan a férfi elvárja tőle, akkor talán rátalálhat erre a kapcsolatra.

GD főhadiszállás

2015. július 27.

Budapest

Varga a szemét dörzsölte. Nem aludt egész hétvégén, és rendszeres időközönként szégyellte magát, hogy mindezt a csecsemőre fogja, holott neki valójában semmi köze az álmatlanságához. Mondjuk a kokainnak, amitől elég jól lefogyott és pörgött az elmúlt időszakban, annál inkább. Amikor nem szívott, akkor volt étvágya, például a múlt héten, hiszen Tófalvi és Szabó Botond is szabadságon volt. Persze tudta, hogy Szabónak muszáj a munkatársakat figyelnie, ezért fizetik, főleg most, de nem volt képes legyőzni az ellenszenvét. A biztonsági főnöknek mindenki gyanús volt, aki élt és mozgott – nyilván ő maga is. És az volt a mániája, hogy mindenki áruló, besúgó, csaló.

Szóval a múlt héten alig szívott, de a hétvége már keményebb volt, ráadásul betolt a por után másnap egy-két Xanaxot is, hogy lelassítsa a pörgést, de az egész azért volt, mert lélekben készült rá, hogy hétfőn megjön Tófalvi, nyilván egy csomó számonkéréssel, és Szabó is bent lesz, ezért nem bírt magával. Elgondolkodott, vajon Orsi, a felesége meddig tűri mindezt. Persze Orsi kétgyerekes anyaként nemigen szusszan, és ő baszott segíteni neki. Mindig a munka, ő a kereső, ezzel verte vissza a felesége kéréseit és valóban ritka szemrehányásait. Tényleg keres, nem is keveset, úgyhogy egyelőre ezzel, az ajándékokkal és a hitelkártyával befogta Orsi száját, de kérdés, hogy meddig. Orsi nem volt az a shoppingolós típus, és amikor még normálisan éltek, mert neki nem azon pörgött az agya éjjel-nappal, hogy nemcsak csalásért és sikkasztásért, meg gazdasági bűncselekményért meszelhetik el – ezek miatt nem is aggódott volna –, hanem gyilkosságban való bűnrészességért is, akkor még rendszerint megbeszélték a dolgokat, és közelebb álltak egymáshoz. De mostanában nincs nagy kitárulkozás, alig vannak meghitt beszélgetések, csak egy használhatatlan, űzött családapa van, aki éppen a családjával törődik a legkevesebbet.

Orsi mindig utálta Tófalvit, és még ha ő megbeszélhette volna vele a cég viselt dolgait, emiatt sosem tette volna. Mert akkor a felesége biztosan előállt volna azzal, hogy ő megmondta, és azonnal ki kell szállnia ebből. Hiszen ha az olyan könnyen menne!

Értekezlet, kilenckor. Volt idő, amikor lazán ment be Tófalvihoz, akkoriban néhányan még együtt buliztak, köztük Tófalvi is. Ez volt az az időszak, amikor a barátjának tartotta Tófalvi Kősziklát, és valamiféle szolidaritás meg is maradt köztük, csakhogy Tófalvi kommunikációjában egyre inkább az erő jelent meg, és Varga érezni kezdte, hogy – dacára a közös egyetemi éveknek, a közös lerészegedéseknek, a közös füvezéseknek meg a közös álmodozásoknak – más lett a pozíciójuk.

Ez az érzés akkor erősödött fel benne, amikor az első gyilkosság megtörtént. Addig haverok voltak, akik korábban is halászgattak a zavarosban, volt néhány ismerősük magas helyeken, intézték a dolgokat, hogy mindenkinek jó legyen. Egy kis tőzsde, egy-két fantomcég, de sosem lehetett megfogni őket. Még jókat is röhögtek rajta, illetve a sok hülyén, amikor összejöttek. Évente új kocsi, mindig nagyobb lakás, bankszámlák külföldön, szóval azért lehetett látni a boldogulásukat; maguk sem akarták elhinni, milyen könnyen ment ez az egész. Jó kapcsolatok az egyetemről, az egyik haver apja, aki szintén a tutiba vitte bele őket, aztán az égből pottyant (szó szerint) a GreenDay ötlete, már azután, hogy az első Angyalház megvolt. Szóval szépen gömbölyödött a jószág, ahogy ezt Varga apja mondaná, de persze áldozat nélkül nincsenek megnyert csaták.

Még nem volt kilenc, három perccel korábban érkezett. Benyitott a tárgyalóba, mert az üvegfalon kívülről látta, hogy Szabó Botond és Nándi már ott ülnek. Köszönt nekik, Szabó figyelmesen végigmérte. Varga rühellte ezt a nézést. Tudta, hogy Szabó keze a könyökéig véres, simán megölte valami gyógyszerrel Herendit és megölette Marcsit, majd a gázolót, hogy tovább ne is menjen; és Varga nem gondolta, hogy ők ketten ugyanabban a ligában játszanának. Nándi, az informatikus éppen a kamerarendszerrel kapcsolatban magyarázott valamit Szabónak, de mielőtt Varga bekapcsolódhatott volna, Tófalvi is megérkezett. Napbarnított volt a bőre, egy új Audemars Piquet óra villant a csuklóján (legalábbis Varga még sosem látta rajta), látszott rajta, hogy feltöltődött Monte Carlóban.

– Na, mi újság, uraim? Mit kértek, kávé, üdítő…?

Varga a fejét rázta, Nándi megszavazott egy kávét.

– Jó volt a nyaralás? – fordult Varga a nagyfőnökhöz.

– Mi az, hogy! Ha még nem döntöttétek el, hová menjetek idén, akkor adok majd tippet.

Ma jókedve volt. Tófalvit amúgy sem hangulatembernek ismerte, de az utóbbi időben általában nem csattant ki az örömtől.

– Térjünk a tárgyra – javasolta Szabó Botond. – Nálunk majdnem minden rendben van, és bár továbbra is figyeljük a három új embert, újabb gyanú nem merült fel. Kisst követtük egy egész hétvégén, de semmi érdekes, Némethnénél szinte úgy tűnik, nincs is baráti körük, Kóródiék eljárnak ide-oda, néha az anyjával és a pasijával hármasban, de semmi olyan találkozás, ami gyanús lehetne. Viszont nem hagyhatjuk figyelmen kívül, hogy talán találkozott Nagy Mária volt élettársával abban a gyorsétteremben, mindenesetre az a nő, a volt élettárs számunkra veszélyes. Az is lehetséges, hogy csak figyelte az étteremben és ő maga is követte Kóródit; nem tudjuk. Mindenesetre keressük őt, de nem találjuk.

– Miért kezdted úgy, hogy majdnem minden rendben van? – érdeklődött Tófalvi.

– Mert az egyik páncélszekrényt, úgy tűnik, kinyitották. Méghozzá kulccsal. A pénzügyön. Nem tűnt el semmi, de mintha az iratok nem ugyanolyan sorrendben sorakoznának benne. Ezt Viktornak jelezte is Pali a pénzügyről – fordult Varga felé.

– Igen. Hát amíg Palin kívül még három ember kinyithatja a pénzügyön azt a tetves páncélszekrényt, addig ezt a bejelentést nem tudom komolyan venni. Négyen turkálhatnak benne, aztán valaki valamit nem úgy rak be, vagy kicsit összekeveri… Egyébként sem tárolnak ott olyan anyagot, ami problémás. Vannak ugyan EU-anyagaink benne, meg néhány bizalmasabb projekt számlája és számlázási dokumentációja, de semmi különös. Amúgy is be vannak kamerázva, nagyon egyszerű, vissza kell nézni – vonta meg a vállát. Kifejezetten unta már Szabó állandó gyanakvását.

– Igen, és itt jön, ami mégiscsak adhat valamilyen alapot arra, hogy ezt a témát egyáltalán megemlítettem – nézett lesújtóan Vargára a biztonsági főnök. – Visszanéztük a felvételeket, hetekre is. És találtunk két furcsa elemet a filmekben. Pontosan két alkalommal úgy tűnik, mintha leállt volna a kamera. A kinti fényeken látszik. Az egyiken még csak sötétedik, a másikban hirtelen szinte teljes sötétség. Mintha egy fél óra kimaradt volna a felvételkor. De ezt a leállást, már ha volt leállás, nem tudtuk rekonstruálni Nándival sem, ugyanis az időpontok stimmelnek. Nincs időpontbeli eltérés vagy ugrás a felvételen, és ez csak úgy lehet, ha időzítést használva állítják le.

– Vagy csak gyorsan sötétedik – mosolyodott el Tófalvi. – Ez a sztori nem elég erős szerintem sem.

– Hát jó – vont vállat Szabó. – Ti mondtátok, hogy mindenki gyanús, és mindent, ami gyanakvásra adhat okot, vizsgáljunk meg. Nekem lett volna olyan ötletem, hogy szereljünk fel még egy kamerarendszert, amin csak mi láthatjuk a képet.

– Ez teljes őrület! – Tófalvi kiakadt. – Figyeltessük meg a megfigyelőrendszert? Ilyen hülyeséget már rég hallottam.

– Ez egy lehetőség – vonta meg újra a vállát Szabó. – Nem én találtam ki, hogy figyeljük az alkalmazottakat, sőt őszintén szólva azóta háromszor annyi a munkánk… De mindannyiunk érdeke, hogy többé ne fúrják belülről a rendszert.

– Ki tudta volna megállítani a kamerát? – kérdezte Tófalvi.

– Végül is bárki – rázta a fejét a biztonsági vezető, miközben az informatikusra nézett. – Gyakorlatilag nyilván ki kellett várnia, míg az embereink mondjuk nem ülnek a monitorok előtt, de bárki, aki egy kicsit is ért hozzá. Márpedig akár az interneten is lehet gyorstalpalót találni.

– Ki volt bent akkor a cégnél?

– Hát ez az. Mindkét időpontot megnéztem. Az irodában az egyik időpontban Kóródi volt bent, a másikban senki.

– Senki? Hát ez is azt támasztja alá, hogy a felvetés maga is hülyeség – ingatta a fejét Varga. Aztán hozzátette: – Hát persze még bent voltak Botond emberei is, nem igaz?

– Személyeskedünk? Hova haladunk így?! – reagált indulatosan a biztonsági főnök.

– Nem haladunk semerre, úgy látom. De azért nézd meg, kik voltak azokon a napokon szolgálatban tőletek.

– És ha már gyanakszunk, érdemes visszanézni a felvételeket, visszamenőleg mondjuk egy-két hónapra alaposan – javasolta az informatikus a már egyébként is vöröslő arcú Szabónak. – Hátha van több ilyen pont is, és vagy kiindulunk a dátumokból, és a bent lévő kollégákat kilistázva talán okosabbak leszünk, vagy be kell látnunk, hogy hirtelen sötétedik.

Varga majdnem felröhögött. Arra gondolt, most már végre mindenki látja, hogy Szabón kezd elhatalmasodni az üldözési mánia.

– És mi a helyzet informatikailag? – fordult Tófalvi Nándihoz.

– Találtunk valakit, aki talán csőbe tudja húzni az Angyalház után kutakodót. De ez már sötét dolog, ebből maradjatok ki.

– Úgysem értenénk. Tehát továbbra is van érdeklődés az Angyalház iránt?

– Nem szűnik, bár óvatosabb lett, vagy óvatosabbak lettek, akik keresgélnek.

– Lehet, hogy azt sem tudják, mit keresnek – mondta Varga.

– Lehet, és nagyon reméljük, hogy így van, bár nem sok az esély rá – felelte az informatikus.

– És a cégnél? Levelezések, anyagok, esetleges külső behatolás?

– Folyamatosan figyeljük, de eddig úgy néz ki, a kollégák nem sárosak, és nem is akar bejutni senki a szerverünkbe.

– Na jól van. Akkor a dolgok mehetnek tovább normálisan, ahogy eddig – összegezte Tófalvi. – A kamerás dologba még be kéne vetni a visszanézést, az Angyalház iránt kíváncsiskodót pedig húzzátok csőbe – fejezte be a megbeszélést.

Varga nyugodtabban ment vissza az irodájába. Ezek szerint talán mégsem nyomozgat senki a cég körül, és nincs hadiállapot. Kóródi pedig legalább az ő munkája egy részét elvégzi ezen a héten, amíg nyaral, úgyhogy lazíthat egy kicsit. Volt nála néhány tabletta, a háziorvosa írta fel kimerültségre, egy erősnek titulált altatót pedig az alvászavarára, hát ki tudja, lehet, hogy bekap egy párat, aztán meglátja, milyen lesz a hatás.

Szonja

2015. július 28.

Krk, Horvátország

Odakintről csak a tücskök ciripelése és a tenger hullámzása hallatszik be az apartmanunk nappalijába. Forró az este, csillagos az ég, és tényleg, mi más koronázhatná meg a nyaralásunkat, mint az, hogy Marcival folyamatosan vissza-visszamegyünk az ágyba, mert végre van időnk egymásra, és újra felfedezzük a másik testét? Na jó, ezen most túl vagyunk, mert Leáék visszajöttek a kirándulásból. És éppenséggel a vacsora is elkészült, rákot vettek a piacon, fokhagymás, petrezselymes olajban sütöttük meg (bár étterembe akartunk menni, de Marci mára tervezte a nagy megbeszélést), salátát készítettünk hozzá, friss, ropogós kenyérrel tunkoltuk a fokhagymás olajat, friss petrezselymet szórtunk a kenyér tetejére, szóval felér a kajánk egy remek éttermi menüvel.

Kicsit csodálkozom, hogy Marci elég gyorsan megkedvelte Balázst, mert amikor megismerte, Balázs éppen elég híres volt, hiszen felderített egy környezetszennyezési bűnügyet, életveszélybe került, Hongkongban majdnem megölték őt és Leát, és mindehhez még nem volt harminc sem, szóval az ilyen srácok sokakat irritálnak. De persze Marci jó fej, és Leát is kedveli, szóval, ha eleinte nem is vette komolyan Balázst, később megállapította, hogy „normális gyerek”. Aztán volt valami védjegyoltalommal kapcsolatos ügye, amihez Balázs segítségét kérte, és azóta tényleg jóban vannak.

A kaja annyira finom, hogy a serpenyőt tisztára tunkoljuk, a rengeteg rák az utolsó szemig elfogyott, a hatalmas salátástál kiürült. Fehérbort iszunk, Lea mécseseket gyújt az asztalon, ezek a nyár legcsodálatosabb napjai. Pántos topban vagyok, persze le kellett volna fogynom ahhoz, hogy igazán jól álljon, meg egy farmersortban, a fehérneműm a bikinim, a kanapén ülök Marci mellett, amikor koccintásra emeljük a poharunkat.

Aztán Marci megkérdezi, akarom-e én összefoglalni, amivel Balázst és Leát mindjárt leterheljük.

– Én csak annyit szeretnék elmondani a saját védelmemben… – kezdem, de Marci közbeszól:

– Szerintem nincs okod arra, hogy védőbeszédet mondj.

– Oké, szóval csak annyit szeretnék elmondani, amit Lea már úgyis tud, hogy több okom is volt, amiért elfogadtam a GreenDaynél az állást: új munka, vagyis kihívás, és magasabb fizetés, vagyis a hülyén felvett kocsihitelem visszafizetése, meg a még hülyébben felvett hitelem visszatörlesztése, amit, mint tudjátok, egy Gucci csizmára költöttem, de mindegy, akkor még hülye voltam – hadarom. Meglepve hallgatnak. Balázs jóképű, fiatal, borzos hajú, tényleg nem jó ómen a barátnőmnek, de a nyerő kinézetével ellentétben elég sok gátlása van, valószínűleg a nagymenő ügyvéd apja miatt. Marci igazán férfias, Balázs még srácnak tűnik, ezt nem tudom, miért nyugtázom éppen ebben a pillanatban, úgyhogy vissza is terelem a gondolataimat a céghez. – Na szóval ez az előzmény. És most Marci beszél, mert ő többet tud a cég dolgairól már, mint én.

– Itt van nálam egy csomó anyag – mutat a laptopjára Marci, és felnyitja –, ami arra utal, hogy a GreenDay egyrészt pénzmosoda, másrészt nonstop csalások tartoznak a nem publikus tevékenységi körébe. – Balázs és Lea figyelmesen, bár láthatóan döbbenten hallgatja Marcit. – Van a félig legális csalássorozatuk, egy csomó EU-pénzt vesznek fel a semmire, előlegszámlákat adnak, felveszik a pénzt, de nem arra költik, amiről szól. Ez az egyik. A másik, amit lekövettem…

– Hogy követted le? Beléptél a cég szerverébe? És miért? – Balázs nem bírja ki, hogy ne kérdezzen közbe.

– Majd elmeséljük, miért és hogyan jutottunk el odáig, hogy elkezdtem egy kicsit utánajárni a GreenDaynek. A lényeg, hogy igen, bejutottam néhány ember levelezésébe és egyéb adataiba, ezen kívül most kaptam egy csodálatos anyagot, amit Szonjának adott a főnöke, csak némileg rejtjeles, szóval ezen még kell dolgozom, de megéri majd – és Szonja készített egy csomó másolatot publikus és kevésbé publikus anyagokról, számlákról is. Tehát igen, bent jártam többször is a rendszerben, és leszedtem olyan dokumentumokat, amelyekkel talán lehetne is kezdeni valamit, de…

– De…? Bizonyítékok? – kérdezi Balázs.

– Normális körülmények között bizonyíték lehetne ez a sok összegyűjtött anyag, és talán megállná a helyét egy büntetőügyben – már amennyire értek hozzá –, de azt feltételezem, hogy sajnos nem lenne elég. Ugyanis a szálak messzire vezetnek, nagyon erős a gyanúm, hogy nem áll meg az ügy a cégvezetésnél, hanem politikai körökben lehet fontos támogatójuk, vagy inkább támogatóik. Az EU-támogatás miatt fel lehetne jelenteni őket Brüsszelben, de mire a vizsgálat véget ér, Szonját utoléri a bosszújuk… És akkor még arról nem is beszéltem, hogy gyakran úgy adnak ki különféle pozitív szakvéleményeket és engedélyeket, ha lefizetik őket. Ráadásul – és ez adócsalás, de szinte biztos vagyok benne, hogy úgysem indulna vizsgálat – nagyon sok pénz fut keresztül a cégen. Tisztára mossák, és viszik is ki. És az a pénz… legalábbis a gyanúm szerint kábítószerből jön, és egy prostituáltakat működtető hálózatból.

– De ez nem minden – ingatom a fejem. Marci már mesélt nekem az Angyalházról, ami után a sötét weben és itt-ott egy nagyon régi hacker barátjával nyomozgatott, és arra jutottak, hogy valószínűleg drogterjesztő és prostituáltakat működtető házakról, vagyis hálózatról van szó. – A legfélelmetesebb, hogy volt már a cégnél korábban néhány olyan munkatárs, aki gyanút fogott, egy kis magánnyomozásba kezdett. És hát… meghaltak, igen fiatalon. Az egyikük élettársa szerint megölték őket.

– Egy huszonkilenc éves nőt, aki összeírt egy rakás gyanús tranzakciót, halálra gázolt egy sofőr, aki magára hagyta az áldozatát, majd másnap, mielőtt elkapták volna, öngyilkos lett. Büntetett előéletű volt a gázoló, feltehetően felbérelték, és aztán a halálával a hozzájuk vezető nyomokat is eltüntették. Az ügyet nagyjából tíz perc alatt lezárták. Egy ismerősön keresztül megszereztem az akta másolatát, és nem vitték túlzásba a nyomozást – magyarázza Marci. Látom Lea szemében a kérdést: most egy film forgatókönyvét adjuk elő neki?

– Az egyik biztonsági őr szeretné elhagyni a céget, de a GreenDaynél nem szokás felmondani, ráadásul ő túl sokat tud – folytatom. – Megkeresett minket, mert az elgázolt lány élettársától megtudta, hogy… hát azt, hogy előttünk sem tiszta az egész.

– Szonja ugyanis teljesen ártatlanul elkezdett érdeklődni a fiatalon elhunyt kollégái iránt – egészíti ki a mondanivalómat Marci. – Akkor akadt ki, amikor megtudta, hogy egy harminc körüli férfi, az elődje az irodájában halt meg. És tudjátok, milyen az emberi kíváncsiság: Szonja elment az elődje szüleihez, majd találkozott a volt barátnőjével és egy volt barátjával is, akik gyakorlatilag megerősítették, hogy a srác szerint egy marha nagy adócsaló pénzmosoda a GreenDay. Szonját pedig ismeritek: nem állt le, tovább kellett akkor már nyomozgatnia, és én is akkortájt kezdtem a cég dolgaira rákeresni és rákerestetni.

– Szóval a biztonsági őr megkeresett minket, és elmondta, hogy figyelnek, be van kamerázva minden iroda, le is hallgatnak bennünket, mert gyanakodnak és félnek a gyilkosságok óta – folytatom. – Ráadásul az új embereket, konkrétan hármat – közöttük engem – fokozottan figyelnek, így kiszúrták, hogy egy helyen tartózkodtam a megölt lány volt élettársával… konkrétan egy gyorsétteremben. Azt szerencsére nem tudták kifigyelni, amikor beszéltünk, de gyanakodnak rám, mert látták, hogy ugyanott voltunk, ami szerintük nem életszerű… Ennek ellenére abban egyeztünk meg a biztonsági őrrel – akinek, mint mondtam, nincs más vágya, mint hogy nyugodtan felmondhasson és ne érje utol őt a cég átka –, hogy leállítja bizonyos időre a kamerát itt-ott, és én lefotózom, ami kell. A végén már ő is fotózott, és azt hiszem, az elérhető kinyomtatott anyagokat lemásoltuk, sőt még a pénzügy páncélszekrényében is jártunk. Viszont a nagyfőnök irodájába, amit a kártyája nyit, akárhogy is szerettünk volna, nem tudtunk bejutni, és a cég második embere, a főnököm páncélszekrényét sem tudtuk kinyitni, mert egyedül neki van hozzá kulcsa, ráadásul számkombinációs is, szóval nem kockáztathattunk…

– Te normális vagy? – mered rám Lea.

– Igen. Most ezt még át kell beszélnünk, de csatlakozom Leához, és meg kell kérdezzem: normális vagy, hogy ekkora kockázatot vállalsz? Nem kételkedem benne, hogy igaz, amit elmeséltetek, ezért azt kell mondanom, anélkül, hogy alaposabban ismerném a részleteket, hogy életveszélyben vagy – hajol előre Balázs.

Marci tölt mindenkinek a borból. Ezt tényleg nehéz józanul végigpörgetni nekem is magamban.

– Értitek, hogy nem mondhatok fel, eleve gyanús vagyok…

– Oké, de még felesleges kockázatot is vállalsz, lebukhatsz, és akkor… – Lea teljesen kiakad.

– Mondjuk úgy tudom, Litvérváron vagy hol ti is komoly kockázatot vállaltatok…

– De mi nem egészen tudtuk, mibe megyünk bele, és hogy milyen veszélyek leskelődnek ránk – szögezi le Balázs. – Amúgy a mi ügyünk titokzatos baromfivésszel indult, szóval egyáltalán nem sejtettük, mibe csöppenünk…

– Jó. Én meg elvállaltam egy jó munkát egy környezetvédelmi, tehát jó ügyekért harcoló cégnél, magasabb fizetésért – mutatok rá. – És most szeretnék eljönni, amíg lehet, de nem hagyhatok szarban másokat, és a saját szabad eljövetelemet is csak úgy biztosíthatom, ha a bűnösök megbűnhődnek. Hát ennyi.

Próbálnak meggyőzni, de nem tudnak. Nem fogok rettegésben élni, legyünk már túl rajta, segítsenek, tegyünk feljelentéseket, és csukassunk le mindenkit, aki benne van – ezt szeretném, de persze tudom már, hogy ez sajnos egyáltalán nem ilyen egyszerű.

– Szóval… bármiben segítünk, de előbb vegyünk végig mindent. Milyen bizonyítékok vannak, nézzük meg az anyagokat – lép a tettek mezejére Balázs. Marci elismerően bólint. Pontosan ez volt az ő terve is.

És most már tudjuk, hogy a további napokat talán nem is a strandon fogjuk tölteni, hanem a laptop fölött görnyedve, jegyzeteket készítve, stratégiát tervezve.

Már nem érzem olyan elveszettnek magam. Négyen vagyunk, a párom a világ egyik legjobb informatikusa, Lea és Balázs pedig már bebizonyították, hogy milyen remek ügyvédek, és mennyire csavaros az észjárásuk. Remélhetőleg együtt minden egyszerűbb lesz.

Tina

2015. október 28.

Budapest

Éppen megérkezett a szobájukba a délelőtti kondizásból, és a fürdéshez készülődött, amikor halkan, de határozottan megszólalt a telefon a bugyijai között. Heves szívdobogást kapott, de kotorászni kezdett és felvette.

– Halló – szólt bele elhaló hangon.

– Én vagyok, tudod, hogy én vagyok – mondta Sándor.

– Igen. Tudom. Most egyedül vagyok, de…

– Tudom. Most van időnk. Menj be a fürdőszobába.

Tina engedelmeskedett.

– Mi van rajtad? – kérdezte a férfi. Szokatlan volt tőle a kérdés, és a lány már felkészült a telefonszexre. Olvasott ilyesmiről, könnyebb, mint a valóságos szex, csak beszélni kell hozzá.

– Edzőcucc, most jövök a konditeremből, de mindjárt leveszem – motyogta.

– Hát persze, hogy edzőcucc. Állj a zuhany alá, és utána vedd fel azt a kosztümöt, amit hoztam neked. Addig tartom a telefont.

Tina lerakta a telefont a mosdó szélére, és miután belépett a zuhanyzóba, behúzta maga mögött a függönyt, mintha figyelnék. Gyors tusolás után becsavarta magát egy törülközőbe, berohant a szobába, és észvesztő tempóban felöltözött abba, amibe a férfi kérte. Aztán visszament a fürdőbe, és a kezébe vette a mobilt.

– Jól van. Azért harisnyát is húzhattál volna – nyugtázta a férfi az átöltözést, Tina pedig ijedten nézte meg a telefonját. De nem, semmiféle kamerás hívás nem volt folyamatban. Hirtelen erős gyanúja támadt. Be vannak kamerázva, és ez az ember figyelheti? Erre még sosem gondolt. – Ezt csak gondolom. Amúgy a telefonodról csak én tudok, és hacsak nem mutatod meg a szobatársadnak, senki sem fog tudni róla – mondta a férfi, mintha belelátott volna Tina gondolataiba.

– Rendben – felelte a lány, de még egyáltalán nem látta tisztán a dolgokat.

– Nagyon messze vagyok tőled.

– Milyen messze?

– Egy másik kontinensen.

– Ó. Amerikában?

– Annál is messzebb. Majdnem egy teljes napig repültem.

– Húha. – Tina nem rendelkezett komoly földrajzi ismeretekkel, valamiért Új-Zéland meg Új-Guinea neve ugrott be neki, de aztán nem mondott inkább semmit.

– Itt nyolc órával több van – tette hozzá a férfi, mintha csak találgatásra akarná késztetni a lányt.

– Ó. Akkor ott már este van.

– Igen. Ausztráliában vagyok.

– Húha, a kenguruk földje! – A lány hirtelen, szerepéből kiesve, mint egy kislány lelkendezett.

– Igen, de tudod, azért mindennek ára van.

És Sándor, mintha csak ott ült volna a lány mellett, elkezdett mesélni. Hogy milyen csóró vidéki gyerek volt – na és, sokan vagyunk ilyenek, gondolta Tina –, mesélt a részeges apjáról és a megfélemlített anyjáról meg testvéreiről is.

Nem tudta, mennyibe kerülhet onnan a távolból ez a hívás, és miért éri meg a férfinak, hogy a gyerekkoráról meséljen. Na de ez tuti valami pszichés probléma, nem az ő baja. Ő csak hallgatott, és mivel az átöltözése óta piszkálta a rossz érzés, ezért nem kezdte el a körmét manikűrözni, pedig le kellett volna már vágnia olyan rövidre, ahogy szerette. De figyelmesen ült a bidé szélén a kosztümben, és hallgatta a férfit. Igyekezett csak rá koncentrálni, és nem azon tűnődni, hogy hol lehet a kamera. De majd megkeresi. Milyen szerencse, hogy a telefont rögtön eldugta, ahogy megkapta! Na de hogy fogja így feltölteni?

Sándor elmondta az összes lelki baját. Az anyját, aki jó útra akarta terelni, amikor zsiványkodott gyerekkorában, az apját, aki gyakran felpofozta, aztán a legjobb barátját, akivel együtt nőttek fel, az egyetemi évek után mégis egymás ellen fordultak, meg efféléket. Hát ezek egyáltalán nem érdekelték Tinát, mert Aranytárlón, ahol felnőtt, szinte minden harmadik családnak ilyen zűrös volt a története, hogy ne menjen messzire, például az övéké is. De hallgatott, és nem manikűrözött.

– És most add nekem, amit érdemelek! – jutottak el végül addig a pontig, mint mostanában gyakran. A lány nem gondolta, hogy ilyen távolságból is alázásra vár a férfi, de ha már így alakult, összeszedte magát. Felállt, mert állva jobban bele tudta élni magát a szerepbe. Most már könnyebben ment a dolog, mert az unalmas szobabiciklizések során kigondolta, miért lehet még leszúrnia Sándort. Most például arról is beszélt neki, hogy megvédhette volna az anyját gyerekkorában, de a vonal túlvégéről jövő zihálás megakasztotta, attól tartott, ott kap szívrohamot a férfi.

Ám aztán vége lett, elbúcsúztak, Sándor még azt is mondta, este, amikor a szobatársnője lent lesz a nappaliban, töltse fel a mobilt.

Szépen elrakta, és mire visszaöltözött nappali szerelésbe, Ramóna már meg is érkezett. Ő is sportolni volt, utána még jött a nőgyógyász, aki megvizsgálta.

– Mindjárt te leszel soron – intett Tinának, hogy mehet a vizsgálatra ő is.

Megint az az undorító vizsgálat. De az orvos hűvös műszerekkel nyúlt hozzá, gumikesztyűs kezével nem is, és mintát vett, meg vért is vettek tőle, aztán egy műanyag pohárba kellett vizelnie. Újra és újra megcsinálták ezt, annak ellenére, hogy óvszer nélkül semmit nem csinálhattak. Tina arra gondolt, amikor felhúzta a bugyiját, és a pohárral a kezében visszament a dokihoz, hogy nyilván csak nagymenő ügyfeleik vannak, akik nem kaphatnak el tőlük semmit, ezért ez a túlbiztosítás.

Ebéd után visszament a szobába, hogy olvasson. Vajon hogy gondolta Sándor, mi van, ha Ramóna belép, és ő egy mobiltelefonon olvas? Hát rögtön tudni fogja mindenki, de legalábbis Norbert. És a mai elszólás miatt már abban sem lehetett biztos, hogy egyáltalán előveheti-e a mobilt. Elhatározta, hogy rendbe rakja a lakhelyüket, és azalatt egy kicsit nézelődhet is, feltűnés nélkül. Így aztán pakolni és törölgetni kezdett, végignézett mindent. Két helyen sejtett kamerát, az egyik a füstelszívó vagy füstriasztó volt, amit a szoba plafonjának közepén helyeztek el, és volt benne egy apró, kékesfekete vagy sötét pont – nem merte alaposan megnézni, hogy ne lássa senki: gyanút fogott. A másik lehetséges pont az állólámpa volt, rajta fura lukakkal, amit eddig természetesen dísznek vélt. A fürdőszobában nem látta, hová rejthették, de biztos volt benne, hogy ott is van. Aztán a vécé következett. Na, ott egyszerűen sehol sem lehetett kamera. Végül is tiszteletben tarthatják őket legalább akkor, amikor a klotyón ülnek, nem igaz? Csak egy sima plafonlámpa volt, még egy tükör sem, egy papírtartó, és a vécé mögött egy kefe. Ennyi. Az ajtón a legegyszerűbb kilincs.

Szóval megvan, hol fog olvasni. Bevonult a Norberttől kapott könyvvel, amibe belerejtette a telefont. Lehet, hogy kifogott rajta a díler, aki miatt ide került, gondolta, de most majd ő veri át őket.

Szonja

2016. június 15.

Úton (Dohából Sydneybe)

Itt ülök Dohában egy kávézóban, netezem a telefonomon, kávét iszom, mint a normális emberek, leszámítva, hogy Légrádi Leaként utazom, az ő nevén van az összes létező beutazási engedélyem és vízumom. Van ESTA-m is, ha Amerikába mennék, de most Ausztráliába indulok, pedig sokkal szívesebben utaznék bárhová máshova, mint az ausztrál kontinensre.

Szólítják a Qatar Airways Sydney felé tartó járatának utasait. Kétségtelen, hogy lassan mennem kell, pedig ha nem üldöznék és menekülnék egyszerre, akkor ez az a reptér, amit akár tíz órán keresztül is élvezettel fedeznék fel, ha annyi időm lenne az átszállásra. De most más gondom is van, kihörpintem a kávémat, még egy gyors netes hívás, és indulok is. Ez tizenhat órás út lesz, még sosem repültem ennyit egyhuzamban, és eddig azt sem tudtam elképzelni, hogy létezik olyan repülő, amelyik ennyi ideig egyfolytában a levegőben van.

A beszállásnál már a kapu előtt várakoznak az utasok, aztán elindulnak az első sorban állók, lassan majd én is feljutok. Egy kisbőröndöt húzok magam után, igyekszem senkire sem nézni, sajnos nem tudok elfeledkezni a körözésemről.

Az ablaknál kapok helyet, ennek nagyon örülök. Egy francia pasi segít felrakni a bőröndömet a felső tárolóba, miután kiveszem belőle a laptopomat. Becsusszanok az ablakhoz, elrendezem a párnát és a takarót, és megállapítom, hogy szerencsére meglehetősen nagy hely van a lábamnak a sorban.

Két huszonéves, szőke ausztrál lány ül mellettem, idáig ez is jól alakult, de csak akkor nyugszom meg, amikor kigördül velünk a nagy gép, már utazunk a kifutópálya felé, és ekkor kioldódik belőlem a feszültség, szinte azonnal elalszom.

Legközelebb a levegőben ébredek, a felszállás után frissítőt szolgálnak fel, és kiosztják az étlapot. Kapcsolgatni kezdem az előttem lévő üléstámlán a monitort a távirányítóval, filmet keresek, vagy játékot, még nem is tudom. Végül megállapodom egy filmnél, az a címe, hogy Hogyan legyünk szinglik, vígjáték, remélem, feldob egy kicsit, és nem arra emlékeztet majd, hogy jelenleg hivatalosan éppen szingli vagyok, és körözött bűnöző.

Közbejön egy italkínálás, ezalatt megállítom a filmet, aztán nézem tovább, néha nevetek, végül is tényleg kikapcsol. Utána megszólít a mellettem ülő lány, és beszélgetni kezdünk.

Sydneyben élnek, Európában jártak a barátnőjével, Olaszországban, Portugáliában, Spanyolországban, a végén elmentek Londonba, onnan pedig már hazaindultak.

– Jártál már Sydneyben? – kérdezi a szemüveges lány, Emma.

– Sosem – felelem nem túl jó érzéssel. Ha rajtam múlik, most sem megyek, gondolom.

– Nagyon fogod élvezni! Kicsit hasonlít Barcelonához – lelkesedik Jane. – Mennyi időre jössz?

– Hol fogsz lakni?

– Tervezel kirándulást is?

– Tudsz szörfözni?

Csak úgy záporoznak rám a kérdések.

– Pár hétig maradok. – Persze fogalmam sincs róla, azt hiszem, a vízumot három hónapra adták meg. – Még nem tudom, hol fogok lakni… Először is Sydneyt szeretném megismerni, de majd kiderül… És hát… igen, szörfversenyzőnek készültem, de az már nagyon régen történt, és a legvadabb tenger, ahol edzettem, az Adria volt.

A lányok szemmel láthatóan örülnek a válaszaimnak. Egyikük kikér mindannyiunknak egy-egy üveg bort. Kitöltjük és koccintunk. A gépen felszolgált vörösbor testes és finom, szinte az első korty kisimít kívül és belül.

– Nem tudod, hol fogsz lakni? – kanyarodik vissza Emma.

– Nem. De tudjátok, egy kis rekreációs úton vagyok – kezdek a mesébe, ami Leáról szól. – Barcelonába is úgy érkeztem, hogy nem volt szállásom.

– És pasi? – kuncog Jane.

– Pasi… van egy otthon, de a kapcsolatunk: bonyolult – felelem. Többször is végiggondoltam már a mesét, ami hihetőnek tűnik, és nem fog senki sem utánajárni a dolgoknak.

– Lakhatnál nálunk – javasolja Jane. – A Hyde Parknál bérelek egy lakást az egyik barátnőmmel.

– Dehogy fog nálad lakni! Kit érdekel a Hyde Park? – vág közbe Emma. – Van Magyarországnak tengere? – teszi fel a nagy kérdést. Rázom a fejem. – Na látod – fordul Jane felé. – Nálunk kell laknia! Mondd, van kedved a Bondi Beachnél lakni? Nekem van ott egy saját kétszobás lakásom, a szüleimnek köszönhetem, az egyik szobát ki szoktam adni. Éppen májusban költözött ki a bérlőm. Nem adom drágán…

Szóval mire megérkezik a meleg étel, salátával, desszerttel és egy újabb kis üveg borral, üdítővel, addigra van két új barátnőm és van egy szobám Sydneyben, a Bondi Beachnél. És van már kirándulásokra is tervem, sőt van egy kölcsön szörfdeszkám, amit Emma nélkülözni tud, képben van egy Ted és egy Jesse nevű srác, szóval az egész csupa gondtalanság, de nekem képben van a GreenDay-féle összeesküvés és cégek központja is, szóval a mosolyom bár valódi, de a félelem azért összeszorítja a gyomromat.

De a csajok nem hagynak békén. Úgy mesélnek Sydneyről, a Harbour Bridge-ről, a bulihelyekről, a Rocks nevű negyedről (ha jól vettem ki a szavaikból), a péntek és szombat estékről a Darling Harbour nevű kikötőben, egy parkról, ami tele van madarakkal, lepkékkel és denevérekkel (igen, denevért mondtak), mint a leglelkesebb utazós vloggerek a legújabb videójukban.

Így aztán, hogy az ülés is kényelmes, a bor is ellazít, a társaság is feldob, szinte csodálkozom, amikor ereszkedni kezd a gép Sydney fölött.

Valami elkezdődik, és ha valaha is elhagyom Sydneyt, akkor az azt jelenti majd, hogy elég erős voltam – ez a gondolat fut át az agyamon landolás közben.

Tina

2015. október 30.

Budapest

A paplan alatt is lehetett olvasni, nem csak a vécében. Oda nem lát be egyetlen kamera sem, legalábbis Tina bízott benne. Ramóna este dolgozott, neki nem kellett lemenni. Azt hitte, megutálják majd a csajok, amiért „kilóg” közülük, de rájött, hogy inkább felnéznek rá: elért valamit, amire mindannyian vágytak. Azt, hogy csak egyvalakivel kelljen elmenniük. Nem mondta, hogy neki még csak szexelnie sem kell, ez biztosan kiverte volna náluk a biztosítékot. Néha halkan megkérdezték (mert az ügyfelekről nem beszélgethettek továbbra sem), hogy milyen trükkje van, amivel ezt elérte, de ő csak a vállát vonogatta. Mivel választ vártak tőle, azt felelte, talán valakire emlékezteti a pasit. Erre hallgatás volt a felelet, de elkezdtek felnézni rá, főleg amikor megtudták, hogy Norbert megint vitt neki egy használt, angol nyelvű könyvet.

Ez a könyv igaz történet volt, arról szólt, hogy egy amerikai író vett magának egy lepukkant szállodát valamelyik karibi szigeten, és ott próbált boldogulni. Nem volt olyan izgalmas, mint egy krimi, de érdekes, mert voltak benne pálmafák meg tenger, csupa egzotikus dolog. Színes volt a könyv borítója, és jól el lehetett rejteni benne a mobiltelefont, amikor bevonult az ágyba, és a paplan alá irányította az olvasólámpa fényét. Nem értett a megfigyeléshez, de gyanította, hogy nem állandóan nézik, ki mit csinál, hanem csak időnként. De hogy film is készülte az egészből (és például a szexszobákban történtekről), azt csak tippelni tudta. El sem hitte, hogy ilyen nagy mázlija van, hogy egy pasi megvette őt, ahogy itt mondták a lányok: „tokkal-vonóval”.

Most este ott feküdt az ágyban, fején a paplan, csak egy kicsi réssel, ahová bevilágított a lámpa fénye, bár nem volt rá szüksége. Az előző nap felfedezte, hogy megjelenik egy wifi-hálózat neve, de megjelent a lakat is mellette, vagyis kódra volt szükség. A hálózat neve Angelo volt, és gyanította, hogy a házban van internet. Úgyhogy most már második este azt próbálgatta, fel tud-e csatlakozni rá.

Arra jutott, hogy magyar kódot kell kitalálnia, vagy szám-betű kódot. Az utóbbi megfejtését kilátástalannak tartotta, de amennyire Norbertet megismerte, mégis valószínűbbnek tűnt, hogy egy szót kell keresnie. Norbert valójában a felügyelőjük és „madámjuk” is volt, így feltehetőleg szintén a házban lakott, bár Tinának fogalma sem volt, hol lehet a szobája. Csajok, lányok, veddmegamirevágysz, mindenféle hülyeséget bepötyögött, már csak kíváncsiságból is, de egyik sem jött be. Fel is adta és olvasni kezdett, Sándor tényleg feltett angol nyelvű könyveket az eszközre, úgyhogy belemerítkezett és ott felejtődött a történetben.

Éjfélre járt, amikor beugrott valami. Végül is hülyeség, de miért ne próbálja ki? Egy dal, ami az eltűnt gyerekekről szól, emlékezett rá. És ők itt mindannyian eltűntek, van, akit keresnek, másokat nem, megint másokat – így talán őt is – csak hivatalból. És ahogy hallotta Ramónától, valószínűleg a többieket sem keresik teljes erőbedobással. Rami mindig elmondta, mennyire szerencsések, hogy ide kerültek, mert aki nem tetszik nekik, vagy nem lehet vele beszélni, azt állítólag kurvasoron futtatják, nem ilyen jó helyen. Vagy egy vidéki házban, ahol szintén rémesebb az egész. Nekik csak dugni kell, szopni, azt is gumival, mondta Ramóna többször, és vállat vont hozzá, ki lehet bírni, ráadásul pénzt is kapnak majd. Ezt mindig elmondta, talán mert nem hitt benne igazán és így szuggerálta magába? Tina nem tudta, de az a dal ott motoszkált a fülében.

Úgyhogy visszament a beállításokba, kiválasztotta az Angelo hálózatot, és bepötyögte: runawaytrain. Nem volt jó a kód. Azért még nem adta fel, bár elkenődött. Beírta máshogyan is: RunawayTrain.

És láss csodát! Maga sem akarta elhinni, ami történt: megjelent a wifi jele a telefon kijelzőjén.

Úristen, rácsatlakozott!

Akár levelezhetne is, mert a webes felületről biztosan megnyithatná az e-mailjeit – csakhogy kivel váltana levelet? Sándor azzal nem volt tisztában, hogy nincs olyan ember, akivel kapcsolatba akarna lépni. Oké, Pici olyan ember lenne, de Pici sajnos már nem él. És hát nincs olyan órája a napnak, amikor ne gondolna rá, de senki más nincs, akivel akár egy üzenetet is váltana.

Viszont itt teljesen szabad az internet, azt néz meg, amit akar, arra keres rá, ami érdekli. Tehát: mit írnak Pici haláláról? Mit írnak róla, az eltűnéséről?

Megszállottan keresgélt, és nagy csalódással kellett megállapítania, hogy a pár hónappal korábbi hír – ma már nem az. Hát persze. Meghalt egy lány, aki nem hiányzott senkinek. Eltűnt egy lány, aki nem hiányzik senkinek. Mi a fenét írjanak róluk?

Akkor aztán eszébe jutott valami. Norbert egyszer úgy nevezte a házat, hogy angyalház. Rákeresett. Teljesen fals találatok voltak, egy filmhez kapcsolódtak, ilyesmihez. Angolul is rákeresett.

Ott már jóval több találat volt, persze félrevitték, legalábbis úgy tűnt, hogy az ő házukról semmi sincs a neten. Vagy bő negyven percig nézelődött, de semmi olyat nem talált, ami esetleg velük lehetne kapcsolatos. Végül egy chaten lyukadt ki. Véletlen volt, egy „Unicorn” nicknevű felhasználó angolul érdeklődött, tudja-e valaki, hol az Angyalház. Nagyon sok fura választ kapott, onnan kezdve, hogy a mennyországban, a felhők fölött, egészen a Karib-szigeteken át a „benned él”-típusú feleletig. A kérdező le is lépett. Tina a szája szélét harapdálva azon tűnődött, mit tegyen. Végül is nem gáz mondjuk angol néven beregisztrálni, majd ráklikkelni Unicornra, és írni neki egy sort, nem igaz?

Are you looking for the Angels’ House too?

Csupán ennyit írt, és el is küldte. Most ő Thx volt. Ez semleges, a thanks, a köszönöm rövidítése. Bárki lehet mögötte, fiú, lány, férfi, nő. Nem akarta azt sem leleplezni, hogy nem férfi – mert Unicorn valószínűleg az lehet. Talán azért választotta, mert az angyalok és az unikornisok ugyanazon a bolygón élnek? Elmosolyodott a paplan alatt. Aztán gyorsan bevitte a könyvet és a telefont a vécébe tölteni: kihúzta az elszívó csatlakozóját a dugaljból, belerakta a mobiltöltőt. Közben kilépett a wifiből, most már tudta a kódot, de semmi szükség rá, hogy valaki felfedezze a telefonját rajta, fogalma sem volt, ez hogyan működik, de jobb megelőzni a bajt.

Mialatt töltött a telefon, gyorsan lezuhanyozott, aztán kihúzta, bedugta maga mellé az ágyba, és a karibi szállodás könyvvel ringatta álomba magát.

Szonja

2015. augusztus 18.

Budapest

Mióta visszajöttünk a nyaralásból, nagyon furcsán érzem magam a cégnél. A fiúk feldolgozzák az anyagokat, és nekem ki kell tartanom addig, amíg kitalálunk valamit, ráadásul úgy kell kitartanom, mintha minden ugyanolyan lenne, mint azelőtt. A legnagyobb probléma, hogy be kellene jutnunk Varga és Tófalvi, de legfőképpen az utóbbi páncélszekrényébe. Ezt a múltkor a kisközért előtt odasúgtam Tóth Tibornak, a biztonsági őrnek, aki viszont azt felelte:

– Szonja, én nem gondoltam, hogy ez ilyen sokáig fog tartani. Nem tudom, meddig feszíthetjük a húrt, és azt sem, hogy meddig vagyok képes még ezt csinálni… Lehet, hogy hamarosan kitalálok egy krónikus betegséget, amivel hosszabb ideig táppénzen tartanak, szerintem úgyis jó úton vagyok hozzá…

Persze nincs nagyon más választása, maradnia kell, hiszen a cég nem fogja hagyni, hogy egy vérnyomásproblémával hónapokig betegállományban legyen, de nem lenne valami jó, ha éppen most omolna össze, amikor ezt a feladatot nélküle nem tudom megoldani.

Varga anyaga a pendrive-on egyébként eléggé erős és ütős, de Marciék szerint ez sem elegendő. Az anyagban az látható, hogy milyen „támogatói” pénzek milyen célokra lettek elköltve, de a célok eléggé homályosak, nekem ezeket kellett konkretizálni és összefoglalót készítenem. Teljesen egyértelmű, hogy kozmetikázásról van szó: jelentésről valaki felé, hogy hogyan mosta a cég tisztára a bejövő feketepénzeket. Az sajnos nem derül ki az anyagból, hogy hol landolnak végül ezek az összegek, ezt Marcinak kellene kiderítenie.

Ráadásul hétvégén apám is észrevette, hogy valami nagyon nincs rendben nálam, pedig igyekeztem normálisan viselkedni, kedves voltam Ancsival, az ikrekkel, de még a lovakkal is. Azonban a szétesés jeleit mutathattam mégis. Apám azt mondogatta, hogy ezek a zöldek kamuznak, meg ilyenek, és bár tudom, hogy régebben is szajkózott ilyesmit, most, ebben a helyzetben nem tudtam csak úgy elsiklani a szövege felett.

De semmi mást nem tehetek, ezt már átrágtam magamban is, Marcival is többször – mint hogy megpróbálom a lehető legtöbb terhelő adatot összegyűjteni. Persze, gondoltam én is arra, hogy azután csendben kilépek, és ha valakinek nem tetszik, hát az orra elé tolom a bizonyítékokat, ám ezzel csak ugyanolyan veszélyben hagynám a többieket a cégnél, és hát az én jövőm sem lenne olyan biztos, mert ki tudja, mikor ütne el engem is egy kocsi. Szóval nincsenek félmegoldások. Ez részint erőt ad, másrészt rohadtul félelmetes. Az a legfélelmetesebb benne, hogy nem tudom, meddig fog tartani, mire szabadulhatok: egy hónap? egy év? netán évek? Utóbbira gondolni sem merek.

Hát mit teszek? Eszem anyám tortáját, minyonját, krémesét, igyekszem odaérni a konditerembe esténként (általában nem sikerül), az M-es cuccaimat L-esre cseréltem, pótcselekvések az igazi lépés helyett. És még bent sem tudok senkivel legalább egy őszinte szót beszélni – leszámítva Tibort, a biztonsági őrt, akivel viszont az irodaházban jobb szóba sem állnom –, hiszen nem tudhatom, ki és milyen mélyen van benne a dolgokban. Nem hiszem például, hogy Nóra bármit is tudna, de már őrá sem tudok úgy nézni, mint amikor idekerültem. Vagy Kitti, aki a cég indulásától kezdve itt dolgozik… Hányszor foghatták be a száját pénzzel, sejt-e valamit? Nem jó érzés ránéznem, és mégis, egy héten legalább háromszor együtt ebédelünk, jópofázva, csivitelve.

Szóval lassan túlfeszül bennem a húr.

Ma délelőtt lesomfordál hozzám az egyik szakértőnk, és arra kér, hogy állítsam össze a másnapi sajtóanyagot. Jóságos ég, senki sem mondta, hogy holnap bármilyen sajtóesemény lesz! Hát arra nem nekem kéne összetrombitálnom a népet? Csodálkozva nézek rá.

– Csak kiküldésre, nem kell eseményt szervezned – nyugtat meg, lerak egy paksamétát az asztalomra, és megígéri, ha bármit nem értek, elmagyarázza majd.

Nem tehetek róla, de már őket is utálom. Bedarálta őket egy rendszer, és pénzért azt állítanak, amit kérnek tőlük. Most fellapozom az anyagot – kész őrület, hogy nem e-mailen küldik ezeket, a tévénél az e-mail és a videó volt a kézenfekvő anyagküldési útvonal –, és látom, hogy a napelemek energiamegtérüléséről szól. Ahogy belemélyedek, meghökkenve tapasztalom, a tanulmány összegzése azt mutatja ki, hogy Magyarországon, ahol nem olyan rendszeres és erős a napsütés, mint például Európa délebbi országaiban, a napelemek nem gazdaságosak, mert „előállításukhoz esetenként több energiára van szükség, mint amennyit megtermelnek”. Már rég nem internetezem – legfeljebb szigorúan szakmai ügyekben, és ez most a saját kíváncsiságomat elégítené ki – a benti gépemen, így a telefonomba írok be néhány keresőszót angolul. És bár a találatok nem Magyarországra vonatkoznak, de azért eléggé egyértelműen mutatják, hogy a napelemek teljes energiamegtérülése átlagosan kettő-négy év.

Tudom, hogy nem értek ezekhez a dolgokhoz, és azt is tudom, hogy aki az imént nálam járt, egy szakértő, de végigpörgetve vagy húsz találatot az is valószínű, hogy a mi szakértőnk téved. Egyetlen mázlim, hogy ezek a jelentések nem a nevem alatt futnak, meg én csak azért felelek, hogy az összeállított anyagok eljussanak oda, ahová kell. Nem tudom, mennyiért vállalja valaki, egy terület szaktekintélye, tudósa, hogy teljesen mást állítson, mint ami az igazság, de aztán eszembe jut, hogy a környezetszennyezéssel kapcsolatban a legnagyobb szennyezők külföldön is megvásárolnak elismert tudósokat is, hogy az általuk okozott kár mértékét mérsékeljék, vagy legalábbis elfedjék a szakértő „hiteles” véleményével.

Hát mi is ezt tesszük – fogalmam sincs, pontosan kinek kedvezünk, de nyilván azért teszünk keresztbe a napelem-forgalmazóknak, gyártóknak, hogy ne a zöldenergiát akarja fogyasztani a lakosság, ezért több pénz menjen bizonyos szolgáltatók és tulajdonosaik zsebébe. Szóval hazudni fogok, összeállítok egy közleményt, ami valószínűleg féligazságokat tartalmaz (vagy akár színtiszta hazugságot, nem tudom, mert nem értek hozzá), és holnap azt fogják elhinni az emberek, mert hiteles forrásból érkezik az információ.

Szerintem érthető, hogy egyre szarabbul érzem magam. Engem is benyelt ez a nagy hazugsággépezet.

Tina

2015. november 2.

Budapest

Ma hallotta, hogy Norbert valakivel telefonon róla beszél.

– Nem engedhetjük ki, felügyelet alatt kell lennie mindegyiküknek… Engem nem érdekel, tudom, hogy kicsoda, és minden kérését akceptálom természetesen, de ha ezt a lányt, ezt a Tinát elviszi magával, akkor kell mellé valakit adnia, mert bebuktathat mindenkit! – emelte fel a hangját. – Én mondom, a legbiztonságosabb helyen van. Amúgy is, kurvára ki van nyalva a segge, a többi lányom dolgozik rendesen, ő meg csak olvasgat meg fetreng az ágyban. Szívem szerint adnék neki valami munkát a házban, csak félek tőle, hogy a végén még én szívnám meg, ha kiderülne… – Hallgatott, majd folytatta. – Rendben. Mondd meg neki, hogy nem biztonságos. Gondoljon magára, meg a hálózatára. Őt mindenki ismeri, ha egy ilyenbe belebukik, nemcsak a hálózatot rántja magával, hanem mindent, érted? … Jó, mondd meg neki, hogy nem érdemes egy kis ribancért kockáztatnia. Itt jó helyen van, elviseljük, hogy nem termel üres idejében, mert kifizetik, de ne akarjon hercegnőt csinálni a kis békából.

Mindössze egyszer hangzott el a neve a beszélgetésben, de anélkül is kitalálta volna, hogy róla van szó. Ribanc, meg béka… Mondtak már neki annyi mindent, de Norbert eddig mindig kedves volt vele. Igazság szerint nemcsak vele, hanem mindannyiukkal. Nem éreztette, hogy ő az őrük, a fogva tartójuk. De most Tina pipa volt rá, mert úgy érezte, belehazudott a szemébe, amikor megdicsérte. További tűnődésre is okott adott számára a beszélgetésfoszlány, amit meghallott: ezek szerint Sándor ki akarja költöztetni őt a házból? Bár egyre jobban kezelte a férfit, azóta már telefonon is, tehát előbb-utóbb át tudja vágni, ha akarja, viszont tartott tőle, hogy egy új helyen akár még szorosabb őrizet alatt lenne. Ki tudja, talán az irodájába költöztetné, ahol fegyveres őrök figyelnék a mozdulatait? Mert Sándorból kinézett egy ilyen irodát, és Norbert is valami ilyesmire utalhatott.

Valójában örült neki, hogy Norbert nem akarja elengedni. Innen is nehéznek látszik a szökés, de egy erődből aztán még inkább. Nem élhet évekig rabságban, még ha volt is olyan lány a házban, aki már több mint két éve ott lakott. Neki a két év azt jelentené, hogy Pici drogdílerét sosem találja meg.

Belehúzott a biciklizésbe, most egyedül volt a teremben, mert a többi lány még aludt. Ő a tévét nézte, már amit megengedtek neki. Egy dél-amerikai szappanoperát adtak a csatornán. A képernyőre meredve bicajozott, de a gondolatai máshol jártak. Nem is kellett kutatnia a szemével, hiszen tudta, hogy az edzőtermet is bekamerázták.

Amikor leszállt a bicikliről, az edzőterem kis fürdőjében lezuhanyozott, és pulcsiban elindult a tetőre. Az volt kiadva nekik, hogy – hacsak nem esik az eső – napi húsz percet ott kell ücsörögni, ahol nyáron a lányok napozni szoktak. Tina sejtette, hogy emberi színt akarnak nekik, nem olyat, mintha egész évben a négy fal között lennének, mert a vendégek sem biztos, hogy buknak a vámpír külsejű lányokra.

Aztán csatlakozott a többiekhez a reggelihez, és amikor ők kondiztak, felment a szobájukba. A vécében beüzemelte a telefonját, és megkereste azt a fórumot, ahol chat üzenetet küldött Unicornnak. És a privát üzeneteknél ott volt a válasz is a fórumon!

Yes. Do you know something about it?

Vagyis, hogy tud-e valamit az Angyalházról, mert Unicorn is azt keresi.

Gyorsan begépelte: Probably I have some info.

Vagyis talán van némi infója.

A válasz magyarul érkezett.

Beszéljünk róla!

Hevesebben kezdett verni a szíve. Tehát egy magyarral levelez, aki az Angyalház után kutakodik.

Ki vagy? – pötyögte be némi tűnődés után.

Valaki, aki érdeklődik.

De miért? – Fogalma sem volt, hogy valami új kliens lehet, aki nem talál oda? De ezt persze nem tartotta valószínűnek. Ide csak az talál ide, akit Norberték akarnak. És valószínűleg nem is keltik hírét a dolognak az ügyfeleik. Akkor hát a rendőrség? Tina olvasott már néhány krimit, amiben a nyomozók beépültek, és hol az áldozat, hol a bűntárs szerepét vállalták, hogy megtalálják a főbűnöst. Na most neki a nyomozók sem tettek volna jót, mert ha megtalálják, visszatoloncolják abba a rémes intézetbe, vagy esetleg egy annál is rosszabb helyre, és kezdheti újra a sulit valami szenyózós társaságban.

Én sem tudom, te ki vagy. Ha egyikünk sem bízik meg a másikban, nehéz lesz továbblépnünk. – Ez a válasz érkezett. Tina felhúzta a lábfejét is a vécédeszkára, amin ült, és töprengett, mit válaszoljon.

Kezdd te. Bízz meg bennem te. – Ezt felelte végül.

Én azért keresem az Angyalházat, mert további információhoz vezethet. Valakiket keresek, akiket csak az Angyalházon keresztül tudok elérni.

Tina sóhajtott, majd írni kezdett.

Melyik Angyalházat keresed valójában?

??? Hát több is van? – érkezett azonnal a kérdés.

Úgy tudom, igen. De én csak egyet ismerek… – Pontokat rakott a végére, és nem tudta, nem szólta-e el magát. Még hozzátette: – Mit tennél, ha megtalálnád?

Még csak azt sem tudom, mi folyik ott. Sejtésem van, de biztos tudásom nincsen.

Ó. Akkor Unicorn csak hallotta az Angyalház nevét, és kíváncsiskodik? Még egyszer megnézte, hogy üzenetben leveleznek-e. Majd írni kezdett.

Ez vajon biztonságos, ahol beszélünk?

Várnia kellett a válaszra, de megérkezett.

Vannak ennél biztonságosabb csatornák is. Elvileg az üzemeltetők nem látják a privát üzeneteket, de szerintem van rá módjuk, hogy belenézzenek. Ez egy amerikai chat, amerikai szerveren megy, nem hiszem, hogy belenéznének, de sosem lehet tudni. Tudok természetesen biztonságosabbat.

Tina írni kezdett.

Jó, legyen a biztonságosabb.

Jött is egy kérdés:

Be tudsz jelentkezni a Bleepbe? Elküldöm az elérhetőséget. Huszonöt másodperc után eltűnnek a felhőből is az üzenetek, viszonylag biztonságosnak mondhatom. Egyikünk sem tud meg a másik tartózkodási helyéről, számáról semmit.

A lány a homlokát ráncolta: Bleep, felhő, viszonylagos biztonság? De megjött a link is, úgyhogy arra gondolt, most már folytatja.

Én nem tudom sem a telefonszámomat, sem pedig a jelszavamat, ha esetleg olyasmi kell hozzá. – Ezt meg kellett írnia.

Értem. Akkor van egy másik, egy webes lehetőség, írom a linket, az egy olyan csevegő, amihez nem szükséges applikáció. A Safariból vagy a Chrome böngészőből bele tudsz menni, beregisztrálsz, Thx legyen a felhasználóneved, vagyis inkább Thx9842, mert ez a felhasználónév nagy valószínűséggel nem foglalt, és Unicorn keresni fog. Ne adj meg valós adatokat a regisztráláshoz.

Húha, jó kis feladat. Unicorn valószínűleg sokkal jobban ért ezekhez a netes dolgokhoz, mint ő, ami persze nem csoda.

Pár perccel később már ott volt, és Unicorn be is jelölte. Privát ablakban voltak, ahonnan szintén eltűnik olvasás után az üzenet.

Unicorn: Szóval nem tudom, mi az Angyalház valós tevékenysége.

Thx9842: És mégis keresed?

Unicorn: Azt szeretném megtudni, kik és milyen szálon kötődnek hozzá. El kellene jutnom a tulajdonosi lánc csúcsáig.

Thx9842: Miért?

Unicorn: Mert keresek valakit.

Thx9842: Az Angyalházban lányok laknak.

Unicorn: Önszántukból?

Tina tétovázott. Mit is írjon? Ő maga nem önszántából került be, és a többiek sem, még akkor sem, ha már elfogadták, hogy ideig-óráig itt élnek, és alkalmazkodtak a szabályokhoz.

Thx9842: Nem egészen.

Unicorn: Milyen korúak?

Thx9842: Fiatalok.

Unicorn: 18 alattiak?

Thx9842: Igen.

Unicorn: Te is köztük vagy?

Legalább két percig tűnődött, mit írjon. De az, aki keres valakit az Angyalházban, nem valószínű, hogy zsaru. Miből gondolta ezt? Fogalma sem volt. Egyszerűen nem ilyen beszélgetési stílust várt egy nyomozótól. És valahol a szökés lehetősége is kezdett megcsillanni számára.

Thx9842: Nem zsaru vagy?

Unicorn: Nem.

Thx9842: Bizonyítsd be!

Unicorn: Nem tudom, hogyan bizonyítsam. Laptopokkal foglalkozom, meg számítástechnikával.

Thx9842: És miért keresed azt, akit keresel?

Sokáig várt a válaszra, már azt hitte, hogy nem is érkezik meg, hogy Unicorn lelépett a nagy tágas univerzumba, de végül mégis megjelent a következő sor:

Unicorn: Mert attól tartok, hogy köze van egy lány halálához.

Jézusisten, csak nem Picire gondol?

Thx9842: Fontos neked az a lány?

Unicorn: Nem akarom, hogy másokkal is megtehesse. De nem zsaru vagyok. Én a számítástechnika segítségével akarom megállítani.

Thx9842: Oké. Én is egy vagyok a lányok közül. Itt lakom.

Unicorn: Hol? Az Angyalházban?

Thx9842: Igen.

Unicorn: És a cím?

Thx9842: Azt nem tudom. Segítesz lelépni?

Unicorn: Lehet telefonotok?

Thx9842: Nem. Ezt egy… valakitől kaptam. Még a számát sem tudom.

Unicorn: A beállításokban meg tudod nézni. Saját számom, ezt kell keresned.

Thx9842: Inkább azt mondd meg, tudsz-e segíteni, hogy lelépjek. De nem mehetek vissza oda, ahonnan jöttem. Itt csupa olyan lány lakik, akinek nincs hová mennie.

Unicorn: Megpróbálom. De azt azért tudnom kellene, hol lehetsz, melyik környéken. Be kell kapcsolnod a térképek funkciót.

Thx9842: Olyan nincs a telefonomon.

Unicorn: Akkor a neten keresd meg…

Pár percig chateltek még, a lány kapott linkeket, majd elbúcsúztak, és valóban minden üzenet eltűnt. Tina megígérte, hogy megteszi, amit Unicorn tanácsolt neki, mert hitt benne, hogy leléphet. De most már ki kell mennie a vécéből, mert ha véletlenül ránéztek a monitorra, feltűnhetett, hogy több mint fél órát ült a mellékhelyiségben. Egyébként is elég gyakran tűnik el ott mostanában, nem akarta, hogy átkutassák a cuccait, és megtalálják a telefont.

De a reménysugár már felcsillant. Este majd megnézi a térképen, hogy hol lehet, már ha valóban lehetséges ezt megtalálni ezen a mobiltelefonon.

Szonja

2015. október 24.

Frankfurt

A vásárváros csak néhány villamosmegállónyira esik a hoteltől, amelyben megszálltunk. Környezetvédelmi világkiállítás, vagy hogyan is nevezzem, és az a „megtiszteltetés” ért, hogy Vargával és három környezetvédelmi szakemberrel mi képviseljük a GreenDayt, sőt egy kicsit Magyarországot is (annak ellenére, hogy vannak itt más magyar cégek rajtunk kívül). Egy négycsillagos bizniszhotelben szálltunk meg, és az én javaslatomra megyünk villamossal a kiállításra. Varga felröhög, ő már taxit rendelt volna, de a villamos ott áll meg közvetlenül a hotel előtt.

Van egy standunk, ahol már napok óta ott dolgoznak a diákok, akiket Vargáék beszerveztek: több nyelven beszélnek, és szórólapokat osztogatnak, meg az elmondhatatlanul gyönyörű prospektusokat, amelyek alapján csak annyit lehet megtudni a GreenDayről, hogy Kelet-Európa egyik legelkötelezettebb környezetvédelmi cége, amely örömmel támogat minden zöldprojektet, a megújuló energia mellett teszi le a voksát, blablabla. Valóban gyönyörű a prospektus, én nyomtattattam ki újrahasznosított papírra, sokkal drágább volt amúgy, mintha normális műnyomóra készítették volna. De Varga és Tófalvi azt mondták, legyen a lehető „legzöldebb”. Magamban már röhögtem a szakértelmükön, de azért siralmas is volt a helyzet.

Tófalvi is megérkezik egyébként holnap estére, egy vacsorára, amelyre szerencsére én nem vagyok hivatalos, de megy is vissza Budapestre rögtön utána – hogy milyen géppel, arról lövésem sincs, merthogy szerintem éjjel már nem járnak a menetrend szerintiek.

Hát mi a dolgom? Holnap már a zárónap lesz, mi szombat reggel érkeztünk, akkor még csak lézengtek, de már beálltam a standunkhoz, ma a stand mögött állok, beszélgetek az érdeklődőkkel, osztom a szórólapjainkat, dossziéinkat, állok a kivetítőnél, amely egy teljesen zöld Európa képét mutatja. Úgyhogy ezt teszem majd, amint odaérünk. Leszállunk a villamosról, bejutunk, és már a stand mögött állok Vargával és a szakértőinkkel (akiknek lesz megbeszélésük is külföldi partnerekkel), és igyekszem megszólítani az arra járókat. Hogy miért? Magam sem tudom. Itt, most, a vásári hangulatban, ahol mindenki hisz egy jobb világban, egy újjászülető bolygóban – kivéve nyilván Vargát és talán a meghasonlott szakértőinket –, én is fellelkesülök, és pillanatokra elfelejtem, hogy mekkora átverés része vagyok magam is.

Egy jól sikerült nap után este a belvárosba villamosozunk, Varga már meg sem próbál taxit hívni, de mindössze tán két megállónyira esik a nagyon klassz történelmi centrum. El is döntöm, hogy holnap délelőtt, a szabad óráimban beszaladok körülnézni.

Csak a negyedik étteremben kapunk helyet, a város tele van, Varga dünnyög is, szidja magát, miért nem foglaltatott helyet, amikor tudta, hogy a kiállítás miatt telt ház lesz. Végül olasz étteremben eszünk, ahol szintén telt ház van, de egy asztalt felszabadítanak az ideges és túlterhelt pincérek. Míg Varga nem törődik velük, én sajnálom őket, rengeteg hülye vendégnek kell megfelelniük, tuti alkalmatlan lennék erre a munkára.

Vacsora alatt négyen elfogyasztunk három üveg bort, ebből szerintem egyet Varga egyedül tesz magáévá, a szakértők elmesélik, milyen külföldi technológiák átvételében lenne érdemes gondolkodni, én halálosan unatkozom, de úgy nézem, Varga is. Sőt a mi borunkat vedeli, és a végén még rendel mindenkinek két kör konyakot. Én az enyémhez hozzá sem nyúlok, és felállva, induláshoz készülve látom, a főnököm ledönti még az én érintetlen adagomat is. A taxiban előre ültetjük, szerintem egyikünk sem akarja, hogy Varga az ölébe hányjon.

Amikor visszaérünk a hotelhez, kicsit dadogva megkér, maradjak lent vele, amíg elszív egy cigit. Nem is tudtam, hogy dohányzik. A dohányzóknak kijelölt rész a hotel mellett, a bejárathoz közel van, ott ácsorgunk.

– Faszom az egészbe – mondja váratlanul a főnököm. Akkor jövök rá, hogy be van rúgva. Egész idáig elég jól titkolta a részegségét. – Kuuuvára unom már. – Kicsit érthetetlenül beszél. Állok mellette tovább. – Ez az egész, érted… a zöld faszom… meg minden…

Nem válaszolok, mit is mondhatnék?

– Persze te makulát… izé… makulátlan vagy. De mi itt vagyunk, és érted… a nehéz helyzetekben is itt kell lennünk. Hát csoda, csoda, hogy gyógyszerekre van szükségem? – motyogja.

Akárhogy is, remélem, hogy nem most tesz nekem vallomást a gyilkosságokról, mert ha holnap eszébe jut, én is jó nagy veszélybe kerülök.

– Mindenkin nagy a nyomás. Na menjünk aludni – javaslom. – Holnap korán kelünk, és Tófalvi is megérkezik…

– Az a fasz – bólogat Varga. – Nem is lenne baj vele, de annak a nagyembernek a seggében van a nyelve. Nehéz a strómanok élete… meg azok az izé… off… offshore cégek… – egyre lassabban forog a nyelve.Bár részint maradnék, hogy mindent kiszedjek belőle, mindent, amit csak lehet, másrészt érzem, mekkora slamasztikába kerülök, ha tovább beszél. Ki tudja, másnap emlékszik-e majd rá? Anyám például mindenre tisztán emlékezett másnap, úgy értem, egy nappal azután, hogy a pusztán a csikóssal felöntött a garatra. – Pedig a Kőszikla jó gyerek volt, tudod… De beszippantotta ez a… politika vagy mi a faszom… Nem konkrétan politika, de mégis ott van a nagyfőnök… a nagy fasz seggében, és ő úgy mozgatja, mint egy marine… mario…nett bábut… Mert neki a nagyember a főnöke. És mindannyian tőle függünk, tudod? Meg azoktól a fasz politikusoktól… Mert itt aztán azért többen is vannak, de a nagyember a legnagyobb ember, az óriás, tudod?

Elnézek a sötét estébe. Látom, ahogy kanyarodik és elhúz az úton a villamos. Nem tudom, mit tegyek. A szívem majdnem kiugrik a mellkasomból. Kíváncsi vagyok, falnám a folytatást, de a másnapra is gondolnom kell. Nem akarhatom, hogy kinyírjanak két nappal a hazaérkezésünk után.

– Mert Tófalvi, a… Kőszikla a legjobb abban, hogy a pénz… izé… tudod, ezt nem mondhatom, mert pénzmosás.

Jóságos ég. Mi a francot csináljak?

– Holnap korán kelünk – teszek egy gyenge kísérletet, hogy fejezzük be a mai beszélgetést.

– Nekem az Orsi miatt ez gáz, tudod. Az Orsi a legszebb nő… meg minden… ő vitt el az előző kapcs… – csuklik, majd újra rágyújt – kapcsolatomból… és az Orsitól születtek a gyerekeim, meg gyönyörű… Ha megtudja, hogy pénzt mosunk a nagyembernek, meg nyakig szarosak vagyunk… hát úgy elhagy, mint a huzat… – Olyan képet vág, mint egy kisgyerek.

– Menjünk – javaslom újra.

– Hát én inkább meg… megölöm magam – motyogja, aztán bejön utánam az épületbe. Én a másodikon kiszállok, ő továbbmegy, bár ezt csak tőlem tudja.

Kicsit remegek, amikor végre bejutok a szobámba. Azonnal hívom Marcit, és elsuttogom, amit hallottam.

– És ki lehet a nagyember? – kérdezi.

– Jó isten, hát honnan tudjam? Annyira drukkoltam, nehogy kiejtse a nevét, és holnap elüssön a frankfurti villamos – suttogom idegesen.

– Dehogy üt. Holnapra azt sem fogja tudni, hogy mondott neked valamit.

– Hát ez a mai fejtörő. Hogy ki lehet a nagyember – állapítom meg.

– Hiányzol.

– Te is. Holnapután talizunk.

Tina

2015. november 3.

Budapest

– Már haza is értél olyan messziről? – kérdezte Sándort. – Én, ha egyszer eljutnék, biztos ott maradnék hetekig, vagy akár hónapokig.

– Csak dolgom volt – felelte a férfi nyűgösen.

– Olvastam róla régen. Koalát lehet simogatni, megsimogattad? Meg szörfözni lehet.

– Nem volt időm ilyesmire. Nem szörfözni mentem.

– Nem?

Sándor most először elnevette magát.

– Nem, Tina. Én nem szörfözgetni meg kirándulgatni járok, amikor elutazom.

– Üzletelsz? – Igyekezett ártatlanul feltenni a kérdést.

– Azt is – mosolygott Sándor, és belekortyolt a whiskybe, amit a nappaliból hozott magával. – Meg intézem a fontos dolgokat. Az ország fontos dolgait.

– Fontos ember vagy – bólintott Tina.

– Igen, de már kicsit unom.

– Unod?

– Aha.

– Akkor minek utazol?

– Mert muszáj. Mert ott van a cégünk központja, érted? Átível a világon. Ciprus, Málta, Karib-szigetek, aztán a végén, a legtisztább pont Sydney. És én duplán dolgozom. A cégügyben is, mármint úgy értem… nem az én cégeim, csak a szívügyem… meg az ország érdekében is, tudod?

– Húha. Igen.

– Na de most már mondd meg, mit csináltam rosszul.

– Hol utaztál? Repcsin?

– Hát persze.

– Az jó lehet.

– Jó, csak hosszú. De szerencsére first classon mentem, szóval… Á, nem tudod, mi az, ugye? Szóval van egy kis saját mini lakosztályom, olyan a first class. Nem kell emberekkel találkoznom, még a kapitánnyal sem. És ággyá nyitható az ülés.

– Akkor alhattál.

– Aha, már ha tudsz a repülőn aludni. De én folyton dolgozom. Ott is dolgoztam.

– Tényleg?

– És rád gondoltam.

– Ó – Tina elpirult. Tulajdonképpen jólesett neki, hogy valaki az életben egyszer őrá gondol. Nemigen tudott volna bárkit is megnevezni, aki rá gondolt volna valaha. Talán az anyja, ha józan volt? Nem, akkor biztos a pia után sóvárgott.

– De most már kezdjünk beszélgetni.

A beszélgetés ezek szerint azt jelentette a férfi számára, hogy Tina elkezdi ócsárolni őt. Hát jó. Belekeverte még a first classos utazását is, mert észrevette, hogy amint egy új valóságelem kerül a szövegébe, Sándor tekintete élőbbé válik. Ha ezt várja tőle, ezt fogja kapni.

Sándor jelezte, mikor van vége. Egy kézmozdulattal, mintha oroszlánidomár lenne. Aztán ahelyett, hogy panaszkodni kezdett volna neki, mint általában a találkozásaik során, megkérdezte:

– Akarnál kijönni innen, és csak az enyém lenni?

Úristen, mit mondjak, gondolta. A nemmel elsikálom magam, az igen pedig talán évekre, ha nem egy egész életre szóló börtönt jelenthet.

– Nem gondolkozom ilyesmin – motyogta, és a vállát vonogatta közben.

– Hát akkor most gondolkozz rajta.

– Velem itt rendesek. Te is rendes vagy velem. Itt tudok tévét nézni, biciklizni, angolul olvasni, meg szép ruháim is vannak – sorolta. Aztán hozzátette: – Van saját ágyam is. Meleg van, rendesen fűtenek. És még tusfürdőm is van. Ha elfogy, kapok újat.

– Úristen, te gyerek! – A férfi odaült egészen mellé és átölelte, közben a szemébe nézett. Tina érezte a whiskygőzös leheletét. – Hát neked már ennyi elég is…

– Lehetne rosszabb – vonta meg újra a vállát.

– Igen, de én sokkal jobbat adnék neked. Saját helyen laknál. Tévézhetnél, amikor csak akarsz. Nem kellene osztoznod a szobán.

Csak bámult Sándorra. Szóval tényleg nem adta fel, el akarja vinni innen. Saját lakás? A krimikben ez nem sok jót szokott jelenteni. Persze ez nem krimi és Sándor nem emberrabló, de akkor is. Biztosan őrizné őt, nehogy feladja, ha már olyan nagy embernek hiszi magát. Vagy…? Lehet, hogy nem is akarná feladni? De hát akkor kivel találkozna? Itt legalább itt vannak a lányok. Ramóna és a többiek. És van célja, megkeresni Pici dílerét, azt, akitől a halálos cuccot vette, és elbánni vele. Hogy a fenébe kerülne ki abból a flancos lakásból?

– Én örülök a szobámnak – felelte az igazságnak megfelelően végül. – Ramóna rendes lány.

– Azt sem tudod, miről beszélek – a férfi talán bosszús volt, talán nem. – De nem baj. Előbb-utóbb mindketten ugyanazt fogjuk akarni.

Most anélkül ment el, hogy a napjairól beszélt volna Tinának. Pénzt is elfelejtett adni neki, de a lánynak sem jutott eszébe, csak később, amikor már a paplan alatt internetezett.

Unicorn ébren volt, és amint bejelentkezett nála, visszajelzett.

Thx9842: Azt hiszem, tudom a címet.

Unicorn: Remek!

Thx9842: Segítesz lelépnem? Nem akarok addig sem razziát, sem semmit, amíg nem segítesz.

Unicorn: Én sem akarok razziát. Nagyobb tervem van.

Thx9842: Hogyan fogok megszökni? Itt mindig őriznek minket. Mindig. Még a kertbe sem juthatunk ki.

Unicorn: Kitalálom. Jelezni fogom.

Thx9842: Mennyi idő még? Mert a pasi, akiről írtam, ez a Sándor el akar vinni innen. Egy saját, gondolom, őrzött lakásba. Nem akarok menni, mert onnan biztosan nehezebb lenne megszöknöm.

Unicorn: Miért gondolod?

Thx9842: Mert ide is gyakran sofőrrel meg mindenféle emberekkel jön. Amikor iszik… De lehet, hogy sosem ő vezet.

Unicorn: Mit tudsz róla?

Thx9842: Most jött meg Ausztráliából, első osztályon utazott, a céges ügyeit intézte.

Unicorn: A céges ügyeit?

Thx9842: Aha. Azt mondja. Valami nagyember.

Unicorn: És Sándor az igazi neve?

Thx9842: Nem láttam a személyijét, de gondolom. Mikor szökhetek meg?

Unicorn: Add meg a címet, és megígérem, hogy egy héten belül megszöktetlek.

Thx9842: Lehet, hogy sok az egy hét. Az utóbbi időben rendesen beindult, még Sydneyből is felhívogatott.

Unicorn: Megpróbálom előbb. Add meg a címet, és holnap jelentkezem.

Thx9842: Az irányítószám a térkép szerint 1181.

Unicorn: Tizennyolcadik kerület. Kérem a címet…

Amikor befejezték a chatelést, Tina azon gondolkozott, vajon miféle ember lehet ez az Unicorn. Férfi, húsz fölötti, így tippelte. De hogy mit akar az Angyalháztól, arról gőze sem volt. Mondjuk ez nem is az ő dolga. Ha segít neki kiszabadulni, akkor azt csinál, amit akar. És neki már volt is egy terve. Talán még Unicorn is segíthet a megvalósításában, információért cserébe.

GD főhadiszállás

2015. november 4.

Budapest

– Micsoda? – Tófalvi eltartotta magától a telefont, és rámeredt.

– Igen, én mondom neked. Nem tudok mit kitalálni, el akarja vinni az egyik lányt.

– De hova a picsába? – Kövér izzadságcseppek gurultak le a homlokáról. Ez nem igaz, hogy a nagyfőnök kezd bekattanni. – Norbert, itt vagy még?

– Igen, de nem kellene ezt inkább személyesen megbeszélnünk?

– Értekezletem lesz. Mondd gyorsan, mit szeretnél, mit tegyek.

– Hát beszéld le róla sürgősen, mert rám nem hallgat.

– Miért akarja elvinni?

– Honnan tudjam? Mert csak a sajátjának akarja. De már így is az övé, érted, így tartjuk fenn a helyet meg mindent, hogy csak vele mehet el. De akárhogyan is az ő bulija, rendesen fizet, minden egyes napját fizeti.

– Ki a lány? Hány éves? Tud ártani?

– Valami intézetis. Tud, hogy a fenébe ne tudna. Egyrészt még nincs tizenhat, másrészt keresik, nyilván. És hát ismeri őt… de szerintem ne beszéljünk tovább telefonon.

– Rendben. Este találkozzunk az Europarkban.

– Hétkor?

– Ott leszek.

Letörölte a homlokát. Nem akarta elhinni, hogy mindenki kezd bekattanni. Varga már többször be volt lőve, látta rajta, ismerte jól, hiszen volt idő, amikor együtt buliztak, és szívtak is, nem is keveset. És most a nagyfőnök is… egy kis kurvát akar megmenteni. Nosza, vajon mit fog szólni a felesége? De ez a kisebbik probléma, Sándor felesége már sok mindent lenyelt, nem is tehetett mást. De a kiscsaj bármikor kitálalhat.

Nem véletlenül találták úgy ki, hogy ez a menő budapesti házuk, ahol csak tizennyolc alatti lányok lehetnek. Mert beteg dolog vagy sem, rájuk mutatkozott bizonyos körökben a legnagyobb kereslet. Politikusok, fehérgalléros bűnözők… leginkább politikaközeli emberek. Aztán amikor valamelyik lány betölti a tizennyolcat, és kikupálják addigra, akkor elviszik. Bécsbe, Prágába, van, akit messzebbre. Aztán még néhány évig csinálják, pénzt is keresnek, ők nem annyira zsigerelik ki őket – persze jobban fel is árazzák a lányokat –, mint azok a pitlák „madámok”, és kész, vagy visszajönnek és keresnek normális munkát, vagy azt csinálnak, amit akarnak. Akad, aki elmegy máshoz, akad, aki magánzó lesz, de sokan megpróbálnak normális életet teremteni maguknak a pénzből, amit ők megspórolnak nekik, állást keresnek, és akkor kezdik felfedezni az életet, a szerelmet. Szóval mindenkivel jót tesznek. Elég sok helyen van házuk, de külföldön csak tizennyolc felettiekkel foglalkoznak. Itthon még csak-csak kimagyaráznák, meg hát itthon tényleg mindent megoldanak a védőernyőjük miatt, de külföldön ezt már nem tudnák. Meg persze megvannak külföldön az embereik – ha valaki bukik, hát azok az emberek. Csak hát nem lett volna túl jó elveszíteni valamelyik európai nagyvárost, ahová szintén a krém járt a lányokhoz. Na mindegy, ezt az őrült Sándort le kell állítani, ha máshogy nem, akkor a kis bigét kell áthelyezni nagy titokban valahová. Talán inkább külföldre, bármilyen veszélyes is, mert itthon még képes és megtalálja.

Ezen még gondolkoznia kell.

A reggeli megbeszélésen azt mondták az emberei, Szabó és Nándi is, hogy nincsenek újabb gyanús nyomok. Az összes felvételt persze ezek a tetűk képtelenek voltak visszanézni, a sok munkára hivatkoznak, de hát el is évült ez a hülyeség a pénzügy páncélszekrényével, meg annak felcserélt tartalmával. Persze továbbra is tartani kell a legmagasabb készültséget, ahogy magában nevezte, mert akinek ennyi sara van, annál egyetlen hiba is végzetes lehet. Azt nem tudta, hogy Sándor mennyire szándékozna megmenteni őket. Lehet, hogy simán bedobná, feláldozná mindannyiukat? Természetesen ez hatalmas anyagi veszteséget jelentene számára, és neki a pénz meg a hatalom minden. Egyik nem jár a másik nélkül, úgyhogy a legnagyobbat mindenképpen Sándor bukná.

Most Vargát várta.

Ideje volt a frankfurti dolgokra koncentrálni, egy naperőmű-céggel elég jó kapcsolatot teremtettek, és ha a GreenDayen keresztül menne az eladás, akkor ők is megengedőbb kommunikációt alkalmaznának, és persze levennék a magas jutalékukat. Csakhogy ehhez ki kell szorítani a napelemes versenytársakat a piacról, és fogadása volt rá, hogy Sándor valamelyik cégen keresztül tulajdonrészt is akar majd a napelem-cégben, csak akkor ad zöld utat a tervhez és vállalja, hogy lobbizik a parlamentben a cél érdekében. Mindenesetre volt mit megbeszélnie Vargával, óvatosan kell a németekhez közeledni, de elég érthetően kommunikálni vele.

Varga Viktor a szobájában ült, és igyekezett összeszedni magát. Már bevett a kokainra két Xanaxot, hogy ne pörögjön annyira. Nem tudott rájönni, mit mondhatott bebaszva, ráadásul egy gyógyszerre piált, amikor vacsorázni voltak Frankfurtban, négyesben. Voltaképpen azóta ezen gondolkozott, de semmire nem emlékezett. Csak arra, hogy gyalog mentek oda, aztán rögtön rövidet rendeltek, aztán bort, utána megint rövid, közben a vécében bekapott két tablettát, amire nem kéne inni. Nem is szokott, de ott már kész volt. És hogy mi a faszt motyoghatott nekik? A taxiban elöl ült, erre emlékezett. De egy csomó filmszakadás kísérte a visszaemlékezést.

Csak remélte, hogy nem dumált el semmit. De biztos nem lehetett benne.

Most meg Tófalvi hívja, már megint valami új dolog, bár lehet, hogy az a napelemes együttműködés, ami miatt megvilágosodott az egyetlen frankfurti estéjén. Nagyon fasza lesz összevissza kommunikálni, most vagy támogatják a napenergiát, vagy nem, de ez az összevissza beszéd nem tesz jót a cégnek. Persze itt a pénz az isten. Már nem gondolta korrupciónak, hát mindenki korrupt, akit ismert, miért lenne pont a GreenDay tiszta?

Eldöntötte, hogy nem megy vissza az irodájába, hanem Tófalvitól egyenesen a parkolóba rohan és hazamegy. Orsival normálisnak kell lennie, mert a végén elhagyja az egyetlen ember, akit igazán szeret, és elviszi tőle a másik két embert, a gyerekeit, akiket imád.

A folyosón jött rá, hogy a páncélszekrénye kulcsát az íróasztalán felejtette, de már nem ment vissza érte. Le van szarva, a takarítók nem fogják kinyitni a páncélt, jobban félnek a kirúgástól, mint hogy ilyesmivel szórakoznának.

Szonja

2015. november 4.

Budapest

Túlórázom, mert Tóth Tibor szólt, hogy talált nekem valami érdekeset. Sms-ben megírta, hogy Varga íróasztalán van a páncélszekrény kulcsa. Ez persze még semmit sem jelent, de nyolctól, amikor már kiürült a cég, Tibor biztosít nekem egy órát, hogy bemehessek, sőt ő is bejön velem egy időre.

– Több kísérlet lehet, szerintem nem jelez sehol a páncél, arról tudnom kellene – mondja. Ugyanis a páncélszekrényhez számkód is kell, nem csupán a kulcs. Egy négyjegyű számkód.

– Elöl van a naptár? – kérdezem. Tibor az asztalra mutat. Igen, hülye vagy teljesen. Ott a naptár. Csak remélni merem, hogy egy pasi beleírja a munkahelyi naptárába – amit egyébként nyilván sosem használ – a felesége születésnapját.

Lapozni kezdek. Január: semmi. Február: semmi. Március, április, május: semmi. Június 14! Igen! Orsi szülinap, ennyit írt bele.

0614. Bepötyögöm, és Tibor berakja a kulcsot. Elfordítja, elfordul! Kétszer is, majd kinyílik az ajtó. Még levegőt sem merek venni. Benézek. A méretes páncélszekrényben mindössze néhány apró csomag van fehér tartalommal, pár levél gyógyszer, három köteg húszezres (elég nagy kötegek), és a felső polcon egy cédula. Nagyjából húsz centi a hossza, öt centi a magassága, és egy számokból és betűkből álló kód van rajta, majd alatta ennyi áll, kézírással, zárójelben: (én).

Előveszem a mobilomat, és lefotózom a kódsort, majd visszarakom pontosan oda, ahonnan elvettem.

Közben Tibor is közelebb lép, és a zacskókra mutat.

– Ettől pörög folyton. Kokain – mondja.

– Jézusom.

– Az meg biztos valami nyugtató – szegezi a mutatóujját a gyógyszerekre.

– Oké. Csukjuk be. Nincs benne semmi, a pénzhez, droghoz nem nyúlunk.

– Rendben. Lefotózta a cédulát, látszik a képen? Nemigen hiszem, hogy a közeljövőben ezt meg tudnánk ismételni.

Ellenőrzöm a fotótáramat, és bólintok.

– Megvan.

– Rendben. Most már remélem, valamit kezdenek vele, mert túl sokat húzódik ez az egész.

– Azon vagyunk – felelem. – Én is utálom.

Tibor visszazárja a páncélszekrényt, én meg már ott sem vagyok. Alibiből még a szobámba visszatérve kiküldök néhány e-mailt, aztán becsukom a laptopot, felveszem a kabátomat, kézbe veszem a táskámat, kezem ügyébe készítem a slusszkulcsot, és leoltom a villanyt. Már ott sem vagyok, esküszöm, az lenne a legjobb, ha soha többet nem kéne ide betennem a lábam.

Tina

2015. november 4.

Budapest

Unicorn: Péntek este, vagyis november 7-én lesz a nagy nap. Készülj fel, és tedd el a telefonod. Gondolom, nincs hová menned, igaz?

Thx9842: Megoldom.

Unicorn: Megoldjuk, mi befogadunk. Van kabátod? Elég hűvös van kint.

Thx9842: Nincs. Nem vagyok fázós. Hogy szököm meg?

Unicorn: Ezt most nem mondhatom meg. Arra figyelj, hogy amikor zűrzavar támad, vedd magadhoz a telefonodat, és rohanj! A Bókay Árpád utca és a Baross utca sarkán várlak kocsival, nézd meg a térképen már előre, hogy tudd, merre indulj. Nem mehetek közelebb, de ez csak két sarok lesz. Tudom majd, merről jössz, és ha gyanúsat látok, akkor elindulok eléd, és előbb felveszlek.

Thx9842: Minden cuccomat vigyem?

Unicorn: Dehogyis. Csak ami nagyon fontos. Én a telefonon meg az iratokon kívül mást nem vinnék.

Thx9842: Oké. Mikorra számítsak rá, és mire számítsak?

Unicorn: Sötétedés után. Tudsz addig is valamit mondani, hányan vagytok, hányan vigyáznak rátok?

Thx9842: Kb. tizenöt lány, van egy szervezőnk, és van egy kinti őr, néha kettő. De én most egyről tudok, aztán lehet, hogy tévedek. A kertbe nem mehetünk ki, nem tudom, mi van ott, ahogy azt sem, hogy milyen biztonsági dolgok vannak. Az biztos, hogy be van kamerázva, szóval ha a társad be akar törni és elvinni innen, akkor még ha sikerülne is, tudd, hogy jó kis film marad róla. Tehát jó lenne, ha álcázná magát.

Unicorn: Köszönöm, igyekezni fogunk.

Thx9842: Te miért nem itt leszel?

Unicorn: Mert én irányítok. Akkor pénteken, sötétedés után. Addig is vigyázz magadra.

Tina kikapcsolta a wifit, töltőre tette a telefont, és arra gondolt, hogy most már negyedike van. Három nap múlva Unicorn kiszabadítja, és elindulhat, hogy megvalósítsa a tervét. Eltűnődött: vajon Unicorn mire számít? Befogadja a legénylakásába? Okos kis egyetemista, aki a szüleivel lakik, és ott akarja elszállásolni? Netán családja van, és a felesége a harmadik gyerekükként kezelné őt?

Elmosolyodott. Annyira hülye nem volt, hogy ne gondolja végig a lehetőségeit, és egyáltalán nem volt ínyére, hogy az egyik rabságból a másikba essen. Nem bizony.

Szonja

2015. november 4.

Budapest

– Semmi másra nem vágyom, mint hogy kibőghessem magam, és simogasd a hátam – vallom be a teljesen egyszerű kívánságomat Marcinak, amikor hazaérek a mai nagy kaland után. Az orra elé dugom a fotót a telefonomon. – Átküldöm. Ez volt a páncélban, de azt hiszem, ez a mai majdnem kinyírt. Ez, hogy még páncélszekrényt is nyitogatok, a páncélhoz kódot keresek, közben összeszarom magam, ki nyithat ránk, és még most is gáz van, mert nem tudom, nem nézhetik-e vissza a filmet… Jézusom, mi a szarba keveredtem? Nem mondhatnék fel holnap? Mondjuk idegösszeomlás vagy valami… – tippelek, és szép lassan oldja belőlem a feszültséget, ahogy Marci keze a blúzom alatt a karomat és a hátamat simogatja. Komolyan, a végén felmondják az idegeim a szolgálatot. Hát nem jobb volt a hülye valóságshow-hősök nyilatkozatait gatyába rázni a tévében, meg helyesbíteni, amikor baromságot mondtak?

– Már nem fog sokáig tartani.

– Hogyhogy?

– Kapcsolatot találtam az Angyalházzal.

– És nem is mondod? Mi az a ház?

– Egy elit kupleráj. Ami a legbrutálisabb, hogy fiatalkorú lányokat dolgoztatnak, csak remélhetjük, hogy kiskorú nincs köztük. És ahogy elnéztem Varga adatait, egészen elképzelhetőnek tartom, hogy nemcsak egy házról van szó, hanem többről, és nemcsak magyarországi házakról, hanem külföldi kuplerájaik is vannak.

– Azt akarod mondani, hogy a GreenDay kuplerájokat működtet kiskorú meg fiatalkorú lányokkal? – Ugye vannak dolgok, amiket az ember nem hihet el.

– Nem a GreenDay, hanem a tulajdonosai. De az biztos, hogy szorosan kötődik a GreenDayhez. Azt tippelem, hogy az Angyalházakból befolyó bevételt a GreenDayen keresztül mossák tisztára.

– Jézusom… Ezeket honnan tudod? És mit fogunk tenni?

– Ez még nem minden, Szonja – fordul szembe velem Marci. – Ez sokkal durvább, mint ahogyan hangzik. Ezeket a lányokat egyszerűen elrabolják, vagy intézetből megszököttek, és valaki összeszedi őket nekik. Tehát gyakorlatilag ők teszik prostituálttá őket, tizenéves lányokat, akiknek nincs semmilyen más választásuk. Rabságban élnek.

– Ez biztos? Honnan tudod? – Alig kapok levegőt. Belegondolok, hogy szépen bejárok reggelente az irodaparkba, Óbuda egyik legjobb részére, csillog-villog a krómkorlát meg a lift, ragyognak az üvegtáblák, van kávégépünk, fűtésünk, öltönyös kollégáink, öltönyös főnökeink, és akkor ez az egész csak egy kamu munkahely, egy pénznyelde, amelyen keresztülfolyik a tizenéves lányokból megkeresett pénz? Egy pénzmosoda?

– A neten rátaláltam egy lányra. Valahogy szerzett egy telefont, és valójában ő is az Angyalház iránt érdeklődött. Azt sem tudta, hogyan kell a mobilon megnéznie a saját helyzetét! – mondja elképedve.

– Milyen helyzetét?

– Hát hogy hol van, tudod.

– Ühüm. – Dehogy tudom. Ha valaki most arra kényszerítene, hogy derítsem ki a mobilom segítségével, hol vagyok (mert egyébként nem tudnám), akkor tuti, hogy felsülnék. Persze ez Marcinak alap, de honnan tudná egy tinilány?

– És most már tudom. A ház, ahol őt tartják fogva tizenvalahány másik lánnyal együtt, a tizennyolcadik kerületben van. Pestlőrincen.

– Akkor rájuk küldhetjük a rendőrséget, nem? Hiszen a lányokat fogva tartják, prostitúcióra kényszerítik, fiatalkorúak, szóval ezt nem nézik el még egy GreenDay-főnöknek vagy tulajnak sem, ugye? – Végre kitaláltam a megoldást. Ha ezt megtesszük, talán holnap már be sem kell mennünk, és a GreenDay-sztori simán véget ér, elhal.

– Nem – rázza a fejét Marci. – Azt gyanítom, hogy a szálak magasra érnek, és hogy talán el sem indulnának a rendőrök a ház felé.

– Viccelsz? Tehát tudnak róla?

– Sajnálom, de szerintem igen.

– Akkor mi a francot csináljunk? Már fél éve nyomozgatunk, és semmire sem megyünk, pedig már annyi szart összeszedtem az irodában is! És most ez, hogy lányokat futtatnak, és tudod is, hol van az egyik ház… Hát mi szólhatna még jobban ellenük, mint ez? Akkor ne a rendőrségre menjünk, hanem a tévéhez! Sajtóhoz! – Forr bennem az indulat.

– A nyilvánosság sokszor nagyon hasznos, de félek, hogy itt csak magunk ellen fordítanánk a dolgot. Viszont van egy tervem – közli higgadtan. El sem tudom képzelni, hogyan tudja megőrizni a nyugalmát. Én már rég feldobtam volna ezt az egész társaságot valamelyik rendőrőrsön. – Pénteken elhozzuk azt a lányt. Kiszabadítjuk.

– Úristen.

– Meg kell próbálnunk. Szerintem jó a terv. A lány tud egy csomó dolgot, elmeséli, mit tud, és így már, hárman együtt megyünk valamire.

– Öööö – már csak nyögni tudok. – Szóval most te akarsz elrabolni egy lányt? Tőlük?

– Nem kényszeríthetjük, hogy maradjon nálunk. De egy ideig, amíg elő nem akar bújni, és amíg kitaláljuk, hogyan tud biztonságosan előállni, mert itt jöhet be a sajtó, nyilván boldogan lakna nálunk. Néhány nap, legfeljebb egy-két hét.

– Nem hiszem el – dörzsölöm a szememet. – És a ma megszerzett kóddal vagy mi a fenével nem kezdünk semmit? Nem lehetne emberrablás helyett inkább azt felhasználni?

– De, fel fogjuk használni, nagyon is hamar – nyugtat meg.

– Miért, te tudod, mi az a kód?

– Csak gyanítom. Szerintem Varga saját kódja a nagyobb utalásokhoz, arra az esetre, amikor Tófalvi nincs ott, vagy nem tud utalni.

– Ó, a francba. Azt hittem, valami egyszerűbb.

– Össze fog ez állni hamarosan.

Hát adja az ég. Idegileg úgy kimerültem, hogy ott alszom el a kanapén, Marcinak dőlve, és csak éjfél után, fogmosás és fürdés nélkül tántorgok be az oldalán a hálóba.

Az utolsó gondolatom elalvás előtt, hogy nem sokáig fogom ezt így bírni, előbb-utóbb bekattanok.

Tina

2015. november 7.

Budapest

A pénzt a fekete farmer zsebébe dugta, a telefont pedig a nadrág korcán belülre. Fekete, hosszú ujjú póló volt rajta. Csak reménykedett benne, hogy Sándor nem érkezik naplemente előtt, vagyis a szökése előtt, mert az bonyolítaná egy kicsit a dolgot, főleg mert szerette őt szoknyában látni, és akkor gyorsan át kellett volna öltöznie. Nagyon izgatott volt. Ma este jön el az ő ideje!

És pénz is van a zsebében, méghozzá rengeteg. Sosem látott egyben ennyit, százharmincezer forint, amit Sándor dugott összesen a köntöse zsebébe. Hát ezzel kihúzza a telet, meg még arra is elég lesz, hogy megoldja a küldetését.

Már sok volt ez, hogy reggel óta lepleznie kellett az izgatottságát. Reggel, a kondizáskor még a futópadra is fel akart állni, de rájött, ha ezt teszi, utólag gyanús lehet. Remélte, hogy emberrablásnak tűnik majd. Délelőtt még írt Unicornnak, megbeszélték, melyikük hogy néz ki – kicsit aggódott, hogyan hatol majd be az embere, és attól is tartott, nehogy valamelyik másik lánynak adja meg helyette a szabadságot. Mert azt nem tudta elképzelni, hogy néhány ember az összes lányt kiszabadítja. Ráadásul az is kérdés, hogy bárki más elmenne-e innen. Gyűlöletes munka ez, de ha az ember másra gondol közben és a testét ilyenkor csak eszköznek tekinti, ráadásul van fedél a feje fölött és senki sem lop tőle, meg nem cikizik – hát akkor lehet, hogy a többiek mind a maradást választanák. Voltaképpen, jobban belegondolva: ha neki nem lenne küldetése, ha nem akarná Pici halálát megbosszulni, akkor ő is kihúzná itt két évig. És ki tudja, még az is lehet, hogy igaz: gyűjtik nekik és távozáskor odaadják a pénzt. A franc tudja. Mindenesetre Norbertben jobban megbízott, mint a saját anyjában, vagy az anyja régebben felbukkanó, balhézgató, majd eltűnő hapsijaiban.

Bár vonzotta a szabadság, azért eltűnődött: okoz-e majd bajt vagy hiányérzetet Norbertnek, aki törődött vele? Hát a többi lánynak? Ez az első közösség az életében, ahol nem baszogatták egymást a lányok. Sorstársak voltak, még Ramóna is, aki tehetős családja elől lépett le, egyfajta bosszút akart állni rajtuk, szóval talán maradtak volna, mert hiszen hová is mehetnének? Ez olyan rabság volt, amelynek az ő életükben nem volt életképes alternatívája.

Nyilvánvalóan egyedül fog lelépni, ha eljön az idő, és választhat.

Lassan teltek az órák, de csak elérkezett az este is. Vacsoráztak, keveset, könnyűt, mert ugye jöhetnek és jönnek is a kliensek, és akkor nincs büfögés meg gyomorhangok. Úgy vacsoráztak együtt, mint a lányok valami szigorú bentlakásos suliban, meghatározott időpontban, csak náluk lehetett beszélgetni meg röhögcsélni.

Nagyjából a felénél tartottak, amikor a biztonsági őr berohant, és Norbertet kihívta. Tina ideges lett. Talán most…?

– Lányok, mindenki vegyen magára kabátot, a szekrényben találtok dzsekiket, és nyomás, kifelé a kertbe! Úgy néz ki, tűz keletkezett, szó nélkül, némán kifelé!

Tina megörült a dzsekinek. Nem is tudott róla. Magára kapott egy fekete orkándzsekit, csak egy kicsit volt nagy rá, de melegnek tűnt.

A lányok izgatottak voltak, de Norbert csendre intette őket, közben telefonált. Még sosem jártak a kertben, csak amikor megérkeztek. Tina, ahogy kilépett, furcsa durrogást hallott, mintha valamit dobálnának. Nem tűzijáték-hang volt ez, hanem tompa, de hangos durranások.

A kertbe érve látta is, mi a helyzet. A távolból sziréna hangja hallatszott, a kertben lángolt a magas fenyőfa. A tűz a fáról átterjedt néhány bokorra, és rémisztő gyorsasággal és fénnyel közeledett a bejárat és a kertkapu felé.

– Gyorsan – tartotta el a fülétől a telefont Norbert. A biztonsági őrhöz fordult: – Azonnal menjetek a parkba, itt van a közelben, és küldök valakit értetek. Nem maradhattok itt, a szomszédok már hívhatták a tűzoltókat. Én maradok, megvárom őket. Ne féljetek. Fedél lesz a fejetek fölött. Nem kell izgulni, lányok – mondta ideges hangon. – Én kinyitom a csapot, és nem éri el a házat a tűz…

Tina sejtette, hogy most hallja utoljára a hangját. A kaput az őr kinyitotta, és mindannyian futni kezdtek. A biztonsági őr ment elöl, valószínűleg ismerte a környéket, a lányok követték. Tina tippje szerint abba az irányba futottak, ahol Unicorn várt rá.

Úgyhogy ő meghozta a döntést. Váratlanul hullott az ölébe a szabadság lehetősége. Eddig azt hitte, betörés lesz, és kísérni fogják Unicorn emberei, esetleg emberrablás, nem is merte feltételezni, hogy szabadon elsétálhat. Úgyhogy egy gyors elhatározást követően lemaradt, és az ellenkező irányba fordult, mint amerre a többiek mentek. A térképen még korábban megnézte, az Üllői út közel van a házhoz, és mindjárt felszállhat egy villamosra, ami elviszi a metróhoz. Csak semmi rohanás, sietve, mint egy átlagos tizenéves lány.

Ugye nem képzelte Unicorn, hogyha szabad a választása, akkor ő majd belefut a karjába? Egy olyan ember karjába, aki képes volt felgyújtani egy kertet, és ha nem érkeznek meg idejében a tűzoltók, esetleg a ház is lángra kaphat?

Na nem. Unicorn nyilván ugyanolyan beteg lelkű, mint azok az emberek, akik hozzájuk jártak. És neki semmi szüksége rá.

Szonja

2015. november 7.

Budapest

– Ezt nem mondod komolyan! Felgyújtottál egy fát? És egy kertet? És mi lett volna, ha lángra kap a ház, és mindenki meghal odabent? Hát normális vagy? – Nem térek magamhoz, amikor Marci elmeséli, mi történt. – Nézz magadba, megéri neked, hogy ilyesmit csinálj? Leültethetnének érte! Hogy jutott ez egyáltalán eszedbe?

– Egy teljesen kódolt vonalon, vagyis megmanipulált vonalon azonnal hívtam a tűzoltókat – feleli. – És nyugodt lehetsz, nem kapott lángra a ház. Eloltották a tüzet, messze volt az a fenyő az épülettől. De értsd meg, el kellett érnem, hogy az a lány kiszabaduljon, és…

– Aha, és hol van?

– Fogalmam sincs – ismeri be csüggedten. – Nem jött el.

– És mi történt a többiekkel, a lányokkal? Megmenekültek?

– Egész biztosan, mondom, hogy a háznak kutya baja.

– Lehet, hogy ki sem engedték szerencsétlen lányokat a házból. Hiszen ott voltak biztonságban. – Az én pasim mindig remek terveket eszelt ki, de természetesen sosem követett el bűnt, eddig legalábbis. Most a legelső ilyen eset természetesen nem úgy sikerült, mint ahogy eltervezte. Nem akarom elhinni, hogy felgyújtott egy házat! Vagyis egy kertet. Na igen, egy fát, de akkor is. Hogy vetemedhetett erre? Dermedten nézem őt.

– De igen, kiengedték őket. Egy férfi vezetésével szaladtak az utcán, láttam, amikor kocsival mentem a megbeszélt találkozóhelyre. De hát honnan tudtam volna, melyikük a rejtélyes Thx9842? És ha tudom is, mit tehettem volna? Nyilván nem rabolhatom el.

– Hát még jó, bazmeg. – Esküszöm, ilyet én még nem is hallottam. Még szép, hogy nem rabolt el egy lányt! Úristen! Egyre szürreálisabb az életem. Marci bekattant, és ez miattam van.

– Persze – mosolyodik el. – Gondolkoztam, mit tegyek. Amikor a lányok futottak, arra gondoltam, talán feltárcsázhatnám a rendőrséget egy fülkéből, mert náluk azért ez a rejtett hívás necces, és felhívhatnám a lányokra a figyelmet. Hátha megmenekülnek. De…

– Jézusom… – Beletúrok a hajamba. Minden teljesen összekavarodik körülöttem. – Igen, telefonálhattál volna. És ha elkapnak, hogy te gyújtogattál? Szóval nem tudom, hogy mit kellett volna tenned. Szerintem nem szabadott volna belekeveredned, legalábbis a fát felgyújtanod. És ha látott a kamera? Lehet, hogy már este a híradóban leszel?

– Nem vagyok teljesen hülye. Nem vagyok bűnöző, de ugye nem gondolod, hogy látott bármit is a kamera?

– És most mi van a házzal? A lányokkal?

– Arra jöttem vissza, hogy a tüzet eloltották, bent égett a villany, szóval a háznak és semmi másnak nem esett kára, mint a kertnek. A lányok… szerintem még nem vitték vissza őket, de vissza fognak kerülni, és megy tovább az egész, ahogy eddig.

– Meg kell ígérned, hogy hagyod a fenébe ezt a dolgot! Többé nem foglalkozhatsz vele, ígérd meg! Ha tudod, akkor valahogyan, ahogy nem nyomoznak le, jelentsd fel őket, ügyelve rá, hogy ne azonosítsanak téged, és kiszabadulhassanak a lányok…

– De nem érted? Nem fognak semmit sem csinálni. Ezért nem telefonáltam. Ez az ügy messzire vezethet, hát nézd csak meg a GreenDayt…

– Nem tudom, hová vezet, de én ezt már nem bírom. – És csak most fakadok sírva. Voltaképpen elég sokáig uralkodtam magamon. Mondhatni, hogy hónapokig. – Már azt sem bánnám, ha fognánk magunkat, lelépnénk, és egy másik országban, biztonságban új életet kezdenénk, persze csak akkor, ha szerinted nem engednének el békében a GreenDaytől. Teljesen elegem van… – Hozzábújok, és csak hüppögök.

– Végig kell csinálnunk, Szonja.

Úristen, de unom már ezt a mondatot! Unom és utálom.

Nem akarom végigcsinálni. Normálisan akarok élni.

GD főhadiszállás

2015. november 8.

Budapest

– Elnézést, hogy berángattalak titeket vasárnap – kezdte Tófalvi. Varga már reggel, amikor befutott a hívás, felszívott két csík kokaint, aztán egy óra múlva, indulás előtt még kettőt, de már most azon volt, hogy be kéne mennie a vécébe, és rászívni. Persze Xanax is kellett, hogy a kokaintól rátörő pánikot megelőzze. De most… mindenből több kellett volna, hiszen Tófalvi csak olyankor hívta be hétvégén, amikor nagy gáz volt, például a halálesetek után. – Történt valami a pesti Angyalházzal – folytatta. – Kicsit tartottam tőle, hogy a hírekben is benne lesz, de szerencsére nem…

Úristen, hát mi a fasz történhetett, suhant át Varga fején, és folyamatosan a fehér port látta maga előtt.

– Mi történt? – kérdezte elhaló hangon.

– Kigyulladt a kert, illetve egy fa a kertben. A tűz a bokrokra, fákra terjedt át, lehet, hogy valaki bedobott egy égő gyufát, talán direkt gyújtogatás volt, talán nem. A ház megmenekült, és újra üzemel. Tűzoltók oltották el a tüzet, Norbert arra az időre a biztonsági őrrel elküldte a lányokat, és az ügy tulajdonképpen le is van zárva.

– Hála az égnek, hogy minden rendben van. Akkor üzemel megint a ház? – kérdezte Varga.

– A kertet most rakják rendbe. Elhordják a felső földréteget, és bokrokat, sőt már többéves fákat telepítenek oda, a füvesítés tavaszra marad, de akkor fog üzemelni, ha már nem lesz ronda a látvány. Egy hét szünetet kapnak a lányok, legfeljebb egy hetet.

– Na, akkor kiesik egy hét, és gondolom, kell még egy biztonsági őr, ha a mostani nem látott semmit…

– Igen, már állandóra két biztonsági őr lesz ott – bólintott Tófalvi, és álmosan megdörzsölte vörös szemét. – Van viszont egy probléma.

Hát persze, gondolta Varga. Még szép, hogy van probléma. Vajon most kit öltünk meg? – suhant át az agyán a sötét, és talán annyira nem is alaptalan kérdés.

– Eltűnt egy lány.

– Eltűnt?

– Igen, ráadásul az a lány, aki Sándor kedvence.

– Ó, a picsába!

– Őt akarta Sándor kimenteni a házból, és elvinni magával, a fene tudja, hová – folytatta a főnök. – De ugye erről le kellett beszélni, mert a lehető legveszélyesebb lett volna, ráadásul ha összekötik vele valaha is, abból hatalmas botrány kerekedne. Nagyobb, mint az üzleti dolgaiból, mert a fiatalkorúakkal való közösülést nemigen tolerálja a nemzetközi közvélemény, és hát már a hazai sem.

– Vagyis Sándor gyújtott tüzet, és ellopta a lányt? – sóhajtott Varga. Bármit kinézett abból az emberből.

– Nem hiszem.

– Nem ő maga, természetesen, hanem egy embere… – korrigált.

– Nem valószínű, mert Sándor őrjöng, teljesen ki van borulva. Azonnal meg akarja találni a lányt. Arról szerencsére sikerült lebeszélnem, hogy köröztesse, mert semmire sem megyünk vele, csak felhívjuk a sztorira a figyelmet. Ráadásul nem hiányzik, hogy valahol megtalálják és egy agyalágyult rendőrségi szóvivő értesítse a sajtót, mert akkor nagyon nehéz lenne továbbra is titokban tartani az Angyalházat.

– Aha, és hogyhogy eltűnt ez a lány?

– Valószínűleg gondolt egyet, és lemaradt a többiektől, amikor éppen elhagyták a házat és a tűzoltás idejére kivonultak. Ő a szabadságot választotta, pedig elhihetitek, szerencsétlen a gyerek, hiszen csak szerencsétlen lányok kerülnek a házba, pont azért, hogy ne támadjon kedvük megszökni.

– Akkor most Sándor szomorú és dühös – jegyezte meg Varga.

– Igen, és magánnyomozóval keresteti a lányt.

– Hát ez azért jobb ötlet, mintha a tévében mutogatnák a fotóját – szólalt meg most először a biztonsági főnök, Szabó Botond. – Én mindig mondtam, hogy meg kellene erősíteni az őrzést. És ugye az sem annyira jó, hogy ezek az emberek sofőrrel érkeznek, ez mind gyenge láncszem ennél a háznál.

– Igen, csakhogy van még valami, amiről tudnunk kell: Sándor adott egy mobiltelefont a lánynak. Ami persze nem gond, hiszen természetesen nem ő vette, nem a saját nevére, hanem valami cégére, feltöltőkártyás…

– A telefon alapján meg lehet találni – szólt közbe Nándi, az informatikus.

– Ki van kapcsolva a find my iPhone funkció – rázta a fejét Tófalvi. – Titkosszolgálati módszerekkel meg lehet találni, és itt a gond: attól félek, hogy Sándor elkezdi kerestetni. Képes rá. Nem kéne bevonni egy ilyen ügybe a titkosszolgálatot… De Sándor őrjöng, mert ki van kapcsolva a telefon.

– Talán már el is adta a lány – vetette közbe Szabó. – Abból tudott pénzt csinálni, minek neki egy drága készülék?

– A kérdés valójában az, hogy a lány mit lép.

– Tudja ez a lány, hogy kicsoda Sándor?

– Fogalmam sincs. De kicsit körbe kéne nézni, hogyan tudott lelépni. Véletlen volt-e a tűz? Vagy van egy segítőtársa a lánynak? Ezt kéne kideríteni.

– Hát én ezzel most nem sokat tudok kezdeni – vallotta be a biztonsági főnök. – Az Angyalház nem hozzám tartozik, bár adtam már nekik egy-két embert.

– De nem lehet a kamera felvételeit visszanézni, elemezni? A tűz előtti napok, a tűz után ki járt arra? Mert gyújtogatás nem látszik rajta. A fenyő olyan helyen állt, ahová nem látott oda egyik kamera sem, és a tűz észlelése előtt egyik kamera sem vett fel járókelőt.

– Ránézek – bólintott Nándi.

– Mindig azt gondoltam, hülyeség, hogy Sándor a saját hálózatába jár kurvázni – vonta meg a vállát Varga. Egy kicsit meg is könnyebbült. Az Angyalház közvetlenül hozzá nem köthető, és a legnagyobb probléma a gyilkosságokból lehet. Hogy az a fasz politikus tizenéves lányokkal kurvázik, nem az ő ügye, meg az Angyalház sem. Még csak nem is járt ott. Az Angyalház egyáltalán nem érdekelte, sem ez, sem a többi, de ez a pestlőrinci különösen nem. Ez volt az Angyalházak „zászlóshajója”, ami a legbetegebb ötlet volt mind közül a tinédzser lányokkal. Elég volt belegondolnia, mit tenne, ha az ő gyerekeit tizenéves korukban így árulnák. Na, akkor valószínűleg puszta kézzel ölne. Úgyhogy nem sajnálta azt a perverz faszt, amiért lelépett a kedvenc kurvája, de persze nem mutatta a többiek előtt. Inkább kifelé bámult az ablakon, még mindig nem szállt fel a köd, kellemetlen, nyirkos novemberi idő volt, épp olyan kellemetlen, mint ez a ma délelőtti, sebtében összehívott megbeszélés.

– Tehát rá kellene állni arra is, hogy esetleg chatelte a házból a lány. Tudnunk kell, volt-e segítője, mert jelenleg ez a lány egy időzített bomba – fordult Tófalvi a rendszergazdához.

– Hát rá tudok keresni, de egy ilyen chatet minden normális ember csak titkosítva csinálna – felelt az informatikus.

– Keresgélj. Az a dolgod, hogy keresgélj! Most úgyis nyugalom van a cégben, remélem, minden elsimul itt is.

Vége volt, mehettek haza. Varga nem bírta tovább, a vécében szívta fel a port az iPadje hátoldaláról. Sándor egy kretén, gondolta, egy idióta politikus, a semmiből jött, most kőgazdag, és azt sem tudja, mit csináljon a pénzével. Ahelyett, hogy a kétes ügyletekből kivonulna, időről időre ellenőrzi a strómanjait, cégeit, és saját maga is intézkedik, amiből sok jó nem szokott származni. Simán veszélybe kever mindenkit a hülyeségeivel. Egyszer majd felkapja a sajtó, hogy a tizenéves lányokat szereti, aztán onnantól jön a mélyrepülés.

Jó nagyot szippantott a porból mindkét orrlyukával, hogy újra érezzen egy kis erőt magában ehhez a vasárnaphoz.

Tina

2015. november 9.

Szigetmonostor, Budapest, Aranytárló

Egész jól aludt az elmúlt éjjel is. A házban nincs fűtés, de szombat este, érkezés után a szerszámoskamrában talált egy elektromos hősugárzót, és elalvás előtt bemelegített vele. Amikor annak idején elhozták őt ide, nyárra egy pár napra, az valamilyen jótékonysági nyaraltatás volt, Pest megyéből jöttek jelentkezők, akik a szennyezett környezet miatt gyerekek nyaraltatását vállalták. Ő egy kétgyerekes családhoz került, és pár napot a budapesti lakásukban, pár napot itt, a hétvégi házukban töltött. Már a második nap hallotta az apa és az anya nagy vitáját, cseppet sem lepődött volna meg, ha azóta elváltak volna, és ezért nem jöttek ki téliesíteni a nyaralót. De bármi is történt velük, nem az ő dolga, mindenesetre érintetlenül megvoltak a dolgai, amiket ott hagyott, az igazolványai, dezodor, kölni, minden. De még a konzervek is.

Szombat este, a lelépése után elment (bliccelt) a villamossal a metróig, de mivel a Sándortól kapott bankjegyek közül a legkisebb címlet a tízezres volt, nem akart gyanús lenni a BKV-pénztárnál. Ezért bement a még nyitva tartó Europarkba, és vett kenyeret, felvágottat, amivel kihúzhatja pár napig. Felváltotta a tízezrest, aztán a metróban vett jegyeket, majd hazament. Haza, vagyis Szigetmonostorra. Befűtött, aztán kikapcsolta a melegítőt, beburkolózott a dohos pokrócokba, és már aludt is. A vasárnapot tervezgetéssel töltötte. A régi telefonja Norbertnél maradt, az újat nem merte használni, úgyhogy internetezés helyett a tévében nézte a hírműsorokat, de egyik sem adott hírt a tűzről, sem az ő „eltűnéséről”. Persze ezzel számolt is, nagyon meglepődött volna, ha beszélnek a tűzről. Az Angyalháznak elemi érdeke, hogy titokban maradjon, és biztosan mindent meg is tesznek a befolyásos vendégek, hogy ez így legyen.

Olvasgatott, ezzel telt a vasárnap. Jól bemelegítette a szobát a hősugárzóval, és élvezte a szabadságot.

Hétfőn korán ébredt, érezte, hogy hideg van, újra befűtött, elment a mosdóba, aztán evett egy szelet kenyeret felvágottal, és nekilátott eltervezni a napját.

Délelőtt egy használt telefonokkal üzletelő kis boltban alkudozott, és végül elég jól járt. Az alig használt iPhone-ját, amiből kiszedték és kidobták a sim-kártyát, állítólag letiltották – legalábbis az eladó ezt mondta –, de azt is hozzátette, hogy ennek ellenére becserélné egy androidos, egyéves, olcsó mobilra. Tina egy vadonatúj feltöltős sim-kártyát is kért hozzá, feltöltve ötezer forinttal, méghozzá úgy, hogy azt nem az ő nevére írják. A fiatal eladó kacsintott egyet, és nagyjából tíz perc alatt lebonyolították az ügyletet. Tehát volt újra egy használható mobilja, amin senki sem találja meg, de ő továbbra is netezhet, és ha kell, telefonálhat.

Aztán beült a környéken, a nyolcadik kerületben egy fodrász székébe, és rövidre vágatta a haját. Olyan lett, mint egy fiú. A tegnap szerzett dzsekit elvitte egy zaciba (túl sok krimit olvasott, és arra gondolt, mi van, ha belerejtettek valamilyen követőt?), és vásárolt helyette ugyanott, alig ráfizetéssel egy fekete bőrdzsekit és egy könnyű, de meleg, kapucnis pehelykabátot. Aztán elment egy olyan helyre, ahol fura eszközöket árulnak. Vett egy új hátizsákot is a régi helyett, belerakta a cuccokat a pehelykabáttal együtt, és elindult a pályaudvarra.

A napot elütötte a környéken. Úristen, mikor járt erre utoljára! A városban ott volt a pláza is, ahová ő sosem mehetett, úgysem tudott volna mit venni. Nem mintha nagyon érdekes lett volna, de most, ahogy végigjárta, arra gondolt, milyen szar évei voltak ezek, az anyjával, a suliban, a… és mégis valamiért biztonságban érezte magát. Persze nem volt biztonságban. Összeszorította a száját.

Elérte a buszt, amivel régebben is járt, már sötétedés után. Tudta, hogy most nem kaphatja el semmilyen érzelem. Nem mehet a saját omladozó házuk felé – hiszen minek is. Nem akarta látni a fényt a házban, a sötétséget a házban, egyikre sem volt kíváncsi, mert csak belemarkolt volna a szívébe egy fémkesztyű, hogy ott van bent az anyja, akinek ő nem hiányzik, ott van ájult részegségben, de azért mégiscsak az anyja.

Azt viszont tudta, merre kell keresnie őket. Egyiküknél régebben járt is, ő korrepetálta magyarból pár alkalommal, a helyesírása miatt már meg akarták buktatni. Ő aranytárlói volt, a másik kettő litvérvári. Ezt a fiút, akihez tartott, Lajosnak hívták, és azon kívül, hogy nem tudott helyesen írni, a legnagyobb genyóláda volt, akivel Tina valaha is találkozott.

Kivárta, amíg elalszik a villany az egész házban. Alig múlt tíz óra, de aludni tértek, Tina tudta, hogy nem kell sokáig várni, Aranytárlón korán feküdtek, korán keltek az emberek. Azért tizenegyig elütötte az időt.

A kertkapu nyitva volt, mint a legtöbb házban errefelé. Hátraosont az emeleti feljáróhoz. A feljáró kívülről csatlakozott a házhoz, a lány szerint meglehetősen ostoba módon, de talán csak így adtak rá engedélyt. Felkészült rá, hogy még feljebb kell mennie, ha zárva az ajtó, és a padlás felől leereszkedni, de amikor óvatosan lenyomta a kilincset, a bejárati ajtó akadálytalanul kinyílt. Belépett és halkan betette maga mögött. Állt egy kicsit az ajtó előtt, hogy megszokja a sötétséget a szeme, majd egyenesen a fiú hálószobájához indult. Már az odaúton felidézte, hogy volt egy tanulószobája, egy hálója és egy fürdőszoba az emeleten.

A szeme lassan hozzászokott a sötéthez, és halkan elindult a hálószobába. Tornacipőjében úgy surrant, mint egy macska.

Aztán már ott is volt. Az utcai lámpa egy sávban megvilágította az ágyat. A srác hanyatt feküdt, még ez is szerencsésen alakult. Tina már a kezében tartotta a bilincset, amit egy olyan boltban vett, ahová amúgy a kora miatt be sem lehetett volna engedni őt, de a kutya sem kért tőle igazolványt. Pénz beszél, és az most még maradt neki.

A srác mindkét keze a paplanon kívül volt, ő óvatosan megfogta és közelítette őket egymáshoz. A fiú megmozdult, ő megmerevedett. Készen állt rá, hogy a bilinccsel fejbe verje. Ám Lajos szépen aludt tovább, még horkolni is elkezdett. A két csuklót végül egymáshoz húzta és felkattintotta a bilincset. Most jött a lába. Azzal már kevesebb gondja akadt, összebilincselte bokánál, aztán megállt az ágy előtt. Óvatosan oldalra fordította Lajos fejét, aki abbahagyta a horkolást. Tina benyúlt a hátizsákba, és pár másodperc múlva egy ragtapasz díszelgett a srác száján. Arra számított, hogy erre már felébred, de aludt tovább.

Az akkor még jobb.

Felemelte a takarót, és látta, hogy a fiú meztelenül alszik. Helyes. Odatérdelt az ágyhoz, és simogatni kezdte a farkát, amely azonnal elkezdett megtelni vérrel, és duzzadt, duzzadt. Ó, ez remek, gondolta. Lajos megmozdult az ágyban, talán sóhajtani próbált, aztán hirtelen felült, majd visszaesett a párnára. Felébredt, Tina látta a szemét.

– Helló. Emlékszel még rám? – kérdezte. Lajos riadtan bólintott, szemmel láthatóan nem értette a helyzetet, soká tartott felfognia, hogy megbilincselték, ragtapasz van a száján, ám a farkát fogja az a lány, akit pár éve a barátaival megerőszakolt. Tina elmosolyodott, és megvillantotta a jó kis bicskáját. – Akkor most ez fog történni – mondta.

Bár a farok mérete elkezdett csökkenni, ő azért néhány finom bemetszést ejtett a bőrén. Eleget ahhoz, hogy vér csorduljon ki, hogy a vér Lajos heréire és az ágyneműre folyjon. A fiú sikoltani próbált, de nem tudott hangot kiadni a száján. Rémülten nézett Tinára, megpróbált felülni, de a lány visszalökte, és még két helyen bemetszette a farkát.

– Tudod, ez vár a hülye haverjaidra is, megmondhatod nekik. Ez volt az első lépés, és ha tovább szemétkedtek a csajokkal, levágom a faszodat. Nem hiszed el? – kérdezte szelíden. Lajos döbbenten és teljes rémülettel meredt rá. – Na, elhiszed? – kérdezte újra, és most az alhasán ejtett egy vékony kis sebet. Az egész pár nap alatt be fog gyógyulni. Mármint a test. Nagyon remélte, hogy a lelkén sosem gyógyuló sebeket ejtett, csakúgy, mint ez a három tetű az ő lelkén. A srác bólintott.

Tina felállt, a kést letörölte az ágyneműben, aztán ránézett a srácra, és megvonta a vállát.

– A bilincseid kulcsa a postaládában lesz. Majd csak kitalálod, hogy juss le oda. És ne felejtsd el, amit mondtam. Jó lesz, ha beavatod a haverjaidat is. – A srác szeme tágra meredt, mint aki nem is él már, rémület és hitetlenség tükröződött a tekintetében. – Ja, ez el fog múlni, csak a heg marad meg. Nem muszáj orvoshoz rohannod, de persze mehetsz is.

Azzal fogta a hátizsákját, és visszanézés nélkül elhagyta a szobát.

Gyalog ment a bekötőúton a városig. Húsz kilométer sincs, gyerekkorában is megtette párszor. Három óra alatt ott volt, aztán arra gondolt, lehet, hogy veszélyes lenne itt várakoznia a pályaudvaron. Fogalma sem volt, hogy az a kretén nem értesíti-e a szüleit, bár nem hitte, mert akkor szembe kellene néznie azzal is, amit tett. De azért biztos, ami biztos, a pályaudvarnál megalkudott egy női taxissal. A férfiakban egyáltalán nem bízott, pláne nem hajnali háromkor. Egy ötezresért átvitette magát a másik nagyvárosba, a pályaudvarra. Mire odaértek, már nem sokat kellett várnia a vonatra.

A szerelvényen volt büfé, jóízűen megevett egy szendvicset, ivott egy kólát, és arra gondolt, az egyik bosszút letudta. Fogadni mert volna rá, hogy Lajos elmondja a kretén társainak, hogy mi történt: a Nyúlpina felbukkant, és sebeket vágott a farkára. Aztán ahogy jött, úgy tűnt el, de bármikor visszatérhet.

És hát ez az igazság. Bármikor visszatérhet, bár azért már nem lenne ilyen könnyű dolga. Holnap majd beszerelnek egy riasztót, és zárni fogják az ajtókat. De higgye csak azt az a tetű, hogy Tina bármikor megjelenhet újra, és akkor nem elégszik meg a karcolásokkal.

Két nő ült a közelében, úgyhogy Budapestig mert aludni a vonaton. Megérkezés után pedig bevásárolt egy olcsó szupermarketben, aztán irány Szigetmonostor.

Sajnálta, hogy Gergővel nem találkozott, de ez a látogatás nem a nosztalgiáról szólt. Amúgy sem fog vele találkozni, ez csak egy olyan plátói dolog, és sosem fog beteljesülni. Ki bánja? Ő nem.

Már csak egy fontos küldetése volt, és ha azt is elvégzi, ki kell találnia, mit akar kezdeni az életével.

Szonja

2015. december 15.

Budapest

A város készen áll az ünnepre, a bevásárlóközpontokban állnak a műfenyők a rengeteg dísszel, mindenhol karácsonyi dalok szólnak, és bár hónak nyoma sincs, párás-esős, hűvös az idő. Már vettünk otthonra egy műfenyőt és az erkélyre egy minifenyőt, cserepeset. Égnek már az izzók is rajta, és beszereztem Marci ajándékát is. Mivel a kütyükhöz nem értek és nem is akarok érteni, ezért egy szuper utcai edzőcipőt és egy pulcsit vettem neki. Anyáméknak még ki kell találnom valamit. Vajon mit? Tegnap, amikor a WestEndben voltam, mert Janka hazajött, és találkozni akart velem, kicsit körülnéztem, de semmit sem láttam, aminek anyu – szerintem – örülne.

Szóval ez a találkozás is… Janka tulajdonképpen számon kérte, miért nem tettem semmit.

– Gyűjtjük az adatokat – suttogtam neki. Egy étteremben ültünk, ő sapkában, pedig legalább huszonöt fok volt a bevásárlóközpontban. – Amíg nincs meg minden, addig nem léphetünk. Nem akarunk megcsúszni, és új áldozatokra sincs szükség.

– Ez igaz. És a biztonsági őr?

– Segít – feleltem. Igazság szerint már semmi újat nem tudunk megszerezni, mert nincs mit. Tófalvi irodájába sosem fogunk bejutni, ebben szinte biztos vagyok, a többi helyen pedig legfeljebb egy-egy új papír bukkan fel, ha felbukkan. Mert az a gyanúm, hogy igyekeznek minél kevesebb nyomot hagyni maguk után mostanában. – De most beteg. – Ezzel is igazat mondtam, Tibor már egy hete az ágyat nyomja, állítólag az influenzájára bekapott egy tüdőgyulladást, ezt mondta a kollégája, de én sejtem, hogy inkább az idegei kezdik felmondani a szolgálatot. Nem is csodálom, de én próbálok úgy viselkedni, mintha egy teljesen normális karácsonyra készülnék, ráadásul jutalmat is kaptam, mint ahogy valószínűleg minden munkatárs a cégnél. Gálánsak voltak, az tény. A családi nap ugyan elmaradt az ősszel, de pénteken céges buli lesz, ezt körlevélben küldték el, kibérelnek nekünk egy kétszintes éttermet, szóval lesz buli. Kitti szerint ez a leggálánsabb alkalom az évben.

– Én már nagyon várom, hogy valami történjen – mondta Janka elkeseredve. – És nem azért, hogy biztonságban érezzem magam itthon, hanem természetesen Marcsi miatt, meg miattatok… Hogy ez ne ismétlődhessen meg.

Azért megértette, amit mondtam: hogy elő kell készíteni a dolgot. Miközben magyaráztam, én is azon töprengtem, vajon mikor mondja Marci és Balázs, az ügyvéd, hogy oké, megvan minden, leléphetek valahová egy időre, és megy a feljelentés, nemzetközi feljelentés, amit már nem lehet itthon sem eltussolni? Csak hát egyelőre, hiába sürgetem, nem érkezett el (még) ez a pillanat.

Janka elment, én pedig üzleteket jártam még egy kicsit, mert bárki bármit is mondjon, én még a forgalmat is szeretem, amikor mindenütt a karácsonyt érzem és hallom magam körül.

Szóval már csak egy nagy munkát kell befejeznem idén, de tulajdonképpen annak is a végén járok, és leállunk. Állítólag a január szinte halott lesz, hacsak nincs valami nagy projekt, most éppen a napelemes járda hasznosságáról kellene kiadnom egy közleményt. Ugye nem lep meg senkit, hogy a napelemes járda és autóút egyik fejlesztő cége az egyetlen, akit majd erre a piacra beengednek, a GreenDay javaslata alapján? És hát ugye az is jó kérdés lehet, hogyha a napelemeket nem támogattuk a múltkor, akkor a napelemes járdát miért? A főnököm és a szakértőink mindig találnak „szakszerű” magyarázatot, és lassan már nem is ég a pofám, amikor ezeket közleménnyé barkácsolom.

– Ma lemegyünk a Vapiba ebédelni – közli Kitti délben ellentmondást nem tűrően. – Már úgyis unom ezt a menüt, ti nem, csajok?

Bólogatunk.

Az étteremben aztán, amikor mindannyian megrendeljük és elhozzuk tálcán az ételünket, Kitti meglep.

– Szonja, úgy látjuk, valami gondod van mostanában. Tudunk segíteni?

– Mire gondolsz? – kérdezem ijedten. Úristen, csak nem jöttek rá, hogy kémkedtem, ráadásul még az ő irataikat is lefotóztam?

– Hát szét vagy esve – kapcsolódik be Nóra. – Elég ijesztő, hogy egyszerre estetek szét Vargával, akinek nyilván a második gyerek tett be, hiszen egész éjjel nem alszik. De nálatok még nincs gyerek…

– Én… nem tudom. Keveset alszom, persze, de…

– Ha nem akarod elmondani, ne tedd. Mindannyian átmentünk már magánéleti válságon – nyugtat Kitti. – Tudjuk, milyen az. Csak azt akarjuk, hogy érezd: melletted vagyunk.

– Ó. Köszönöm. – Hirtelen úgy látom, semmi értelme ellentmondanom. Ha valóban hülyén viselkedem, akkor legalább azt hiszik, hogy a párkapcsolatomban van probléma. Talán még jól is jöhet, ha erre tippelnek, és nem arra, ami valójában nyomaszt. – Igen, vannak nehezebb időszakok…

– Oké, semmi baj. Ha lelki vagy akár fizikai segítségre lenne szükséged, mi itt vagyunk – biztosított kedvesen Kitti.

– Ennyire látszik rajtam? – kockáztatok meg egy kérdést.

– Hát eléggé. Feszült vagy, és több sütit eszel, már ne haragudj – tájékoztat Nóra. Jó ég, ezt észre sem vettem! Mármint azt, hogy zabálom az édességet. – És időnként mintha nem is itt lennél köztünk.

– Vajon ezt más is észrevette? – tűnődöm hangosan.

– Á, Vargának kisebb gondja is nagyobb annál. Nagyon fontos embere vagy, csomó mindent megcsinálsz helyette – mondja Kitti. – Varga fogy, égeti magát, szerintem szed valamit, hogy kibírja ébren a nappalokat és az éjszakákat is.

– Igen, tuti szed valamit – ért egyet Kittivel Nóra. Magamban tartom: szerintem van is oka rá, hogy legalábbis nyugtatót szedjen.

Szóval ezért akartak új helyre hozni, hátha itt ellazulok és elmesélek nekik valamit. Vagyis most rosszindulatú vagyok, segíteni akarnak. Ők speciel biztosan normális emberek, hogy nem tudok bennük megbízni, arról nem ők tehetnek.

Este megkérdezem Marcit, mire jutottak Balázzsal. Hetente egyszer összeülnek, és éjszakába nyúlóan elemzik a beszerzett dokumentumokat, de mindig gondterhelten érkezik haza. Néha én is ott vagyok velük, meg Lea, aki mindent követ, és egyáltalán nem tudom, mi a stratégia, hogyan lehetne a GreenDayjel leszámolni. De ők állandóan a kapcsolt dolgokkal jönnek, lassan beleőrülök.

– Még egy kis türelem, Szonja. Hibázni fognak, elöl marad majd valami, vagy találok valamit én, hogy a kezünkben tarthassuk őket. Nagyon sok apró részlet megvan, amivel normálisan, ha nem lenne hatósági kapcsolatuk és nem félnénk, hogy eltussolják a nyomozást, akkor már megtettük volna a feljelentést. De most még várunk valami nagy dobásra…

Válasz helyett sóhajtok. Már rohadtul várom azt a nagy dobást, csak egyre kevésbé hiszek benne. Nem is kérdezem meg, hogy mi van azzal az Angyalházzal, meg azzal a lánnyal, akit ki akart szabadítani.

Szó nélkül elmegyek aludni, semmi másra nem vágyom, mint hogy ne legyek ébren, és ne pörögjön az agyam ezeken a dolgokon.

GD főhadiszállás

2015. december 16.

Budapest

– Nagy a probléma – kezdte Tófalvi köszönés nélkül. Varga nagy levegőt vett. Lassan a probléma kifejezés nem fogja fedni, ami ennél a cégnél folyamatosan történik. – Kóródi Szonja tegnapelőtt találkozott Marcsi volt élettársával. Botond el is hozta a bizonyítékokat.

Szabó Botond, a biztonsági főnök felnyitotta a laptopját, és diavetítést tartott a fotókból, amelyek egy sötét étteremben készültek egy bevásárlóközpontban.

– Már csak alkalomszerűen követjük az új embereket, mert ahogy megbeszéltük, nem találtunk semmi gyanúsat, leszámítva azt a múltkori gyorséttermes jelenetet Kóródi és Nagy Marcsi élettársa között – magyarázta Szabó. – De azért néha-néha mindenki után utánamegyünk – folytatta. Varga érezte, ahogy az inge alatt izzad. Rohadt meleg volt a tárgyalóban. – Ez történt tegnapelőtt, és tisztán láthatóak az arcvonásai a nőnek. Ő volt Nagy Mária élettársa, és egyértelmű, hogy miért találkoztak. Eleve ő volt harcias, meg tett feljelentést szándékos gázolás miatt, ő írta nekünk azt a zsaroló levelet is Marcsi halála után. Külföldön él, ennyit tudunk róla. Most sem tudjuk, hol van, egy emberünk követte Kóródit, és rajta is maradt. De az mindenképpen furcsa, hogy ennyi idővel Marcsi halála után – akit, jelzem, Kóródi Szonja nem is ismert – leülnek egymással. Miféle mondanivalójuk lehet? Ráadásul Janka sejti, hogy figyelhetjük, a múltkor a paróka – mert szinte biztos, hogy ő volt az a gyorsétteremben –, most pedig a sapka. Álcázni akarja magát, és elmondott mindent Szonjának, amit ő az élettársától tudhatott.

– Ez mind feltételezés. És azt sem tudjuk, hogy Szonja mit hitt el ebből – vágott közbe Varga.

– Ez most nem vicc – intette le Tófalvi. – Előállt valakinél Szonja azzal, hogy találkozott Marcsi volt élettársával?

Mindannyian a fejüket rázták, holott a kérdés nyilvánvalóan Vargának szólt.

– Nem – felelte Varga. – Talán úgy gondolja, szóra sem érdemes.

– Kóródit nem téveszthetjük szem elől – adta ki az ukázt a nagyfőnök, és Szabóra nézett. – A legjobb lenne lehallgatni a mobilját, megnézni az sms-eit, a privát levelezését… És követni mindenhová. Álljon rá több ember, legyen mindig, aki nyilvános helyen a közelében és esetleg hallótávolságban van. Karácsony után eldöntjük, mi legyen vele.

Varga megtörölte a homlokát, amikor végre kiléphetett a tárgyalóból. Jobban szerette, ha Tófalvi irodájában tartották a megbeszéléseket, de most talán mindegy is lett volna, hol kerül sor erre a bejelentésre. Meg akart bízni Kóródi Szonjában, és talán ő volt az egyetlen az összes vezető közül, aki meg is tudott bízni benne. Annyit segített neki, szinte az összes dolgát átvette. Ha Szonja nem lenne, akkor már rég kiderült volna, hogy ő azon kívül, hogy folyamatosan parázik és tolja magába a kokaint meg a tablettákat, semmi mást nem csinál. Úgyhogy rettegéssel töltötte el, hogy a lány megtudhatott valamit a viselt dolgaikból, másrészt amiatt is, hogy Szonjára hamarosan kiadhatják a vadászati engedélyt. És akkor úgy jár, mint Herendi Tamás vagy Nagy Marcsi.

Szép kis karácsony lesz ez, neki is ott kell majd ülnie a döntőbizottságban az ünnepek után.

Bárcsak Szonja ne tudna semmit! – ezt kívánta, és egy kicsit hitt is benne.

Tina

2015. december 18.

Szigetmonostor

Már egy hónapja nyomozott a díler után, aki végül Norberthez vitte, de a lakásban, ahol annak idején fogva tartották (vagy éppen „elszállásolták” őt), már senki sem lakott. Kiadó, tudta meg a szomszédtól. Vagyis áthelyezték a főhadiszállást, vagy bármi volt is az.

Járt annál a srácnál is, akinek a lakásában magához tért. A fiút azóta többször kihallgatták a rendőrök, de végül lezárták az ügyet azzal, hogy a szert Pici szerezte, akit már nem tudtak sajnos megszólaltatni.

– Nekem ez rohadt kínos, nem is drogozom – mentegetőzött Tinának. – Titeket sem ismertelek. Egyszerűen kaptam valamit a szórakozóhelyen a barátnődtől, amitől becsavarodtam. Néha-néha bekaptam korábban valami partidrogot, de ilyen rettenetes élményem még sosem volt. Fogalmam sincs, mi történt. A szüleimé a lakás, de árulni kezdtük, mert nyomaszt az egész.

A srác be sem engedte őt, persze Tina nem is szívesen ment volna be. De a lépcsőházban azt tudta meg, amit sejtett korábban is: az aznapi cuccot Pici szerezte be, mindenki azt használta. Hogy kitől, az rejtély. Pici állandó dílere szerint nem tőle, és talán nem hazudott. Tina elakadt a nyomozásban, de nem akart leállni vele.

Már otthonaként tekintett a szigetmonostori víkendházra, és egyáltalán nem félt, pedig legközelebb csak a faluban volt lakott ház. De hát ki akarna betörni hozzá? Internetezett, arra költött pénzt, meg néha bement Békásmegyerre vásárolni. Nem akart a környék kisboltjaiba betévedni, mert ha mégis keresnék, akkor itt könnyen beazonosíthatnák. De a békási piacon annyi ember nyüzsgött, hogy a kofák ha akarták volna se jegyzik meg az arcát. Onnan vitte haza hetente kétszer a kenyeret meg konzervet, kolbászt, néha egy kis húst is, gyümölcsre nem volt szüksége, mert rendesen betárazott a pár házzal odébb lévő szomszéd almafáján megtermő gyümölcsből. Nem volt furcsa gondoskodnia magáról, ezt tette nagyjából hároméves kora óta, amikor az anyja először hagyta egyedül a házban három napra. Akkor is megtalálta a kaját a kamrában, kolbászon elvolt, most viszont már kicsit változatosabbra sikerült az étrendje.

Hogy mire költött a kaján kívül? Csak a telefonja internetes egyenlegének feltöltésére. Ez volt a legfontosabb. Mindent elolvasott, amit csak lehetett, hogy hogyan tudná megtalálni a dílert. Drogos fórumokon kalandozott, mindent megpróbált. Bejelentkezett több fórumba is, és posztolt, hogy vajon milyen partidrog üti ki az embert a szokásosnál tízszer gyorsabban és brutálisabban, de általában azelőtt törölte a posztját a moderátor, hogy válasz érkezett volna. Tehát elakadt.

Ma azon gondolkozott, hogy máshonnan kellene közelítenie, egészen máshonnan. De hát már mindent kipróbált, vagy nem?

Hirtelen beugrott neki Unicorn. Talán lenne ötlete. Valószínűleg ért az internethez is, jobban, mint ő.

A tűz napja óta most először megkereste azt az oldalt, ahol chateltek, és bejelentkezett Thx9842-ként. Teljes meglepetésére szinte azonnal érkezett egy üzenet Unicorntól.

Unicorn: Jól vagy? Mi történt veled? Vártalak.

Thx9842: Igen, minden oké.

Unicorn: Nem mertél eljönni tőlük?

Thx9842: De, eljöttem. Nem akartam veled menni. Nem ismerlek.

Unicorn: Biztonságban vagy? Minden rendben van?

Thx9842: Igen.

Unicorn: Segítséget szeretnék kérni. Az Angyalház üzemeltetői, tulajdonosa érdekelne.

Thx9842: Zsaru vagy?

Unicorn: Mondtam már, hogy nem.

Thx9842: Akkor miért érdekel?

Unicorn: Mert egy ismerősöm, akit kedvelek, olyan helyzetbe került, amiből csak akkor menekülhet meg, ha lebuktatjuk az Angyalházat.

Thx9842: Én semmit sem tudok. Csak egy lány voltam a sok közül. Csupán a biztonsági őröket meg a vigyázónkat ismertem. És néhány kuncsaftot.

Unicorn: Tudunk beszélni személyesen valamikor?

Thx9842: Nem akarok senkivel találkozni. Egyelőre nem. Főleg nem férfival.

Unicorn: És a barátnőmmel, aki bajba került? Azzal a lánnyal, akin segíteni tudnál? És mi is tudnánk neked, szerintem.

Thx9842: Nem tudom. Előbb segíts nekem te. Keresek valakit.

Unicorn: Ez jó, segítünk a másiknak megtalálni, akit keres.

Thx9842: Én egy dílert keresek.

Unicorn: Hogy tudnék ebben segíteni?

Thx9842: Talán jobban tudsz az interneten keresni, mint én. Egy dílert keresek, aki drogot adott el egy lánynak, egész pontosan a dátumot is írom…

Leírta Unicornnak, hogy hol voltak a szórakozóhelyen, és írta azt is, hogy a neten megnézheti, utána Budán két halott volt abban a lakásban, ahol a napot befejezték. Egy kis hezitálás után még azt is megírta, hogy a halott lány a barátnője volt, és ő szerezte a drogot. Továbbá megadta a pesti címet, ahol a díler tulajdonképpen elkapta őt, majd elvitte az Angyalházba.

Unicorn: Kemény történet. Téged nem keresnek?

Thx9842: Senkinek sem hiányzom.

Sejtette, hogy ezzel az egésszel több infót ad Unicornnak, mint akart, hiszen visszakeresheti a neten azt is, hogy a fotóját még a tévé is leadta, mint eltűnt lányét. De azóta valóban senkinek sem hiányzik.

Talán Unicorn tényleg segít majd neki. Talán nem hazudik, és ő is jó ügyben nyomozgat. Ki tudja. Tina azt már megtanulta, hogy senkinek sem szabad hinni, és senkiben sem lehet megbízni.

Tófalvi Gusztáv

2015. december 18.

Budapest

– Itt senki sem hallhat minket – mondta Sándor, és körbemutatott az irodáján. Tófalvi elég ideges volt, hogy be kellett mennie a képviselőházba, és egyáltalán nem volt meggyőződve róla, hogy nem hallgathatják le őket. Inkább a GreenDayben kellett volna találkozniuk, ott legalábbis tuti, hogy nincs bemikrofonozva az irodája. De Sándor nem szeretett ott mutatkozni, mert valami szenzációéhes firkász a végén még megtalálta volna közöttük a kapcsolatot, és Sándor rendkívül bonyolult nemzetközi tulajdoni lánc végén, voltaképpen szinte lenyomozhatatlanul és a felesége családja által tulajdonolta a céget, amit azért megkapargatni sem lett volna szerencsés. – Azért hívtalak be, mert nagyon hiányzik. Hiányzik az a lány, és nem találják. Már kirúgattam három magánnyomozó céget. Bekérettem a lány összes adatát, képet, ami volt róla adattárakban, de nyilvános körözést nem adhatunk ki.

– Értem – bólintott Tófalvi, de közben arra gondolt: nem érti. Hogy a picsába szállhat bele ennyire egy ember egy kis kurvába, hogy felforgatja érte a fél országot? Nem beszélve arról, hogy gondoskodnia kell róla, a szálak ne vezessenek el hozzá semmiképpen sem. – És én mit tehetek?

– Ötletet adhatsz. Mit tegyünk? Hol keressem? Hol találhatom meg? Azok az idióta emberek bejárták érte Aranytárlót, meg a szomszédos helyeket, persze senkivel sem beszéltek, csak a lányt keresték, hátha felbukkan valahol. Az anyjánál is jártak, oda valamilyen segélyszervezet nevében csöngettek be, de alkoholista, még magáról sem tud, nemhogy a lányáról. Hétvégén lemegy egy új nyomozó, akit megbízattam, ő a lány iskolája nevében keresgél, legalábbis ezt fogja mondani. Ott tölti a hétvégét, de őszintén, nem bízom már benne, hogy azon a környéken rátalálnak.

– Még sosem kerestettem senkit – vallotta be Tófalvi. Zavarban érezte magát: itt van egy nagyember, aztán a gyenge pontjáról már többen tudnak, hiszen aki kiadja az ukázt a magánnyomozóknak, nyilván sejti, mi a szarért kujtorog egy tizenhat éves intézeti gyerek után a megbízója.

– De ötleteid azért szoktak lenni.

– Igen. De nem tudom… Mert mi történik, ha az anyja rájön, hogy valakik szimatolnak a lány után? Ha ráébred, hogy eltűnt a lánya, aztán még bekavarhat.

– Többnyire ájultan részeg vagy másnapos, meg italért lefekszik a kocsmatöltelékekkel. Talán már el is felejtette, hogy van egy gyereke.

– Sándor, én komolyan… nem tudom. Nem lenne szabad a fél országot ráállítanod, mert ha az a lány esetleg előjön, mondjuk valami firkásszal elbeszélget, az mindent boríthat. Még ez a legegyszerűbb, hogy félelmében elbujdokolt, mert így nem vezet el senkit az Angyalházhoz.

– Nem érted, hogy meg akarom találni? – Sándor szemében düh villant, és felállt a hatalmas íróasztalától. – Ez a lány senkit nem fog lebuktatni, mert nem olyan.

Úristen. Ez utoljára az általános iskolában volt érv Tófalvi számára: azért, mert nem olyan. De hiszen mindenki olyan! Azonban ezt nem mondta ki, mert látta, hogy már így is meglehetősen feldühítette Sándort.

– Azon kívül, hogy a kollégiumi barátainál kérdezősködnek utána, meg a szülőhelyén, nem tudom, mi jöhetne még szóba – rázta meg a fejét.

– A telefon is megtalálhatatlan. Érted ezt, vettem neki egy iPhone-t, ő meg belehajította a Dunába?

– Vagy eladta alkatrésznek. Vagy átkódoltak benne valamit.

– Az iPhone-ban nemigen…

– Nem tudom. Valószínű, hogy meghúzódott valahol. Munkát talált, talán feketén, kibérelt egy szobát, netán vidéken egy lakást, és…

– Te most regényt írsz, bazmeg? – Sándor feje vörös lett. – Nem azért hívtalak, hogy fantáziálj, hanem hogy segíts, hogyan találhatom meg!

– Hát akkor hirdess a tévében! – csúszott ki a száján. – Rakasd ki a lány legfrissebb fotóját, kreáltass mögé egy sztorit, eltűnt a kollégiumból, szegény lány, meg kell találni. Máshogy akkor nem fog menni.

– Így gondolod? – Sándor eltűnődött. Nem is tartotta rossz ötletnek.

– Igen, de veszélyes. Megkerül, és valami hülye nyomozónál tesz egy vallomást az Angyalházról. Azt majd nehezebb lesz eltussolni. És hát nem hülye, ha meg tudott szökni, akkor nyilvánvalóan a ház pontos címét is tudja.

– Ha fel akarta volna dobni a házat, akkor már megtehette volna.

– Egyelőre menekül.

– Te nem ismered őt – zárta rövidre a vitát Sándor. – Nem akar feladni senkit. Engem is feladhatott volna már, ha akar. De nem akart.

– Rendben. Akkor tedd azt, ami szerinted a legjobb.

– Ez a tévés hirdetés nem is hülyeség. Ha a hétvégén a magánnyomozó nem jár sikerrel, akkor kitalálok egy kampányt, eltűnt gyerekek keresését vállalva, és ő lesz az első. Garantálom, akkor egész karácsonykor az ő arca lesz a tévében.

– Jól van. Aztán majd beszélünk.

– Még jó. A két ünnep között le kell ülnünk a dolgainkat átbeszélni.

Tófalvi cseppet sem volt nyugodtabb, amikor elhagyta az irodát és a házat, mint amikor Sándor behívatta. Ez az ember kezd megkattanni egy kurva miatt, gondolta, és ezzel veszélyt hozhat a fejükre. Hogy tudna kiszabadulni az Angyalház-sztoriból, ezen gondolkozott. De egyelőre semmi hasznos nem jutott eszébe.

Szonja

2015. december 19.

Budapest

Első karácsonyi bulim a GreenDayjel, és remélem, jövőre már egy másik, tök nyugis cég munkatársaival fogok karácsonyozni. Biztos nem lesz ilyen fényűző parti, mint itt, meg nem is fogunk fejenként ötvenezer forintos vásárlási utalványt kapni, és talán nem is egy felkapott zenekar szolgáltatja majd a műsort. De nem fogom bánni.

Két emeleten csak mi vagyunk, a GreenDay, az alagsorban a csillogó-villogó mosdók, tényleg kitett magáért a cég. Tófalvi is itt van, a hosszú asztal végén ül elégedett mosollyal, zsíros szájjal (biztos a zsírosabb menüt választotta), és talán csak beképzelem, de amikor felénk néz, kifejezetten sötét pillantást vet rám. Nyilván belebeszélem a dolgokat. Én természetesen Kitti és Nóra között ülök, két szomszéddal odébb Varga, aki ma különösen indiszponáltnak látszik, talán valakinek segítenie kéne neki megvásárolni a karácsonyi ajándékokat, hogy ellazuljon egy kicsit.

Én a lazacos menün vagyok túl, most jön a desszert, és talán még anyám sem szólná le: áfonyás vaníliafagyi forró csokikrémmel, sárgadinnyeszelettel. Mindez Tófalvi köszöntője mellett, aki nyilván a másik emeleten is elő fogja adni mindezt.

– A GreenDay, köszönhetően nektek, idén is jó évet zár – mondja, és megpróbál elmosolyodni. Nem annyira megy jól neki. – Ez az év a megerősödésünkről szólt, az összetartásról, arról, hogy aki szolidáris velünk, a kollégákkal, mindent megkap, aki nem szolidáris, az… de ilyen nem volt, ugye? – Ugye rosszul látom, hogy egyenesen rám mered? – Megerősödtünk a hitünkben, egymásban, és megerősödtünk a megítélésünket illetően a nagyközönség előtt, továbbá nemzetközileg is kezdünk ismertté válni, holott nem ez a legfontosabb célunk. – Hát az az ismertség kétes, a napenergia-ügy óta több külföldi újságban olvastam negatív véleményt a GreenDayről, de úgy látszik, ezek nem jutottak el Tófalvihoz. – És most jön a karácsony, a legszebb ünnep, amikor egy kicst lazíthatunk, igaz? – Helyeslő morajlás. – Akkor hát boldog karácsonyt, és sikeres új évet mindannyiunknak, mindenkinek, aki hűséges a GreenDayhez!

Beleiszik a köszöntőre emelt pezsgőspoharába, engem pedig a hideg ráz. Úgy látom, Vargát is, mert csak piszkálja a desszertet, de azért bátran lehajtja a ki tudja, hányadik pohár pezsgőt.

A zenekar egy órával később kezdi a bulit, egy ismert mixer keveri a pultban (ingyen, vagyis a cég terhére) az italokat, már nem hallom, amit Nóra mond, mert mindent elnyom a zene, állítólag a felső szinten kevésbé hangos, de inkább lemegyek az alagsorba és belépek a csilivili mosdók egyikébe.

Hát, pont abba, ahol Varga áll, és egészen egyértelműen kokait szív. Láttam ilyet a tévés bulikon nemegyszer, a sztárjaink egyik-másika gyakran a fehér porból veszi az energiáját és a képességét a szórakoztatásra, szóval nem tévedek. Moromolok valami elnézésfélét, és átmegyek egy másik mellékhelyiségbe. Világoskék és tükörmozaik a burkolat, elegáns és ijesztő egyben, kicsit olyan, mintha egy vidámparki elvarázsolt kastélyban bolyongana az ember egyik helyiségről a másikra. Amikor kijövök, Varga ott vár az előtérben.

– Nem láttál semmit, oké?

– Persze – bólintok. Évekig nem láttam semmit a tévés bulikon sem, nem tudom, mit van oda. Hát mit érdekel, ha szétszívja magát? Legalább megvan a magyarázat arra, hogy mitől fogyott le ennyire, mióta ismerem.

– Nagy a nyomás rajtam.

– Igen – felelem kötelességtudóan, ámbár szerintem a nyomás rajtam nagy, amúgy ő tök jól ellébecol a cégnél, tekintve, hogy szinte minden munkáját velem végezteti el. De nyilván az otthoni helyzetére gondol. Még sosem láttam senkit, aki így kiborult volna attól, hogy két kisgyerek apja.

– Itt mindig pontosnak kell lenni.

– Igen – ismétlem önmagam, és beugrik, hogy a kokain és a pia együtt nem annyira jó ötlet. Volt olyan celebünk, aki belőve és bepiálva vett fel és töltött az internetre egy videót, hát sosem sikerült visszatornáznia a népszerűségét. Pedig a tévénéző nagyon könnyen felejt.

– Itt az embernek még azt is meg kell válogatnia, hogy kivel találkozik. Nem beszélhetünk a cégről senkivel – hadarja halkan. Nem felelek. Egy kicsit már megint úgy érzem, hogy ez nekem szól, csakis nekem, mint Tófalvi beszéde.

Felrobogok a lépcsőn. Utálom már ezt a GreenDayt. Alig várom, hogy holnap elmenjünk bevásárolni a barátnőimmel, aztán együtt karácsonyozzunk. Talán ez a program kimossa majd az agyamból ezt a sok idegesítő gondolatot.

Magánnyomozó

2015. december 20.

Aranytárló

Ennek a Jusztinának az anyja teljesen használhatatlan, gondolta a magánnyomozó, miután beszélni próbált a nővel, aki az agysejtjeit elitta, és már vagy részeg volt reggel is, vagy másnaposan is beszámíthatatlan. Igen, emlékezett a lányára, de iskolában van, mondta. Ennyit erről.

Most jöttek a szomszédok meg a volt iskolatársak, és mindenkinek el kellett mondania, hogy keresi Jusztinát, aki eltűnt a budapesti kollégiumból, ahol lakott.

A falubéliek nem sokat tudtak, sőt semmit. Tina okos lány volt, erős lány volt, a testalkata ellenére, Tinára jobb jövő várhatott volna, de nem látták már vagy egy éve.

Akikkel egy iskolába járt (ha nem is egy osztályba), azok fura, magának való lányként emlékeztek rá. Úgy tűnt, senkinek sem hiányzott.

De azért ő végiglátogatta az iskolatársakat is, már akiket összeírt.

Nem értette, ha nem a szülő, akkor vajon ki keresteti a lányt – talán a pasija. De itt, Aranytárlón arról sem tudtak, hogy volt valaki… Illetve, egy csendes, copfos, tizenhét éves lány ezt mesélte:

– Nem tudok róla, hogy lett volna fiúja. A Gergő szerintem tetszett neki, meg ő is a Gergőnek. Csak aztán beszélik, hogy volt az a történet, amikor a Lajosék nekiestek, és meg… na hogy mondjam…

– Közösültek vele?

– Igen. Azután a Tina elbujdokolt. Nem állt szóba senkivel se igazán a suliban. Aztán meg elvitték, mert az anyja nem vett ételt, semmit. És amikor meglátogatták a családvédelmisek, akkor nem volt otthon semmi, vagy hogy is volt. Az anyja valakivel együtt volt éppen, nem tudom, beszélnek mindenfélét.

– És ki az a Lajos? – tért a lényegre a magánnyomozó. – Meg a Gergő. Meg tudod mondani a nevüket és a címüket?

– Hát a Vörös Lajos. Itt, a szomszéd utcában lakik. A Tárlói Gergő meg a Kossuthban. Nem tudom, hányas szám, de egy zöld ház a Gergőéké. A Vöröséké meg az emeletes az utca elején.

Így jutott el először Gergőhöz, aki éppen egy fenyőfát cipelt az apjával a kertbe. Készséges volt, és kicsit talán el is szomorodott, amikor meghallotta, hogy Tina eltűnt. Már vagy egy éve nem látta, mondta. De ha előkerül, akkor… megadná a számát.

A magánnyomozó elmosolyodott, és felírta a számot.

A Vörös-gyerek már más tészta volt.

Egy focimeccsről tartott haza éppen, az utcán találkoztak, amikor a nyomozó megkérdezte, melyik ház Vöröséké.

– Én is ott lakom. Vörös Lajos. Kit keres?

– Szerintem téged kereslek – tegezte le. – Jusztináról szeretnék beszélni veled.

– Nem érdekel! – szinte hisztérikusan sikított fel a magas, sportos fiú.

– Állj már meg, eltűnt az a lány. Keresik.

– Tud az vigyázni magára.

– Tudod, Lajos, azt beszélik, hogy te és két társad…

– Nem érdekel, mit beszélnek – hőkölt hátra hófehér arccal a fiú.

– De biztosan nem szeretnéd, ha a szüleid is megtudnák, nem igaz? Vagy ha esetleg mások, mondjuk a… hatóság…?

– Mit akar?

– Beszélgetni Jusztináról.

– Itt?

– Mondd meg, hol. De ha nem jössz el, akkor én jövök hozzátok.

Így találkoztak a benzinkútnál, aminek volt egy kávézója is. Lajos biciklivel érkezett.

– Mesélj el mindent róla. Tudsz valamit arról, hogy most hol van?

A fiú megrázta a fejét, de fülig vörösödött.

– Nem úgy volt, ahogy beszélik, ő cicázott velünk – mondta végül.

– Hát ez engem abszolút nem érdekel, viszont nem ajánlom, hogy amikor majd rákérdeznek mondjuk a rendőrök, akkor ezt add elő, mert ezzel még súlyosbítani is fogod a bűnt, amit elkövettetek. – A fiú maga elé bámult. – De nem ezért vagyok itt. Mit tudsz róla? Van sejtésed, hogy hol lehet?

– Azt nem tudom, de egyik éjjel meglátogatott – suttogta eltorzult arccal.

A magánnyomozó végighallgatta, és kezdte sejteni, hogy nem lesz valami könnyű dolga. Ez a lány egy tökös lány. Összekaszabolta az egyik megerőszakolója farkát. És milyen jól tette.

De megtalálni nehéz lesz.

Tina

2015. december 24.

Szigetmonostor

Boldog karácsonyt, és boldog szülinapot! – ezt kívánta magának. Még mindig jobb lesz ez a karácsony, mint tavaly volt, amikor bent maradt az intézetben néhány másik lánnyal, és mindenki bőgött, aztán az egyik csaj dugott a portással, rémes volt az egész. Most viszont dér ült a tájon, minden csendes volt, a közelben a kis tó vize sima, a kertben még volt egy fenyőfa is, amire Tina rálátott, és kinevezte azt a karácsonyfájának. Dísz nélkül, izzók nélkül, mégis az ő karácsonyfája volt.

Ez az ő pechje vagy szerencséje, hogy karácsonykor van a születésnapja is. Tulajdonképpen mindegy, mert ajándékot így se, úgy se szokott kapni, leszámítva egy-két tényleg különleges évet. Szóval tizenhat éves lett, már csak két év, és azt kezd az életével, amit csak akar! Két év múlva senki elől sem kell bujkálnia. Talán már most sem kellene, azt olvasta, már nem kötelezhetik iskolába járásra, akár munkát is vállalhatna. És fog is, ha teljesíti a küldetését.

A piacon vett karácsonyra két szelet húst, amit a gázfőzőn majd megsüt egy serpenyőben, vett még krumplit meg csokit, ez lesz a karácsonyi menü. Ajándékba pedig vásárolt magának a városban egy antikváriumban öt angol nyelvű krimit, egész jó áron megkapta. És feltöltötte a telefonegyenlegét, hogy internetezhessen. Ez lesz a karácsonyi program. Talán majd huszonhatodikán jelentkezik Unicornnál, talált-e valamit, egy nyomot, amin elindulhat.

Szürkeség ült a tájon, meggyújtotta a gyertyát, amit a kamrában talált, hogy legyen egy kis karácsonyi hangulat, az anyjára gondolt, de gyorsan elhessegette a képet, inkább Gergőre akart gondolni, de őrá is minek… tehát a krimikre fókuszált inkább, amelyek kiolvasatlanul ott vártak rá, ünnepélyesen köszöntötte magában a karácsonyt, mint eddig minden évben (fogalma sincs, hogy jött ez neki), lassan eleszegette a sült húst a petrezselymes krumplival, és hálát adott a sorsnak, hogy van fedél a feje fölött.

Aztán bekapcsolta a tévét, gondolta, valami ünnepi műsorra kattint, de tévedett.

A képernyőről a saját fotója nézett vissza rá, hosszú sötét haja a válla alá ért, dacosan összeszorította a száját, a kép még az előző tanévben a suliban készült. Jó ég!

– …a tizenhat éves lány még szeptemberben tűnt el, azóta keresi a kollégium, ahol lakott, és a családja. Információkat a következő számon várnak…

Jézusisten. Gondolkozz, Tina! Valami furcsa volt ebben a felhívásban.

És ő, aki nem volt nagy tévénéző, hirtelen rájött, mi volt a „más”: nem egy kriminalisztikai műsor volt, és nem is a rendőrség felhívását látta. Ez egy hirdetés volt egy műsor végén, vagy talán egy műsor előtt. Valaki fizetett a hirdetésért. Nem értett a tévézéshez, de sehol nem volt odaírva, hogy társadalmi célú blablabla, valaki fizetett, hogy az arca megjelenjen a képernyőn. Valaki, aki nagyon meg akarja találni őt.

És az a valaki csakis Sándor lehet, hiszen senki másnak nem hiányzik.

Csakhogy Sándor jól betett neki ezzel a hirdetéssel, még akkor is, ha nem éppen úgy nézett már ki, mint azon a fotón. Mert a küldetését csendben kellene végrehajtania, kerülve minden feltűnést. Ehhez képest akár már legközelebb felismerhetik őt a piacon vagy a buszon.

Most már annak is érdemes lenne utánakeresnie, hogy ki a franc lehet ez a Sándor, aki hol jogi hadovát nyomott neki, hol az üzleteiről mesélt, és teljesen biztos, hogy tele van pénzzel. Nem igaz, hogy nem tudja őt elengedni.

Na mindegy. Lehet, hogy csak így akart boldog karácsonyt kívánni neki. Egyébként sem úgy néz már ki, mint a fotón, és talán csak ezen a napon jelent meg a felhívás a tévében.

Kikapcsolta a tévét, elfújta a gyertyát, és az ablaknál ült, amíg besötétedett. Várta a havat, de csak nem kezdett esni. Amikor odakint sötét lett, behúzta a spalettát, villanyt gyújtott, maga elé húzta a csokit, és belemerült az egyik szuper ajándékába, Karin Slaughter krimijébe.

Szonja

2015. december 31.

Budapest

Anyám szilveszteri meglepije, hogy előadja a barátnőivel az egyik kabaréjelenetét. Őszintén mondom, nagyon kiborított, amikor megtudtam, de Marci szerint jól fogunk szórakozni, aztán majd elmegyünk Balázsékhoz a szilveszteri buliba.

Hát most itt ülünk anyámnál, ahol a nappali modern szalonná van átalakítva, és az első sorban kaptunk helyet a „nézőtéren” – értsd: a dohányzóasztal helyén. Mellettem anyu vörös arcú szomszédasszonya és annak vézna férje, Marci mellett anyám kórházából két orvos (!!!) – igen, két, számomra ismeretlen férfi orvos – foglal helyet, és elképzelésem sincs, honnan van anyunak fegyvere, amivel idekényszerítette őket. Van ám két hátsó sor is, „második soros” barátnőkkel és ismerősökkel.

Az előadás kezdetét egy telefoncsörgés jelzi, én meg már előre rettenetesen szégyellem magam.

Anyám fehér orvosi ruhában érkezik a színpadra, haja feltűzve, nyakában sztetoszkóp. Rögtön a belépésekor tapsot kap, én pedig elsüllyedek most már szégyenemben, az tuti. A jelenet kórházban játszódik, mint kiderül, amikor a barátnői (nővérek, még egy orvos, takarítónő) megjelennek, egy szegény kórházban, ahol nincsenek műszerek. Anyám legalább egy realisztikus szálat beemelt a történetbe. A beteget még keresik, és mit ad isten, a közönség soraiban találják meg. Marci lesz az, mindenki röhög, engem némiképp a sírás környékez.

A kabaréjelenet rövid esszenciája, hogy bár minden körülmény a gyógyulás ellen van, és sok a magánéleti szál is a sztoriban, de a beteg végül meggyógyul. Néha kicsit nevetek is, a többiek röhögnek.

A vége vastapsba fullad, anyámék vagy tizenötször visszajönnek a fürdőszobából meghajolni, a dokik úgy ünneplik a darabot, mintha Bécsben az újévi koncert fináléján lennének.

Anyu kipirult arccal kér egy kis türelmet, amíg átöltöznek, és valószínűleg élete leggyorsabb outfit-cseréjét hajtja végre, mert pár perc múlva már kiskosztümben kínálgatja a pezsgőt.

– Sokkal boldogabb évet kívánok mindannyiunknak, tele új kihívásokkal, szerelemmel, és persze egészséget mindőnknek! – mondja, miközben felemeli a poharát. Koccintunk mindenkivel, és hirtelen arra figyelek fel, hogy az egyik doki átöleli anyámat. A kortyolásra emelt poharam megáll a kezemben. Anyám és egy pasi? Nahát. Anyu odafordul hozzá, és hosszan szájon csókolja. Nahát. Elfogytak a szavaim. Alaposan végigmérem a pasit. Van egy kis pocakja, kicsit kopaszodik, de akár jóképűnek is nevezhető. Csak reménykedem benne, hogy pszichiáter, az jót fog tenni anyunak.

Hirtelen következik a torta, nem ám akármilyen, anyu ma Sydney Operaházát formálta meg, a magyarázata szerint azért, mert mindig Sydneyt mutatják először a tévében az újévi ünneplő országok közül, hiszen ott előrébb jár az idő. Az egyik vitorlából kapok egy szeletet, kívül fehér a marcipán, belül, mint kiderül, egy sor chiapuding, egy sor belga csokikrém, egy sor málnakrém és egy sor pezsgős vaníliakrém sorakozik, szépen elválasztva piskótatésztával. Fogalmam sincs, anyám honnan a fenéből találja ki ezeket a recepteket, de úgy látom, elég sok energiát fektet mostanában az új karrierjeibe. Még a kabaréjelenet sem volt vállalhatatlan, sőt a vendégek kifejezetten jól szórakoztak. Hát végül édesen fog lezárulni ez az év, még kapunk is elvitelre a hatalmas tortából, miénk a tenger egy része, és természetesen az Operaház hátsó homlokzata. Ezzel lepjük meg Balázsékat.

Már a buliban vagyunk, amikor megcsörren a mobilom. Ránézek, és látom, hogy Tóth Tibor, a cég biztonsági őre hív, akivel együtt szereztük be a GreenDay-anyagok egy részét. Nagyon kedvesnek tartom, hogy boldog új évet szeretne kívánni.

– Jó estét, Tibor. Jobban érzi már magát? – kérdezem, hiszen már hetek óta betegállományban van.

– Szonja, nem azért hívtam, hogy az egészségemről beszélgessünk, ami egyébként kifogástalan, leszámítva az idegeimet – mondja. – Hanem azért, mert a kollégámtól megtudtam valamit.

– Igen? – Ez félig kérdés. Már előre tartok tőle, hogy munkaszüneti napon be akar hívni, hogy nyissunk ki egy páncélszekrényt, vagy másoljunk le valami iratot.

– Látták és lefényképezték magát a múltkor a WestEndben egy étteremben Jankával. Most szinte mindenhová követik, és nem lennék meglepve, ha jövőre vadászati engedélyt adnának ki magára, ha érti, mire gondolok.

– Ó – Most nem jön ki más a számon. Éreztem, hogy nem annyira jó Jankával egy zsúfolt bevásárlóközpontban találkozni, de talán pont ez győzött meg: sokan vannak, nem tűnhetünk fel senkinek.

– Ne változtasson semmin, de semmi gyanúsat ne tegyen. Úgy tudom, még nem döntöttek magáról, nagyon fontos, hogy ne találkozzon senkivel privátban, aki kapcsolatba hozható a céggel. Most saját magára kell vigyáznia. Én is elkezdek dolgozni januárban, és megtaláljuk a módját, hogy a Kőszikla szobájába bejussunk. Ha ez megtörténik, akkor valószínűleg a kezünkben lesz valami, ami megdönthetetlen bizonyíték ellenük, és végre elérjük a célunkat. De ne csináljon semmit, ami szokatlan, ha bemegy a céghez, ne írjon még a mobilján sem semmit, amit kamera vehet, ne intézzen olyan magánhívást, ami az ügyünkkel bármilyen kapcsolatban is lehet.

Miután bontja a hívást, összehívom Marcit, Leát és Balázst a hálószobában. Remeg a hangom, amikor előadom, mi történt. Mire itt az újév (és ez már csak két óra), ki kellene találnunk valamit, hacsak nem akarom, hogy egy sajnálatos baleset áldozata legyek.

Tina

2016. január 1.

Szigetmonostor

Unicorn: Búék!

Thx9842: Búék. Van valami hír?

Unicorn: A díler Ausztriában van. Aki bezárt egy éjszakára.

Thx9842: Ó. És mikor jön vissza?

Unicorn: Nem tudom, de rajta vagyok. Azt hiszem, el kellett menekülnie, valakik talán a nyomában voltak.

Thx9842: Meg kell találnom.

Unicorn: Jusztina, te most nagyobb bajban vagy, nem hiszem, hogy mással kéne foglalkoznod.

Thx9842: Szóval tudod a nevem?

Unicorn: Nem volt nehéz rábukkanni a szeptemberi rendőrségi anyag alapján. Eltűntél a drogos helyről, keresni is kezdtek. De most nagyobb a baj, minden tévéadón reklámozza valaki az arcodat.

Thx9842: Igen, láttam. Szerintem az a gazdag pasi. A Sándor, akinek a kedvence voltam. Nem lenne jó, ha valaki rám ismerne, nem szeretnék visszakerülni, de a rendőrségre sem mennék el, több okom is van rá.

Unicorn: Felismerhető vagy a kép alapján?

Thx9842: Már nem teljesen. De ha folyton levetítik, talán rám ismerhetnek. De már más színű a hajam.

Unicorn: Meg kell találnod ezt a Sándort, és én megtalálom neked a dílert.

Thx9842: Hol kellene megtalálnom? És miért?

Unicorn: Mert van valami kapocs közte és az Angyalház között, leszámítva azt, hogy oda járt. Máskülönben nem adhatta volna fel ezt a hirdetést. Tehát ő tényleg nagy ember, legalábbis számukra az.

Thx9842: Hol keressem?

Unicorn: Neten kéne keresned. Tudunk találkozni?

Thx9842: Nem.

Unicorn: És a barátnőmmel, akiről nemrég beszéltem?

Thx9842: Nem tudom. Kitalálom.

Unicorn: Találd ki gyorsan. Veszélyben van a cégnél, amiről írtam, és veszélyben az élete is valószínűleg.

Thx9842: Jó. Találkozom vele, de akkor még valakit meg kellene találnod, és találkoznod az illetővel.

Unicorn: Rendben, de a barátnőmmel sürgős lenne a találkozásotok. Hátha valami közös pontot találtok egy beszélgetésben. Lehet, hogy már csak napokig járhat majd be dolgozni. Utána még egy betegséggel talán kivonhatja magát pár napra a forgalomból, de nem hiszem, hogy tovább.

Thx9842: Találkozom vele holnap, én mondom meg, hogy hol, én navigálom, nem lehetsz vele. És a héten a másik találkozót lebonyolítod. Ha így jó, akkor részemről oké.

Unicorn: Részemről is.

Tina alig várta, hogy az új évben történjen végre valami, a szeme elé kerüljön, aki azt a drogot adta el Picinek. Bár volt egy lehetséges másik díler is Pici füzetében, de azt nem tudta megfigyelni, mert Unicorn kiderítette, hogy augusztus óta börtönben van. Szóval maradt a korábbi ember, csak másképp kell megközelítenie, mint a múltkor. Ha egyáltalán előkerül. Valószínű, hogy nem ő adta el Picinek a drogot, de ha hajlandó vele szóba állni, akkor talán találhat nyomot, amin elindulhat. Tudta, hogy az idő nagyobb ellenfele, mint a reklámhadjárat, ami a megtalálására indult.

Most hirtelenszőke volt a haja, nem is fehér, hanem inkább sárgás, és simán be tudta lőni punkosra egy kis zselé segítségével. Muszáj volt átalakulnia, mert az összes rohadt csatornán őt keresték, és már a neten is olvasott olyan cikket, amiben az újságíró azt feszegette, hogy ki körözi, miért nem a rendőrség, mire állítólag felvették valamilyen keresési listára. Ez a Sándor komolyan nem tud mit csinálni a lóvéjával, gondolta, és az is vicc, hogy valakinek azért van rá szüksége, mert szidásra és alázásra vágyik. Teljesen beteg ez a világ, ezt szűrte le az egészből, és egyelőre nem volt terve, hogyan fog ebből a hülyeségből kikeveredni azután, hogy mondjuk megtalálja a dílert. De ezt majd Unicornnal kitalálják. Bár még mindig tartott tőle, de imponált neki, hogy Unicorn nem akarja megtalálni és megmenteni, hanem rá bízza, hogy mit lép legközelebb.

Úgyhogy teljesíti neki, amit kért. Találkozik a barátnőjével, de a helyszínt ő fogja megjelölni.

Szonja

2016. január 2.

Budapest

A telefon már másodszor csöng. Először el kellett metróznom a Mammuttól (azt adta meg a lány találkozási pontnak) a Lehel térre, itt feljövök a metróból, a Csanády sarkán jövök fel, tulajdonképpen alig egy ugrásra lakunk innen. Tuti, hogy szívat ez a csaj.

– Igen? – veszem fel.

– A bevásárlóközpontban találkozunk. Hívlak, akkor már bent leszel.

Mint egy távirányítású robot, megyek a plázába, ott elég erős helyismerettel rendelkezem, de egy kicsit rossz érzés, hogy ott buktam le Jankával is. A legviccesebb, hogy Lea az én kapucnis dzsekimben hagyta el a lakásunkat – a konspiráció része –, és így minden valószínűség szerint őt követik. Vagyis nem csupán hiszem, hanem tudom is. Mert Marci őket követi. Elég merész volt a terv, de Marci szerint ezt a lányt, Jusztinát is olyasvalaki kerestetheti, aki akár a GreenDayjel is valamiképpen összekapcsolható.

A telefonom legközelebb akkor csöng, amikor már a forgóajtóban járok.

– Menj fel a moziszintre, vegyél két jegyet estére vagy amikorra akarod, magadnak és a barátodnak. Utána menj a moziszinten a női mosdóba.

Valami vígjátékra veszek két jegyet, úgyis rég voltunk moziban. Közben óvatosan nézelődöm. Mindenképpen okos gondolat ettől a lánytól, hogy a mosdóba hív, mert Tóth Tibor szerint csak férfiak dolgoznak a biztonsági csapatban.

A kézmosórészen nincs senki, beljebb megyek, a fülkék irányába. Ott áll egy nagyon vékony, sárga hajú, őzikeszemű lány kapucnis pulcsiban, dzsekiben, farmerben, tornacipőben, hátizsákkal. Bólint felém.

– Szonja vagyok – mondom halkan.

– Itt bent minden rendben. Csak a takarító fog bejönni, de majd úgy csinálunk, mintha várnánk valakit – mondja. Látszik rajta, hogy megtervezte az egészet.

– Nem hasonlítasz a képre, amit a tévében láttam – bukik ki belőlem.

– Örülök. Sokat dolgoztam rajta – ereszt meg egy halvány mosolyt. – Na, mondd, miben tudok segíteni.

– Megnézed ezeket a képeket? Láttad-e valamelyiküket is a… házban? – kérdezem, és közben megnyitom a telefonom galériáját. A céges fotókat mutatom, Tófalviról és Vargáról nemcsak a hivatalos céges portrét szedtem le, hanem a karácsonyi bulin is készítettem róluk fényképet. Jusztina hosszan nézi a képeket, és a fejét rázza.

– Nem ismerem őket.

Továbbmegyek. Mutatok neki projektvezetőt, Nórát, Kittit (persze sejtem és remélem, hogy ők nincsenek benne a dologban), fejlesztőt, kutatót, az informatikusunkat, Tóth Tibort, és Tibor főnökét, Szabó Botond képét is. Hirtelen megfogja a kezem.

– Ő többször is járt a házban – biccent Szabó Botond képe felé. – Többnyire Norberttel beszélt, legalább háromszor láttam. Nekem úgy tűnt, hogy az őröket hozta, vagy talán kiképezhette, nem tudom.

– Ó. Ez hasznos információ – bólintok. – Ezek szerint tényleg összefüggés van a két cég között.

– Előrébb vagy valamivel? – érdeklődik.

– Nem tudom.

– Segíthetek még valamiben?

– Mesélsz a házról? A párom szeretné, ha elmondanál egy-két dolgot, hátha közelebb jutunk a közös emberekhez…

Suttogva írja le Norbertet, aki amolyan madám vagy üzletvezető, és a lányok testi-lelki jóllétével foglalkozik. Szinte ő az egyetlen, aki napi kapcsolatban van velük. Elmondja, hogy többnyire ketten alszanak egy szobában, és az átlagéletkor tizennégy-tizennyolc közötti, általában intézetből, kollégiumból szökött lányok laknak a házban, akik nem hiányoznak senkinek. Tárgyilagosan lefesti, hogy ott legalább törődnek velük. Szinte hűvösen beszél az ott töltött napokról, mint egy kívülálló. Nincs benne indulat. Marci ezeket a dolgokat már elmesélte nekem, ezek szerint újat nem tud, vagy nem akar elmondani nekem sem a lány.

– Mondd meg a pasidnak, hogy most ő jön. Tudja, mit kértem tőle – közli, amikor bejön a takarítónő. – Na jó, én megyek, nem tartalak fel, menj nyugodtan pisilni.

Azzal elmegy, kézmosás nélkül hagyja el a női mosdót.

Én még várok néhány percet, aztán szintén távozom.

Nem lettem sokkal okosabb. Szabó Botond benne van mindkét cég biztonsági szolgálatában, és ez vajon mennyivel segíti az ügyünket? De Tófalviék nem járnak oda, sem ügyfélként, sem másképp. Szerintem felesleges kört írtam ma le. Örülök, hogy a lány elég határozott, és hogy megmenekült. Elég hideg, bizalmatlan, nem túl jó a modora, de nem is barátnőzni találkoztam vele.

GD főhadiszállás

2016. január 4.

Budapest

– Ezt aláíratod vele, a többi a mi dolgunk – dobott oda egy számlát Tófalvi Vargának. – Ez majd alátámasztja, hogy nem velünk van a baj, hanem vele. Mert ő a csaló, sikkasztó.

Varga megnézte a számlát és a mögé csatolt papírt, és elsápadt.

– Senki sem fogja elhinni, még ha aláírja is, hogy ez nem vicc. Eddig csak legfeljebb egy-kétmilliós számlákat írattunk vele alá, meg az utalási engedélyt.

– Ki az, aki nem hisz nekünk? Ő már nem fog tudni védekezni – hunyta le a szemét Tófalvi. Arra gondolt, hogy egyre mélyebbre süllyednek, de nem tud mit tenni. Épp eleget vitatkozott Sándorral, aki azt mondta, sőt határozott utasításba adta, hogy Kóróditól meg kell szabadulni, még létszámstopot is hirdetett. Teljesen begőzölt, mióta azt a lányt keresgéli, és milliókat nyomat a tévékbe a megbízottján keresztül, hogy kiélhesse beteg vágyait a kis kurván. Ráadásul még jobban begerjedt, amikor megtudta, hogy az az eszement ribanc majdnem levágta a farkát ott vidéken az egyik kis faszfejnek, aki annak idején megerőszakolta. Azóta még jobban meg akarja találni, és mivel egyelőre se híre, se hamva a kis ribancnak, rossz a kedve. És ha Sándornak rossz a kedve, akkor még több hatalmat, még több pénzt, és még több vért akar. Mint most is. Nem volt biztos benne, hogy helyesen tette, amikor lejelentette neki: Kóródi találkozott a megölt Nagy Marcsi élettársával, és komolyan beszélgettek. Sándor azt mondta: akkor Kóródinak is mennie kell, és ez sajnos nem azt jelentette, hogy rúgják ki. De Tófalvi még nem volt eltökélt. Talán tényleg elég lesz kirúgnia. Majd meglátja. De előbb írja alá azt a kurva papírt, hogy legyen valami a kezükben ellene.

– Ugye nem azt mondod ezzel, hogy Szonját is… – kérdezte rekedten Varga.

– Nem. De kell valami, amivel sakkban tarthatjuk. – Tófalvi szándékosan nem számolt be a helyettesének a Sándorral való megállapodásról. Varga rohadtul instabil, majd vele is kezdeni kell valamit, de előbb ezt a helyzetet oldják meg.

– Na jó, csak azért. Mert ilyen cég nincs több az országban, talán még a bázisugró csoportok között sem, ahol ilyenek a halálozási mutatók, mint nálunk.

– Köszönöm a felvilágosítást. Igyekszem kitalálni valamit, hogy Kóródi simán távozhasson, már amennyiben nem üti bele az orrát mindenbe.

Varga a papírral a kezében egyenesen a vécébe sietett, ahol bevette az emelt nyugtatóadagját. Talán elég lesz most ennyi tabletta, hogy megtegye azt a piszokságot, amit Tófalvi kért tőle, bár gyanította, hogy a világ összes gyógyszere nem lenne elég ahhoz, hogy kisimuljanak az idegei.

Szonja

2016. január 4.

Budapest

Az első munkanapom az új évben. Nóra mosolyogva fogad, láthatóan túl van már a szilveszteri utóbulin is, minden következmény nélkül. Kitti kávéval kínál, óvatosan érdeklődve, jól indult-e az év. Hirtelen eszembe jut, hogy ők még mindig azt gondolják: baj van otthon köztünk Marcival. De eszem ágában nincs bejelenteni nekik, hogy minden rendben – abban maradtuk Marcival, hogy a további eshetőségekre való tekintettel ez így lesz a legjobb.

Ímmel-ámmal kezdek dolgozni, inkább csak az e-mailjeimet szortírozom. Fél tizenegykor kopogás nélkül beesik Varga, vörös a szeme, karikás és táskás, hát elég hosszú szilveszteri buliban vehetett részt.

Odahajít elém valami papírt, és csak azután kíván boldog új évet. Majd azt mondja:

– Kérlek, írd alá mindkét oldalon. Mindjárt visszajövök érte, csak Kittivel valamit el kell intéznem.

Kimegy, és szinte indulattal becsapja maga mögött az ajtót.

A kezembe veszem a papírt, olvasni kezdem, és csak mered a szemem.

Ez egy számla és egy átutalási megbízás engedélyezése, az engedélyező én vagyok, az utaló fél a GreenDay, a kedvezményezett valami külföldi cég, az összeg pedig kétmilliárd forint.

Először röhögőgörcsöt kapok, mire kisilabizálom a nullákat. Kétmilliónak olvastam elsőre, majd húsznak, és amikor az sem stimmelt, akkor jöttem rá, hogy ezek hülyéskednek.

De nem. Ez ugyanolyan számla, mint amilyeneket alá szoktak íratni velem. Azt sem tudom, honnan jött kétmilliárd forint a GreenDay számlájára, bár a sok százmillió EU-hitelből éppenséggel simán ott ülhet ez a pénz. De hogy velem akarják tisztára mosatni ezt az utalást?

Nem tudom, mit tegyek. Hirtelen előveszem a telefonomat és lefotózom a számlát a hozzá csatolt igazolással.

Aztán elrakom a telefont, és azon tűnődöm, ha most ezt aláírom, akkor azzal talán már elmehetünk a rendőrségre. Ez már nem kis összeg. Nem a sima rendőrségre, hanem ügyészségre, korrupció elleni hivatalhoz, mit tudom én, de valahová elmehetünk. Mivel hallom kintről, hogy Varga közeleg, nincs időm felhívni Marcit, meg hát le is hallgatnák a beszélgetést. Csapdába kerültem, de úgy vélem, ez nekem fog kedvezni.

Amikor Varga belép, éppen alákanyarítom a nevem, nem túl olvashatóan, de végzek is, mire az asztalomhoz lép.

– Ha ebből valami bajom lesz – nézek rá sötéten –, akkor nektek is annyi. – Nem tudom, hogy volt merszem ezt a mondatot kimondani, de látom, hogy Varga megrökönyödve néz rám.

– Ez egy szokványos dolog. Nagyobb beruházást végzünk nekik, és előleg, nagy reklámja és sajtója lesz, már elkezdtük, és ezért írod te alá – hebeg-habog. Rámosolygok.

– Oké. De ha emiatt engem elővesznek, akkor ti biztos nem ússzátok meg – felelem higgadtan. Tudom, hogy most szereztem meg a bizonyítékot. Marci mondhat bármit, ez már nem semmi. Ezzel már kezdhetünk valamit.

Varga olyan sápadt, mint aki mindjárt elájul, és nagy cseppekben elindul az izzadság a feje tetejéről a homloka felé. Hát benne van ő is nyakig, természetesen.

Kioldalog az ajtón, én pedig az íróasztalomra könyökölök és a kezembe temetem az arcom. Egy kicsit ki kell fújnom magam. Utána kimegyek mondjuk a piacra, és sms-ezem Marcival. Elküldöm neki a fotókat. Aztán talán be is adhatom a felmondásomat. Így lesz a legjobb vége ennek a mocskos ügynek.

Még nagyban töprengek a lehetőségeken, amikor pittyen a telefonom.

Tóth Tibor írt sms-t.

– Induljon. Most azonnal. Az átjárón menjen. Azonnal!

Még arra sincs energiám, hogy reszketni kezdjek. Az adrenalin hajt, bedobom a táskámba a telefonomat, kabátba bújok, kirohanok az előtérbe, odavetem Kittiéknek, hogy mindjárt jövök, elfeledkeztem egy megbeszélésről, és kettesével veszem a lépcsőfokokat. Tibor sms-e azt jelenti, hogy kiadták a biztonságiaknak: kapjanak el. És ez azt jelenti, hogyha elkapnak, úgy végzem, mint az elődöm vagy Marcsi.

Rohanok az utcán, cikázok az út közepén, még szerencse, hogy lapos sarkúban vagyok, és nincs jég vagy hó. Hallom, ahogy a garázsból kihajt egy kocsi mögöttem. Ezek ők lesznek. Egyenesen, a házak között rohanok, nekik az úton kell maradniuk. Beszaladok a médiacég aulájába, átrohanok rajta, aztán le a lépcsőn, körülnézek a Montevideo utcán, még nincs ott egyik céges kocsi sem, átszaladok az úton, szemben a lakóház kapuján benyomom a kódot, amit Tibor szerzett meg valahogyan, már bent is vagyok, szaladok át a kerten, a Seregély utcai kapun kirohanok. Ez egy egyirányú utca, csendes, most nincs forgalom. Rohanok rajta végig, aztán le a Kecske utcán, és a Bécsi út sarkán át a piroson, dől rólam a víz, rohanok, amíg Balázsék lepukkant ügyvédi irodájába nem érek a Bécsi úton.

Lea leültet a teakonyhában, ad száraz cuccot, én meg csak bőgök, és sms-t írok Marcinak. Pár perc múlva elmegy Balázstól az ügyfele, behívnak, lerogyok a kanapéra, elmondom, mi történt, Marci hív, de nem vehetem fel, Balázs telefonján beszélek vele, és kiadják az ukázt.

Nem mehetek haza, nem mehetek sehová sem, ahol ismernek.

Kézhez kapom a hamis útleveleket, amiket csináltattunk, és Lea eredeti útlevelét (mondjuk úgy, ha bárki kérdezné: Leáét elloptam és kész). Amíg Marci a telefonban, Balázs személyesen osztja nekem az észt, Lea elrohan valahová, és amikor egy óra múlva visszatér, nála van egy kisbőrönd, a karácsonyra kapott laptopja és egy vadiúj, kártyás telefon, ezeket mind megkapom. A kisbőrönd tartalma: két farmer a méretemben, egy utcai edzőcipő, egy papucs, néhány póló, pulcsi és egy kabát, illetve a saját útlevelem. Kapok pénzt is, meg Lea egyik bankkártyáját. Azt mondja, nincs most rajta sok pénz, de majd érkezik rá valamennyi.

Balázs visz ki a reptérre, végigbőgöm az utat. Azt mondja, nem baj, nem lesz semmi gáz, Lea már lefoglalta a jegyemet Rómába, mindjárt indul a gépem, a saját útlevelemmel szállok be, a többi útlevél biztos helyen van a kisbőröndben, amit felvihetek a gépre. Hát ha csak ez lenne a problémám! Marcit akarom látni, de tudom, hogy nem lehet. Nem lehet és kész. Egy kártyás telefont vesz ő is valakinek a nevére, azon beszélek vele a reptérről, bár alig bírok mondani valamit, úgy bőgök. Hiszen én azt hittem, azzal, hogy aláírtam a számlát, minden egyenesbe jön: mi feljelenthetjük őket, ők meg tudják, hogy van a kezemben valami ellenük, méghozzá nem is kis bizonyíték. Ehhez képest kiderült, hülyeség volt aláírni, mert csak arra kellett nekik a szignóm, hogy én vigyek el egy nagy balhét, és utána ugye rejtélyes balesetet is szenvednék, ahogy eltervezték, aszerint még ma.

Rómában átszállok egy helyi járatra, Nápolyba megyek, de itt már olasz útlevelet mutatok fel. Mint ahogy Nápolyból Barcelonába is azzal utazom. Nagyon nagy szerencse, hogy csak belenéznek, nem húzzák le, bár a hamisító állítólag érvényes chipet is rakott bele, de azt inkább nem próbálnám ki.

Január negyedike van, és én itt állok Barcelonában egy minibőrönddel, a reptéren, nem ismerek senkit, nem tudom, hová menjek, mit fogok dolgozni, meddig kell menekülnöm és bujkálnom, alig van pénz a kártyámon, odahaza a cégnél valószínűleg a számla ellenem lesz bizonyíték valamire, és feljelentenek gazdasági bűncselekményért, ráadásul a cég által felbérelt bérgyilkosok keresnek, mert tudják, hogy tudok valamit, és meg akarnak ölni.

Hát elég jól indul ez az év.

Márton

2016. január 4.

Budapest

Gyors volt és határozott. Tudta, most nincs idő érzelegni, mindent megbeszéltek már, és az alkalomra vártak. Az most eljött. Csak Szonjának is tartania kell magát ahhoz, amit megbeszéltek.

Néhány lépés a laptopon, tökéletes, aztán mehet is a gép Balázsék széfjébe. A másik, teljesen tiszta gépe került elő újra.

Ennyi. Szar lesz, nehéz lesz, és még egy csomó dolgot tisztázni kell, de, ahogy szokás mondani, beleálltak a történetbe, és tudnak még ők is meglepetést szerezni a GreenDaynek.

GD főhadiszállás

2016. január 5.

Budapest

A tárgyalóban gyűltek össze. Varga már reggel belőtte magát, és ha létezik ilyen, egy nap alatt ledobott magáról két-három kilót. Tófalvi szeme is karikás volt, Szabó Botond egykedvűen, de olyan arccal üldögélt ott, mint aki épp csak nem mondja ki: „Tudtam, hogy ez lesz”. Szabó akarta már karácsony előtt likvidálni Kóródit. Az informatikus a szokásos formáját hozta, a laptopjára meredt.

– Hogy a picsába szökött meg, és hol van most? – kezdte Tófalvi.

– Nórát a pasija hívogatta este és ma reggel is. Ő sem tudja, hol lehet. Bár Nóra és Kitti szerint otthon gondok voltak, már jóval karácsony előtt voltak arra utaló megjegyzései, hogy szét fognak menni. De még együtt laktak – magyarázta Varga.

– Ezzel nem tudok mit kezdeni. Két szökött nő, egyik azért kurvára problémás, mert Sándor lassan diliházba kerül miatta, a másik meg minket tudna börtönbe juttatni – fakadt ki Tófalvi.

– Egyelőre ő írta alá azt a számlát, ami problémát jelent. Átutalta a pénzügy? – kérdezte Varga.

– Nyilván, de most ezzel nem tudtam foglalkozni. Inkább az az érdekes, hogy beviszed hozzá a számlát, írja alá. Mi tudjuk, ahogy aláírta, a végzetébe rohan, még tegnap autóbalesete lett volna. Ahogy kimész, lefotózza a számlát – ezt ugye visszanéztük többször is a biztonsági kamerák felvételein –, majd ránéz újra a fotókra a telefonján az asztal alatt, aztán felkap mindent, és elrohan. De még odaveti Kittiéknek, hogy egy megbeszélésre rohan, azonban nem is akar a kocsijához odamenni, hanem egyértelműen menekül. És lelép Botondék elől, akik két autóval indulnak utána! – pillantott lesújtóan Szabóra Tófalvi. – A telefonja kikapcsoltat jelez, valószínűleg bemérethetjük Sándor kapcsolatain keresztül, de minek, ha már ennyire tudta, hogy egy aláírással a végzetét alapozza meg, akkor sokkal többet is tudhat. De honnan, hogyan jár egy lépéssel előttük, és hová tűnt?

Hallgattak, hiszen egyikük sem tudta a választ. Azt sem, hogy mennyit tudhat, sejthet Kóródi, de egyáltalán nem volt jó érzésük. A csali alighogy bekapta a horgot, el is menekült, és ki tudja, nem vitte-e magával az összes konzervkukoricát is.

Egy óra múlva újabb válságértekezletre gyűltek össze.

– A te kódoddal történt! – Tófalvi igyekezett nem üvölteni, és érezte a rendszergazda Nándi támogatását. – Valaki átutalta a kétmilliárd forintot egy egzotikus szigeten lévő offshore bankszámlára, amiről aztán senki sem fog információt kapni. És a jelek szerint ez csakis te lehettél.

Vargáról szabályosan folyt az izzadság.

– Nem is tudom a kódomat – nyögte. – A páncélszekrényben tartom azon a cédulán, amelyiken megkaptam.

– A biztonsági kódod is megadták.

– Minden kódot, ami ezzel kapcsolatos, a páncélban tartok. Sosem vettem elő, és sosem használtam.

– Elhisszük – bólintott Szabó Botond. Varga maga sem hitte, hogy pont a biztonsági főnök foglal majd állást mellette. – Megnéztem a szobádban lévő kamera felvételét – folytatta, és Varga nagyot sóhajtott. Szóval valóban bekamerázták az ő szobáját is. – Alighogy kiléptél Kóróditól a számlával, vitted is a pénzügyre. Utána elmentél a mosdóba, márpedig ezt az utalást nem tudtad volna a telefonodról elvégezni az összeg nagysága miatt. Inkább bevettél valamit vagy szívtál egy kis kokaint. – Varga még sápadtabb lett. Ezek mindent tudnak. – Utána bementél a szobádba, és bár nem akartad, fogadnod kellett az egyik kutatónkat. Vele töltöttél másfél órát, utána megint a mosdóba mentél, aztán Gusztáv irodájába. Vagyis azalatt az idő alatt, amikor elvégezték az utalást, hozzá sem értél a klaviatúrádhoz.

– Amit egyébként is vissza tudtunk volna keresni – tette hozzá Nándi. Varga most már gyűlölte az egész céget, úgy, ahogy van. Hát semmi sem szent nekik. Mindent és mindenkit figyelnek. Egy pillanatra átsuhant az agyán: Szonja megcsinálta. Megfingatta őket, és talán meg is érdemlik. Ha ő nem bukik bele, akkor kívánja, hogy sikerrel járjon, lelépjen, és a kétmilliárdból új életet kezdhessen valahol.

– Vagyis? – kérdezte.

– Vagyis, most jöttünk rá, ahogy visszanéztük az utalást, hogy nem oda ment a pénz, ahová szerettük volna – magyarázta Tófalvi. – Amíg ellenőrzésre várt az utalás, amit a pénzügy elindított, valaki belenyúlt a kódoddal és máshová irányította. Egy másik, teljesen ismeretlen számlára. Addig, amíg te Gergellyel beszéltél, megtörtént a tranzakció, de mi csak ma fedeztük fel, mert kértem a pénzügyet, nézzenek utána. És ez egyvalamit jelenthet csak: Kóródi megszerezte a kódodat, és csak erre a lehetőségre várt. Elmenekült, és átutalta a pénzt. Kész, vége – hallgatott el.

Varga megkönnyebbült. Ha vége, akkor vége. Kétmilliárd nem fogja megrengetni a GreenDayt, az éves bevételük jóval több ennél. Magában lelkendezett, hogy Tófalvi is belátta, ez egy veszteség, amit le kell írniuk, és majd biztos letolja Sándor torkán is a veszteséget. Tófalvi azonban megtörte a csendet. – De ez nem minden. Botondék visszanézték a szobádról a felvételeket, és találtak egy napot, amikor túl hirtelen állt be a sötétség, átmenet nélkül. Ez azt jelenti, hogy Kóródi valahogy megmanipulálta a felvételt, ki tudja, hogyan, Botondék kikérdezik majd a saját embereiket is, de nagy a valószínűsége, hogy Kóródi ment be a szobádba. Emlékszel esetleg rá, hogy az asztalodon hagytad a páncélszekrényed kulcsát?

Varga már ingatni akarta a fejét, de persze emlékezett rá, ez egyszer fordult elő. Ráadásul Nándi megfordította a laptopját, hogy ő is láthassa az íróasztalát: ott volt rajta a páncélszekrény kulcsa.

– Igen, egyszer ott felejtettem.

– Nem volt jó ötlet. Kicsit kevesebb gyógyszert kellene szedned – mondta élesen Tófalvi. – Kóródi túlórázott aznap. És még néhány nap, ahogy visszanéztük, melyik nap mikor húzta le a kártyáját. Valószínűleg ezeken a napokon kémkedett a dolgaink iránt.

– És még valami – kapcsolódott be a biztonsági főnök. – Ugyanezeken a napokon volt szolgálatban az egyik kollégánk, Tóth Tibor. Szinte biztos, hogy összedolgoztak, mert Kóródi csak akkor túlórázott, vagy legalábbis akkor maradt nyolc utánig, amikor ez az őr volt bent.

– Kikérdeztétek? – érdeklődött Varga halovány hangon.

– Nem találjuk. Igaz, milyen érdekes? Tegnap óta nyoma veszett neki is, a feleségének és a gyerekének is. Senki sem tudja, hová mehettek.

Hosszú csönd ülte meg a tárgyalót. Aztán Varga felsóhajtott.

– Ez tehát azt jelenti, hogy Szonja esetleg olyasmit is tudhat, ami nekünk nagyon nem jó… A Marcsi élettársával való találkozása is erre utalhatott, igaz?

– Igen – bólintott Tófalvi. – Úgyhogy semmiképpen sem engedhetjük eltűnni. Kóródi a mi időzített bombánk, éppen úgy, mint ahogy Sándor időzített bombája (Kóródin kívül) az a kis ribanc, aki éppen úgy eltűnt, mint Kóródi.

Márton

2016. január 5.

Budapest

Délután ötkor ért haza a magánnyomozó haverjával. Akkor már ott várták a ház előtt. Tudta, kik ők, látott már róluk felvételeket. A GreenDay emberei. Szonja főnöke, Varga, aztán a biztonsági főnök és a rendszergazda. Márton számított rájuk, de talán nem mindannyiukra.

– Csík Márton? – lépett hozzájuk Varga, amikor a kódot akarta beütni a kapunál.

– Igen.

– Én Szonja főnöke vagyok, ők pedig… a kollégáim. Bemehetünk? Beszélhetünk?

– Hát… igen, miért ne? – kérdezte pár másodperc tétovázás után. – Ő a barátom, Lengyel Menyus, magánnyomozó, akinek a segítségét kértem Szonja megtalálásához.

– Mi is ezt szeretnénk – kapcsolódott be a biztonsági főnök álságos, aggodalmas hangon.

Felmentek a lakásba, és Varga megköszörülte a torkát.

– Talán jobb lenne, ha hármasban beszélhetnénk, Botonddal lenne mit mondanunk – kérte Mártont.

– Hát… Menyus, ott vannak Szonja cuccai – mutatott Marci a hálószoba felé. – Az íróasztalfiókban van a laptopja, majd megnézem, de havonta ha egyszer szokta elővenni, általában akkor is tölteni… A ruhái a szekrényben. A fiókban ott az útlevele is. Egyszerűen nem tudom, mi történhetett – akadt el a hangja.

Kimentek Vargával és a biztonsági főnökkel a konyhába, ahol Varga előadta neki az elméletet, miszerint az ő kódjával Szonja átutalt egy rakás pénzt egy ismeretlen számlára. Marci döbbenten hallgatta, és biztosította róla, hogy ez lehetetlen, Szonja még gyerekkorában sem csórt el egy csokit sem a közértből. Valójában meg is gyanúsította Vargát, hogy Szonjára akarja kenni a saját sikkasztását. Iszonyúan kijött a béketűrésből, úgyhogy a biztonsági főnök nyugtatgatta, mondván, ez most nem is fontos, menjenek vissza a nappaliba, és beszélgessenek Szonjáról.

– Hamarosan be kell jelentenem a rendőrségen, hogy eltűnt – sóhajtott Marci. – Ha holnap sem kerül elő, nem tudok mást tenni.

– Elvitt valamit magával?

– Ezért is hívtam Menyust. Meg akarom találni Szonját. Nem tudom, nincs-e bajban, egy csomó mindent nem tudok… Gondoltam, leülök az asszisztensével is, mert azért naponta találkoztak… Talán tud valamit. Nem vitt el semmit. Reggel elváltunk, mint mindig, bement kocsival dolgozni, és mint kiderült, a kocsi azóta is ott áll, ő pedig eljött. Én nem tudom, mi ez a számladolog, de Szonjának átlagos felhasználói ismeretei lehetnek a bankolásról.

– De maga informatikus, igaz? – kérdezte a rendszergazda. Marci már számított erre a kérdésre. Bólintott.

– Igen.

– Egyébként a viszonyuk… hallottunk olyan pletykákat, miszerint gond volt maguk közt – vette vissza a szót Varga.

– Kinek nincsenek problémái? – kérdezett vissza Marci.

– Persze, csak úgy hallottuk, hogy a szakítás is felmerült…

– Néhányszor újrakezdtük. – Marcin látszott, hogy nem akar tovább beszélni a témáról. – Éppen mélyponton vagyunk, de ez nem jelenti azt, hogy el akartunk válni.

Innentől barátibbá vált a beszélgetés, Marci pedig belesüppedt a kanapéba, és felhatalmazta a lakásban lévőket, hogy nyugodtan nézzenek bele Szonja holmijaiba, hiszen „több szem többet lát”, és akár a gépét is nézzék meg. Sőt amikor Nándi felvetette, hogy az ő laptopjába is belepillantana, Marci, bár ráncolta a homlokát, végül igent mondott.

Órákig csak ült a nappaliban, míg azok hárman kutakodtak a holmijaik között, az életükben. De neki már mindegy volt, látták rajta, hogy kétségbeesett és összetört. Varga még el is könyvelte magában, hogy Kóródi nemcsak őket baszta át, hanem a saját pasiját is. Öröm az ürömben, hogy Orsi ezt sosem tenné meg ővele.

Szonja

2016. január 10.

Tossa de Mar

Ez egy kisváros a Costa Braván, ahol mindig van turizmus, de nyilván nyáron a legzsúfoltabb. Most olcsó a szállás, és bár nemigen van munkalehetőség, valamit muszáj lesz találnom, egyrészt mert a kártyán már alig van pénz és a készpénzem is fogyóban, másrészt nem kuksolhatok egész nap egy szobában, várva, hogy történjen valami, vagy én tegyek valamit.

Tóth Tiborék az amerikai rokonaikhoz utaztak családostól, ezt Marcitól tudom, neki sms-ezte meg. Szinte biztos vagyok benne, hogy sosem fognak visszatérni. Ráadásul Tibor küldött is valamit nekem, ami olyan, mint egy élesre töltött gépfegyver. Az eltűnésem napján szerzett még egy kódot, méghozzá Tófalvi szobájából, ahol se kamera, se semmi, viszont bejutni sem könnyű.

Ez lesz az én utolsó nagy dobásom, ha eljutok addig, illetve ha élek addig.

Bár most van némi okom a reményre, mert megérkeztem Spanyolországba, és láthatóan senki sincs a nyomomban. Nagyon egyedül vagyok, elég magányosnak érzem magam, sokat gondolok Marcira meg a szüleimre, de most az új életemre kell koncentrálnom.

Már kinéztem két éttermet magamnak, bármelyikben szívesen elhelyezkednék, ha nem lenne akadály, hogy még egy tálcát sem tudok két szoba között úgy vinni, hogy ne essen le róla valami. De beszélek spanyolul, és amúgy olasz csaj vagyok, aki angolul is tud, és ahogy itt elnéztem eddig, a nyelvtudás az ember előnyére válhat a Tossa de Mar-i munkavállalásnál.

Szóval megpróbálom. És még ma elkezdek futni. Valamivel muszáj levezetnem a feszültségemet.

Tina

2016. március 29.

Budapest

Budán ült, egy frissen felújított utca egyik házának kicsit kopott ügyvédi irodájában. Ha nem toppant volna be a víkendház tulajdonosa a hétvégén (amire felfigyelt, amikor a kocsi megállt a kapu előtt), és nem oson fel azonnal a padlásra a fontos cuccaival a hátizsákjában, hogy ne kapják el, akkor valószínűleg sosem egyezik bele, hogy két férfival is találkozzon, akikben annyira nem bízik. De Unicorn ígért neki egy felvételt és még valamit, neki pedig nem volt más lehetősége, mint hogy elfogadja, sőt szívességet kérjen.

A tévében már lement a kampány, de most – mint, ahogy olvasta, Amerikában szokták – tejesdobozokon találkozhatott az arcával. Sándor sosem adja már fel?

De Szigetmonostorról gyorsan le kellett lépnie, mert csak a hülye nem vette volna észre, hogy valaki beköltözött télire a házba. Nem gondolta, hogy ilyen kora tavasszal már beállíthat a tulaj. Úgy menekült el, hogy amikor a házigazda bent volt a házban, kimászott a tetőn, le a lépcsőn, és ahogy jött, ugrott is át a kerítésen. Nem mert az úton elindulni, nehogy arra autózzon a tulaj és észrevegye (és felismerje esetleg), úgyhogy bő fél napig bujkált a közelben, és csak sötétedés után indult be a faluba, majd buszozott a városba. Aznap már nem mert visszamenni, egy panzióban aludt vasárnap és hétfőn Szentendrén, de nem volt olcsó, és már alig maradt pénze, úgyhogy valamit ki kellett találnia. Pont jókor jött Unicorn híre, hogy megtalálták a dílert, és valaki tudott is beszélni vele. És arra gondolt, talán egy ügyvéd nem fogja őt Sándor karjaiba lökni.

Úgyhogy most itt ült egy ügyvédi irodában, bizonyos Fodros Balázséban, felnőttesen felöltözött emberek között, és nem tudott mást tenni, hitt az ügyvédnek, Unicornnak, akinek egyébként Marci a neve, és a legszimpatikusabbnak, egy fiatal ügyvéd csajnak, Leának.

Egy magánnyomozót mutattak be neki, kapott kakaót és croissant-t, aztán a magánnyomozó (akitől egyébként egy kicsit elájult, mert eddig csak a krimikben olvasott magánnyomozókról, bár persze nem ilyennek képzelte el őket, mert ez a pasi egy teljesen átlagos ember volt, szűk farmerben, pulóverben, és semmi különleges nem volt rajta) elővett a táskájából egy laptopot, és felnyitotta.

– Erről az emberről van szó, igaz? – fordította a laptopot Tina felé. A monitoron feltűnt a díler, aki Norbert kezére adta őt. A lány bólintott. – Svastics Károlynak hívják, és jelenleg Bécsújhelyen dolgozik, egy nyilvánosház egyik őreként. El kellett menekülnie Budapestről, mert valaki feldobta, hogy drogot árul. Én úgy tudtam beszélni vele, hogy az orra alá dörgöltem egy ügyet, és azt, hogy feladom a hatóságoknak. Így egy kicsit megoldódott a nyelve a tavaly szeptember tizenharmadikai anyaggal kapcsolatban, mert ez volt a feladatom, igaz? – Tina bólintott. Teljesen elájult. Életében először vették felnőttszámba, úgy beszéltek vele, mint egy felnőtt emberrel, nem mint egy gyerekkel. – Nos, úgy tűnik, hogy a saját hálózatukba akadt be valamilyen nagyon durva dizájnerdrog. Ők nem tudtak róla, hogy nem a szokásos anyagot kapják, és valójában ő adta el a drogot, annak ellenére, hogy letagadta. Annyi igaznak látszik, hogy nem tudta, mást ad el, mint szokott. Viszont sikerült kihúznom belőle, hogy honnan szerezte be az anyagot.

– És honnan? – Tina annyira koncentrált, hogy összehúzta a szemöldökét.

– Na ez az, amiről beszélnünk kellene – mondta óvatosan a fiatal nő, Lea. – Meg kell beszélnünk, mit teszel, ha megtudod a nevet.

– Megbosszulom – vágta rá kapásból a lány. Hát hülyék ezek, hogy nem találták ki?

– Ki kell találnunk a bosszú módját – szólt közbe az ügyvédi iroda tulajdonosa.

– Én már kitaláltam. Szemet szemért – vetette oda.

– Nem, Jusztina.

– Tina. Nevezzetek Tinának.

– Rendben. Tina, már tizenhat éves vagy. Gyilkossági kísérletért is börtönbe kerülsz, hát még, ha esetleg sikerülne kioltanod az életét – mondta Lea. – Nem teheted tönkre a saját életedet.

Tina vállat vont. Mit érdekelte őt, hogy hová kerül? A bosszú éltette eddig is.

– De kitaláltunk valami mást – szólalt meg ismét Balázs, az ügyvéd, és beszélni kezdett. Tina egészen biztos volt benne, hogy őt ugyan nem lehet eltántorítani, és meggyőzni valami hülyeségről, de azért udvariasan hallgatott.

Egy bő órával később Unicorn-Marci elmondta, hogy a barátnője, akivel Tina a múltkor találkozott, szökésben és talán életveszélyben van. Jó lenne, mondta, ha megpróbálná beazonosítani Sándort valahogyan, próbáljanak találkozni, akár az irodában, és rengeteg fotót fognak mutatni neki. Rájuk hagyta.

– És hol laksz, megkérdezhetem? – kíváncsiskodott Lea.

– Hát most éppen… sehol – vallotta be, és elmesélte a pár nappal ezelőtt történteket.

– Fél évig kihúztad egy hétvégi házban? – Lea őszintén le volt nyűgözve. – Egyedül, fűtés nélkül?

– Volt egy hősugárzó.

– Akkor is. Egy hős vagy. Nem féltél?

– Nem – ingatta a fejét. Mitől is félt volna? – Legfeljebb attól, hogy az a Sándor rám talál a tévéhirdetések alapján valahogy. Ezért vagyok szőke.

– És hol tervezel lakni ezek után? Szigetmonostor nem biztonságos – folytatta Lea.

– Nem tudom.

– Na hát én tudom! – mosolyodott el az ügyvédnő. – Nekem van egy lakásom, ki akartam adni, de sosem volt hozzá szívem. Egy kis garzon. Ott senki sem fog rád találni.

Tina el sem akarta hinni, hogy ilyen mázlija van. Hozzá senki sem volt még ilyen jó, Picit és Norbertet leszámítva. Mert még Norbert is jó volt hozzá. Most először elmosolyodott. Valójában már hónapok óta most mosolygott először.

– És van még egy hírünk – szólalt meg Unicorn-Marci. – Aranytárlóról, amivel megbíztál. Gergő, a fiú, akit szerettél volna megtalálni… jól van, és reméli, hogy te is jól vagy. Sokat gondol rád.

– Köszönöm – pirult el.

– De nem mehetsz el Aranytárlóra – figyelmeztette a férfi. – Most ott mindenki feldobna, járt ott a bizonyos Sándor magánnyomozója, és mindenkinek megadta a számát, hogy hívják fel, ha látnak.

– Nem akarok menni – rázta meg a fejét. Elég volt neki a hír, hogy Gergő gondol rá, és talán ő is viszontszereti.

Ráadásul lesz fedél a feje fölött. Már csak ezt a bosszúdolgot kell átgondolnia.

De mindent egybevéve: ez volt élete legjobb napja.

Márton

2016. április 5.

Budapest

Gyakorlatilag készen álltak a dolgok, és bár Menyus, a magánnyomozó nem adta elő Tinának, hogy milyen körülmények között találkozott a dílerrel, és hogy a díler egy kis megszorongatásra beismerte, hogy gyakran hajt fel lányokat Norbertnek és „néhány ismerősnek”. Nyilvánvalóan az egyik Angyalházban dolgozott most Bécsújhelyen is. Mivel Menyusnak az volt a feladata, hogy senki se találjon összefüggést Tina és közte, azt mondta a dílernek, az egyik halott lány exbarátja kérte fel a szimatolásra, így a fiatal lány biztonságban lehetett.

Marci immár nyugodt volt Tinával kapcsolatban, a lány okosnak tűnt, és örömmel költözött be Lea lakásába. Mindössze annyit kért tőlük, hogy lássák el angol nyelvű olvasmánnyal, lehetőleg krimikkel, ők pedig azt kérték, hogy egyelőre ne lépjen kapcsolatba senkivel. Marci létrehozott neki egy Diákmunka névre szóló e-mail címet, amiről Tina néha írt neki, amikor valami eszébe jutott Sándorral kapcsolatban, és mindig így indította a levelét: „Jelige: Diákmunka”. Ezt a nevet egyébként a lány adta a fiókjának, némi iróniával. Lea feljárt hozzá a lakásba, feltöltötte a hűtőt, és arra kérte, ha nem muszáj, ne járkáljon el egyelőre. Aztán Balázs megkérte az anyját, aki pszichológus, látogassa meg a lányt, részint azért, hátha segít neki visszaemlékezni apróságokra, hogy Sándort megtalálják, másrészt talán sikerül neki feldolgozni a történteket. Marci küldött Tinának fényképeket azokról a Sándorokról, akik a neten találatban feljöttek, mint „tehetős vállalkozók”, hátha közöttük van a férfi is, aki Tina megszállottja.

Leával egyébként azt tervezték, hogy szereznek majd egy tanárt is a lánynak, aki megbízható, mert le kéne tennie a vizsgáit előbb-utóbb. Persze ezt nem mondták meg neki, mert a végén még lelépett volna tőlük is.

Sándorra vártak, vagyis arra, hogy Tina azonosítsa a titokzatos férfit. Lea azt mondta, ha nem találnak rá, bedobhatnák Tinát kvázi csalinak, de persze nem a szó szoros értelmében, viszont figyelnék, hogy ráharap-e. Vagyis felbukkanhatna a neten, budapesti lányként, aki keres valakit… Marci ezt nagyon veszélyesnek tartotta, mert nem tudta, honnan jöhet a viszontválasz. Ráadásul abban sem volt biztos, hogy időnként nem figyelik-e még a GreenDaytől. Szonja asszisztensével, Nórával néha beszélt telefonon, és bár úgy tűnt, hogy elültek a dolgok, pontosan tudta, hogy a kétmilliárd forint eltűnését, amit Szonjához kapcsolnak, nem emésztik meg egykönnyen. Csak Sándor hiányzott a képből, ő lehetett az összekötő kapocs a GreenDay és az Angyalház között. Ha Sándor előkerülne, akkor továbblépnének, és Szonja helyzete is könnyebbé válna. Tudta, hogy amíg Tina nem azonosítja a titokzatos Sándort, nem tehetnek semmit.

GD főhadiszállás

2016. április 13.

Budapest

– Nehéz lesz visszanyernünk Sándor bizalmát – morogta Tófalvi. Varga a tárgyalóasztalra könyökölt.

– Nélkülünk Sándor baszhatná – felelte.

– Igen, de egy pillanat alatt kirak minket bárhonnan. Hiszen tudod…

– Volt egy okos és ravasz csaj, aki túljárt az eszünkön – fűzte a szálat Varga. – Az ő eszén is túljárt volna. Mint ahogy meg is történt, a kismadár elszállt, hiába kerestette.

– Éppen ez a baja. Az a lány az Achilles-sarka. Nagyon szeretné valakire ráfogni, de még a tűzoltók sem állapították meg, mi történhetett. Valószínűleg egy csikk miatt lett tűz, és a lány ezt kihasználva lelépett.

– Azért jól megy a cég, nem hiszem, hogy kirakna minket belőle. Csak ha eltetet bennünket is láb alól – töprengett Varga.

– Nem fog kirakni, de most hallottam, hogy alakulóban van egy másik nagy zöldcég. Azt beszélik, Sándoré az is, csak azt sem a saját nevén csinálja – magyarázta halkan Tófalvi. – És az elmúlt időben többször járt Sydneyben. Nem döbbennék meg rajta, ha ki akarná húzni alólunk a talajt. Nem a céget, mert az természetesen bonyolultabb lenne – csak elvenné a piacot, és a másik cégnek adná. Végül is megteheti.

– A kurva életbe! – fakadt ki Varga. Aztán magában arra jutott, talán már nem is bánná, ha ez így történne. Már annyira rohadtul utálta ezt az egészet. Ha kiszervezik alóluk a piacot, akkor legalább visszavonulhat egy évre, aztán valahol egész máshol, újra megpróbálja. Valami normális munkahelyen. – Túl sokat tudunk róla, nem gondolod?

– Ez biztos. Viszont ő is túl sokat tud rólunk.

Hallgattak. Olyan csönd volt a tárgyalóban, hogy még a lélegzetvételt is hallani lehetett. Varga arra jutott magában, hogy talán tényleg nincs kiút. Rajtuk ragad a bélyeg, és nem lesz olyan sima a válás, ha megtörténik. Vagy talán sima lesz. Lehet, hogy ez rajtuk múlik?

Eszébe jutott valami, de elszégyellte magát. Talán most még nem kellene felvetnie ezt a gondolatot Tófalvinak. Egyelőre inkább várják ki, hogyan alakulnak a dolgok.

Szonja

2016. május 12.

Calella, Spanyolország

– Úristen – mondom, alighogy kinyílik az ajtó. Behúz magához, belöki az ajtót, és nekidönt. Benyúl a pólóm alá, a hasamat simogatja, aztán felfelé kúszik a tenyere, egészen a mellemig. Megfogja mindkét mellemet, egész testével hozzám simul, és előbb a nyakamat, majd a számat csókolja, amíg totál be nem zsongok.

Finoman meglököm a testemmel, hogy induljon befelé. Mire az ágyig érünk, lekerül rólam a póló és nyitva van a farmerem cipzárja, valamint az övé is. Másodpercek alatt szabadulunk meg a maradék ruhadaraboktól, és az ágyban esünk egymásnak.

Úgy érzem, minden porcikámnak, a bőröm összes négyzetmilliméterének hiányzott az érintése, hiányzott a csókja, és fegyelmezetten viseltem a hiányát. De most nem. Most nem fegyelmezem magam. Szerencsére a kémia működik, ugyanúgy működik köztünk, mint régen. Az ágynemű hűvös, Marci teste forró.

Olyan rég vágytam erre az ölelésre.

A búcsú óta.

Ez a hétvége a miénk. Igaz, hogy Annával érkezett, és Anna egy másik szobában lakik (a GreenDay sosem „alszik”, szóval biztos, ami biztos), és néha együtt mutatkoznak a rend kedvéért, de a nap huszonnégy órájából mindössze másfél-kettőt. Anna, az unokatesója vásárolgat, napozik, Marci pedig velem tölti az időt abban a szobában, amit kettejüknek bérelt. Anna pedig az enyémben, amit Sonia bérelt Praianóból. Hát Calellából nem sokat látunk, de nem is véletlen, hogy Marciék ezt választották úti célnak. Nagyobb és sokkal turistásabb hely, mint Tossa de Mar, ahol éppen lakom, itt tényleg rengetegen nyaralnak már most, májusban, érkeznek szervezett csoporttal, egyénileg, fapadossal, charterrel, két reptér is van a közelben. Mi különleges lehet abban, hogy Marci talált egy lányt, akivel elmegy pár napra a Costa Bravára? Még ha követték is a GreenDaytől, nem találhatnak az utazásban semmi gyanúsat.

És mi itt vagyunk egymásnak, és minden másnál fontosabb, hogy érezzük egymást. Tudtam, hogy nem hagy el, és hogy minden idegszálával az ügyünkön dolgozik, de mindig van az emberben egy rohadék pesszimista hang: mi lesz, ha már nem is vagyok olyan fontos neki? De az vagyok, igen.

És együtt mindenre képesek leszünk.

Még arra is, amit januárban kiterveltünk. Veszélyes, de nagy terv. Végre tudjuk hajtani. Végre fogjuk hajtani.

Márton

2016. június 6.

Budapest

Végre megtörténhet. Egyszerre érzett izgatottságot és félelmet. De ha már eddig eljutottak, nem alakulhat másképp a forgatókönyv. Kimozdítják őket, pánikot keltenek, mert Tinától már nem várható, hogy felismeri Sándort, aki valószínűleg nem is Sándor, csak álnevet használt. De erre meg fognak mozdulni, és ők Balázsékkal és Menyussal minden lépésüket figyelni fogják.

Egy gond volt a tervükkel korábban: az, hogy bár a kulcs megvolt a legfontosabb lépésükhöz, a cég bankszámláját ellenőrizgetni nem lett volna szerencsés, mert egyszeri belépés még elmegy, de többször belépni veszélyes, mert a kódot is megváltoztathatták volna. Márton nem tudta, mennyire foglalkoznak még Szonjával a GreenDaynél, hajtja-e őket a bosszúvágy, vagy éppen csak csendben szeretnék elfelejteni az egészet, beleértve Szonját is – azért sejtette, hogy az átvert vezetőség bosszút esküdött a barátnője ellen.

De nekik volt egy előnyük. Nyilván mindenki elfeledkezett róla, hogy Szonjával meg van osztva Pali, a pénzügyes Dropbox-fiókja. Palinak pedig oda érkeztek a nagy bevételek számlamásolatai. Szonja ma belépett a fiókba, és látta, hogy rengeteg pénz érkezett, valószínűleg csak tisztára kell mosni.

Erre csapott le a férfi. A titkos aduászuk, a kód, amit Tóth Tibor Szonja menekülésének napján valahogyan megszerzett Tófalvi szobájából: ugyanolyan banki átutalási kód, mint ami korábban Varga páncélszekrényében hevert, de azt nyilván azonnal megváltoztatták. Egyetlen reményük az volt, hogy Tófalvi kódjához nem nyúltak. Marci persze megváltoztatta volna, de abban bízott, hogy egyrészt ezek a fiúk ott a GD vezetőségében már meglehetősen elbízták magukat ahhoz, hogy ne is feltételezzék: a nagyfőnök bombabiztos szobájából, sőt a telefonjából is megszerezheti valaki a kódot, másrészt pedig álmukban se merjék azt gondolni, hogy a sztori megismétlődhet.

Csakhogy immár még több pénzzel, mint a múltkor.

Marci munkához látott. Kicsit ideges volt ugyan, mert csak kétszer hibázhatja el a kódot – bár ilyenben sosem hibázott. De ha mégis megváltoztatták, akkor a végső csapást nem tudják rájuk mérni.

Ami még nagy dobás volt: mivel lemásolta a GD rendszerét, az övéken keresztül lépett be a bankba úgy, hogy ezt a GreenDayben még az informatikus sem vehette észre, és a bank rendszere sem érzékelte, hogy máshonnan léptek be hozzájuk.

Simán ott volt máris a számlán, bepötyögte az utalás adatait, kétszer kellett megadnia a biztonsági kódot, aztán a pénz pillanatokon belül átröppen egy kódolt számlára a Karib-térségben, onnan továbbmegy, és egészen addig meg sem áll, amíg el nem jut a Szonjával egyeztetett zöldszervezetek számláira. Végül is a pénzt erre szánták, legalábbis ez volt az álca, hát jusson oda, ahol valóban szükség van rá. Négymilliárd forintból jutni fog magyar környezetvédelemre is, és ki tudja, talán még Szonja álma is megvalósul: őserdőket vagy egy részüket menthetnek belőle.

A laptop, amelyről az utalást elvégezte, másnap már ismét Balázsék széfjében lesz, és nála csak a „tiszta” laptop marad.

Az a legszebb az egészben, hogy ő napközben egy egész napos oktatáson volt, ahonnan az utalást, ugye, el sem végezhette. Ha a GD utánaérdeklődik, mindenki igazolja majd, ott ült az első sorban, és figyelt. Nem volt nála laptop, természetesen. Még a mosdóba is csak öt percre ment ki. Persze öt percbe sok minden belefér…

Hát ők léptek most először. A GreenDayben óriási lesz a felfordulás, és ezt talán ki tudják majd használni, talán előkerül a legfőbb tulajdonos, akinek Tófalvi csak a strómanja. És ha elkapják a halat, amely a fejétől bűzlik, akkor – ebben bíztak mindketten – Szonja is megmenekülhet.

GD főhadiszállás

2016. június 7.

Budapest

– Hogy a faszba’ történhetett ilyen? – üvöltött Sándor, és az asztalra ütött az öklével. Tófalvi és Varga sápadtan meredt rá. Még ők maguk sem tudták feldolgozni az újabb csapást. – Ki a szar kavart be nekünk?

– Az én kódommal történt az átutalás – hajtotta le a fejét Tófalvi.

– Félévenként kiveszitek a cég összes pénzét? Hol egyikőtök, hol a másik kódjával? – meredt először Vargára, aztán Tófalvira. Vérvörös volt a feje a dühtől, Varga nem is bánta volna, ha megüti a guta. – Idejövök, kurvára nem kéne itt mutatkoznom, de hogy tudjátok, azért vagyok itt, mert most már tényleg elegem van, és komoly változásokat vezetünk be, addig is visszaszerzitek a pénzemet. Szóval mi történt? – állt meg Tófalvi előtt.

– Nem tudjuk. Tényleg nem. Valaki a cég rendszerén keresztül belépett a bankszámlára, és elutalta a pénzt egy ismeretlen, jelölt és nem nevesített számlára Costa Ricába, és már sajnos nincs ott a pénz. Az én kódomat használta, ami azért egészen lehetetlen, mert csak a telefonomban van benne a kód, a telefonom pedig ujjlenyomatos, és tegnap egész nap a zsebemben volt.

– Tehát a jelek azt mutatják, hogy innen – mutatott körbe Sándor – utalták el a pénzt, a te kódoddal. A múltkor pedig Viktoréval. Ki lehetett? – kérdezte vészjósló hangon.

– A múltkor… valószínűleg… nyilván Kóródi.

– Igen. És most is ő volt, igaz?

Tófalvi és Varga összenézett. Kezdett mind kínosabbá válni a helyzet.

– Nincs más ötletünk.

– Aha. Szóval nincs. – Hallgattak, Sándor pedig vett egy nagy levegőt. – Hát nekem pedig van. Elmondjam, mi az én elméletem? – Feszülten figyelték. – Hát az én elméletem az, hogy ezt a Kóródit beáldoztátok. Nem ő az első, mint tudjuk. Szóval beáldoztátok, és kétmilliárdot szépen elutaltál a kódoddal egy offshore cégnek egy Kókusz-szigeteki vagy a faszom tudja, milyen bankba – nézett Vargára –, ahonnan gyönyörűen továbbítottátok egy-két másik számlára. Azonban ez nem volt elég! – emelte fel az ujját, amikor Varga szólni akart. – Tudtátok, hogy érkezik egy vagy több nagyobb összeg, feltettetek rá mindent. Muszáj volt. Elvégre kétmilliárd forint két embernek és a családoknak egy egész életen át tartó bujkálásra, előlünk, az embereim elől való meneküléshez, viszonylag luxuséletet élve valamelyik kibaszott egzotikus szigeten, hamis papírokkal, kevés, ez nem kérdés. Le kell fizetni egy csomó embert a hallgatásért, kellenek a plasztikai műtétek, hamis papírok, és még mit tudom én, hogy mik. Nehogy azt higgyétek, hogy nem gondoltam ezt át már akkor is. Januárban azt gondoltam, kevés lesz ez ahhoz, hogy lelépjetek. Csak az átlagemberek gondolják, hogy ez rengeteg pénz. Amikor bujkálni kell, nincs több várható jövedelem, és kutyák meg fegyveresek vannak az ember és a családja nyomában, hiszen azt nyilván ti is tudjátok, hogy nem adtam volna fel, és tudok apparátust mozgósítani… akkor ez a lenyúlt pénz kevés lett. Fel is merült bennem – nézett ki az ablakon –, hogyha ti voltatok, akkor várható még egy akció részetekről, mielőtt lelépnétek.

– Ezt nem gondolod komolyan – szólt közbe vérszegény hangon Tófalvi. Bánta már, hogy annak idején jó ötletnek tartotta szövetkezni Sándorral, ezzel az elmebeteggel, aki ilyen durva fikciókat gyárt.

– Hadd mondjam végig – intette le Sándor. – Most, hogy bejött ez a nagy összeg, Gusztáv kódjával utaltátok át valamilyen offshore számlára, és már nyilván hamis neveken landolt a pénz valahol, netán másik cégek nevén, én nem tudom. De ha azt hiszitek, hogy most is bedobhatjátok nekem bűnösnek az eltűnt Kóródi Szonja nevét, aki már nyilván a föld alatt van elásva valahol, akkor tévedtek! Sőt, továbbmegyek: kezdem azt gyanítani, hogy az összes alkalmazott meg a külső ember, aki áldozatként szerepel a GreenDay kórtörténetében, valójában azért vesztette életét, mert ezzel készítettétek elő a nagy szökést. Nagyon okosan – vagy legalábbis azt hittétek, hogy nagyon okosan – kiagyaltátok, legyenek gyanús kollégák a cégben, olyanok, akik sejthetnek valamit, akik láttak tranzakciót, megbuherált számlát, mit tudom én. Beadtátok ezt nekem, meg a biztonsági szolgálatnak is. Teljes alarmban volt a cég, és valószínűleg nem azért, mert volt rá valós ok – hanem ti ketten fundáltátok ki az egészet! Ezek után a Kóródi-történet felépítése már könnyedén ment, és már volt rutinotok is abban, hogyan végezzetek vele. És most – vett nagy levegőt – itt ültök rémült pofával, belül röhögve, és azt remélitek, hogy beveszem a hülye meséteket!

– Ez nem igaz. Az az igazság, amit elmondtunk – nyögte Tófalvi.

– Hát persze. Csak azt felejtettétek el, hogy a történetszövésben nálam nincs jobb. Különben nem jutottam volna el idáig, ahol vagyok. A saját pályámon engem ti nem tudtok legyőzni, és gyanítom, hogy más sem.

A töke tele volt ezzel a két szemétládával. Kicsit magát is utálta, amiért nem baszta ki őket a januári eset után, de annyira bonyolult lett volna, ráadásul akkor még bizonytalan volt őket illetően. Mégis, mindig ott volt az a megérzés… az ő híres megérzése. Ez a két faszfej át akarja baszni őt. Hát nem fogja.

– Elő fogjátok keríttetni Kóródit. Élve vagy halva – mondta végül. – Körözést adattok ki ellene sikkasztás miatt, még ma. Kiugratjátok a nyulat a bokorból, és én ráteszek egy lapáttal, hogy mielőbb megtalálják a hulláját. Rátok is embereket fogok rakni, mielőtt még tévednétek. Egyetlen percig sem hiszem, hogy az a nő nyúlta le a pénzt. Ti voltatok.

Tajtékozva távozott a GreenDayből. A droghálózat és az Angyalházak szokásos pénzei jöttek most be, a nemzetközi házakéi, és mentek volna tovább Sydneybe. Erre ez a két fasz, akik zseninek képzelik magukat, megpróbálják őt kirabolni. Hát majd megmutatja nekik.

Amikor kilépett az épületből, Tófalvi és Varga még mindig csendben ült az irodában. Próbálták kitalálni, mit tehetnek most, miként szerezhetnék vissza Sándor bizalmát, és hogyan védhetik meg az életüket.

– Te jössz – mondta végül Tófalvi. – Fel kell jelentenünk sikkasztás miatt, és körözést fognak kiadni ellene.

– Megmondjuk, hogy lenyúlt hatmilliárd forintot? – képedt el Varga.

– Dehogyis. Majd pár százmilliós vagy egymilliárdos csalást varrunk a nyakába. Az még hihető végül is, és az emberek zsebében is kinyílik a bicska.

– Merthogy szerinted ő volt? Én tegnap óta abban sem vagyok biztos, hogy a januári tettes Szonja volt.

– Szerintem igen. Nem lehetett senki más. A volt pasiját figyelik még Botondék? Mit tudsz róla?

– Új nővel él együtt, ugyanabban a lakásban, ugyanazzal a kocsival jár, ugyanazon a munkahelyen dolgozik. Átlagos életet él. Dacára, hogy ért a nethez, teljesen átlagember, ha kettejük közül valaki, akkor hát Szonja.

– Vagy valakik bentről.

– Nándi?

– Nem tudom.

– A lényeg, Viktor, hogy minket kevertek szarba. Intézd Szonja ügyét, keress valamit, aztán beszéljük meg, és még ma fel kell jelenteni. Aztán kitaláljuk, mit tehetünk, mert pillanatnyilag elég sötét jövőt vizionálok magunknak.

– Szerintem tennünk kell valamit Sándorral. Nem normális.

– Ezt majd megbeszéljük – rázta a fejét Tófalvi. Ebben a helyzetben nem volt biztos benne, hogy őt, a cég főnökét nem figyeli egyfolytában egy kamera, és nem veszik fel minden szavát, aztán elemzik ugyanúgy, ahogy ő elemeztette a kollégáiról készült felvételeket.

Tina

2016. június 9.

Budapest

Balázs anyja új színt hozott az életébe. Egy fiatalos, szupercsini, okos nő, akinek ami a szívén, az a száján. Tina már nem is tudta, miért jött fel hozzá először, talán kaját hozott neki, és beszélgetni kezdtek. Aztán előállt azzal az ötlettel, hogy segít Tinának felidézni Sándort. Tina már inkább el akarta felejteni, de Unicorn-Marci szerint Sándor a dolgok kulcsa. Úgyhogy elmesélte, mi történt az együttlétek során. Talán csak a harmadik találkozásukkor tudta meg a lány, hogy Balázs anyja pszichiáter. Azért nem utálta meg, mert bár a sulipszichológussal nem volt jó a viszonya, de a krimikben a pszichiáterek olvastak a bűnözők jellemében. Szóval inkább izgalmas, semmint ijesztő volt Tina számára a foglalkozása.

Most is feljött, és alighogy belépett a lakásba, bekapcsolta a tévét.

– Utálom a tévét – közölte Tina. – Gyerekkoromban is utáltam, mert anyám helyett a tévé volt a családom. Most meg azért nem szeretem, mert ott láttam folyton a fotómat.

– Igen, ezt ismerem. De néha jó a tévé, tudod? Nem folyamatosan. Az nem oké, hogy be sem kapcsolod sosem. Most csak megnéztem, működik-e.

– Hát jó. Működik.

– Tina, gondoltál rá, hogy majd levizsgázol? – kérdezte hirtelen a nő. – Hogy amikor tizennyolc éves leszel, és nyugodtan előjöhetsz az önkéntes rabságodból, mert nem toloncolnak vissza a koleszba, akkor leteszed az éves vizsgákat, érettségit, és felvételizel?

– Én? – A lány tágra meredt szemmel nézett rá. – Hová felvételiznék?

– Hát nem tudom. Például lehetnél majd kriminálpszichológus, vagy pszichológus, vagy amit csak akarsz. Előtted áll az élet. Bármi lehetsz, ami csak szeretnél.

Tina még mindig bámulta a nőt. Neki ilyen mesét még soha senki sem mondott. Hogy a fenébe lehetne bármi, ami csak szeretne? Hiszen életében először most él normálisan, mások tartják el, más lakásában lakik… miből tanulna és hogyan? Hogy vennék fel? Hát sosem volt jó tanuló, meg utálja is a sulit.

– Á, nem – nyögte ki végül. – Biztos megbuknék.

– Dehogyis. Már miért buknál meg?

Balázs anyja vörös bőrruhát viselt, a vörösesbarna haja a válla alá ért, sminkelte magát, magas sarkokon billegett, egyáltalán: ízig-vérig nő volt. Egy okos, őszinte nő. Tina nagyon nehezen vallotta be magának, hogy kedveli, de hát ez volt az igazság.

– Majd még gondolkozom rajta – motyogta, aztán a tévére nézett. És a szeme odaragadt a képernyőre. – Ő az! – mutatta, és újra felkiáltott: – Ő az!

– Kicsoda? – kérdezte a nő, aki nem is értette, miért lényeges, hogy a lány felismert egy nagy nevű politikust egy hírműsorban.

– Hát a Sándor! Ő a Sándor!

Balázs anyja a szája elé kapta a kezét, Tina pedig a telefonján pötyögte az e-mailt Unicorn-Marcinak:

„Megszereztem a nevet. Találkoznunk kell.”

– Tudod, ki ő? – kérdezte Balázs anyja, amikor újra meg tudott szólalni.

– Igen, a Sándor – vonta meg a vállát a lány.

– Egy köztiszteletben álló politikus.

– Hát aztán. Kurvázik ő is – zárta rövidre Tina.

Pár perc múlva csöngött a telefon, Unicorn-Marci volt a vonalban.

És csak annyit mondott, hogy akkor összeálltak a szálak.

Márton

2016. június 11.

Budapest

Már korábban is mondta Szonjának, hogy a központ Ausztráliában van, annyira sok szállal kötődtek egy megrendelő céghez Sydneyben. Most azonban, hogy visszakereste a politikus publikus utazásait, már amit ezekről meg lehetett találni a neten, és látta, hogy kéthavonta beiktatott arrafelé egy utat, egészen biztos lett benne.

Szóval Sándor ezért tehetett meg bármit. A GreenDay és az Angyalház az övé. Hallotta már a pletykákat, hogy ez a politikus is kapzsi és korrupt, és mások viszik el helyette a balhékat, strómanok nevén van a vagyona, de hát annyi pletyka kap szárnyra manapság, és dacára, hogy készségesen elhitte Sándorról is ezeket, az mégis megdöbbentő volt számára, hogy kislányokkal kezd, véres a keze, és milliárdokat mos tisztára meg csal a cégén keresztül. Marci sejtette, hogy drogbiznisz is van a dologban, nem véletlenül helyezték át Tina barátnőjének dílerét, aki valamit tudott a gyilkos drogról, egy ausztriai illegális kuplerájba, ami egy másik Angyalház…

Természetesen Marciék célja az volt, hogy mindenestől felszámolják a hálózatot. De az „agy” Sydneyben van. És ott talán könnyebb is leleplezni egy ilyen bűnszövetkezetet, mert a bűn az ott – bűn. Legalábbis bízott benne, hogy ott nincs kéz kezet mos.

Mivel nem akart Tinához felmenni (nem tudhatta, követi-e valaki a GreenDay biztonságiaktól), a kártyás mobilján hívta inkább. A többiek mindannyian kockázatosnak találták a tervét, de ő azt gondolta, okos a lány, és számíthatnak rá. Balázs anyja szerint Tina felnőtt és felelősségteljes „kis nő”, aki nagyon erős – nem mintha ezt ne tudták volna. De hát mivel csalhatta volna ki azonnal Sándort Sydneybe, anélkül, hogy gyanút fogna?

– Tina, van útleveled? – kérdezte köszönés után.

– Nincs – felelte meglepve a lány.

– Akkor csináltatnod kell. Lea majd elkísér az okmányirodába.

– Nem fogok lebukni?

– Nem. Nem követtél el bűncselekményt, kaphatsz útlevelet, és majd ott veszed át az okmányirodában. Akár másnap megkapod.

– Miért fontos ez? Úgysem utazom sehová.

– De igen… Ausztráliába.

– Tessék?

– Jól hallottad. Ha beleegyezel, hogy csali legyél… és Sydneyből küldj képet Sándornak.

– Uhhh. Jézus.

– Oké, nem muszáj. Tudunk fotoshopolni is… – lépett vissza azonnal a férfi.

– Jaj, nem azért mondtam. Csalinak lenni szuper! – nevetett a lány. – Egy csomó könyvben olvastam ilyet. Elég izgi. És hát… Ausztrália…

– Egyedül utaznál. Nem baj?

– Én mindig egyedül utazom – hangzott a lány válasza. – És igen, persze. Leszek csali.

Szonja

2016. június 17.

Sydney

Sosem hittem volna, hogy valaha hálás leszek anyáméknak a sok vízben való fagyoskodásért. De most, ahogy ballagok a Bondi Beach felé a kölcsönkapott deszkámmal, és fentről, a zöld fák közül meglátom a hosszú, fehér homokos parti sávot és a kék tengert, őrült izgalom lesz úrrá rajtam. Emma nevet mellettem. A Bondi Roadon van a lakása, pár száz méterre a híres parttól, nagyon jól választottam, mert a nappaliból, ha kihajol az ember egy kicsit az ablakon, rálát a tengerre. Bár Sydneyben tél van, a hőmérő huszonegy fokot mutat. Igaz, fúj a szél, de strandolni lehet, most már értem, miért láttam ennyi bőrklinikát meg bőrrákklinikát ezen az úton. A nap ugyanis ezerrel tűz, a széltől az ember észre sem veszi, szóval jól fog jönni a szörfruha, amit Emma egyik barátnőjétől lízingeltem, na jó, szóval kölcsönadta.

Még csak két napja vagyok Sydneyben, de már tudom az utat a belvárosig, az Oxford Streetig, jártam a Hyde Parkban, láttam messziről az Operaházat és a Harbour Bridge-et is. A Hyde Park azért volt fontos, mert a cég, amelyikkel a GreenDaynek kapcsolata van, a College Streeten található, a Hyde Park szélén, és tegnap már elmentem arra.

De most, sok év után újra szörfözni indulok, nincs más dolgom, agyon kell ütnöm az időt, amíg lépünk, és talán ez lesz a legjobb tevékenység.

Már a füves sávon lépkedünk a tengerpart felé, balra tőlünk a kávézók, üzletek az út túloldalán, jobbra a tenger. Sokan szörföznek, de többen csak ájultan hevernek a fürdőlepedőjükön az aranyló homokban, és süttetik magukat a nappal. Hát ez a híres Bondi Beach. Gyümölcslé-és sültrák-illat keveredik a víz sós illatával. Habosan hullámzik a tenger, innen fentről nézve a partközeli része türkizes, beljebb sötétkék. Száraz szél fúj, hatalmasak a hullámok, a strandolók közül a bátrabbak is csak mellkasig merészkednek a vízbe, és máris átcsap a fejük fölött, feldöntve őket egy-egy hullám.

– Tudod, ez azért veszélyes – mutat Emma a szörfözőkre. – Ha nem vagy biztos magadban, rengeteg itt a szörfoktató, esetleg érdemes lenne egy-két órát venned tőlük…

– Szerintem belejövök – felelem. Már a hűvös, fehérarany homokban lépkedünk, leveszem a papucsomat, hadd érezzem a talpammal is a púderszerű homok érintését.

– Mikor szörföztél utoljára? – aggódik Emma. Szegénykém, ha tudná, miért vagyok itt, akkor valószínűleg infarktust kapna, amilyen anyáskodó.

– Hááát… – gondolkozom el, és próbálom felidézni a dátumot. Tizenhat évesen még biztosan indultam kupán, de talán érettségi előtt is? – Mondjuk tizenöt éve? – nézek rá a napszemüvegem mögül.

– Úh, baszki. Az nagyon rég volt. Ezek nem olyan hullámok, mint egy tavon, érted? Ezeket a hullámokat tisztelned kell. Inkább vegyél órát…

– Majd meglátom – felelem, és már érzem a testemben szétáradó adrenalint. Ilyet legfeljebb versenyek előtt éreztem. Lepakolunk, és belebújok a szörfruhába. – Mi a helyzet a cápákkal? – érdeklődöm.

– Majdnem az egész partszakaszt védi egy cápaháló, de egyébként inkább március és május között, illetve szeptembertől lehet cápaveszély.

Akkor szuper, gondolom, indulhatunk is!

Valóban hatalmasakat csapnak a hullámok rajtunk, akkora ütéseket kapok, míg fel nem tudok feküdni a deszkára, a karommal evezek, úgy érzem magam, mintha sok év után újra bicajra ülnék, van bennem egy kis bizonytalanság, a kerékpár is más, a terep is megváltozott, de az agyammal szemben a testem biztosan tudja, mit kell tennie.

Felállok a deszkán, egy kis bizonytalanság, de rajta maradok. Hátranézek, látom, hogy jön egy jó nagy hullám, átcsap rajtam, aztán ahogy kisiklom belőle, érkezik a következő, elkapom, meglovagolom, és tudom, biztosan tudom, hogy erős vagyok, magabiztosabb, mint valaha, és végre élvezem, amit csinálok.

Partközelig siklom, és máris indulok vissza.

Életem legjobb pillanatai ezek, teljesen átmossa a tenger az agyamat is, látom, hogy Emma aggódva nézi, amint beljebb megyek, egyre beljebb, de hajt az adrenalin, és egyre jobb az egész világ a hullámok hátán.

Tina

2016. június 17-18.

Budapest, Sydney

– Szóval mikor és hogyan találkoztak először? – Az újságíró magázta őt, amit furcsának talált. Unicorn-Marci barátnője, Szonja ismerőse volt Déri Péter, egy internetes napilap munkatársa, akiben Szonja megbízott, és azt üzente neki, hogy Déri Péter az ő dolgairól is sokat tud, és mindkettejüknek segíteni fog. Azt is tudta, hogy ez a beszélgetés, bár videóra veszik, egyelőre biztos helyen lesz elzárva, és valójában inkább az ő biztonságát szolgálja. Hogy később mi lesz vele… hát igen, úgy kell beszélnie, hogy egyszer majd valószínűleg nyilvánosságra kerül a kisfilm.

– Az Angyalházban.

– Meséljen az Angyalházról.

– Először nem tudtam, hogy így nevezik. Egy drogdílert üldöztem, aki a barátnőm halálát okozta – kezdett bele a történetbe a legelejéről. Lea lakásában ültek, és a telefon egy állványra rögzítve vette a kamerájával a beszélgetést.

Tina nem tudta, a szabadságát vagy a végzetét írja-e alá ezzel a beszélgetéssel, de nem tehetett mást, mint megbízott Szonjában és a pasijában. És hát várta a csaliszerep, amiben – véleménye szerint – biztosan jó lesz, és fontos cselekedetet hajt végre. Szuper volt a tudat, hogy fontos, amit csinál, hogy fontos szerepe van valamiben.

Lea és Balázs anyja vitte ki a reptérre. Lea adott egy bőröndöt, amibe cuccokat csomagolt neki, Balázs anyja pedig meglepte egy e-könyv-olvasóval, amin egy csomó angol nyelvű e-könyv volt! Azt mondta, a repcsin ezzel ütheti majd el az időt. Nem is jutott eszükbe, hogy a repülőn nem fog ilyesmivel foglalkozni, hiszen még a reptéren sem járt soha, nemhogy repülőn utazzon! Nagyon izgalmas volt. Lea is izgult, de csak az után mondta el, hogy miért, miután segítettek neki becsekkolni, és már bentről, a váróból felhívta őket, hogy minden simán ment az útlevelével és az átvilágításon is. Úristen, ott volt, azon a helyen, amiről csak olvasott, meg amit csak néha filmben látott! Mindenki siet, mindenki kisbőröndöt húz maga után, üzletemberek napilappal a kezükben, elegáns öltönyben, szerelmesek összebújva kávéznak, rengeteg üzlet, kávézó, étterem… Balázs anyja adott neki pénzt, hogy mindenképpen egyen valamit a reptéren, de ő sosem szórta a pénzt, nem fog egy vagyont kiadni egy olyan szendvicsért, amit ő maga fillérekből kihozna.

Csodás nagy újság-és könyvesboltokat talált, a magazinok édeskés nyomdaillatával, angol és magyar nyelvű regényekkel, krimikkel, újdonságokkal… Lenyűgözte őt a repülőtér. Sosem hitte volna, hogy egyszer maga is utas lehet. Egy percig sem félt attól, hogy nem engedik utazni, elmúlt tizenhat éves, kapott vízumot, és még meghívólevele is volt.

Nem mert sokáig nézelődni, nehogy lekésse a gépet, még meg kellett találnia a kaput is, ahonnan a Qatar gépe indul, ott ült az első sorban a pult előtt, amíg nem kezdték szólítani őket.

Az ablak mellé szólt a jegye! Ezt a rettentő nagy mázlit! Alig bírt magával. Beengedték egy modern repcsibe, ahol szőnyegpadló volt és kényelmes ülések, aztán még az övé az ablak melletti ülés is!

Micsoda élmény volt a felszállás! Bárcsak tovább tartott volna az a pillanat, amikor a hatalmas repülőgép iszonyúan felgyorsulva elszakadt a betontól, felemelkedve a levegőbe! Csodálatos volt, ahogy tört felfelé, a felhők közé. Alatta volt a város, egyre apróbbaknak tűntek a házak, a Duna, bele-belerepültek egy felhőbe, olyan volt az egész, mint egy álom, vagy mintha varázslatos módon belekerült volna egy filmbe. Az biztos, hogy sosem akart kikerülni belőle, és még fel sem ocsúdott, már üdítőt kapott, mogyorót, aztán már meleg ételt is hoztak, hát ez hihetetlen. És közben filmet is lehet nézni!

A Doháig tartó öt óra alatt egy pillanatig sem lankadt a figyelme. Feltérképezte a vécét, megszagolta a kézmosókrémet, a kézkrémet, kitapasztalta, hogyan működik a mosdó, megnézte, hogyan pakolják el az ételmaradékos tálcákat a stewardessek, csodálkozott, hogy a fenébe fér ez a sok tálca olyan kis kocsira, szóval úgy élvezte az utazást, mint egy gyerek.

Aztán odaért egy olyan reptérre, ahol csak ámult és bámult, Katar nemzetközi terminálja annyira csillogó üzletekkel várta az utazókat, amilyeneket még sosem látott. Ha már az indulásnál odáig volt a magyar reptértől, hát itt most egyik ámulatból esett a másikba. Még arra is gondolt, hogy beül és eszik valamit egy kávézóban, de hát nem volt éhes, annyira sok kaját kapott a gépen. Meg aztán ki tudja, milyen pénzben kell itt fizetni, van-e nála annyi… Úgyhogy nézelődött, egyik üzletből a másikba ment, egyik székről a másikra ült, aztán már jött is a beszállás ideje. Ez a gép még nagyobb volt, mint amivel idáig repült, és megint ablak mellé ülhetett! Azt kívánta, ne csak tizenvalahány órát tartson az út Sydneyig, hiszen napokig is élvezte volna ezt a csodát.

Már másnap volt, amikor megérkezett, frissen, fitten és egy kicsit szomorúan, hogy véget ért az utazás. Még olvasni sem volt kedve és ideje, annyira lekötötte a sok étkezés, szórakoztató program és felfedezés a repcsin.

Szonja a kijáratnál várt rá, és ő csak akkor konstatálta, mi történt vele, amikor kiléptek az épületből: végigutazta a fél világot, és most egy másik kontinensen van! Megérkezett Ausztráliába!

Alighogy lepakolták a cuccait Szonja szobájában, ahol egy franciaágy volt, amin osztozni fognak, elindultak gyalog egy csodálatos tengerpartra. Fel sem fogta, mit lát: a tengert!, de Szonja már beállította a fotózáshoz. Aranyló fehér, puha, púderes volt a homok, a strandon izmos fiúk és csinos, bikinis lányok sétáltak, mindenki barna volt és jókedvű. Hát ő is mosolygott a fotókon, amelyeket Szonja készített róla, aztán továbbította is Déri Péternek. Holnap Péter kirakja a megbeszélt cikket, ami arról szól, hogy egy magyar lány is nyilatkozik az ausztrál „télről” a Bondi Beachen, és gondoskodik róla, hogy a híroldaluk a főoldalon tartsa, ő legyen a „címlaplány”. Laza kis anyag, mondta, de ez a csali. Ha Sándor meglátja – és meg fogja, ezt magyarázták neki, hiszen sajtófigyelője is van –, akkor be fogja kapni a horgot. Tina ezt nagyon izgalmasnak találta.

Sándor

2016. június 19.

Budapest

Egyszerre szerencse és rábaszás. Többször kellett megnéznie a képet és elolvasnia a szöveget, hogy elhiggye.

Sydneyben a telet is a strandon töltik

A mai „Feldobó” rovatunk képét egy külsős munkatársunk küldte Ausztráliából, Sydneyből, a híres Bondi Beachen kapta lencsevégre a strandolókat, köztük a fotónkon is látható magyar lánnyal, Tinával, aki a nyári vakációt tölti nyelvgyakorlással az ausztrál „télben”.

– Minden délután itt vagyok ezen a gyönyörű beachen – mosolygott a fiatal lány. – Elég erős naptejet használok, nem akarok leégni, viszont ezen az egy kilométeres partszakaszon rengeteget tanulok az emberekről, és persze a nyelvet is gyakorolom. Itt szálltam meg a közelben, csak egy ugrás a part, és már a város más nevezetességeit is megnéztem, de persze vannak lemaradásaim. Még marad egy kis időm bepótolni… Csodálatosan érzem magam a vízimentők, a turisták paradicsomában, és el sem tudom hinni, hogy itt télen is lehet bikinit hordani!

Tina volt a képen, ez teljesen egyértelmű. Méghozzá pántos nyári ruhában, mosollyal az arcán, olyan mosollyal, amit még nem is látott rajta sosem. Vajon vannak véletlenek? Hogy került oda a lány? Ráadásul azt írják, a nyári vakációt tölti ott… de hiszen mióta bekerült az Angyalházba, és meglépett onnan, nem is járt iskolába. Útlevelet is kapott? Utánanézhetne, de az feltűnő lenne. Meg hát minek is? Ott van, minden délutánját Bondi Beachen tölti, és „még van egy kis ideje”.

Tehát nincs más hátra, azonnal repjegyet vesz, egy perc maradása nem volt itthon, most, hogy végre megtalálta, akit olyan régóta keres, és aki nélkül már sosem lesz olyan az élete, mint amilyen volt, amikor a lányt a magáénak tudta.

GD főhadiszállás

2016. június 19.

Budapest

– Sándor, megvan a lány. Most láttam a neten. Kint van Sydneyben – hadarta Tófalvi a telefonba. Meglepte, hogy Sándor első csöngésre felvette neki a telefont, mostanában már vissza sem hívta.

– Tudom. Lemondtam pár programot, este utazom.

– Jól van, csak értesíteni akartalak.

– Csak tegyétek, amit mondtam – morogta, aztán bontotta a vonalat.

Tófalvi Vargára meredt.

– Azt akarja, hogy folytassuk az utalásokat azokra a számlaszámokra, amiket adott. Nincs mögötte szerződés, még csak a teljesítés látszata sem.

– Egyértelmű. Csődbe löki a GreenDayt, és minket a sittre akar vágni – felelte Varga. – Ez már napok óra egyértelmű. Nem csinálhatjuk, amit mond.

– Ha nem azt tesszük, amit mond, akkor feldob minket, és gyilkossággal fognak vádolni. Így csak sikkasztással meg gazdasági bűncselekményekkel.

– Tudunk tenni valamit, hogy higgyen nekünk? Meg tudjuk találni Kóródit? – kérdezte hirtelen Varga.

– Ugyan már. Éppen elég ez a belső ellentét, Szabónak Sándor is utasításokat ad, senki sem bízik senkiben, most kit eresszünk egy kihűlt nyom után?

– Akkor van egy ötletem – mondta halkan Varga. – De ezt nem itt kellene elmondanom.

Két órával később egy kis utazási irodában átvettek két repjegyet. Senki sem tudhatja meg, hogy hová utaznak, úgyhogy az iroda melletti kávézóban egyeztették a fedősztorijukat.

Szonja

2016. június 20.

Sydney

Tinával a parton várunk. Ez a munkánk: minden délután a Bondi Beachen várakozunk. Ő a parton, én a tengeren, vagy legalábbis gyakran a tengeren. A tervünk egyszerű, de ha jobban belegondolok, rengeteg sebből vérzik. És ebből az egyik Tina. Egy tizenhat éves lány, semmi élettapasztalata, fogalmam sincs, hogy bírja a stresszt, szóval ő a leggyengébb láncszem, legalábbis számomra.

A másik félelmem, hogy most már tudom: azt az embert próbáljuk csapdába csalni, aki a GreenDay tulajdonosa, és nyilván ő rendelte el a gyilkosságokat. Tehát nem könnyű ellenfél, még akkor sem, ha esetleg gyanútlanul érkezik. És akkor még itt a kétely: mi van, ha nem is jön? Akkor meddig kell még bujkálnom és várnom? Remélem, hogy nem ezzel telik majd életem hátralévő része.

A hullámok vágtáznak a part felé, és én úgy vezetem le a legjobban az idegességemet, hogy velük vágtázom. Minden egyes partot éréskor kinézek Tinára, aki vastagon bekrémezve ül a parton egy piros fürdőlepedőn, a karcsú alakját kihangsúlyozó fekete bikiniben, napszemüvegben, egy könyvet olvas, de lefogadom, hogy ő is gyakran ellenőrzi, itt vagyok-e.

Csak mi vagyunk egymásnak. És nekünk kettőnknek kell megoldanunk ezt az ügyet. Bármilyen rosszul hangzik is, nincs más választásom.

Meglovagolom az újabb nagy hullámot. Mostanra visszatért a rutinom, esni sem félek, egyre bátrabb vagyok. Már újra kinyitom a szemem a sós vízben, nem hunyorgok a napfényben, nem fáj a derekam és a csontjaim sem sajognak a sok hullámütéstől.

Visz, sodor a víz kifelé, állok a deszkán, csodálatos uralni a tengert és az izmaimat, a testemet. A hullámok ura vagyok, ennél nincs szebb érzés.

Kinézek a partra, vajon Tina látta-e, végre milyen tökéletes volt a siklásom.

És akkor látom, hogy egy barna hajú férfi mellett áll a parton, az idegen fogja a kezét, Tina pedig, legalábbis innen úgy tűnik, megpróbálja kiszabadítani magát a férfi szorításából.

Sándor

2016. június 20.

Sydney

Ez nem igaz! Vagyis mégiscsak igaz! Ott a lány a parton! Sejtette, Bondi Icebergs, vagyis a sziklák felőli részen lesz, és nem a másik oldalon. Hevesen dobogott a szíve. Mostantól Tina csakis az övé lesz! Amíg az Angyalházban lakott, szabályok kötötték őket, de most majd elviszi haza, ahogy tervezte, beköltözteti az egyik lakásába, a lánynak is jó lesz majd, gondolta, nem tud mit kezdeni a szabadságával.

Nézte őt, a kecses, karcsú testét, újra és újra maga elé idézte, ahogy a lány meg merte mondani neki mindazt, amit soha senki. Akkor volt igazán a helyén, egy igazi partnert talált ebben a gyönyörű, fekete hajú, vadóc gyereklányban. Ha sose nőne fel, ha sose gondolkozna felnőttként, azt sem bánta volna. Mert így is partnere volt, és rengeteget segített neki. Amikor elszökött, akkor elvitt magával egy darabot őbelőle is… de ennek vége. Most megtalálta. Tina talán éppen neki üzent abban a cikkben, merült fel benne ezredszer, bár ezt azért nem tartotta valószínűnek.

A szállodába csak felvitte a cuccait, átöltözött rövidnadrágba és pólóba, és jött is tovább Bondi-ra. A homokban csúszkált lefelé, a part irányába. Tina most megmozdult, felült a félig fekvésből, a strandolókat figyelte, akik nem átallottak a húsz fok dacára is lubickolni a hűvös tengerben.

Hátulról közelítette meg. Meg akarta lepni.

– Tina – tette rá a kezét a lány vállára. Tina megrázkódott, majd felugrott. Zavartan nézett rá, de Sándor mégis azt olvasta ki a szeméből, mintha már várta volna. – Sokáig kerestelek – mondta. Úgy akarta üdvözölni, ahogy valóban érez, de a lány hátrébb lépett, és egy pillanatra körbenézett, mint aki azt keresi, merre szaladhat el. Rászorított a karjára. Még csak az hiányzik, hogy ismét eltűnjön a szeme elől!

– Én… nem akarom – rázta a fejét a lány, és igyekezett kiszabadulni Sándor szorításából.

– Dehogyisnem. Különben nem üzentél volna nekem az interneten.

– Én… – Tina elhallgatott, mintha várt volna valamire. Szinte segítségkérőn nézett a tenger felé. Sándor is a vizet nézte egy pillanatra, és remélte, hogy a lány nem akar odamenekülni előle. De hiszen miért is menekülne? Sosem bántotta, sőt korábban a szó szoros értelmében szinte egy ujjal sem ért hozzá.

– Ne hülyéskedj velem, Tina. Tudod jól, hogy szükségem van rád, ezért is hívtál ki – markolta még erősebben a lány karját. Már majdnem magához húzta, már majdnem érezte a lány napmelegítette testét, amikor durván meglökték hátulról. Két szörfös, fekete szörfruhában, deszkákkal száguldott vele a víz, a hullámok felé. Hol vannak ilyenkor a testőrök? Mi történik?

Semmit sem értett.

Szonja

2016. június 20.

Sydney

Már majdnem a parton vagyok, azt sorolom magamban, mit találtunk ki Tinával, nem értem, miért ellenkezik, hiszen a lényeg, hogy felvigye a férfit a lakásba, ahol Ted és Jesse vár ránk, ha jelzünk majd nekik. Ezzel szemben Tina úgy védekezik, mintha félne valamitől, mintha csak el akarnák rabolni. Nem tudom eldönteni, jó-e vagy rossz, ha odamegyek, de talán nem iszkol el Sándor – most már innen nekem is ismerős, láttam párszor a tévében –, hanem elfogadja, hogy ketten akarunk vele lenni.

Nagyon nehéz döntést hoznom, mert nem akarom, hogy elmeneküljön, hiszen ez a mi nagy lehetőségünk. Ha Marci tudná, hogy nem vártuk meg őt, hanem nélküle szőttünk egy tervet, akkor nagyon kiakadna, de azt hiszem, mi jobban meg tudjuk fogni ezt az embert, vagyis nem én, hanem Tina. Hiszen Marci megmondta, hogy ne jöjjünk le strandolni, amíg ide nem ér. Ha jön is Sándor, hadd keresse a lányt…

Elhatározásra jutok: a partra megyek, és segítek Tinának. Még nem tudom, hogyan, de talán rábeszélhetem ezt a Sándort… Talán nem ismer fel, hiszen már tudom, hogy valójában övé a GreenDay, de mi sosem találkoztunk…

Ahogy verekszem át magam a hullámokon, érdekes dologra leszek figyelmes. Két fekete szörfruhába öltözött férfi deszkával siet a part felé, sőt egyenesen Tináék felé. Valóban feléjük. Aztán hirtelen azt látom, hogy elragadják, magukkal ragadják Sándort, és a víz irányába rohannak vele. Látszik, annyira meglepte ez az egész, hogy még ellenállni sem tud. Tina felkapja a törülközőjét és elindul a Bondi Icebergs irányába,felfelé. Okos lány. Én befelé veszem az irányt a tengerbe, de kicsit távolabbra igyekszem tőlük. Muszáj megnéznem, mi történik. Kik ezek, mit akarnak? Talán Sándor Sydneyben is átvert embereket?

Az élet megy tovább Bondion. Aki kívülről nézi a tengert, csak azt látja, hogy rengeteg szörfös van a vízen. Például három férfi, három deszkával, ketten a harmadikat tanítják talán.

Már beeveztem mélyebbre, mint eddig, hogy kifelé suhanáskor jól lássam, mi történik. Még egy kicsit beljebb… még egy kicsit…

A végén már jó távol van a part, ha messzebb megyek, akkor a végén az életmentők fognak értem jönni. Hátranézek, jön egy óriási hullám. Most! Kiállok… a deszkán vagyok, és meg akarom lovagolni a hullámot, ha jól csinálom, csodálatos panorámám lesz a három ember felé, és senki sem feltételezi, hogy őket nézem. Egy másik hullám jön át a fejem fölött, majdnem leesek, tol, lök előre, még nincs vége, még mindig felettem van, egy pillanatra kilátok, azt látom, hogy távol tőlem a két fekete ruhás lenyomja a harmadikat a víz alá, vagy csak vizionálok… de nem. És megint beterít egy hullám, bejön a torkomba a víz, nem kellene ilyen messze lennem a parttól, köhögök, vizet szippantok, a vízbe esem, szív befelé a tenger, majd felbukkanok egy pillanatra, és tisztán, egészen tisztán látom, ahogy az egyik szörfruhás nyomja le egy hullám alá Sándort…

És akkor talán elájulok. Vagy valami olyasmi.

Nem tudom, mennyi idő esik ki, de a deszkára kapaszkodva térek magamhoz, valószínűleg olyan szerencsém van, hogy csak másodpercekre vesztettem el az eszméletemet. Rögtön a partot nézem. A két fekete szörfruhás alkata ismerősnek tűnik, most lépnek a partra, viszik a deszkákat, mennek egyenesen felfelé, rövid ideig tartott a szörfözés, egyre gyorsabban mennek, a harmadikat nem látom sehol…

Ahogy hátulról nézem őket, hirtelen rájövök, miért ismerős az alakjuk még hátulról is.

Alig hiszem el, amit láttam.

Egyelőre nem merek felmenni, a parti vizes sávban leülök, megvárom, amíg csitul a pulzusom, és amíg a gyilkosok eltűnnek a képből. Keresem a szememmel a harmadik deszkát, de nem látom. Mint ahogy Sándor testét sem.

Márton

2016. június 20.

Sydney

– Miért nem tudtatok várni? – kérdezi, ahogy megtudja, mi történt. Azzal érkezett Sydneybe, hogy elkapja Sándort és vallomásra kényszeríti, majd kint tesz feljelentést Tinával. Erre Sándor eltűnik… Még csak most érkezett, egyenesen Szonjáékhoz ment, ahol a két nő egymás szavába vágva magyarázta, hogy Sándor a parton járt, ahol felismerte Tinát. Már rángatni kezdte, Tina megijedt, pedig volt egy tervük… amikor két férfi beráncigálta Sándort a tengerbe.

– Vagyis? Ezt nem értem – nézett tanácstalanul egyikükről a másikukra. – Hol van most? És kik voltak a férfiak?

– Sándor meghalt. Belefulladt a tengerbe – válaszolt Szonja. – A két férfi ölte meg.

– Nekem van valamim, örülni fogtok neki – mondta komoran Tina, és elővette a telefonját. Kinyitotta a galériát, és elindított egy videót.

Kockáról kockára felvette, ahogy a két férfi elragadta mellőle Sándort, becipelték a vízbe, álcázásként egyikük két deszkát is vitt, és alighogy jöttek a hullámok, együtt birkózták le Sándort.

A haláltusa az ő tusájuk is volt, mert dacolniuk kellett a hullámokkal. A filmen, ha csak néhány másodpercet nézett volna az ember, akkor azt hihette volna, hogy ki akarnak menteni valakit… de ha tovább nézte, akkor látható volt, ahogy éppen megölnek egy embert.

Alighogy a test nem mozdult, és el is ragadta egy hullám, a két férfi kifelé igyekezett a vízből. Tina fentről megörökítette a telefonjával, ahogy egyre gyorsabban mennek, a végén szinte rohannak – és egyszer csak eltűnnek a képből.

Újra visszanézte, Szonja és Tina nem akarta még egyszer látni.

Aztán hallgattak. Marci azon tűnődött, számukra szerencse vagy szerencsétlensége, ami történt.

– Még jó, hogy nem mentem ki a partra, pedig gondoltam, hogy segítek Tinának, és legfeljebb ketten vezetjük fel a lakásba a pasit – mondta Szonja.

Marci felkapta a fejét.

– Miért jó?

– Hát mert felismertek volna.

– Hogyhogy?

– Hát… Tófalvi volt. És Varga – sóhajtott Szonja. Ingatta a fejét, láthatóan maga is nehezen hitte el, hogy a főnökei megöltek valakit a szeme előtt. Marci viszont felpattant.

– Itt vannak? Tófalvi? Varga? Akkor indulnunk kell, Tina. Fel kell nyomnunk az egész hálózatot!

A férfi agya, amely olyan jól eltervezte, hogyan fogják elkapni és vallomásra bírni Sándort, valamint szabadságot adni végre Szonjának, gyorsan kattogott. A két nő másképp gondolta, ráadásul Tófalviék is beléptek a képbe. Végül is az ő szempontjukból akár jól is alakulhattak a dolgok… Sajnálta, de képtelen volt egyszerre ezen gondolkozni, a vallomáson és a továbbiakon agyalni, és Szonjának örülni. Majd külön-külön, amikor mindennek eljön az ideje.

Sosem járt Sydneyben, most az internetet nézte, bár már pontosan tudta, hová fognak menni vallomást tenni, tudta ezt akkor is, amikor még egész más terv volt a fejében, majd megcsókolta Szonját, kérte, hogy sehová se menjen, és Tinával elindultak. Most nincs idő a GreenDay sydneyi „leányvállalatához” bejutni, ahogy előzőleg képzelte. Hiszen Tófalviék akár órákon belül elhagyhatják az országot, és akkor Szonja még mindig nem válik szabaddá.

Tófalvi

2016. június 20. este

Sydney

– Ne vegyél be semmit! – szólt rá már vagy hatodszor Vargára, aki pár tablettát tömött a szájába. De már korábban is bevett valamit. Pedig most nem lassulhat le, élesnek kell maradnia, gondolta. – Szedd már össze magad!

Már átöltöztek az egyik utcában, a deszkákat még a part mentén támasztották le, fel sem fog tűnni a zsúfolt beachen késő estig, hogy nincs gazdájuk. Most Bondi Junction-ön voltak, de a városba igyekeztek. Minél előbb el kell hagyniuk Bondi Beach környékét, de Tófalvit idegesítette Varga tötyörgése.

– És mit fogunk csinálni? Miért nem ülünk be egy taxiba, irány a reptér, és repülünk rögtön haza?

– Mert a buszon nem fog ránk emlékezni senki, kivéve, ha betépsz. A hotelben utánanézünk, melyik géppel menjünk és mikor. Én is szeretném, ha mielőbb elrepülhetnénk, akár már éjjel.

– Én nem tudom… Guszti, érted, mit tettünk? Megö…

– Csönd.

– De ezen a buszon mindenki vagy angolul, vagy kínaiul beszél!

– Sosem tudhatod. Halkabban.

– Hová vezet ez? Mit fogunk csinálni? – Varga már megint síkideg volt, még a keze is remegett, ahogy Tófalvi mellé lehuppant, és megragadta az ülésen a kapaszkodót.

– Hazamegyünk, mintha csak valóban vidéken lettünk volna pár napig. És csinálunk mindent tovább, mintha Sándor irányítana. Aztán egyszer… megtudjuk majd, hogy Sándor eltűnt. Nem lennék meglepve, ha csak kevesen tudnának erről a mostani útjáról, szóval mire kiköbözik, hogy Sydneybe jött, és itt veszett nyoma… A tenger talán sosem veti ki.

– Mit tettünk már megint? – siránkozott Varga. – Nagy Marcsit elgázoltattuk, a gázolóját megölettük, Herendit begyógyszereztük, és most ez is…

– Mindegyik baleset volt. Felejtsd már el.

– De Botond… Szabó… ő tudja, hiszen volt, amit személyesen intézett.

– Éppen ezért fog kussolni. És Nándi is.

– Mi lesz a céggel, az Angyalházakkal? Szívem szerint megszüntetném ezt a sok kibaszott kuplerájt. A drogbalhéban nem vagyunk benne, de pontosan tudjuk, hogy Sándor nagy droghálózatot üzemeltetett, és lazán kapcsolódnak az Angyalházakhoz is, ugye… Én a francba kiszállnék ezekből. És miért is ne lehetnénk igazi zöldcég, vagyis… környezetvédelmi, ha már annak hisz minket mindenki? – kérdezte halkan.

– Az Angyalházak, amíg működnek, nekünk hoznak hasznot. Most már, ne feledd, mi mondjuk meg, hová utaljunk.

– De – ingatta a fejét Varga – Sándornak kiterjedt nemzetközi kapcsolatai vannak… voltak. Azt sem tudjuk, kikkel dolgozik együtt. Kik tudnak a pénzekről, kik várják majd, hogy újabb pénzmozgás legyen… Felfoghatatlan. Nem tudom, mit kellene tennünk.

– Figyelj, a drog az ő ügye volt. De a többit majd lassan építjük le, rendben? Azért még keresnünk kell egy kis pénzt. És tiszták vagyunk! Mostantól a nagyon durva játékot nem játsszuk. Nem kell már senkit likvidálnunk.

– Hát nem tudom. Nem tudom, menni fog-e – felelte Varga panaszos hangon.

Egy késő esti járatra még kaptak két helyet a business classra. A gép Londonba tartott, és alapos felárral tudták megvenni a jegyeket, de mindketten megkönnyebbültek, hogy hamarosan elhagyhatják a kontinenst. Varga az új életben, Tófalvi a szabadságban és a rengeteg bejövő pénzben bízott.

Már csak két óra választotta el őket attól, hogy felszálljanak Sydney nemzetközi repülőterén.

A check in pult előtt vették őket őrizetbe.

Tina

2016. június 21.

Sydney

Végeláthatatlannak tűnt a vallomástétel, diplomáciai és nemzetközi ügy kezdett kialakulni. Tina fáradt volt, alig aludt az éjjel, de valamit kezdett megérteni.

Az éjszakát már egy bérelt apartmanban töltötték, ahol kapott egy külön hálószobát. A konyha felé botladozott, és látta, Marci már kávét készít.

– Hány óra? – kérdezte köszönés helyett.

– Fél tíz. Jó reggelt.

– Ó. Kérdezhetek valamit?

– Hogyne. Kérsz kávét?

– Igen, azt hiszem, most jól jönne. Szóval… Jól értem, hogy a droghálózat is Sándorhoz tartozott? Hogy ő volt a feje…?

– Igen – felelte Marci. – Arra jutottunk Balázsékkal és a magánnyomozó barátommal, hogy igen. Neki volt a legegyszerűbb ezt működtetnie, elismert politikus volt, hivatalosan és papíron semmi sem kötődött hozzá, mármint cég, feddhetetlennek és kikezdhetetlennek hitte magát.

– És az is maradt volna – tette hozzá Szonja, aki most lépett ki a hálójukból a nappaliba, kócos hajjal, pólóban és sortban. – Ha nem őrül meg érted, akkor valószínűleg sosem találjuk meg az összefüggést.

– Tehát tulajdonképpen ő ölte meg a barátnőmet, Picit? – kérdezte a lány láthatóan megkönnyebbülten. Amikor Marciék bólintottak, valóban úgy érezte, hogy egy hatalmas kő gurul le a szívéről. Sándor megkapta, amit érdemelt. És nem neki kellett megtennie, nem neki kellett megbüntetnie. Kicsit fájt neki, de belátta, hogy így a legjobb. – És ki fogják adni a gyilkosait?

– Talán igen, de kisebb gondjuk is nagyobb lesz annál, még miután esetleg kiszabadulnak is, hogy bárki után menjenek. Akár utánad, Tina, akár Szonja után.

– Persze. Nem ezért kérdeztem. Akkor… mit csinálunk ma?

– Ma folytatjuk a vallomást.

– Délután pedig az állatkertbe megyünk – mosolygott Szonja. – A zsiráfoktól állítólag gyönyörű a kilátás az Operára. Aztán, ha még lesz benned adrenalin, megmásszuk a Harbour Bridge-et.

– Átsétálunk a felhők alatt, a korláton? – lelkesedett Tina, mint egy kislány. Aztán elkomorult az arca. – És neked nem kell vallomást tenned?

– Nem. Tudod, én nem a saját útlevelemmel vagyok itt… Majd otthon, ha megkeresnek, vallomást teszek. Nyilván megkeresnek, mert elvileg milliárdokat keresnek rajtam…

– Ez jó – kacagott a lány. – És nyilván nem fogják megtalálni, mert ami nincs, az nincs.

– Hát nyilván nem.

– Akkor reggeli után induljunk, hogy mielőbb végezzünk! – fordult Tina Marcihoz. – A hídtúra nagyon izgalmasan hangzik.

Szonja

2016. június 22.

Sydney

– Úristen, ti egyformán bénáztok – nevetek, és ezredszer is megpróbálom megmutatni nekik, hogyan kell felállni a deszkán. Pedig a homokban a deszkán már egész jól imitálták a mozgást. Azért is vagyok magabiztos, mert tudom, hogy nem fogok belesiklani Sándor holttestébe – tegnap megtalálták, egy másik szakaszon vetette partra a víz.

– Nem lehet mindenki szörfbajnok – feleli Marci, és újra megpróbálkozik, nekiered a hullámoknak, fekve evez a deszkán. Tina követi, mint egy kiskutya, istenként néz fel rá. Nevetek, és utánuk eredek.

Marci bezuhan, alighogy kiállna, azonban Tina a deszkán marad. Egész ügyes. Figyelem őt, és felfelé fordítom a hüvelykujjam, amikor végül leesik. Újrakezdi az egészet, ha itt töltene egy hónapot, akkor elég vagány kis szörfös válna belőle. Felfekszem a deszkámra, és beevezek.

Csodálatos itt lenni, szabadnak lenni, és hogy néhány méterre tőlem itt van Marci. Evezek, nem hagyom, hogy a tenger sodorjon. Átszelek néhány kisebb hullámot, még mindig befelé tartok, és az elmúlt hónapokra gondolok. Attól kezdve, hogy elkezdődött az izgalom, hogy elkezdtem utánanézni, mi történt a fiatal exkollégáimmal… azon át, hogy alá kellett írnom azt az utalást, amit aztán Marci továbbirányított… és a menekülés, pánikban felszállás… az első nap az étteremben… a futások reggel, a szörfkölcsönzős, aki rám köszön mindennap… a széplelkű költő, aki végül rám támadt… az újabb átutalás, amivel végképp felbosszantottuk őket… a menekülés… az érkezés Sydneybe. És arra is gondolok, hogy mindvégig nem voltam biztos benne: egyszer majd újra együtt lehetek Marcival. Anyám, az én pletykás anyám biztos volt benne. Mert természetesen tudta, és meglepő módon az elmúlt fél évben nagyon hiányzott. Most meg nagyon örül, hogy viszontláthat. És a barátnőim is.

Hopp, jön egy hullám, elkapom, kiállok, és már suhanok is a vízen.

Sikerült. Megcsináltuk. Nem egyedül voltam, egyedül nem ment volna. De úgy támogattak, ahogy a víz viszi a deszkámat. Nekem csak egyensúlyoznom kellett rajta…

Marci is, én is fáradtan fekszünk a finom langyos homokban. Összeér a csípőnk, a combunk, keze a kezemen. Figyeljük a hullámokkal dacosan küzdő Tinát. Meglehetősen kitartó.

Aztán a hátammal nekidőlök Marci mellkasának, és kikapcsolom a gondolataimat. Újra együtt, túlélve mindent. Nem tudom, mi vár ránk otthon, de a nehezén már túljutottunk.

Epilógus

2016. november 10.

Budapest

– Nagyon jó volt az anyukád – mosolyog Lea. Anyám kabaréestjéről jövünk, egy étteremben kötünk ki: Lea, Balázs, Marci és én.

Sok minden változott. Anyám változatlanul nem lesz a kabarék királynője, de amúgy minden más lett. Már nincs GreenDay, ahogy a nyomozást befejezik, felszámolják. Tófalviék és a cég volt biztonsági főnöke is előzetesben várják a vádemelést. Én elvállaltam egy rockzenekar, egy sportoló és egy valódi, igaz célokkal rendelkező nonprofit zöldszervezet PR-jét, egyelőre egyéni vállalkozóként, aztán majd meglátjuk, mit hoz a jövő.

Tina levizsgázott a tavalyi tanévből, és megszerezte a középfokú nyelvvizsgát is. A saját lakásában lakik. Igen, a sajátjában. Hetente egyszer találkozunk, Marci egy csomó számítógépes dolgot tanított neki, most éppen informatikus akar lenni.

– Segített a tetkó? – érdeklődik Lea, miután végigböngésszük az étlapot.

– Mármint amikor nem voltam itthon? – tűnődöm el. – Igen, segített. Az volt, ami idekötött. Tudtam, hogy egyszer majd újra talizunk, talán akkor, amikor le akarjuk lézereztetni a ráncosodó karunkról a tetoválást – nevetek.

– Hadd kérdezzek valamit – hajol közelebb Balázs, és először rám néz, aztán Marcira. – Mi történt azzal az első kétmilliárddal… az hová került? Csak nem nyitottatok egy titkos számlát magatoknak?

– Ez a cég kapta a nagyobb adományt – mutatom a telefonom kijelzőjén az egyik új munkaadóm logóját. – Ők tényleg azért dolgoznak, hogy barátságosabbak legyünk a környezetünkkel. Aztán még… Marcival úgy döntöttünk, hogy a pénz egy része Tina lakására megy. Ennyi.

– Ti tényleg elképesztőek vagytok – mondja Balázs. Lehajtom a fejem. Végül is azt nem kérdezte, hogy a kamattal mi történt. Úgy gondolom, azt talán megérdemeltük. Visszafizettem belőle a hitelt, ami már évek óta nyomasztott, és a maradékból nyitottunk egy életbiztosítási számlát. Azt hiszem, ezek után az ránk fér. De ezt persze csak viccesen mondom. Elég volt az izgalmakból.

2016. november 11.

Aranytárló

– Tina?

– Aha.

– Hogy vagy? Jól nézel ki…

– Köszi. Csak… hazalátogattam.

– Nagyon örülök. Sokszor gondoltam rád. Aggódtam, mert a tévében csomószor mutatták a képedet. Azt mondták, eltűntél.

– Aha.

– Mi aha? Eltűntél?

– Aha.

– De most már megvagy, igaz?

– Pontosan.

– Anyukádnál jártál?

– Aha.

– És mit szólt?

– Észre sem vette, hogy eltűntem. Mintha kiesett volna bő két év az életéből.

– …

– Gergő… nem iszunk egy kávét?

– Kávézol?

– Aha.

– Hát, gyere be hozzánk. Főzök neked.

– Nem, arra gondoltam, menjünk be a városba, és ott valahol.

– Ó, tényleg? Szuper.

– És mondd, most majd megint eltűnsz?

– …

– Ne mondd, hogy aha.

– Semmit sem mondok.

– De akkor eltűnsz? Mit tervezel?

– Nem tervezek semmit. És még az is lehet, hogy nem tűnök el… Na, beülünk a moziba?

A szerző eddig megjelent művei:

Holtodiglan (1999,

új kiadás Most kezdődik címen 2013)

Bangkok, tranzit (2008, 2013)

Hotel Bali (2008, 2014)

Csajok (2009, 2016)

Eper reggelire (2009)

A mexikói (2010, 2016)

Cuba Libre (2010, 2015)

Dalma (2011)

Helló, London (2011, 2016)

Karácsony New Yorkban (2011, 2015)

Karibi nyár (2012, 2015)

Szeretlek, Bangkok (2012)

Most kezdődik (2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014)

Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014)

November lánya (2014)

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015)

Utazz velem! – kreatív színező (2015)

Sosincs késő – kreatív színező (2016)

Holiday (2016)

Angol nyelvű e-könyvek:

Bangkok Transit (2013)

Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015)

Vásárlás 25% kedvezménnyel Fejős Éva

kiadói webshopjában: www.erawan.hu

196