Fejős Éva

Bangkok,

tranzit

Ulpius-ház Könyvkiadó

Budapest, 2008

© Fejős Éva, 2008 ©

Ulpius-ház Könyvkiadó, 2008

ISBN 978 963 254 113 6

A következő történet valamennyi szereplője költött személy.

Ezzel szemben minden helyszín valódi.

2007

1

Paul Marshall tudta, hogy ez az utolsó nyara. Jobban mondva, tele. Bár ha kis szerencséje van, akkor még megéri a nyarat. De még egy nyaralást…?

Az ismerősei talán már most is azt hitték, hogy meghalt. Talán azt, hogy megbolondult.

Paul Marshall ugyanis váratlanul – egyik pillanatról a másikra – eladta grafikai cégét, de még a London zöldövezetében lévő lakását is. Most egy bérelt lakásban élt a Sohóban, és igyekezett felélni a pénzét. Nem volt egyszerű. Azt hitte, könnyebb lesz.

A bangkoki repülőjegy is mindössze hatszáz fontba került. Igaz, turistaosztályra szólt, pedig Paul talán most az egyszer megtehette volna, hogy első osztályon repül. Mégsem volt szíve annyi pénzt elherdálni, amennyibe az első osztályra szóló jegy került. Pedig ott olyan az ülés, hogy aludni is lehet, kényelmesen. Csakhogy Paul nem volt fáradt. Ráadásul mostantól a lehető legkevesebbet akart aludni.

Londonból Amszterdamba repült. Néhány órát várnia kellett a bangkoki gépre. Nem érdekelték a sajtok, a márkás napszemüvegek, a neves divattervezők kollekciói, amelyeket a reptéri üzletek kínáltak.

Betévedt egy újságoshoz, nézegette a lapokat, a színes magazinokat, aztán a könyvekhez lépett. Mellette egy harmincas nő nézelődött. Vörös haja a vállára hullt, és amikor Paulra nézett, a férfi látta, milyen érdekes a nő szembogara. Titkokat rejtett – és kihívást. Más körülmények között Paul esetleg rástartolt volna a nőre, hátha – végre – benne megtalálja élete szerelmét, a társat, olyasvalakit, akivel egészet alkothat, ő, a fél, illetve már csak negyed, aki hamarosan már csak egytized lesz, aztán majd annyi sem.

Nem, Paul nem viszonozta azt a kíváncsiságot, ami a nő szemében csillogott. Ő már nem kereste a szerelmet.

A nő néhány másodpercig nézte, aztán visszafordult a könyvekhez. Mintha alig észrevehetően megvonta volna a vállát. Paul azután látta, hogy jegygyűrű csillan az ujján.

A vörös nő végül levett egy könyvet a polcról, és a pénztárhoz indult. Paul önkéntelenül követte példáját. Levette ő is ugyanazt a regényt, majd kifizette.

Talán mégis Frankfurton keresztül kellett volna utazni, gondolta. Ahhoz a géphez jobb lett volna a csatlakozás Londonból. De Paul nem kedvelte a németeket, tartott tőle, hogy egy csomó nőzni induló, sörrel telitankolt, ordítozó német fickó társaságában kell megtennie a tíz-tizenegy órás repülőutat. Mehetett volna a brit légitársasággal is, de akkor esetleg beszélgetnie kellett volna a mellette ülő honfitársával, és ahhoz nem volt kedve.

Senkire sem tartozott, miért utazik Bangkokba. Még az anyjáékra sem. A szülei nem értették, miért adta fel a sikeres, jól jövedelmező vállalkozását.

– Hagyd békén – mondta végül az anyja az apjának, aki attól kezdve, hogy megtudta: fia kiszállt a cégből, naponta próbált a lelkére beszélni. Az apja ma is aktívan vezette könyvelői irodáját, vett egy lakást a ciprusi tengerparton, ahol az anyjával hónapokat töltött, és úgy tervezték, ha apja nyugdíjba megy, ott élnek majd.

Paul idegenkedett szülei kispolgári életétől, amire jó példa volt a ciprusi apartman is.

Még ha valami izgalmas helyen vettek volna ingatlant. Egy lakást Barcelonában, mondjuk, közel a tengerhez. Paul látott egy filmet a városról, azóta vágyik oda. Ennek már vagy tíz éve. Miért nem ment el? Hol az időt sajnálta rá, hol a pénzt. Hol nem lett volna megfelelő

útitársa – hol volt, csak vele jól érezte magát Londonban is.

Vagy vehettek volna egy apartmant Észak-Olaszországban. Közel Velencéhez, közel Veronához. Paul gyerekként járt Velencében a szüleivel. Akkor még büdös volt a város – úgy hallotta, ma már nem érezni rothadócsatorna-szagot. Ha Velencére gondolt, az ugrott be neki elsőnek, hogyan ontották magukból a kövek a hőséget még este is. És hogy hányingere volt a többórás vaporettózás után.

Velencébe is vissza kellett volna mennie. És még mennyi helyre!

– Jó volt otthagyni Londont ebben a zimankós időben, ugye?

Paul összerezzent a kérdésre. A váróban ült, kezében pörgette a repülőjegyét. Biztosan arról olvasta le a férfi, hogy Londonból indult.

– Tévedés, nincs hideg. És nem is esik – válaszolta. – Mindenki azt hiszi, milyen esős a január Londonban. Ma még a nap is kisütött – magyarázta. – Persze, az esőt én is utálom.

– Én is Londonból jöttem pár napja. Tényleg nem esett, de én akkor sem kedvelem a londoni klímát. Thaiföldön már véget ért az esős évszak, bár előfordul, hogy egy-egy nagy zivatar ilyenkor is elárasztja a várost. Megesett, hogy ki sem tudtam lépni a hotelből, akkora víz hömpölygött az utcán – bólintott a férfi. Hatvanas lehetett, magas volt és ősz hajú, a bőre napbarnított. A szeme volt a legfurcsább. Barna szem illett volna hozzá, az írisze mégis halványkék vagy halványszürke volt. Paul nem tudta eldönteni. Ő is bólintott.

Ha esik, hát esik. Végtére is nem napozni megy Bangkokba.

– Munka? – kérdezte végül a férfit, hosszú hallgatás után.

– Is – nevetett rá a másik.

Aha. Szóval kurvázni indul, gondolta Paul.

A férfi elővett egy névjegykártyát, és ráírt valamit.

– Ebben a szállodában lakom majd Bangkokban. Ha többet akar tudni a városról, keressen meg. Nem, ne gondoljon semmi rosszra! – nevette el magát. Furcsa akcentusa volt.

Paul nem tudta eldönteni, milyen nációhoz tartozhat. Holland lehet? Ahhoz túl barna.

Német?

– Egyáltalán, Bangkokban marad? Vagy lemegy Pattayára? – mintha megvetést hallott volna ki a férfi hangjából.

– Nem döntöttem még el. Egyelőre maradok Bangkokban – felelte.

– Jó választás – nyugtázta a másik. – Ott majd újjászületik.

Paul fanyarul elmosolyodott, aztán hallgatásba burkolózott.

– Miért pont Bangkokba? – kérdezte rémülten az anyja. – Ott minden második ember AIDS-es. És minden harmadik leprás.

– Anya, ne túlozz! – fenyegette meg játékosan az ujjával Paul. – Én sem kérdeztem, miért pont Cipruson vettetek apartmant. Amikor annyi jó hely van a világban.

– Mi bajod Ciprussal? – csattant fel az anyja.

– Mi bajod Bangkokkal?

– Az, hogy veszélyes. Hogy messze van. Hónapokig egy távoli, AIDS-szel, leprával, maláriával és egyéb halálos kórokkal sújtott helyen akarsz tartózkodni? Közben meg felszámoltál itthon mindent? Ugye, kisfiam, nincs valami bajod? Doktor Moshsal meg tudnám beszélni, hogy vizsgáltasson ki. Nincs-e agydaganatod.

– De anya…

– Jó-jó. Most láttam egy tudományos filmben, hogy ha valakinek hirtelen teljesen megváltozik a viselkedése, annak agydaganat is oka lehet – görbült sírásra a szája. Paul átölelte.

– Ne félj, nincs agydaganatom – nyugtatta az anyját, és magában hozzátette: agydaganatom speciel nincs; tehát nem hazudott. – Kíváncsi vagyok Bangkokra. És azokra a helyekre, ahol még nem jártam, ennyi az egész.

– De mi lesz veled, ha feléled az összes pénzedet? Nem tanultad el apádtól, hogyan lehet félretenni…

– Ha elfogy a pénzem, akkor majd hozzátok költözöm Ciprusra – mosolygott.

Paul világéletében tudott bánni a pénzzel (vagy inkább mégse, gondolta most).

Igencsak furcsállotta, hogy erre nem emlékezett az anyja. Hiszen megtanult spórolni. Nem költött semmi különösre, néha vett egy-egy új farmert vagy időnként öltönyt leértékelve.

A legtöbbet CD-re fizette ki, meg a kocsira. Kényelmes, megbízható autó volt, ránézésre elég unalmas.

Most attól is megvált. Gondolkodott rajta, ha visszatér Londonba, bérel majd egy sportkocsit. Vagy vesz egy motort. Gyorsaságit. Ugyan tizenéves kora óta nem motorozott (akkortájt néha kölcsönkapott egy crossmotort az egyik haverjától, cserébe néhány albumért), de sebaj. Majd belejön. Azt mondják, nem lehet elfelejteni.

David Rosenberg körülnézett a gépen. Látta a családokat, akik pihenni indultak, az egyedülálló pasikat, akik egészen egyértelműen a thai lányok miatt repülnek több mint tíz órát, látott néhány párt, akik elszánták magukat, hogy két hét alatt felfedezzék Thaiföldet (ezen mosolyognia kellett, bár díjazta az elhatározást), és volt néhány kereső. O csak így nevezte őket. Meglepődött, hogy most, ahogy futtában körülnézett, több ilyen utast is látott. Ez nem mindig volt így. Megesett, hogy fel-alá kellett sétálgatnia a gépen – mintha csak egy kis mozgásra lenne szüksége – ahhoz, hogy felfedezzen egy-két keresőt. Lehet, hogy közülük egyik-másik csak kalandot keresett, de voltak, akik valami mást, ami nélkül nem működik már jól az életük. David felismerte őket: feszültek voltak, sápadtak, már-már csüggedtek, de tekintetükben megcsillant valami. A keresőknek Thaiföld volt az utolsó állomás. Ha ott sem találták meg azt, ami olyan fontos lett volna nekik, akkor valószínűleg sehol.

Most például itt ült az angol pasi. Kereső, ez egyértelmű, bár meglehetősen bizonytalan, és David úgy gondolta, valószínűleg még a férfi sem tudja, hogy mit is keres valójában. Talán majd Thaiföldön rájön.

David tudta, kevesen állapítanák meg, hogy maga is kereső. Már hány éve is…? Talán tíz, talán annál is több. Minden évben Bangkokban töltötte a telet – idén nem tudott korábban jönni, de már nagyon át volt fagyva a lelke, amikor végre felszállt a gépre –, és Bangkokban reggelente azzal a reménnyel ébredt, hogy aznap talán megtalálja azt, amiért minden évben visszajön ide, amiért már nem is tudná elképzelni, miként lehet e nélkül a forró, titokzatos és – a szó szoros értelmében – ölelő város nélkül élni.

A reptéren megismert, ősz hajú férfi az előtte lévő sorban ült, és lelkesen magyarázott valamit a szomszédjának. Paul fülét többször megütötte a Bangkok szó. Biztosan gyakran jár oda. Talán egész életében utazgatott. Talán mindig azt tette, amihez kedvet érzett.

Paul sosem figyelt arra, mit diktálna a kedve. Azért hozta létre tizenkét évvel ezelőtt a vállalkozását, mert kirúgták a munkahelyéről (számítógépes karbantartó volt, s bár a munka talán érdekelte volna, a kollégáit nemigen kedvelte, így nem bánta, hogy soha többé nem kell betennie oda a lábát). Az apja segített neki a piackutatásban, és végül az ő

javaslatára kezdett plakátok tervezésével és kivitelezésével foglalkozni. Apja szimata jó volt, de Paulnak, ha őszinte akart lenni magához, be kellett vallania, hogy nem szereti azt a munkát. A megrendelőknek fogalmuk sem volt a vizualitásról, a kis nyomdáknak, amelyeknek Paul cége munkát adott, a határidőről. Folyton csúsztak, és Paul sokat idegeskedett.

De még ekkor sem tette fel magának a kérdést: miben lelné örömét? Az a baj, gondolta Paul, hogy erre ma sem tudja a választ. Azt tudja, miből lett elege – de hogy mi mást választhatott volna?

A gép gyorsulni kezdett a kifutópályán. Paul nézte a fényeket, amelyeket sorra maguk mögött hagytak, és eltűnődött: vajon jobb lett volna-e, ha a repülést választja? Ha elmegy stewardnak? Na nem. De talán pilótának. Igen, esetleg az jobb lett volna. Elképzelte magát, amint ott ül a pilótafülkében, négysávos, kapitányi egyenruhában, és irányítja a hatalmas monstrumot. Lehetséges, hogy az jobb választás lett volna. Bár… az élete valószínűleg akkor is ugyanígy alakult volna.

A repülőgép elemelkedett a földtől. Kint sötét volt, Paul látta az ablakban tükröződő

arcát. Átlagos pasi volt, seszínű hajjal, seszínű (talán kék) szemmel. Arca keskeny, a szája fölött (épp, mint Cindy Crawfordnak) egy anyajegy. A fogai épek és fehérek. Mindössze két tömött foga volt, bár nem tudta, lehet-e egyáltalán tömött foga egy pilótának. De Paul nem volt pilóta. Csak egy férfi a sok közül, aki Bangkokba tartott. Hogy miért, ő sem tudta pontosan. Esetleg amiatt a könyv miatt, amit egy volt barátnője hozott neki Thaiföldről?

Bangkok People – ez volt a címe. A szerzője pedig egy külföldi író, aki Thaiföldön töltötte szabadságát – és ott is ragadt. Portrékat írt olyan emberekről – thaiokról, külföldiekről egyaránt –, akik Bangkokban csináltak karriert. Szerepelt benne egy ausztrál nő, aki nyaralni ment Thaiföldre, és annyira megbabonázta az ország, hogy ott folytatta az életét.

Ma ő az egyik bangkoki tévécsatorna angol nyelvű reggeli adásának műsorvezetője.

Paul persze nem azért repült Ázsiába, hogy ott karriert csináljon. Egész egyszerűen egyszer az életben azt akarta tenni, amihez kedvet érzett.

Már nem látszottak a lenti fények. Paul elővette a fedélzeti újságot, és azt lapozgatta.

Mellette egy thai nő ült, és furcsa jelekkel írt könyvet olvasott. Fiatal volt és csinos.

Szandált viselt, ami január elején nyilvánvaló ostobaságnak tűnt, farmert és pulóvert.

Hosszú, fekete, selymes fényű, csillogó, egyenes szálú haja a vállára hullott. Paul csak az arcélét látta: kis orr, kiugró arccsontok, pici, rúzsozott száj, szolidan kifestett szem. A nő

vékony volt, összehúzta magát, mint egy kis madár, és Paul nem tudta megállapítani, hány éves lehet. Talán húsz? Vagy harminc? Jól mutatott volna egy óriásplakáton. Különös módon a nagyanyja jutott az eszébe. Paul jobban kötődött hozzá, mint bárki máshoz. Már nem élt, de Paul mégsem vesztette el igazán: a lelkében, a szívében őrizte, és mostanában úgy érezte, mintha a nagyanyja segítette volna a választásban: számolja fel addigi életét, és induljon el. Oda, ahová korábban eszébe sem jutott volna elmenni.

Felszolgálták a vacsorát. Nem lehetett azt mondani, hogy a hollandok kitettek volna magukért. A melegétel borzalmas volt, a sajt ellenben kitűnő. A mellette ülő nő épp a sajtot hagyta érintetlenül, a kotyvalékot viszont, amely azonosíthatatlan húsból – a stewardessek szerint csirkéből – és ízetlen rizsből állt, az utolsó szemig befalta. Paul nem is értette, hogyan bír egy ilyen karcsú nő ennyit enni – ebből a borzadályból.

– Akarod? – szólalt meg a lány tört angolsággal, és felé nyújtotta bontatlan camembert-

ét. Paul mosolyogva elfogadta.

Már csak nyolc óra, és leszállunk – nézte meg az időt. Nyolc óra – ha valaki tud aludni a gépen – gyorsan eltelik. Paul biztos volt benne – bár még sosem repült többet másfél-két óránál, a finnországi üzleti utat is beleszámítva hogy ő nem tudna repülőn elaludni. De akkor mivel fog telni az elkövetkező nyolc órája?

A stewardessek, miután összeszedték a tálcákat, lehúzatták az utasokkal a napellenzőt.

Így hát aludni kell. Paul először nem értette, hogy a Bangkokba tartó gépek miért késő

este indulnak – erre akkor figyelt fel, amikor repülőjegyet keresett az interneten –, de most rájött, hogy ez jó ötlet. Hiszen így kora délután érnek oda, és a jó alvók kipihenhetik magukat a repülőn.

Paul sóhajtott. Most megnézhet valami hollywoodi filmet, vagy elütheti az idejét zenehallgatással. Feltette a fülhallgatót, és a „klasszikusok” csatornát választotta. Sosem szerette a klasszikus zenét, de most itt a remek alkalom, hogy megkedvelje. Vagy végleg megutálja. Párnáját a gép ablakának támasztotta, és ráhajtotta a fejét.

Azt hitte, egy szemhunyásnyit sem fog aludni, de nagyot tévedett: mély álmából thai útitársa ébresztette fel; óvatosan megbökte, amikor a reggelit osztották. Most másik stewardess szolgálta fel az ételt: szolidan sminkelt, porcelánbőrű, kislányos mosolyú thai légikisasszony nyújtotta Paul felé a tálcát. A férfi az órájára nézett: hét órát aludt. Egy repülőn, közben a klasszikusok legalább hétszer ismétlődtek!

Megpiszkálta az ételt: rántotta, nyilvánvalóan tojásporból, és valami thai édesség.

Inkább vajas zsömlére szavazott, de szomszédja, a törékeny thai nő hirtelen közel hajolt hozzá, és lassan, angolul azt mondta:

– Ha Thaiföldre utazol, ki kell nyitnod a lelked. Légy kíváncsi és befogadó. Ne utasíts el semmit anélkül, hogy kipróbáltad volna.

A nő mosolygott, de a tekintete komoly maradt. Paul nekilátott hát az ételnek. A tojás valóban porból volt, de az édesség határozottan ízlett neki.

– Finom – bólintott felé Paul.

– Na ugye. Sosem tudhatod… – hallgatott el a nő, majd elővette a könyvét. Alighogy földet értek, bepárásodtak az ablakok a kinti forróságtól. Még gurultak, amikor Aaron Vanderniels kapitány a személyzet nevében is elköszönt tőlük, jó nyaralást kívánva.

Paul kíváncsian nézett ki az ablakon. Még sosem járt trópusi vidéken. Itt már a repteret is óriási pálmák szegélyezték. Még egy kanyar, és – közvetlenül a leszállópálya mellett – feltűnt egy golfpálya. Jól öltözött golfozók feje fölé alacsony thai férfiak tartottak napernyőt.

Január harmadika volt. Paul Marshall megérkezett Bangkokba, hogy kezdetét vegye élete utolsó kalandja.

2

BUDAPEST, 1980

– Egyre itt vagyok érted, és viszlek a táncórára. Délután angol, este pedig művészi torna, ne felejtsd el? –búcsúzott a vörösesszőke, feltupírozott hajú, csinosan, bár kissé kihívóan öltözött nő a kislánytól. –Este pedig felköszöntjük apádat, mert szülinapja van.

Tízórai a táskádban! – szólt még utána.

A lány bólintott, a kapuból még visszaintett, és bement a háromszintes, óbudai általános iskolába. Matekórával kezdtek. Utálta a matematikát, ebben a tanévben halmazokról és számrendszerekről tanultak, amiből egy szót sem értett volna, ha nincs Rózsa néni, a magántanár, akivel hetente kétszer átvették az iskolai anyagot. Az óra felénél ásítozni kezdett.

– Nehogy már elaludj! Ki fog pécézni megint. –bökte oldalba padtársnője, Enikő, aki mindig fiús cuccokban járt, és már többször kifejtette, hogy igazából fiú szeretne lenni.

Teri bólintott. Ügy döntött, ujjaival kifeszíti a szemét, és így talán nem alszik el.

Az előző esti edzés sokáig tartott, ráadásul hiába öltözött fel hamar, az anyja hosszasan beszélgetett az edzőjével. Ő a padon ülve várta, hogy befejezzék, ezért nem tudta kialudni magát.

Aztán jött az igazi horror. Az oroszóra. Teri leginkább a tanárnő miatt gyűlölte ezt az órát, mivel a nyelvérzéke elég jó volt, s így oroszból nem kellett korrepetálni.

– Zdrasztvujtye – köszönt a tanárnő, amint belépett az ötödik b-be, és a gyerekek kórusban felelték:

– Zdrasztvujtye, tovaris ucsityelnyica!

Teri elfelejtett köszönni, amit a tanárnő rögtön észrevett, és gúnyosan mondta: – Guten morgen, Fraulein Schmidt. Gondolom, a német jobban megy, mint az orosz.

Teri elvörösödött. Elege volt abból, hogy Piros tanárnő folyton lovat adott néhány fiú alá az osztályban, akik németjuhásznak, Heikének és Fraulein Schmidtnek csúfolták.

Anyja, ha néha mesélt neki az iskolában történtekről, csak legyintett és azt mondta: – Ne törődj vele, kislányom. Te tudsz németül, és hamarosan oroszul és angolul is beszélni fogsz. És mekkorát fognak nézni, amikor a televízióban, az újságokban látnak majd!

Teri nemrég látott anyja kedvenc hetilapjában egy beszámolót a csepeli munkásnők életéről. Elolvasta, és nem értette, miért akarja az anyja, hogy ilyesmiket írjanak róla. Ő

nem akart szerepelni az újságban meg a tévében. Csak azt akarta, hogy hagyja békén Piros tanárnő, meg az a néhány idétlen fiú, élükön Kiss Zolival, akinek egyébként még mindig nem nőtt ki az első foga, pedig a tejfoga már tavaly kiesett.

– Többet kellene enned. Hirtelen nagyon megnőttél, és rettentően sovány vagy – simogatta meg a fejét szünetben a tornatanárnő. – Sápadt az arcod. Eleget pihensz?

Teri nem felelt. A tornaóra előtt megnézte magát az öltöző tükrében. Lenszőke haját az anyja copfba fonta, kék szeme körül karikákat fedezett fel. Nem volt éhes, de azt gondolta, hátha Edit néninek, a tornatanárnak igaza van. Kibontotta a tízóraiját. Kétszersült, egy szelet sonka és vékonyra szelt paprika volt a tasakban. Evett néhány falatot, aztán vetkőzni kezdett. Szerette a tesiórákat, mert itt sikerélménye volt: minden – a többiek számára bonyolult – gyakorlatot ő mutatott be az osztálytársainak.

Délután, edzés előtt, amikor az anyja már beült a sárga Wartburgjukba, és Teri búcsút intett neki, edzőnője behívta a szertárba.

– Nagyon szép lány leszel. Bolondulni fognak érted a férfiak – kezdte. Teri értetlenül nézett rá. Vajon miért mond neki ilyeneket a Varga? Vagyis Ica néni. Ő is, meg a többiek is csak a vezetéknevén emlegették, Vargának, néha pedig – kíméletlen módszereire utalva – Gyilkosnak nevezték egymás közt. – Tudod, vagyis meg kell tudnod, hogy a magas lányokért különösen odavannak a fiúk. Neked csinos pofikád van, ezzel a durcás kis szájjal, a nagy kék szemeddel, a hosszú szempilláddal. És magas lány leszel. Nagyon nagyot nőttél az elmúlt év alatt. Észrevetted, mennyivel magasabb lettél, mint a többiek? – intett a fejével az öltöző felé.

Teri bólintott. Aznap már a második ember foglalkozott a testmagasságával. Nem értette, miért. Ica néni elhallgatott, kicsit rendezkedett a polcon, majd folytatta: – Nahát. Nagyon sok sportágban, és nagyon sok mindenben kiváló lehetsz. Művészi tornában a legjobbak közé tartozol a korosztályodban, tavaly megnyerted a Budapest-kupát. De nem lesz ez mindig így. Túl magas vagy, és ez alkalmatlanná tesz arra, hogy a legjobbak közt maradj – bökte ki végül, de nem nézett a lány szemébe. – Ezt elmondtam anyukádnak is, aki arra kért, adjak neked időt, hogy újra bizonyíthass. Én nagyon szívesen megteszem, csak nem látom értelmét, hogy ámítsalak. Pár év múlva, ezzel a magassággal, a mostanival meg a későbbivel, mert még nőni fogsz, ezt te is tudod, szóval, néhány év múlva nem tudsz majd az élmezőnybe kerülni művészi tornászként. Ezt azért mondom el, mert tudom, hogy válogatottságról álmodozol a szüleiddel együtt, és nem akarom, hogy csalódj. Most még bátran válthatsz – például atlétikára, magasugrásra. Vagy labdajátékra.

Bármire. Tízéves vagy, még bármire viheted. Csak nem a művészi tornában. És nem is a szertornában. Fölöslegesnek tartom, hogy gyötörjelek az edzéseken, hogy gyötörd magad az állandó diétázással, kalóriaszámolással. Inkább válassz mást. Vagy pihenj egy kicsit – nézett immár a szemébe. – Évek múlva örülsz majd, hogy így alakult. Hogy sudár nagylány leszel, és nem szenvedsz majd a sportsérülések miatt.

Teri beszaladt az öltözőbe. Nem tudta, mitévő legyen, könnyeivel viaskodott, aztán győzött benne a kötelességtudat. Átöltözött dresszbe, a többiekkel együtt. Aznap is ő

végezte a gyakorlatokat a legszebben az edzésen.

Este a születésnapi ünneplés nem sikerült a legfényesebben. Teri fáradt volt és rosszkedvű, és miután apjával együtt elfújta a tortán a gyertyákat, elsírta magát. Apja az ölébe ültette.

– Együk együtt a tortát! – mondta németül. Teri elfordította a fejét, amikor apja felszúrt egy falat tortát a villára, és odakínálta neki.

– Mondtam, hogy ne tukmáld rá az édességet! Tartania kell a súlyát.

– De úgysem lesz belőlem bajnok! – fakadt ki a kislány. – Ica néni megmondta! Túl sokat nőttem.

Anyja szeme dühösen villant.

– Ne törődj vele, mit beszél Ica néni! Te vagy a legjobb, és az is maradsz!

– Majd elmondod, mi a baj. Megbeszéljük, mi bánt – ölelte át az apja. – De most le kell feküdnöd. Holnap iskola.

Ennél fájdalmasabb már nem lehet, gondolta Anne. Az nem létezik, hogy még jobban fájjon. De tudta, fog ez még fájni, sokkal erősebben, sokkal intenzívebben, a csontjaiba hatol majd a kín, de ezt nem is érzi majd, mert ennél sokkal borzalmasabb lesz az a szenvedés, ami a lelkét szakítja szét. Hiszen emlékeznie kell, újraélnie azt, ami elsőre is hihetetlen és szívtépő volt, ami felfoghatatlan és értelmetlen.

Körülötte mindenkit boldog várakozás töltött el. Már a repülőn zavarta a sok önfeledt, élményre váró utas boldog mosolya. Azért is vette meg a business classra a jegyet, mert idegenkedett mások közelségétől. El akart rejtőzni, egyedül akart maradni – a gondolataival. De itt, a bangkoki repülőtéren még fájdalmasabban törtek rá az emlékek.

Minek is jött ide vissza? Mi volt az, ami hosszú hónapok óta ide húzta, hajszolta, hajtotta?

Miért kell fokozni a szenvedést, amikor az így is éppen eléggé elviselhetetlen?

Beszállt egy taxiba – nem alkudott, ámbár tudta, ezt ő nehezen viselte volna el. Nem vette le sötét napszemüvegét, amikor bemondta az Ambassador Hotel címét. A taxis persze nem értette, hová akar menni. Felfoghatatlan, hogy a thai taxisok hogyan boldogulnak a rengeteg külföldi utassal, ha még csak nem is értik, amit mondanak nekik, futott át az agyán. Elővette a szálloda kártyáját, és a sofőr orra alá dugta. Aztán hátradőlt és lehunyta a szemét.

Akkor… igen, akkor ő alkudott, vitázott, ötször ki-be szállt a kocsiba, kipakolta, majd újra berakta a bőröndöket, s végül megegyezett a vezetővel, mert tudta, hogy az engedni fog. Elégedett mosollyal beült előre a sofőr mellé, ők ketten pedig hátul helyezkedtek el.

Életük első, közös nyaralása! Ráadásul télen, a trópusi melegben!

Csak akkor zökkent vissza a jelenbe, amikor bekanyarodtak az Ambassador elé.

Kifizette a taxit, és hagyta, hogy a londiner bevigye a bőröndjét a hotel halljába. Ahogyan a szálloda bejárata felé tartott, hallotta a süvöltéseket. Madarak. Tudta: papagájok. Az Ambassador egyik nevezetessége a hatalmas madárház, illetve a belső trópusi kert.

Mennyit mulattak a papagájokon! Milyen más világ volt. Mennyire más. Most csak szörnyű, elviselhetetlen rikácsolásnak hallotta a madarak vijjogását, és felkavarodott a gyomra az emlékektől. Minek is jött ide? Mi volt az az erő, ami visszahúzta?

– Megőrültél? – kérdezte a férje, amikor – néhány nappal ezelőtt – utoljára beszélt vele telefonon. –Miért mész vissza? Ahelyett, hogy új életet kezdenél, a múltban élsz?

Dühös volt a hangja, indulatos. A férje – lassan inkább az exférje – már nem értette meg őt. Pedig milyen csodás kapcsolat volt… azelőtt. De Anne már tudta, hogy többé nincs, ami összekötné őket.

– Vissza kell mennem, hogy le… lezárhassam – mondta, s remélte, hogy a férfi nem veszi észre, hogy elcsuklott a hangja. Nem akarta, hogy ő is kiboruljon. – Te ezt nem értheted.

– Nem. Ez önkínzás, Anne, könyörgök, térj vissza a jelenbe!

– Nem tudok. Egyelőre nem. Muszáj odautaznom. Hónapok óta érzem, hogy nem bírom tovább, hogy csak ez segíthet.

– Akarod, hogy… nincs kedved velem tölteni a szilvesztert? – kérdezte hosszú hallgatás után a férfi.

– Nem. Kedves vagy, de nincs mit ünnepelni.

– Nem ünnepelni akarok. Csak találkozni, kettesben, beszélgetni… ahogy neked jó – mondta halkan. Újabb, sikító csend után hozzátette: – Tudod, hogy nekem sem könnyű.

Hogy én is…

– Ne! – feszült volt a hangja. – Ne mondd tovább, kérlek. Kérlek… Én elmegyek. Nem szilveszterezem, összecsomagolok, és elrepülök.

– Mikor jössz vissza?

– Még nem tudom.

– Hol szállsz meg?

– Ugyanott. Az Ambassadorban. Aztán… utána… nem tudom. Valahol arrafelé.

Tudod…

– Anne, ahelyett, hogy hagynád, hogy legalább valamennyire behegedjen a seb, te újra durván felszakítod. Tényleg nem értelek.

– Boldog új évet – mondta, és letette a telefont. Semmi mást nem érzett, csak hideg, fájdalmas ürességet. Mégsem sírt, csak akkor, amikor elővette az újonnan vásárolt, könnyű bőröndöt, és elkezdte belepakolni a ruháit.

Igen, tudja, hogyan működik a lift. Igen, tudja, melyik emeletre kell mennie. Igen, arról is tud, meddig kaphat reggelit, és hogy az étteremben esténként svédasztalos vacsora van.

Igen, ismeri a bárt. Alig várta már, hogy a recepcióstól megszabaduljon, és hogy kicsit egyedül legyen. A fejében már egy másik film pergett.

A múltkor (mit múltkor, az egy másik élet volt, amit más ember élt meg) érdeklődve hallgatták, mi mindennel kényezteti őket a szálloda. Aztán, alighogy lepakolták a csomagjaikat, fürödni mentek. Még sütött a nap, és páran úsztak a medencében. A férje is belevetette magát, ők a partról integettek neki. A férfi játékosan lefröcskölte őket, és ők hangosan kacagtak.

Most ott állt a szobában, készen arra, hogy szembenézzen az emlékeivel. Fürdőruhát húzott, és elindult a medencéhez.

– Sir, most foglalja le az utazásait!

– Taxi, Sir?

– Limusin, Sir?

– Olcsó út a Kwai folyóhoz!

– Sir, fedezze fel velünk Bangkokot!

– Pénzváltás, Sir!

Paul beváltott kétszáz fontot, aztán csak kapkodta a fejét. A reptér érkezési csarnokában mintha az összes thai utazási iroda és taxivállalat képviseltette volna magát.

Már engedett volna az első taxiscég unszolásának, de ekkor valaki megfogta a karját. Az ősz hajú útitársa volt, a férfi, aki még Amszterdamban átadta neki a névjegykártyáját.

– Ne tegye! – dörgött rá. – Majd ott… – intett a fejével kifelé. Paul némán követte.

Amint kiléptek a csarnokból, megcsapta őt a fülledt, elképesztően meleg – inkább forró – levegő. Paul ilyet még sosem érzett. Homlokáról elindult egy csepp verejték, majd követte a többi. Hirtelen nagyon meleg volt a farmer és a póló, amit viselt. Pulóverét már a kezében lóbálta.

– Háromszáz bahtra alkudja le! – utasította a férfi.

– De azt sem tudja, hová megyek! – értetlenkedett Paul, és a torkát köszörülte. Már megint az a fránya rekedtség. Az ősz hajú férfi elmosolyodott.

– Mindegy az, barátom. Háromszáz baht, jegyezze meg. Hacsak nem a Kwai folyóhoz tart. És majd jöjjön át hozzám. Megmutatom, mit érdemes megnézni, ami nincs az útikönyvekben. Előtte hívjon fel – tette hozzá, és kezet nyújtott.

Azt is el kellett volna magyaráznia Paulnak, hogyan alkudjon. Élete negyven évében ezt még sosem tette. Jó pár taxis faképnél hagyta, mire rájött a taktikára, de végül háromszázért vitték be a városba. Egy légkondicionált, piros-kék színű, bangkoki taxiban ült, a sofőr a számokon kívül vélhetően más angol szót nem ismert. Paul hátul ült, a vezető

mellett a bőröndje terpeszkedett, becsatolva a biztonsági övvel.

– Minek jöttem ide? – tűnődött Paul, ahogy araszoltak az őrült forgalomban. Rengeteg, maszkot viselő rendőr sípolt folyamatosan, teljesen hiábavalóan. Ez a pofátlanok világa volt: az tudott előrejutni, sávot váltani, aki kellő agresszivitással nyomult. Számos új autó futott az utakon, köztük öreg, zsúfolt buszok döcögtek, és ontották magukból a bűzt. A motorosok életveszélyes mutatványokkal hívták fel magukra Paul figyelmét. A szélső

sávban mozgó „büfések” lassították a forgalmat, és tetejébe motoros, háromkerekű taxik, tuk-tukok vágtak be minden jármű elé. Paul rendezett világában a bangkoki káosz valóságos földindulást jelentett.

BUDAPEST, 1982

– Wolfgang, ide kell hívni őket! Hívd meg az unokatestvéredéket a Balatonra. Én kölcsönkérem Juditék földvári nyaralóját. Kurtékat pedig felhívjuk, hogy mikor tudnak itt találkozni a testvérekkel, így biztosan eljönnek. Kurtnak látnia kell Terit! Megmutatod neki a berlini képeket!

Teri a szobájából hallotta, amint anyja az újonnan beszerelt telefonjukon beszél az apjával. Apja épp kint volt Kelet-Berlinben. Fordítóként és tolmácsként dolgozott az egyik keletnémet csavar-és csapágyüzemben; ő felelt a magyar partnerrel való kapcsolattartásért. Hol Budapesten tartózkodott, hol Berlinben. Annak ellenére, hogy a szülei – Teri nagyszülei – Kelet-Berlinben éltek, apja igazi otthona már Budapest volt, ott is az óbudai lakótelep egyik panelházának kilencedik emeleti lakása. Teri külön szobában lakott, a félszobában rendezték be a szülők hálóját, és volt egy nappalijuk, ahonnan látni lehetett a Dunát. A falak olyan vékonyak voltak, hogy Terinek nem is kellett különösebben fülelnie ahhoz, hogy tökéletesen hallja, amint anyja – apján keresztül – megszervezi a kelet-és a nyugatnémet rokonok találkozóját Balatonföldváron.

Miután az anyja letette a telefont, benyitott a szobájába.

– Gyere reggelizni!

– Nem vagyok éhes.

– Enned kell, kicsit kerekedned, nőiesedned. Túl csontos vagy, túl langaléta. Mire Kurték megjönnek, fel kell szedned egy-két kilót.

Teri a tizenkét évéből majdnem hetet végigdiétázott, de az elmúlt hónapokban, miután anyja végleg letett arról, hogy világbajnok tornászt faragtasson belőle, megnyílt az út a dzsemek, a fagylalt és a kuglófok világába. Sőt, most már ennie kellett, anyja szerint csak úgy ismerik meg a nevét, ha nőiesebbé válik, s nem marad olyan csontos-szikár, mint amilyen most.

Még nem jött meg a menstruációja, és szinte teljesen lapos volt a melle, bár őt egyre jobban zavarta az a dudor, ami – anyja szerint – majd a „nőiessége jelképe” lesz.

Lelkiismeretesen edzett, miután anyja elvitte Varga Ica nénitől. Ettől kezdve Angyalföldre járt tréningezni, ahová tovább tartott az út, ezért kevesebb ideje maradt az alvásra és a tanulásra. Angyalföldről aztán elvitte az anyja egy másik edzőhöz, másik egyesülethez, most már tényleg messzire a lakástól és az iskolától: Kispestre. Ha nem hozta-vitte volna a mamája, közel másfél órát kellett volna buszoznia és villamosoznia, hogy odaérjen.

Utolsó edzője, Ildi – ő megengedte a tanítványainak, hogy tegezzék, hiszen nemrég öregedett ki a versenyzésből – nem mondta, hogy túl nagyra nőtt, pedig Teri már egy jó fejjel magasabb volt vele együtt versenyző kortársainál, de gyakran csóválta a fejét, amikor hallotta, hogy Teritől így búcsúzik az anyja edzés előtt: – Azért is te leszel a legjobb! Bajnok leszel, ha keményen hajtasz!

Anyja álmait egy ínszakadás zúzta szét. Teri Achilles-ina az egyik serdülőbajnokságon szakadt el. Azonnal műteni kellett, azután hetekig gipszcsizmát viselt, és a sebész nem javasolta, hogy folytassa a versenyszerű sportolást.

Ám anyja nem sokáig maradt tétlen. Az egyik keletnémet újságban, amit apja hozott, talált egy felhívást: tizenkét-tizennégy éves lányokat kerestek egy fiataloknak rendezett divatbemutatóra. Mivel a válogatás éppen az iskolai tavaszi szünetre esett, az egész család kiment Kelet-Berlinbe, és Teri hamarosan a reflektorok kereszttüzében próbált sántikálás nélkül végigmenni a színpadon.

Számos fényképet is készítettek róla, aztán a végén megmondták az anyjának, hogy Teri nagyon szép, igen reményteljes jövő várhat rá a divat világában – de még nagyon kislányos és túlságosan csontos. Várjon az anyja addig, amíg nőiesebb nem lesz.

Így az anyjában újraéledt a remény, hogy előbb-utóbb valóban címlapon láthatja a lányt, sőt talán nemcsak magyar újságok címlapján, hanem esetleg-esetleg a Bunte borítóján is.

Ez már igazán merész álom volt: egy kelet-európai lány nyugat-európai karrierje…

Anyja mégis ezt tűzte ki célul.

Teri számára mindössze annyi lett volna a cél, hogy Kiss Zoli, akinek változatlanul nem nőtt ki az egyik első foga, és Teri gyanította, hogy – talán büntetésből, mert annyit piszkálta őt elsős koruk óta – soha nem is fog kinőni, már ha előfordulhat ilyesmi egyáltalán; szóval Teri azt szerette volna, ha Kiss Zoli nem ragaszkodna hozzá, hogy minden délután hazakísérje a suliból. Igazság szerint aranyos fiúnak tartotta, de nem akarta, hogy meglássa őket az anyja.

– Neked nem akárki lesz a férjed! – mondta néha. – Ezt vésd az agyadba, és ezért ne barátkozz egyelőre a fiúkkal. Csak ki akarnak használni.

Kiss Zoli ugyan csak a táskáját vitte, ami Teri fejében nem volt egyenlő a kihasználással, de nem akarta, hogy az anyja megtudja és veszekedjen vele emiatt.

Néha nem értette, hogy a többieknek, az osztálytársainak miért nem kell annyi különórára járniuk, mint neki. Ő járt matekra, angolra, táncórákra – ezekről egy időre felmentést kapott, amikor megsérült a lába –, és újabban egy fiatal nő olyan járásra tanította, ahogy a manökenek lépkednek a divatbemutatókon.

Az anyja – aki addig, amíg ő iskolás nem lett, fodrászüzletben dolgozott, azóta pedig „főállásban” őt vitte mindenhová – tanítgatta, hogyan kell majd kifestenie a szemét meg a száját.

A sminkelési technikákat, amiket a manökeneknél használtak, egy barátnőjétől leste el, aki kozmetikus volt ugyanabban a fodrászüzletben, ahol annak idején ő is dolgozott.

Teri csodálkozott, hogy a többiek, a barátnői miért nem sportolnak, miért nem járnak különórákra, s irigyelte őket, hogy mennyit alhatnak, hiszen ő természetesnek tartotta, hogy neki így kell élnie.

Alig múlt ötéves, amikor elkezdett művészi tornázni, és anyjához hasonlóan ő is hitt benne, hogy a rengeteg kemény edzés meghozza majd az eredményét, és egyszer világbajnoki aranyat akasztanak a nyakába.

Ica néni elbizonytalanította azzal, amit mondott neki a hirtelen növésről, de azután az anyja újra beletáplálta a hitet.

Végül mégsem bánta, hogy elszenvedte azt a csúnya sérülést, és hogy sosem lesz világbajnok. Kicsit már szeretett volna olyan gondtalanul élni, mint Enikő, az osztálytársnője, aki elámult azon, hogy Teri minden szombat-vasárnapon versenyez.

– Én aludni szoktam délig – árulta el. – Néha meg kirándulni megyünk a mamámékkal, vagy meglátogatjuk az unokatesóimat, akikkel egész nap focizunk.

Teri nem tudta, milyen lesz ez az idei nyár, de azt igen, hogy ez lesz az első iskolás nyara edzések és különórák nélkül. Így hát izgatottan várta, hogy beüljenek az új Ladába – amire apjának nemrég sikerült összespórolni a pénzt, az anyja pedig valami ismerősön keresztül azt is elintézte, hogy ne kelljen hónapokat várniuk rá –, és elinduljanak végre a Balatonra. Azt sem bánta, hogy az apja német rokonaival és ismerőseivel együtt nyaralnak majd.

3

Lian valószínűtlenül vékony volt, strandpapucsot, farmert és apró topot viselt, fényes, fekete haja a vállára hullt. A helyiek közül leginkább magas termete, fehér bőre és világoskék szeme miatt tűnt ki, egyébként lehetett volna thai is. A lány láttán zavarba jöttek a thaiok; mandulavágású szeme, pici, telt szája, egzotikus arcvonásai egyértelműen jelezték, hogy közülük való, a testalkata sem lett volna feltűnő, de kék íriszén látszott, hogy természetes, s nem kontaktlencsével változtatta világos színűre. És a legelképesztőbb az volt, hogy amikor thaiul szóltak hozzá, ő, némileg zavartan, angolul válaszolt. Lian thai volt, mégsem beszélte szülőhazája nyelvét.

Szilveszter napján érkezett, már napok óta Bangkokban volt, és egyre fokozódott a zavara. Annyira, de annyira el akart jutni ide! És most nem tudta, hogyan tovább.

Hiányzott neki a Bangkokhoz képest rendezett és tökéletes New York, hiányoztak a szülei, ugyanakkor nemcsak tudta, hanem a zsigereiben is érezte, hogy hazaérkezett.

Húsz évig azt hitte, New Yorkban született. Tudta persze, hogy örökbe fogadták, sosem titkolták ezt előle a szülei. Mesélték, egészen picike volt, mindössze néhány hetes, amikor hazavihették, mesélték azt is, anyja thai volt, apja amerikai, de nem vállalták őt, ki tudja, miért. Lian ezt elfogadta, nem is jelentett számára semmit, hogy voltak „vér szerinti”

szülei – neki Susan volt az anyja, és Robert az apja, Manhattanben nőtt fel, és egy kezén meg tudta volna számolni, hányszor cikizték az osztálytársai a származása miatt. Igaz, Lian félvér volt, mindegyik szülejétől a legjobbat örökölte, amit csak örökölhetett, s leginkább különleges szemformája és dús, mélyfekete haja árulkodott ázsiai felmenőjéről.

Huszadik születésnapján tudta meg az igazságot. Nem szánták születésnapi meglepetésnek, inkább csak azért vártak a vallomással évekig, hogy „megérjen” a hírre.

– Bangkokból hoztunk el, alig néhány hetes korodban – mesélte az anyja a születésnapi vacsora romjai felett. Gyertya pislákolt az asztalon, apja aggódva figyelte az arcát, anyja nem nézett rá, a gyertya lángjára szegeződött a tekintete. – Tudnod kell. Nem hiszem, hogy sokat számítana neked, hiszen a lényegen nem változtat. Sosem akartunk hazudni neked, de összezavarni sem. Te Bangkokban születtél, és örökbe adtak. Nem tudjuk, ki volt az anyád, ki az apád – nyilván külföldi férfi lehetett –, mert az ügynökség, aki kiközvetített nekünk, ezeket az adatokat vagy nem tudta, vagy nem árulta el. De, bevallom, nem is akartunk túl sokat tudni erről, mi téged akartunk, már annyira vártunk…

– az anyja a könnyeivel küszködött, ő pedig úgy érezte, nincs levegő a szobában.

Azóta ezerszer végiggondolta, mi változott benne. Talán csak a jótékony hazugság, az elhallgatás miatt zavarodott össze minden benne? Attól kezdve nem volt nap, hogy ne gondolt volna arra a városra, ahol született, arra a városra, amelyre addig sosem volt kíváncsi, arra a városra, ahol – talán – a vér szerinti anyja lakott, arra a városra, amelyhez most már köze volt. Az interneten lógott éjszakákon át, mindent elolvasott, amit csak Bangkokról talált, és érezte, vonzza ez a titokzatos, távoli város.

Végül már tudta: el kell ide jönnie. Halasztott az egyetemen, kért némi pénzt a szüleitől, és elmondta nekik a tervét.

Nem értették. Vagy éppenséggel nagyon is.

Szó nélkül, csendesen sírva búcsúztak tőle a reptéren, mintha örökre elválnának.

– Pár hét vagy pár hónap, és visszajövök. Ne sírjatok! – fogta meg egyszerre a kezüket, és hirtelen úgy érezte, Susan és Robert gyámoltalan kisgyerekké változott. A szülei. A szülei voltak, de meg kellett érteniük, hogy neki muszáj elmennie, egyedül, megnézni, honnan jött. Nagyon nehéz volt a búcsú, mert sejtette, hogy valami új kezdődik az életében.

Most ott állt a Sukhumvit utcában, éppen utat engedett egy kíváncsi kölyökelefántot vezető srácnak, és nem tudta, jól döntötte, hogy eljött ebbe a furcsa, valahogy mégis nagyon ismerős és otthonos metropoliszba. Hiányzott neki New York, hiányoztak a szülei, mégis úgy érezte, kezd kinyílni a lelke, s mágnesként vonzza valami ebben a kaotikus, zajos városban.

Paul a hotelszoba óriási panorámaablakából nézte a várost. A tizennegyedik emeleten kapott szobát. Már kinyitotta a bőröndjét, elővette a papucsát és a fogkeféjét, és azon gondolkozott: ugyan mi a csodát fog kezdeni egyedül ebben az éktelenül lármás, nyüzsgő

és kiismerhetetlen nagyvárosban? Csak hát kivel jött volna? Egykori barátai megnősültek, s manapság csak hébe-hóba találkozott velük, újak meg nemigen akadtak. Kivéve talán Dennist, pontosabban dr. Dennis Lynnt, aki – feltehetően – azért volt mostanában olyan barátságos vele, mert tudta, mi vár rá. Állandó barátnő nem volt az életében, mostanában futó kaland is alig. Paul ezt a panorámaablak előtt, Bangkok látképét figyelve gondolta végig. Nagyon nehéz volt szembesülnie azzal, hogy mennyire elszigetelődött az utóbbi években.

– Nyisd ki a lelked Thaiföldön – ugrott be neki, mit mondott thai útitársnője a gépen.

Hát, egye fene! Kinyitja a lelkét, és elmegy sétálni a városba. Más dolga amúgy sincs.

A liftben két japán utazott rajta kívül, ők kiszálltak a negyediken, az étteremnél. Bár a liftben hangszóró volt, és mindig bemondták, hányadikon vannak, a negyedik emeleten nem hangzott el, hogy ott a medence is. Paul rálátott néhány strandoló és koktélozgató emberre. Így is lehet élni – ámult el. Neki ez kimaradt eddig. Egy szinttel lejjebb ismét megállt a lift. A liftajtóval szemben volt a bár, amely még nem nyitott ki, s Paul átlátott innen az – ki tudja, hová vezető – átjáróba, ahol szabóságokat hirdettek a feliratok. Egy nő

szállt be a liftbe, aztán már lent is voltak az előcsarnokban. Óriási, feldíszített műfenyő állt a közepén, bár Paul úgy látta, éppen most kezdi néhány alkalmazott lebontani. Karácsony a forróságban, karácsonyfával… – ez mosolyt csalt Paul arcára.

Karácsonyra anyjától sportfelszerelést kapott (egyszer említette neki, hogy „új”

életviteléből a sport sem hiányzik majd), apjától mini számológépes noteszt („csak hogy tudd követni és kiszámolni, hogy állsz anyagilag”). Két volt barátnője küldött neki újévi üdvözletet, Dennis pedig egy ébresztőórát. Mivel Dennis nem csupán háziorvos, hanem pszichológus is volt, Paul nem ámult el a fura ajándék láttán. Először ugyan tévedésre gyanakodott, aztán viccnek tartotta barátja ajándékát. Később rájött az értelmére. Nagyon ötletes, ám kegyetlen ajándék volt. Azt hivatott jelezni, hogy Paulnak hamarosan lejár az ideje. Amikor Dennis – jó néhány hónappal korábban – megkérdezte tőle, mióta ennyire fátyolos a hangja, ő elgondolkodott. Igen, neki is feltűnt, hogy rekedtté vált, hogy nem olyan tiszta a hangja, mint korábban, de addig nem foglalkozott vele. Mióta is lehet így?

Két hónapja, talán három…? Dennis azt javasolta, menjen el fül-orrgégészhez, „egyszerű

vizsgálat, nem fáj”, de ő vett egy nagy egészségügyi lexikont, és abból minden kiderült számára.

Paul azután, hogy megkapta a háziorvostól az órát, már nem beszélt vele, mert Dennis az ünnepeket vidéken töltötte a családjával, de az ajándék, az ébresztőóra csak megerősítette abban, hogy jól döntött. El kell utaznia, és olyasmiket tennie, amiket addig sosem tett volna.

– Taxi, Sir? – rohanták meg többen, amint kilépett ideiglenes tartózkodási helyéről, az Indra Regent Hotelből. Nemet intett, és átment az úton, ami nem volt éppen veszélytelen vállalkozás. A járdán végig bazársor húzódott, s Paul csodálkozva nézett szét: mindenhol hegyekben álltak a márkás pólók, farmerek, pulóverek. Profi hamisítványok voltak.

Paulnak összesen hat-nyolc pólója volt, ennél több nem is kellett, mert időnként inget, öltönyt vagy pulóvert viselt. Utóbbiból hat darabot birtokolt. Ha nagy ritkán vásárolt valamit, mindig a praktikus szempontokat és az árat nézte, a fazon, szín nem érdekelte különösebben. Általában leértékeléskor vette meg, amire szüksége volt, bár nem kedvelte az olyankor szokásos tolongást.

Most minden képzeletet felülmúló, hatalmas tömegen kellett átverekednie magát. Az utca tele volt nézelődő, alkudozó, vásárló turistákkal. Pault mindenünnen lökdösték.

Mégis rálátott a pultokra. Az egyiknél, ahol nem volt olyan nagy a tolongás, megállt. Az árus, egy kortalan – harminc és hetven között bármennyi lehetett – nő azonnal sorolni kezdte a neves márkákat, és széthajtott néhány pólót. Paul visszakozott volna, de a nő elé tett egy sárga, majd egy piros pólót, és szakértően bólogatott.

– Jól mutat!

Nem akart vitatkozni az árussal, meg aztán a pólókon a sokatmondó Ralph Lauren embléma díszelgett, s bár sosem voltak még ilyen színes ruhadarabjai – vagy tán épp ezért –, alkudozni kezdett. Végül nyolc, különböző színű pólóinggel, két baseballsapkával, három – sárga, fehér és szürke – halásznadrággal gazdagodott a ruhatára. Csak akkor merült fel benne a kérdés, minek is vesz ennyi ruhát, amikor már az általa valaha is látott legnagyobb műanyag szatyorral a kezében útnak indította őt az árus. Vissza kellett fordulnia, hogy lerakja a szállodában a szerzeményeit. Azt hitte, összesúgnak majd mögötte az előcsarnokban, kinevetik a liftben, amiért így bevásárolt. Azonban a bejáratnál posztoló férfi ugyanolyan faarccal tárta ki előtte az Indra ajtaját, mint az előbb, amikor kifelé ment. A liftbe egy orosz pár is beszállt, jóval több szatyorral, mint ő.

Megítélni sem tudta, mennyi idő telt el, mire újra végigért a bazársoron. Ráadásul később fedezte fel, hogy az utcai árusok standjai mögött kezdődik csak az igazi hatalmas ruhapiac. Séta közben látta, hogy egyes árusok elkezdtek főzőcskézni a járdán. Paul belelesett egy kondérba: borzalmas színű lében csirkelábak és tojások fortyogtak, és ettől felfordult a gyomra. A thai piacosok apró, műanyag sámlin ülve, a hatalmas tömegben nyugodtan kanalazták a zavaros levest, mások a semmivel sem bizalomgerjesztőbb tésztát.

Az ételek illata sem volt olyan fenséges, hogy meghozta volna Paul étvágyát.

Újabb hatalmas útkereszteződéshez ért, újabb életveszélyes mutatványt követelt az átkelés. Paul látta, hogy van gyalogos-felüljáró, de senkinek nem volt kedve lépcsőzni a délutáni, fülledt forróságban. Ő is azt választotta, amit a többség: átszaladt a cikázó autók között. Ezen az oldalon, a járda széli standokat ruhaneműk helyett tengeri halak, rákok töltötték meg. A tenger gyümölcsei jókora jégdarabokon feküdtek, hogy megőrizzék frissességüket. Egy-két homár még láthatóan élt, és mozgatta összekötözött ollóit.

Odébb, egy csatorna szélén kifőzdék várták a munkából érkezőket: a járdát műanyag székek és asztalok foglalták el, és a roston sültek a besózott, fűnek látszó fűszernövénnyel töltött halak. Paul belenézett néhány tálba, és kénytelen-kelletlen elhitte, hogy igaz, amivel az útikönyvek riogatták: itt bizony szöcskét és más, apró rovarokat is szívesen esznek az emberek. Sőt nem is olyan aprókat! Borzongva fedezte fel a sült lótetűket egy tálban.

Büdös volt, hatalmas a forgalom, Paul a csatorna felett haladt el, amelynek zavaros-fekete vizén vígan száguldott egy üres utasszállító hajó. Tikkasztó volt a hőség, s az ájulás valószínűségét fokozta a párás levegő. Paul testén csorgott a verejték, s miközben kézfejével letörölte arcáról az izzadságot és próbálta elfelejteni a főtt csirkelábat meg a sült lótetűt, felmerült benne, hogy talán mégsem a legjobb úti célt választotta.

Aztán hirtelen másik világba ért: egy irdatlan, modern bevásárlóközpont előtt, egy tágas tér szélén aranyozott elefánt, körülötte füstölők, a téren rengeteg asztal és szék, előttük színpadok és hatalmas kivetítők, mintha valami megabuli lett volna készülőben.

Óriási transzparens feszült a többsávos út felett. Boldog új évet! – hirdette. Az áruházban hűvös volt, és rengeteg színes műfenyő gondoskodott a turisták karácsonyi hangulatáról.

Patinás üzletekben majdnem ugyanazokat a ruházati cikkeket árulták, mint a piacon, csak itt nem a hamisat, hanem az eredetit – ennek megfelelő áron. Paul szórakozottan téblábolt.

Nem akart semmit sem venni, viszont jólesett neki végre a hűs levegő.

A nőt, aki a háta mögül ciklonként érkezett, nem vette észre, csak akkor, amikor eltalálta a térdhajlatát egy szatyor, és kis híján ledöntötte a lábáról a szatyor tulajdonosa.

Akit végül neki kellett elkapnia. Az első, amit észrevételezett, a szökés hajzuhatag volt, amely egyszeriben az ő vállát is beterítette, és a finom, édeskés illat. Aztán kibontakozott a hajzuhatagból maga a nő is. Magas, nádszálvékony, fiatal; fekete, pántos topban és fekete vászonnadrágban. Paul nagyon szépnek találta, határozott járomcsontjával, telt és rózsaszín ajkával, a legvonzóbb mégis a szeme volt. Tekintetében – arckifejezésével ellentétben – nem bosszúság tükröződött, hanem bölcs szomorúság ült.

A nő, akit Paul egy pillanatra a karjában tartott, azok közé a nők közé tartozott, akikről soha, egy pillanatig sem álmodhatott, mert biztosan tudta, hogy elérhetetlenek számára. Ez már tizenkét éves korában kezdett tudatosulni benne, amikor mélyen vágyódott a szomszédjukban lakó, tizennégy éves, elképesztően gyönyörű, és ennek megfelelően hihetetlenül körülrajongott Marcy után. Amikor apjának bevallotta, hogy tetszik neki a lány, és talán egyszer feleségül is veszi majd, apja mélyen a szemébe nézett, és azt mondta:

– Ne tedd magad boldogtalanná, fiam. Ne próbálkozz olyan lányoknál, akiknek biztosan nem kellesz, akikért rengetegen versengenek. Inkább egy egyszerű, kedves, átlagos lányt válassz majd, és nem leszel boldogtalan. Én is azt tettem – célzott Paul anyjára. Paul akkor ezt döbbenten hallgatta, de később, valahányszor feltűnt a látóhatáron egy-egy izgalmas, túlságosan is csinos nő, mindig visszavonulót fújt.

A nő addigra visszanyerte az egyensúlyát, németül mondott valamit, aztán angolra váltott.

– Nagyon kedves. Köszönöm.

– Nincs mit – felelte Paul, és segített összeszedni a nőnek a szanaszét repült csomagjait.

– Maga is turista? Fura hely ez a Bangkok – tette hozzá zavartan. A nő mintha elmélázott volna, nem szólt, de halvány mosolyra húzódott a szája.

– Hát, kösz a segítséget – mondta végül, és a szatyrokért nyúlt.

– Várjon, majd én viszem ezeket! – kapott a lehetőségen Paul. – Gondolom, taxival megy. Elkísérem a taxiig – lóbálta meg a szatyrokat. Hirtelen megeredt a nyelve. – Jól lehet itt vásárolni. Pedig én nem szoktam, mégis vettem egy csomó hamis cuccot az utcai árusoknál.

A nő elnevette magát.

– Vicceset mondtam? – hitetlenkedett Paul. Még soha senki nem találta jópofának.

Ráadásul ő is úgy tudta, hogy nincs humorérzéke. A végén észbe kapott. – Hát, biztos kinevet. Ha egyáltalán érti, amit mondok.

Mert egy köszönömön és némi német szentségelésen kívül mást nem hallottam magától, tette hozzá gondolatban.

– Helen vagyok – nyújtott kezet végül mosolyogva a nő. Paul nem tudta elfogadni a felé nyújtott kezet, hiszen a nő Gucci, Dolce & Gabbana és hasonló feliratú, exkluzív és meglehetősen nehéz szatyrait tartotta.

– Paul. Paul Marshall – mutatkozott be.

–Hello, Paul. Jó, hogy találkoztunk. Különben biztosan elzúgtam volna mindenki szeme láttára. Akkor menjünk a taxihoz!

Paul látta, hogy nincs gyűrű az ujján. Nem tudta, ez mit jelenthet: nincs férje? Nem szereti az ékszereket? Persze, még nagyon fiatal lehetett, talán ha harminc. Ebben a korban a nők még nincsenek férjnél a mai világban. De barátja biztosan van.

Átvágtak a téren, az asztalok között. A színpadnál most kezdték a berendezést, az ételpultoknál már sült a csirke. Paul hirtelen éhséget érzett.

– Nem lenne kedve enni valamit? – fordult Helenhez. Az hitetlenkedve nyitotta tágra a szemét.

– Most?

– Hát, akármikor. Bármikor.

A nő nem válaszolt, hanem határozottan elindult egy taxi felé.

– Le kell alkudni az árát – szólt utána Paul. – Csak akkor szálljon be.

– Jó, alkudja le nekem!

– Oké. De mennyire? – tűnődött hangosan Paul. Helen újra elnevette magát.

– Mondjuk, százra. –Jó, de hol lakik?

– Az Orientál Hotelben.

– Messze van innen?

– Félórányira.

Paul a járda mellett várakozó taxik egyikéhez lépett.

– Mennyiért visz el az Orientál Hotelbe?

– Kettőötven.

– Micsoda? – indult tovább Paul.

– Oké. Mennyit ad, Sir? – szólt utána a taxis.

– Százat.

– Százharminc – mondta a kis thai. Paul bólintott, és elkezdte berámolni a kocsiba a nő

szatyrait.

– Százharminc baht – fordult Helenhez diadalittasan, amikor végzett. – Meddig marad Bangkokban?

– Még egy ideig biztosan.

– Nyaral?

– Dolgozom. Egy fotózáson. –Mint…?

– Mint fotós – hangzott a válasz egy kis csend után. Helen búcsúra nyújtotta a kezét. – Hát, kösz mindent.

Egy másodperc múlva beül a kocsiba, és elszáguld az életemből, rezzent össze Paul.

Elmegy az Oriental Hotelbe, és nekem sosem lesz bátorságom, hogy megkeressem. Ezen az egy másodpercen múlik minden. Összeszedte magát, és saját számára is meglepő

bátorsággal megkérdezte:

– Mondja, meghívhatnám vacsorára? A nő mintha megdöbbent volna.

– Holnap este hívjon fel. A hétszáztizenegyes szobában lakom – felelte némi tétovázás után. Majd hozzátette: – Helen. Helen Schmidt vagyok.

– Paul Marshall – mutatkozott be zavarában ismét Paul, aztán elnevették magukat.

Helen beszállt a kocsiba, és búcsút intett. Paul visszaintett, és rájött, hogy még sosem volt tele ilyen boldog várakozással.

Simon szerényen és mértéktartóan akart szilveszterezni, ehhez képest jól berúgott, és ha nincs ott velük Eva, aki vizes borogatást tett a fejére, akkor talán nem is éri meg az idei évet. De Eva, legjobb barátjának – és helyettesének –, Ralinak a felesége, segített túlélni az éjszakát.

Másnap, amikor a nappalijukban, az izzadságától befülledt bőrheverőn felébredt, és elborzadt saját szájának irtózatos ízétől, rájött, hogy mennie kell. Különben következő este majd újra bevodkázik, aztán harmadnap is, és semmivel sem lesz jobb. Semmivel.

Ráadásul teljesen tönkreteszi magát.

Azt érezte, hogy az elmúlt hónapokban kezdett kikészülni igazán. Az első sokk után fegyelmezte magát, próbálta elfojtani a fájdalmat, próbált mindent ugyanúgy megélni vele, mint annak előtte.

Próbált nem gondolni a történtekre, próbált erős lenni, próbált a műtétekre koncentrálni, új eljárásokat tanulni, próbált még jobb lenni a teniszben, új edzőt fogadott, hajtotta magát, hajnalonként futni járt, sanyargatta a testét, hátha a lelke közben megnyugszik. De az csak egyre jobban fájt, és Simon jó két hónappal korábban az összeomlás szélére került. Nem maradt más megoldás, mint hogy elköltözzön tőle, holott vele akart maradni, de folyton a szemrehányást látta a tekintetében, talán már akkor is, amikor annak nyoma sem volt. Elköltözött, de nem lett jobb, hogyan is lett volna: szinte már nem volt képes kontrollálni, mi történik vele, s hiába fegyelmezte magát nappal, az éjszakákat már nem tudta az ellenőrzése alatt tartani. Régebben sosem ivott, mindig sportos volt, orvos lévén jól tudta, hogy az ital csak pótszer, most mégis a vodkához nyúlt, és várta, hogy enyhüljön a fájdalom, várta, hogy meg tudjon bocsátani magának, de nem tudott. A legjobb barátja, Ralf, aki nagyjából tisztában volt vele, mi megy végbe benne, összehozta a kórházban az egyik pszichiáterrel, mintegy „véletlenül”, de ő nem kért a segítségből. Úgy gondolta, egyedül kell feldolgoznia magában, ami történt, nem segíthet ebben senki.

Aztán úgy érezte, talán az használ, ha elutazik. Meg kellett várnia az év első

munkanapját, hogy jegyet foglalhasson, jelentős felárat kellett fizetnie, ha azonnal menni akart, de nem bánta. Rengeteg szabadsága volt, mivel szinte csak kongresszusokra járt – kivéve az évenkénti egy közös nyaralást, amiről most már csak múlt időben beszélhet.

Közvetlen főnöke a klinika igazgatója volt, aki tudta, hogy Simon min ment keresztül az elmúlt időszakban, sőt jó fél évvel ezelőtt, amikor Simonon tulajdonképpen semmi sem látszott, annyira fegyelmezte magát, a főnöke kérdezgette: nem kellene-e kicsit pihennie, így hát csak bólintott, amikor Simon közölte vele, hogy legalább négy hétig távol lesz.

Most itt volt, az Angyalok Városában, a Patpongon, majd elepedt egy vodkáért, és válaszolgatott a thai lányoknak, akik leszólították (és akik nyilvánvalóan prostituáltak voltak, de ez őt jelenleg egyáltalán nem zavarta).

– Hogy hívnak?

– Johnnak – felelte kapásból. Hogyan jutott ez eszébe, és miért nem a saját nevét mondta? Maga sem értette.

– Gyere, John, nézd meg a műsorunkat! – karolt bele rögtön két lány, és ő megvonta a vállát. Miért is ne?

Valamivel később, túl valami fura ízű kagylóételen, már a Cowboy utcában, a Soi Cowboyban járt. Felvilágosította egy amerikai férfi, hogy ott sokkal olcsóbbak a bárok, kedvesebbek a lányok, és addig ül a bárban, amíg csak akar.

És valóban. Két óra alatt összesen két whisky-kólát ivott meg, közönyösen nézte a rúd körül vonagló, aligbikinit viselő, csinos lányokat, és rájött, hogy végre… végre nem gondol semmire.

– Mondd, John, segíthetek? Szeretnéd valamelyik lánnyal tölteni az éjszakát? – lépett mellé egy intelligensnek látszó, szép arcú, divatosan, de visszafogottan öltözött, harminc-negyven közötti – és angolul egészen jól beszélő – thai nő, aki láthatóan az egész helyiséget felügyelte. A madám, gondolta.

– Talán veled – mosolyodott el.

– Az nehéz lesz. Már kiszálltam – nevetett rá a nő. Gyönyörű, hibátlan, fehér fogsora volt, és a tekintete furcsa megértést sugárzott. Talán ezért lehetett ő a madám.

– Kár – felelte. – Én csak üldögélek itt. Nem vagyok jó vendég. Nem akarok egy lányt sem elvinni magammal.

– És mit akarsz, John?

– Mit akarok? – értetlenkedett.

– Igen. Miért jöttél Krung Thepbe, az Angyalok Városába?

– Mit akarok? – révedt el a félhomályban. Egy év óta ez volt az első jó kérdés. Az a kérdés, amit még véletlenül sem tett volna fel magának. – Talán… megtalálni valamit.

– Meg lehet találni?

– Jézusom. Te a vesémbe látsz? – borzongott meg. A nő ezt nem értette, úgyhogy a férfi folytatta. –Nem, nem lehet megtalálni. Sajnos nem.

– Akkor hát ne azt keresd. Keresd a békédet – felelte a nő, és intett valakinek.

– A békémet… ? Hogyan találhatnám meg? Segítesz talán? – csúszott ki a száján, és közben arra gondolt: mi a fenét akarok tőle?

A nő elgondolkodva nézte.

– Nem hiszem, hogy segítség kell. Egyedül is boldogulni fogsz.

Néhány órával később, túl a negyedik whisky-kólán, még mindig ott ült a bárban, egészen hátul, ahol nem üvöltött úgy a zene, és még mindig mesélt a madámnak. Vagy nem is neki, hanem csak úgy magának. Először szakadt fel belőle minden, először tudott róla beszélni.

A nő néha megérintette a karját, és mindvégig figyelt. Nem kérdezett semmit, de talán a férfi meg sem hallotta volna a kérdéseit.

Már hajnalodott, amikor a nő elment egy pillanatra, aztán visszajött egy lánnyal. Helyes volt, hamvas, kicsit ijedt, kicsit csodálkozó. Karcsú volt a teste, beszédes a szeme, érzéki a szája, és bár kész nő volt már, valamiféle kislányos báj áradt belőle. Hiába, Simont mégsem vonzotta mint nő, de a madám azt mondta:

– John, vidd haza őt.

A férfi a fejét rázta.

– Tudom, mit beszélek – mondta a madám. – Menj haza vele. Fürdesd meg, aludj vele.

Délben majd felébredtek, elmentek enni, aztán, ha nem akarsz még egy éjszakát vele tölteni, adj neki ezer bahtot. És ő elmegy. Ne sérts meg. Vidd Őt magaddal.

– Hogy hívnak?

– Saolla. Mindig itt vagyok, kivéve pénteken. Meg fogsz találni. Ja, ő nem beszél angolul – mutatott a lányra.

Így került Simon hajnal felé ágyba egy fiatal thai prostituálttal, aki Jennynek nevezte magát, de nyilvánvalóan nem így hívták. Simon nem érzett vágyat arra, hogy magáévá tegye a lányt, aki viszont mindent elkövetett, hogy a kedvében járjon, úgyhogy hosszas simogatás után végül telt, puha ajkával és nyelvével érte el, hogy Simonnak jobb legyen.

Aztán a férfi, mielőtt még elkezdett volna gondolkodni azon, hogy mit művel, magához húzta „Jenny” testét, és álomba zuhantak.

BALATONFÖLDVÁR, 1982

– Egyél már! – kiáltotta az anyja a konyhából.

A teraszon reggeliztek mindannyian. Kurt, a felesége és Terivel azonos korú fia – ők jöttek Nyugat-Berlinből. És itt volt Kelet-Berlinből Kurt testvére, Walter, felesége és két tinédzser lánya. Teri nem nagyon értette, miért csak Magyarországon tudnak találkozni, mert az ő szemében Berlin egy város volt. Kurték egy panzióban laktak, de reggeltől estig együtt voltak Walterékkal. Mindig együtt reggeliztek és vacsoráztak, mint egy nagy család. Teri – szokás szerint – csak piszkálta az ételt. Tologatta a párizsis szendvicset, miután leette róla a vékony szelet sajtot.

– Jó, eszem! – vett a szájába egy falatot, és csak forgatta. Már előre utálta azokat a „kerekded” formákat, amelyeket az anyja elképzelt neki. Ráadásul Kurt bácsi is egyetértett azzal, hogy kicsit nőiesednie kell. Évekig minden egyes falatnál meg kellett néznie, vajon mennyi kalóriát tartalmaz, és megengedheti-e magának. Most meg ez a „nőiesedés”. Már így is kerekdedebbnek látta magát a tükörben, mint szerette volna. Ráadásul hiányzott a testének a sport, látta az izmain.

– Nemsokára kész nő leszel – fordult felé Kurt. –És én mindent megteszek, hogy teljesüljön édesanyád kívánsága, és sikerüljön kamatoztatni a szépségedet. De ne turkálj folyton az ételben, egyél rendesen!

Kurt bácsi egy nyugatnémet tévéadónál dolgozott különböző műsorokban, és Teri el sem tudta képzelni, hogyan segíthetne neki. Talán csak nem a német tévében kell szerepelnie? Ő csak bemondónőket látott a képernyőn, akik közölték, milyen műsor következik. Mit csinálna ő, egy tizenkét éves lány a televízióban?

A President Hotelben ott állt a feldíszített fehér műfenyő, mint mindig ilyenkor. A recepción kitörő örömmel fogadták Davidet, s hogy visszatérő vendégként mekkora becsben tartották, az is mutatta, hogy üdvözlésére lejött az egyik igazgató is az előcsarnokba. Aztán kapott egy hátbavágást: a hotel egyik állandó vendége, Richárd, egy amerikai fickó vigyorgott mögötte rövidgatyában és strandpapucsban. David kezet fogott vele. Richárd azt mesélte, néhány évvel ezelőtt turistaként érkezett Thaiföldre, és úgy tervezte, hogy három hetet tölt az országban. Azóta haza sem ment. A President egyik lakosztályában lakott, Davidnek fogalma sem volt, miből él, talán cége van Amerikában, amely nélküle is olajozottan működik – csak ilyesmire tudott gondolni. Richárd a szálloda egyik épületének strandján, a medence mellett remek grillpartikat szokott rendezni, amelyekre általában Davidet is meghívta.

– Későn jöttél. Kihagytad a karácsonyt – mondta Richárd. – Már azt hittem, idén nem jössz.

– Nem tudtam előbb jönni – felelte, miközben átvette a szobakulcsot a recepcióstól. – Gondolhatod, hogy inkább jöttem volna, semmint Európában fagyoskodjam.

– Vannak érdekes lakók – intett Richárd a lift felé. – Majd meglátod. Egyik este sütögetünk valamit a medencénél, akkor megismerheted őket.

Már kipakolta a holmiját – sosem hozott magával sok ruhát Thaiföldre, egyrészt mert minek, másrészt, ha bármire szüksége volt, bagóért megkapta –, amikor bekapcsolta a telefonját.

Hát persze, újabb üzenet érkezett. Már kezdett megőrülni a lányától. Korábban alig-alig érintkeztek, hónapokig is megvoltak egymás nélkül, de karácsony óta a lánya szinte mindennap küldött neki üzenetet – többnyire szemrehányót, vagy legalábbis olyat, amely a bűntudatára épített. De Davidnek nem volt bűntudata, és már bánta, hogy hallgatott a lányára: töltsék együtt a karácsonyt.

Csakhogy Lili hajthatatlan volt, azt mondta, szeretné megtudni, milyen lenne, ha még mindig családban élhetne, és nem részesítette volna ő, az apja, abban a „szerencsében”, hogy tizenkét éves korában elhagyta őket az anyjával. David már nem látta értelmét a magyarázkodásnak: úgysem tudja megértetni a lányával, hogy nem őt hagyta el, hanem a feleségét, és ha a felesége nem fordítja annak idején ellene a lányát, akkor talán másképp alakul köztük a viszony.

Nem nagy kedvvel, de készülődött a karácsonyra. Lili már huszonkét éves egyetemista volt, élete első önálló lakásában, egy garzonban lakott Londonban, és ott akart karácsonyozni is apjával.

Így aztán David felült egy gépre, és elrepült Amszterdamból Londonba, és végig azon gondolkozott, milyen meglepetés várja Lilinél. Mert azt sejtette, hogy nem ez lesz élete legmeghittebb karácsonya.

– Hát itt laksz – nyugtázta, amikor a lány ajtót nyitott. Lili nagyon nőies frizurát viselt, és David most először látta kifestve. Csinos volt, a férfit eltöltötte a büszkeség.

– Itt. Tetszik? – kérdezte a lány, és betessékelte.

– Hmm – mormogott, mert még nem alkotott véleményt. Igazság szerint London nem tartozott a kedvenc városai közé, de cseppet sem volt meglepve, amiért a lánya pontosan az ellenkezőjét kedveli mindannak, amit ő szeret.

– Szia. Boldog karácsonyt – köszönt rá valaki, és ő rögtön tudta, hogy csapdába esett.

A volt felesége hangját hallotta. Uramisten, gondolta, leéltünk együtt tizennégy évet, és ezt én mindenestül kiszorítottam a tudatomból! Már arra sem emlékezett, hogy a feleségének kék-e vagy zöld a szeme. Hogy milyen formájú a feneke. Hogy mi a kedvenc étele. Már egy idegen ember volt, csak egy epizód David életéből, amit a férfi kitörölt az emlékezetéből.

– Szia – mondta zavartan. Rögtön az egérutat kezdte keresni. Nem tudta, miért hívták ide, de a két Lili (anya és lánya) jelenléte nem sok jót ígért. Kényszeredett ölelés, karácsonyi puszi, a volt felesége szinte semmit sem változott (míg ő teljesen megőszült, és elmélyültek a ráncai), még mindig ugyanazt a fahéjillatú parfümöt használta, amit ő már akkor sem szeretett, és talán a hajfestéke árnyalatán sem változtatott.

Csak azt tudta, hogy menekülnie kellene, mert feszélyezte az erőszakosan előtörő múlt, átsuhant az agyán, milyen borzalmas volt a válás, kígyót-békát mondott rá a felesége, amiért elhagyta, aztán persze ő sem viselkedett úriemberként. Sőt. Ma már lehet, hogy másképp csinálná, de akkor türelmetlen volt, indulatos és pökhendi.

– Ismét együtt a család! – mondta Lili, a lánya, és a sarokban, egy bőrfotelből felállt egy fiú. – Mark, bemutatom a szüleimet! – mondta neki, majd hozzátette: – Ő Mark, a vőlegényem.

David tudta, ilyen helyzetben mégsem távozhat, leült hát, és megadóan várta a sorsát.

Már csak abban volt biztos, hogy karácsonyi dalokat nem fog énekelni.

Kikapcsolta a telefont anélkül, hogy válaszolt volna az üzenetre, és próbált elfeledkezni a borzalmas karácsonyestéről.

Talán ma este le kellene menni a Patpongra, gondolta. Kicsit körülnéz, bepillant egykét bárba, és esetleg megmasszíroztatja magát.

BUDAPEST, 1984

Teri aznap tudta meg, hogy felvették abba a gimnáziumba, ahová általában sportolók járnak, amikor elindult édesanyjával élete első nagy divatbemutatójára, Berlinbe. A nyugati részébe!

Ugyan nőiesebb lett, de nyurga is; már százhetvenöt centi magas volt. Már megjött a menstruációja, melle apró volt, de formás, feneke pici és izmos, combja hosszú, mosolya még gyermeki, de a szemében fel-felcsillant valami lenyűgöző, erotikus szomorúság, amely izgalmassá tette az arcát. Szőkésbarna hajába az anyja hajfestékkel belehúzott néhány világosszőke tincset, arccsontja karakteresen kiugró, teste vékony volt, csípőjét nem fedték nőies párnácskák, és az egész megjelenése üdítően fiatalos volt. Profin végig tudott vonulni olyan „manökenes” járással bárhol, egyenes tartással, felszegett fejjel, büszkén, hiszen anyja ezt naponta több órán át gyakoroltatta vele.

Már bemutatkozott két keletnémet és egy düsseldorfi divatbemutatón, és az a tévéadó, ahol Kurt bácsi dolgozott, meghívta egy fiataloknak szóló műsorba. Még nagyon fiatalnak tartották ahhoz, hogy a kifutón karriert érjen el, de apja keletnémet rokonai és Kurt bácsi is megmozgatott minden követ, hogy legalább a tinédzsereknek szánt ruhák bemutatásában részt vehessen.

Most, életében először repülőn ment Berlinbe (düsseldorfi útja során ült először repülőgépen, mindjárt kettőn is, mert nem volt közvetlen járat a városba), mert Kurt bácsi elintézte, hogy fizessék a jegyüket, és ne hullafáradtan, hosszú zötykölődés után kelljen dolgoznia a bemutatón.

Dolgozni – igen, mert ezekért a munkákért pénzt is kapott! Ráadásul nyugatnémet márkát, és azt az anyja áhítattal emlegette, mint valami csodát.

Terit ez nem érdekelte különösebben, mert mindene megvolt, sőt az anyja fontosabbnak tartotta, milyen ruhát hord, mint ő maga. Ezért nem Trapper farmert viselt, mint az osztálytársai, hanem Casuccit, amit apja a nyugati rokonokon keresztül szerzett, és amivel még utolsó általános iskolai évében is – akaratán kívül – bosszantotta Piros tanárnőt.

Szerencsére Kiss Zoli és barátai már nem nevettek rajta, nem csúfolták sem német juhásznak, sem Fraulein Schmidtnek, hanem elvörösödtek, ha kérdezett tőlük valamit, vagy ha hozzájuk szólt.

Kiss Zolinak egyébként egyik napról a másikra megszűnt a rés az első fogai közt, és szép, fehér fog került a helyére. A fiú, amikor megkérdezték, mi történt, elmondta, hogy a szülei fogorvosa készített neki koronát. Attól kezdve csak Királynak nevezték az osztályban.

Két nappal azután, hogy Király lett belőle, fagyizni hívta Terit. A lány már régóta ábrándozott erről a pillanatról, de sosem mutatta, sőt egy időben, amikor Kiss Zoli gyakran haza akarta kísérni, visszautasította, és inkább Enikőékhez csatlakozott. Igaz, csak azért, mert nem akart otthon balhét abból, hogy egy – anyja szavaival – hozzá egyáltalán nem illő fiúval lófrál. Az ugyan nem derült ki, milyen lenne a hozzáillő fiú, de Teri sejtette, hogy Kiss Zoli – az anyja szerint – inkább az előbbi kategóriába tartozhat.

A cukrászda kicsi volt, de édes sütemény-és fahéjillat lengte be, és egész Óbudán itt lehetett a legfinomabb fagylaltot kapni. Teri számára sokáig tilos volt ez az édesség is, mert az anyja régen elmagyarázta neki, hogy egyrészt kalóriabomba, másrészt tönkreteszi a fogait, mivel nem más, mint folyékony cukor.

Most már viszont lehetett fagyizni, és bár Teri sosem tudott elfeledkezni arról, milyen sok fölösleges kalóriát nyalogat el néhány perc alatt, a jó fagyi volt az egyetlen csemege, amelynek nem tudott ellenállni. Most a Flórián tér felé sétáltak Zolival, és Teri élvezettel nyalt aprókat a krémes, édeskés vaníliából, a kellemesen savanykás eperből és a kesernyés, lágy csokoládéból.

– Mit csinálsz majd? – kérdezte Kiss Zoli, és ő értetlenül nézett rá. – Lesz valami ebből a manökenségből? Ez lesz a munkád?

Teri megvonta a vállát.

– Nem tudom. Suliba járok majd, mint mások.

– De te sokkal szebb vagy, mint mások – nézett a szemébe mélyen Kiss Zoli. Teri érezte, hogy elpirul, de látta, hogy a fiú is elvörösödött.

Ott érte az első csók, a Szőlő utca sarkán. A fiú arca picit borostás volt, szája puha, a nyelvével ügyetlenül próbálta megtalálni Teri nyelvét. A lány lehunyta a szemét és belesimult a fiú karjába, s hagyta, hogy nyelvük találkozzon. Ettől Zoli vérszemet kapott, erősen magához szorította, és a csókja is keményebb lett. Terinek ez már sok volt. Ő addig érezte jól magát, amíg a fiú gyengéd volt vele, átölelte, és nem követelőzött. Eltolta magától Kiss Zolit.

– Hadd csókoljalak! – kérte a fiú, de Teri megrázta a fejét.

– Majd… ez most így túl sok… túl gyors… – hebegte zavartan, de az nem volt ellenére, hogy kézen fogva menjenek hazáig.

– Ugye, nem bántad meg? – kérdezte tőle a fiú rekedt hangon a kapu előtt. Teri alig észrevehetően megrázta a fejét, majd búcsút intett és beszaladt a lépcsőházba.

Azóta is vágyakozva gondolt Kiss Zolira és a csókjára. Egyelőre nem lehetett szó folytatásról, mert az anyja, miután meghívták őt Nyugat-Berlinbe, a bemutatóra, mindig érte ment az iskola elé, hogy hamarabb hazaérjen, és gyakorolhassa a járást, fején a zsebenciklopédiával.

Most pedig várta őt Berlin, ahol – anyja szerint – beindulhat a karrierje.

4

Paul olyan éhséget érzett, amilyet már hosszú ideje nem. Akárhogyan is viszolygott egy-két órával korábban az utcai ételárusoktól, a bevásárlóközpont előtti téren kínált fogások ehetőbbnek tűntek a lótetűt és szöcskét is áruló, járda széli kiülős kifőzdék választékánál.

Sorban állt az egyik pultnál. Száz bahtért egy egész csirkét kapott, láb nélkül (amit pár sarokkal odébb nyilvánvalóan a ruhaárusok főztek bele a levesükbe). Száz baht egyébként két és fél dollárnak felelt meg. A csirkeárus megkérdezte: – Singha?

– Tessék?

– Singha sör. Kicsi vagy nagy? – mutatott a sörgyár emblémájára a thai nő. Valóban, Paul most vette észre a tér fölött kifeszített transzparenst: Singha Sörfesztivál.

– Közepeset, ha lehet.

Még jó, hogy nem a nagyot kérte. A közepes sör egyliteres korsót jelentett. Az egyik asztalhoz manőverezett a csirkés tálcával és a sörrel. Közben egyre többen érkeztek a térre, főleg thaiok, a munkából, valószínűleg. A nők általában nyári kosztümöt viseltek papuccsal vagy szandállal, a férfiak nadrágot és inget, esetleg pólót.

A csirke finom volt, főleg a vele együtt sült, kívül ropogós, belül puha, omlós, édeskés fokhagymával. Paul óvatosan belemártott egy falat húst a tálcáján lévő szószba. Enyhén csípős, kellemes ízt érzett.

Fél órával később ott ült a csirke romjai felett, az utolsókat kortyolta méretes söröskriglijéből, és azon gondolkodott, hogy miután megkereste az áruházban a mosdót, merre induljon. Mert az estét nem akarta a szállodai szobában tölteni. Ahhoz túl izgatott volt.

– Patpong, Sir?

A naplemente korán jött, és azután gyorsan sötétedni kezdett. Paul alig hagyta el az aranyozott elefántot, amikor a háromkerekű, motoros utasszállító alkalmatosságok, a tuk-tukok sofőrjei megszólították. Patpong? Rögtön az első este menjen el oda, ahová a kéjéhes, besörözött – bár ez most nem kellene hogy negatív jelző legyen, gondolta Paul az egy liter Singha után – szexturisták teszik tiszteletüket már érkezésük napján? A Patpong egy kéjtanya, ahol nőt vehetsz magadnak, és elszedik a pénzedet, idézte fel, amit az interneten olvasott.

De! Ez itt most élete nagy kalandja. Miért is ne próbálna ki mindent?

– Patpong, Sir?

– Rendben. Mennyi?

– Kétszáz baht.

– Nyolcvan.

– Micsoda? – háborgott a kis thai. – Százötven – tette hozzá békülékenyebben.

– Száz – felelte Paul. A tuk-tukos legyintett, és továbbállt. Végül a harmadik sofőr igent mondott Paul ajánlatára.

Beült hátra, a műbőr ülésre. Egészen le kellett hajolnia ahhoz, hogy be tudjon szállni anélkül, hogy beverné a fejét a jármű alacsony, műanyag tetejébe.

A sofőr beindította a motort. A tuk-tuk kerregve-berregve nekivágott az esti, bangkoki forgalomnak. Paul úgy találta, hogy a sofőr biztosan elmeháborodott, ugyanis mindenféle gátlás – és talán alapos körülnézés – nélkül váltogatta a sávokat, és éppen olyan nyugalommal vágott be, mondjuk a legújabb Jaguár, mint a büdösen pöfékelő buszok elé.

– Akarsz venni ékszert? Vagy szabóhoz menni? –fordult hátra egy piros lámpánál a thai. – Mert akkor megállunk az ékszerésznél vagy a szabónál, és utána megyünk a Patpongra. Akkor csak hatvan bahtba kerül az út.

– Nem. Irány a Patpong!

Végeláthatatlan sorokat előztek meg. Bangkok látképe már azért is furcsa volt, mert az ég felé törekedő, modern felhőkarcolók alacsony, lepusztult, szegényes házakkal váltakoztak. Aztán bekanyarodtak egy kétsávos, fényes neonreklámokkal kivilágított hosszú utcába, ahol a szélső sávban taxik és tuk-tukok parkoltak. Paul egyre több gyalogost látott a környéken. A tuk-tuk végül megállt. Itt már a járda is tömve volt árusokkal és vásárlókkal.

– Patpong? – kérdezte Paul a sofőrt. A thai a főútról nyíló utca felé mutatott. Paul kiszállt, és azonnal beleveszett a hamis órákat, öveket, ruhaneműket és valódi, hús-vér nőket kínáló zsibvásárba. Fél órával később már hevesen alkudozott egy gyönyörű Patek Philippe órára (illetve annak másolatára). Ha kívülről látta volna magát, bizonyára elcsodálkozik. Egyrészt sosem rajongott az órákért, másrészt még a nyomdákkal sem alkudott aktív cégvezető korában – pedig valószínűleg megtehette volna –, nemhogy ilyen használati cikkre.

De már fél napja Bangkokban volt, így volt ideje belejönni az alkudozásba.

– Négyezerhatszáz az utolsó ajánlatom – mondta épp az árusnak.

– Ötezer-kétszáz.

– Négyezerhatszáz.

– Megőrült? Négyezerhatszázat ad ezért a vacakért? – szólalt meg mögötte egy ismerős hang. –Egyébként is, azt hittem, alszik, és nem a Patpongon császkál, rögtön érkezés után.

Az amszterdami reptéren megismert, ősz hajú férfi állt nevetve mögötte.

– Maximum kétezer-ötszáz – mondta, aztán thaiul odaszólt valamit az árusnak. Az megcsóválta a fejét, és hangos thai szóáradatba kezdett. – Meg akarja venni, vagy csak szórakozik? – fordult az ősz férfi Paulhoz.

– Meg, persze.

A férfi tovább magyarázott az árusnak, mire az legyintett. A férfi odaszólt Paulnak: – Jöjjön, hagyjuk itt ezt a marhát.

Paul tiltakozott volna, hogy neki megér négyezerhatszázat az óra – különös tekintettel arra, hogy néhány hónap alatt el kell vernie az összes pénzét –, de végül nem szállt vitába a másikkal. Elindultak. Ekkor az árus utánuk kiabált: – Oké, oké!

– Magáé az óra. Kétezer-ötszázat adjon neki – közölte vidáman a férfi Paullal. Egy ideig szótlanul nyomakodtak előre a nézelődők és vásárlók tömegében, majd a férfi megállt egy bár előtt, amelynek ablakán átderengett a benti diszkófény, és a félmeztelenül táncoló lányok sziluettje. Azonnal megrohanta őket két nő szórólapokkal, és befelé invitálták volna Paulákat a bárba. Az ősz férfi thaiul szólt hozzájuk néhány szót, és a nők továbbálltak, új klienseket keresve. Paul kezdte azt gondolni, hogy újdonsült ismerőse valami thai maffia feje.

– Maga egy balek – mosolygott rá a férfi. – A thaiok imádják az ilyen balekokat, mint maga. Ebből kevés van…

Paul nem tudta, nevessen-e, vagy inkább megsértődjön.

– Hát, kösz… – szólalt meg végül.

– Figyeljen ide. Én nem azért kísérgetem magát, mert az őrangyala vagyok. De tudom, hogy amint itt hagyom, magát berángatják egy ilyen bárba, pofátlanul drágán, és maga a végén lesz olyan őrült, hogy innen vigyen el nőt!

Vajon kuplerája lehet a környéken? – találgatott Paul magában.

– Szóval – vett nagy levegőt a pasi. – Ha kifizeti az ezer baht belépőt, nézze végig a műsort, de ne menjen el ezekkel a nőkkel.

– Nem is akartam. Nem azért vagyok itt.

– Megkérdezhetem, hogy miért jött ide? Keres valamit?

Paul tűnődve összeráncolta a homlokát.

– Talán egy jósnőt – dünnyögte. Az ősz hajúnak egy pillanatra elkerekedett a szeme, aztán a kezét nyújtotta.

– Reggel hívjon fel. Estére szerzek magának egy jósnőt.

– És maga? Maga miért jött ide? Hogyhogy beszéli a nyelvüket? – kérdezte Paul, amikor már majdnem elbúcsúztak.

– Ez egy kicsit hosszabb történet annál, mint hogy itt, egy kupleráj előtt elmeséljem.

Aha, hát ez tényleg kupleráj – vigyorodott el Paul, amikor a másik már eltűnt a forgatagban.

DÜSSELDORF, 1986

– Edit, jó hír! – kiabált be németül az öltözőbe Philippe Schearz – ő szervezte Terinek a bemutatókat. Teri anyja felfigyelt furcsán ejtett nevére, és kiszaladt az öltözőből. Teri egyedül maradt. Már csak ő volt ott az Igedo záróestje után, a többi lány hazament.

Már nem tettek annyira keresztbe neki, mint két éve, a nyugat-berlini divatparádén, ahol a német lányok mindent elkövettek, hogy a keletről jött, szégyenlős, vékony és pofátlanul fiatal magyar lány – perfekt német nyelvtudással – ne illeszkedhessen be közéjük, és lehetőleg többé ne is kapjon munkát arrafelé. Eldugták például az ingét, amit fel kellett volna vennie egy farmerdzseki alá – ő a végén meztelen felsőtestére kapta fel a dzsekit rémületében, és úgy sétált végig a kifutón, hogy fázósan összehúzta magán a ruhadarabot. Aztán úgy tettek, mintha nem tudták volna, hogy beszél németül, és jól kicikizték. Teri csak később sírta el magát, a bemutató végéig összeszorított foggal dolgozott.

– Ne sírj, te leszel a legjobb! – mondta az anyja vigasztalásul, és vett neki egy fagyit Berlin legjobb cukrászdájában. Teri tudta, nem mondhatja el az anyjának, hogy köszöni, de ő ebben a harcos divatvilágban nem akar a legjobb lenni. Sőt, egyáltalán nem akar benne lenni.

Már másodikos volt a Rákóczi gimnáziumban, csupa sportolóval járt egy osztályba, akik furcsállva figyelték, vajon miféle karrier állhat Teri előtt, de elismerték, egyrészt azért, mert jobban tanult, mint ők – bár matekból és fizikából rendszeres korrepetálásra szorult –, másrészt, mert kedves volt és gyönyörű. Tizenhat évesen is gyermeki volt az arca, de a szemében a bánat már valamiféle vadsággal vegyült (ami a természetében – egyelőre – nem mutatkozott), vastag, sűrű, barnásszőke haja a válláig ért. Alakja formás volt és nagyon vékony. Ennek ellenére már kezdett nőiesedni, már határozottan látszottak kerek mellei, akárhogyan is szerette volna eltakarni a hosszú, fiús pulóvereivel. Azonban nem volt rajta egy deka súlyfelesleg sem: csípőcsontja jól látszott, ha meztelenre vetkőzött, gömbölyded, formás fenekén feszes volt a bőr. Az osztályból szinte minden fiú szeretett volna randevúzni vele, de az ő számára az egyetlen szóba jöhető fiú Kiss Zoli volt, akitől az anyja eltiltotta.

A suliból elengedték, most, amikor felkérést kapott a külföldi divatbemutatóra. „Egyedi elbírálásra” volt szükség, hogy anyjával kimehessen Nyugatra, és az egész család izgulhatott, megkapják-e az engedélyt. Eddig mindkétszer zöld utat kapott.

– Úgy néz ki, hogy részt vehetsz egy fotózáson! –lépett be izgatottan az öltözőbe az anyja. – Kelet-Berlinben egy ruházati cég téged akar a hirdetéséhez! Fotózás, hallod? – emelte fel Teri állát a kezével. – Ez nagy lépés!

Teri az anyjára mosolygott. Fáradt volt, de örült, hogy nem hibázott ezen a divatshown.

Megígérte magának, ha jól szerepel az Igedón, ha nem bukik fel a saját lábában, és más módon sem ég le, akkor – attól függetlenül, hogy az anyja mit szeremé, és mit tilt meg neki – randevúzni fog Kiss Zolival.

Együtt jöttek ki a moziból, és csókolóztak. Teri felszabadult volt, mert anyja elkísérte apját Berlinbe, ahol tárgyalni akart azzal az emberrel is, aki felkérte őt a reklámfotózásra.

Most nem kellett félniük a lebukástól.

Mozi után Teriék lakására mentek, és folytatták a csókolózást. Zoli elkezdte lehámozni róla a pulóvert, és ő hagyta. Már meztelen volt felül, megkeményedtek a mellbimbói, amikor anyja rontott be a szobába.

– Ti mit műveltek itt?

Anyja időnek előtte hazajött, és villámgyorsan kipenderítette Kiss Zolit a lakásból, Teritől meg büntetésből elvette kedvenc regényét, amit olyankor szokott elővenni, ha rosszkedvű volt. Fekete István Tüskevárja. mindig ott hevert az ágya melletti polcon.

Anyja ismerte a gyengéjét.

Emellett hegyi beszédet tartott az erkölcsösségről, meg arról, hogy Terire milyen karrier várhatna, ha nem tenné tönkre ezt már most ilyen hülyeségekkel.

– Enned kell! – szólította fel az anyja hetekkel később. – így nem fognak lefotózni a hirdetéshez, hiszen csont és bőr vagy.

Teri így is azt érezte, hogy túl sokat eszik, és hogy minden egyes falattól hízik. Próbált nem gondolni Kiss Zolira, ehelyett a kalóriákat számlálgatta.

Ki tudja, hány bárt járhatott végig David az elmúlt évek során. Ki tudja, hányszor fordult be ebbe az utcába, közel a Nana megállóhoz, és közel a President Hotelhez is. A főút, a Sukhumvit még viszonylag „európai” képet mutatott, ha ez a jelző itt egyáltalán helyénvaló lehet, de amint befordult a benzinkútnál balra a kis utcába, megváltozott a díszlet. Itt a sült pajor és a sült szöcske számított ínyencfalatnak a nyársra húzott húsgombóc helyett, és a figyelmes szemlélő számos más, még egzotikusabb csemegét is felfedezhetett. David úgy sejtette, hogy a thaiok a sváb-és a cserebogarat sem vetik meg.

A kényesebb gyomrúaknak ott volt a csemegekukorica és a sült hús is, de azért látszott, hogy ez már merőben más környék. Megszaporodtak a bárok, az utcai fronton ott ültek a lánynak öltözött fiúk, a testükből élő nők, és ezrével nyüzsögtek itt az izgatott külföldiek, akik talán még sosem tapasztalták meg ilyen közelről a prostitúciót. David hamarosan befordult egy tágas udvarra, ahol hatalmas volt a nyüzsgés. A régi, többemeletes bérház – az udvarra nyíló bárokkal együtt – egyeden hatalmas kupleráj volt. David úgy becsülte, hogy körülbelül ötezer lány dolgozik ott, különböző lokálokban. Rögtön lecsapott rá egy csinos, bikinit viselő lány, és kuncogva húzta volna be az egyik bárba.

– Gyere ide, te csúnya, dagadt, vén kéjenc! – a lány thaiul beszélt, és közben kedvesen mosolygott rá. David szintén thaiul válaszolt:

– Ide nem. Inkább oda, ahol valóban kedves a fogadtatás.

A lány döbbenten pillantott a fehér hajú, hibátlan kiejtéssel beszélő európai férfira.

BUDAPEST, 1987

– Mesélj a gyerekkorodról! – kérte a nő. Fiatal volt, sötétbarna hajú, szemüveges, mosolygós. Nem viselt köpenyt vagy fehér ruhát, hanem utcai öltözetben volt. – Hogy voltak otthon az étkezések? Együtt ettetek?

Teri elfordította a fejét. Elege volt a kérdésekből és abból, hogy mindenki azzal foglalkozik, hogy ő eszik-e, vagy sem. Mint ahogy ez a nő is itt.

– Láttam a fotót, amit nemrég készítettek rólad külföldön. Anyukád megmutatta – folytatta a nő, és elővett egy német nyelvű magazint a fiókból, majd fellapozta a ruhacég hirdetésénél. – Gyönyörű vagy rajta – mutatta Teri felé a fényképet.

A lány halványan elmosolyodott. Fél éve készültek róla a képek, amelyek mára elárasztották a keletnémet sajtót, és állítólag a plakátok az utcákon is megjelentek. Apja már látott is néhányat, és megígérte, legközelebb kiviszi magával a fényképezőgépet, és lefotózza az egyiket Terinek.

– Egyezséget kellene kötnünk – nézett a nő mélyen Teri szemébe. – Mindketten azt szeretnénk, ha mielőbb hazamehetnél.

– Mi lenne az egyezség? – pillantott rá Teri.

– Én elfogadom, hogy úgy érzed, fogynod kell, cserében te mesélsz az evésről.

Teri bólintott.

– Nem ettünk együtt, legfeljebb kiskoromban. Azután én külön kaptam enni, anyukám figyelt a kalóriákra, mert művészi tornásznak készültem – mesélte pár nappal később a sötét hajú, szemüveges, mosolygós pszichológusnőnek. Aztán mesélt neki az edzésekről, meg arról, hogy bajnok szeretett volna lenni.

Naponta folytatódtak ezek a beszélgetések. Teri haza akart menni, de nem engedték.

Anyja mindennap meglátogatta, ha apja Magyarországon volt, ő is jött, és órákig ücsörgött ott vele, kérlelve, hogy egyen végre rendesen. Anyja dühös volt rá, bár próbálta ezt leplezni. Teri mégis pontosan tudta, hogy anyja teli van ki nem mondott szemrehányással.

– Nemsokára vége a nyári szünetnek – mondta egyik nap. – Néhány hét, és kezdődik az iskola. Ez az utolsó év, bele kell húznod. És jó lenne, ha évkezdetre visszanyernéd a súlyodat.

Teri nem érezte soványnak magát, éppen ellenkezőleg. Tetszett neki, hogy kilátszanak a csontjai, de úgy gondolta, azért még bőven van mit leadnia. Mondták persze, hogy a százhetvenkilenc centiméteres magasságához kevés az a negyvenhárom kiló, de ő ezt nem így látta. Mielőtt anyja behozta ide, a kórházba – pontosabban a pszichiátriára –, próbált hatni rá, hogy egyen. Eleinte csak kérlelte, később már veszekedett vele, Terinek pedig egyre inkább elment az étvágya. Ha éhséget érzett, gyorsan ivott fél liter vizet, és így elmúlt az üresség a gyomrából. Már fagylaltra sem volt gusztusa, mert riasztotta, milyen sok kalóriát tartalmaz. Itt, a kórházban más nőkről készült képeket kellett néznie, és a pszichológus megkérdezte, milyennek látja a testüket. Ő elmondta. Volt, akit kövérnek talált, másokat soványnak, s voltak, akiket átlagosnak. A saját legújabb, a kórházban készült fotójánál bajban volt. Mást mutatott, mint a tükör. A képen ijesztően vézna, csontos tinédzsert látott, a tükörben pedig enyhén túlsúlyos lányt, akinek nem ártana még leadnia néhány kilót.

– Étkezési zavara van – hallotta egyszer a furcsa kifejezést; a pszichológusnő mondta az anyjának. Egyre többször került sor közös beszélgetésre a pszichológusnő, az anyja és őközötte, néha az apja is eljött, ha itthon volt. Teri eléggé utálta ezeket a szeánszokat, úgy érezte, a pszichológusnő minden kedvessége ellenére valahogy sarokba akarja szorítani az anyját. Teri azt gondolta, a pszichológus az anyját hibáztatja azért, mert ő idekerült – ezt hallva az anyja biztosan csalódott benne.

– Abba fog maradni a menstruációd – mondta neki egyik nap Klára, a pszichológus. – Teljesen visszafejlődsz, újra kislány leszel, nyoma sem marad annak a gyönyörű, a siker kapujában álló nőnek, aki nemrég voltál.

– Jó. Mi az alku? – kérdezte Teri, hozzászokva már a pszichológusnő „alkukötős”

módszereihez.

– Az az alku, hogy hazamész a jövő héten. Anyukád nem szól bele, mennyit eszel, és mit. Magad szedsz a tányérra, hagyhatsz, amennyit akarsz – cserében viszont megígéred, hogy nem vízen és kekszen élsz majd. Hogy nem dugdosod az ételt a virágcserepekbe, nem gyűjtőd zacskóba és dobod ki egy utcai szemetesbe, hanem enni fogsz. Ha a kalóriát vesszük – mert tudom, hogy értesz a kalóriaszámoláshoz –, ezerkétszáz alá sosem mész.

Ez az alku.

Teri később, a pszichológus rendelőjébe tartva, ismerős hangot hallott a szobából. Az anyjáét; Klárával beszélgetett. Teri kíváncsian leült az egyik folyosói székre, és a résnyire nyitott ajtón kihallgatta a beszélgetést.

– Utánanéztem, mi is ez a betegség – mondta éppen az anyja. – Nem értem, miért pont a lányomon tört ki.

– Több oka lehet. Nyilván hozzájárult a kemény, gyerekkori diétázás, a fokozott szülői elvárás, hiszen bajnokot akartak faragni belőle. De ami kihozta… – hallgatott el egy pillanatra –, az valószínűleg ezzel a fiúval való kapcsolata.

– Tudtam, hogy ez a Kiss Zoli csak bajt hoz Terire! – hördült fel az anyja.

– Edit, félreért. Teri szereti ezt a fiút, és nagyon rosszul élte meg, hogy nem találkozhattak. De engedelmes kislány, nem lázadó típus. Nem akart harcolni, vitatkozni – hanem menekült. Visszamenekült egy gyermeki, „nem nélküli” állapotba. Már majdnem el is érte. Visszafejlődnek a mellei, az egész teste kislányossá válik, és ha nem segít a terápia, abbamarad a menstruációja is.

A pszichológus elhallgatott. Hosszú volt a csend, majd újra megszólalt, csendesen, de határozottan:

– És… ha nem segít a terápia, ennél sokkal rosszabb kimenetele is lehet a betegségnek.

De ennek már biztosan utánanézett.

– Igen. Tudom. Meg is halhat, ha tovább fogy – mondta tompán az anyja, és sírni kezdett.

Teri döbbenten ült még ott egy ideig, majd felállt, visszament a szobába, és elkezdte olvasni kedvenc regényét, a Tüskevárat.

5

Simon felettébb furcsán érezte magát, amikor kinyitotta a szemét, és rájött, hogy nem álmodta, hogy egy másik test simul szorosan az övéhez. Tejeskávészínű vállat pillantott meg, és ez a váll minden kétséget kizáróan az ő mellkasán pihent. Amint kicsit megemelte a fejét, hogy a „folytatást” is megnézhesse, meglátta a lány hollófekete, fényes haját, aztán az arcát is. Békésen aludt mellette. Igen, életében először egy prostituálttal töltötte az éjszakát. Jenny, már emlékezett a lány nevére.

Óvatosan kibontakozott a lány karjából, de Jenny így is felébredt. Mire visszajött a fürdőből, a lány az ágy közepén ült, teljesen meztelenül, és üde mosollyal nézett rá.

Elképesztő volt, hogy Simon egy hotelszobában, Bangkokban, abban a városban, ahová már csak rossz emlékek kötötték, újra vadul megkívánta azt a prostituáltat, aki hajnalban elérte, hogy végre mindent elfeledjen, és hogy nyugodtan aludjon néhány órát. Simon elkövetett már néhány őrültséget az életében, de abban biztos volt, hogy kurvázni sohasem fog. És tessék. A madám ezek szerint jobban ismerte, mint ő saját magát.

– Mit akarsz? – suttogta a lánynak, bár tudta, hogy Jenny egyetlen szavát sem érti. Már egészen közel volt hozzá, s nézte Jenny fiatal, üde arcát. Nem volt kivételesen szép, de finom báj áradt belőle. Simon elmosolyodott, amikor a lány magához húzta őt, és puha kis szájával csókolgatni kezdte a hasát. Simon az ágy szélénél állt, türelmetlenül beletúrt a lány hajába, majd hagyta, hogy Jenny a nyelvével kalandozzon a testén. Nem tudatosult benne, miért jó ez az egész, de érezte, hogy egy év óta most először sikerül teljesen kikapcsolnia az agyát, és megszabadulnia kínzó gondolataitól. Nem volt bűntudata a prostituált miatt. Nem tartozott senkinek, semmivel. Azt tette, amit akart, hiszen szabad ember volt. Csak az emlékei tarthatták volna vissza, de akkor sem lett volna jobb.

BALATONALIGA, 1987

– Figyelj! Az ízek fontosak. Ezek adják az életed ízét is. Olyanok, mint a jelzők. Jelzők nélkül nem teljesek a mondatok. Szárazok. Szikárak. Unalmasak – mondta a fiú, és megérintette az arcát. Majd kivett a tányérból egy vöröslő, rezgő görögdinnyefalatot, és Teri szájához közelítette. – Csukd be a szemed. Csukd be, és kóstold ezt meg. Az ízére figyelj.

Teri elfogadta a dinnyét. Hideg volt, de a fiú keze meleg, szinte forró, ahogy az ajkához ért.

– Most élvezd, hogy édes, hogy savanykás, hogy hűsít. Gondolj arra, hogy ez a vágy íze. Rágd össze, és így kiélvezheted az összes aromát. Amikor lenyeled, akkor éred el a tetőpontot. Akkor már tudod, milyen a vágy, ha gyümölcs…

Teri lenyelte, aztán egy újabb falatot is, és rámosolygott a fiúra. Kiss Zoli átölelte, és leült mellé a fűbe. Teri ráhajtotta a fejét a fiú vállára. Egy hete voltak Zoli szüleinek a telkén, a szülők felügyelete mellett, de a két felnőtt meglepően tapintatos volt, és szinte teljesen magukra hagyták őket. Teri persze tudta, hogy egy közeli telefonfülkéből Zoli szülei két-három naponta felhívták az anyját, hogy megnyugtassák, minden rendben van.

Az anyja tőle szokatlan rugalmassággal szervezte meg, hogy – immár „hivatalosan” is – egymásra találhassanak Kiss Zolival. Cserében csak egyet kért Teritől: ne fogyjon tovább, próbáljon normálisan enni. Nagyon nagy kívánság volt, de Teri örült, hogy végre együtt lehet a szerelmével.

Nem emlékezett rá, mikor aludt ilyen jól utoljára. Igaz, álmában egy thai lány ült az asztalon meztelenül, és óriáskígyót húzott elő lassan, zenére a legintimebb testrészéből.

Paul összeborzongott, és kinyitotta a szemét. Új órájára nézett, amely a thaiföldi időt mutatta, és látta, ha nem siet, lekési a reggelit.

Az Indra Regent ötödik emeleti teraszán görögdinnyét és rántottát reggelizett – nem mindennapi élmény volt. Paul most látta csak, hogy akkora a szálloda kapacitása, mint egy kisebb falué, nemzetközi társaság gyűlt össze, és az is szemet szúrt neki, hogy több fehér férfi fiatal, thai nő társaságában jött le reggelizni. Egyikükhöz két, tizennyolcnak alig látszó thai lány csatlakozott. Paul azt is felmérte, hogy ezek a férfiak otthon valószínűleg labdába sem rúgnak a nőknél. Itt viszont feloldódtak a gátlásaik a helyi lányokkal.

Valahogy nem irigyelte ezeket a férfiakat – saját, nem éppen rózsás helyzete ellenére sem.

Amikor befejezte a reggelit, odasétált a terasz korlátjához, és lenézett. Az alattuk lévő

szinten, a medence körül már gyülekeztek a korán kelők egy kis napfürdőzésre. Fehér pólós úszómester osztogatta a zöld strandtörülközőket az újonnan érkezetteknek.

Ekkor eszébe jutott, hogy fel kell hívnia ősz hajú ismerősét. Még a nevét sem tudta. A szobában megkereste a névjegykártyáját: David Rosenberg. Ennyi állt rajta, a másik oldalán pedig kézírással: President Hotel, Sukhumvit Soi 11. Ez utóbbit nem tudta értelmezni, de előhúzta az éjjeliszekrényre készített, angol nyelvű telefonkönyvet.

– Nem egy korán kelő, ugye? Főleg a Patpong után – hahotázott David, amikor meghallotta Paul hangját. – És hazavitt valakit?

– Nem, dehogy – tiltakozott, s közben rájött, hogy ismét fátyolosabb a hangja. Talán csak az átmulatott éjszaka miatt lett rekedtebb. – Csak megnéztem a műsort. Elképesztő, miket tudnak ezek a lányok, de bevallom, nekem nem is lett volna kedvem velük semmihez, miután pingponglabdákat lőttek ki a hüvelyükből, meg virágfüzért húztak elő

belőle – magyarázta. A férfi még jobban nevetett.

– Hosszú tréningezés eredménye, de higgye el, képesek a mennybe repíteni egy férfit!

Na, figyeljen. Holnap este vacsorázhatunk együtt, aztán elviszem valahová. És már szervezem a találkozót a jósnővel…

Szabad volt a napja – egészen estig. Amikor arra a gyönyörű nőre, Helenre gondolt, egészen furcsán érezte magát. Szája folyton vigyorra húzódott, és az járt a fejében, hogy most az egyszer nem hallgat az apja tanácsára. Igenis beveti magát egy csinos, elbűvölő

nőnél – akinél az apja szerint soha nem lenne esélye. Legalább megpróbálja.

A szálloda félemeletén kiszállt a liftből. Elindult a szabóságok felé, egy turbános, hindu szabó máris leszólította, de ő egyenesen a városnézőprogramszervező íróasztalához ment (a recepción tudta meg, hogy a szállodában is működik utazási iroda). A szemüveges thai nő fényképalbumokat vett elő.

– Ezek közül a kirándulások közül választhat – mondta. – Ha járt már Bangkokban, valami egzotikusát ajánlok, például egy elefántos túrát Thaiföld északi részén – de ha nem, akkor érdemes lenne a klasszikus bangkoki programok közül választania.

Így hát a dél a fenséges Királyi Palotában érte. Némi felárért külön kocsival vitték – még így is nevetségesen olcsón, főleg, ha azt nézte, hogy hamarosan eljön az idő, amikor nem lesz szüksége pénzre –, és „saját” idegenvezetőt kapott. Tébolyító volt a hőség: amikor a szabadban, a paloták udvarán nézelődött, csurgott róla az izzadság. Az épületek arany csillogása elkápráztatta a szemét, és bizony nehezére esett követni a Ráma királyok életútját, pedig lelkes idegenvezetője mindent megtett a maradéktalan felvilágosításért.

Annyira lenyűgözőek voltak így is az épületek, hogy nem győzött csodálkozni azon, hogy a mindenkori thai király néhány évtizede még itt lakott.

Akkor hát a thai királyok tudtak élni – mosolyodott el, majd arra gondolt: milyen kár, hogy nem jött rá korábban, hogy létezik másfajta élet is azon kívül, mint amilyet ő élt.

Visszafelé megálltak egy nagy üzletháznál, ahol ékszereket és krokodilbőrből készült cikkeket árultak, Paul érzése szerint méregdrágán. Nem akart semmit sem venni, úgyhogy gyorsan végigment az üzleten, aztán elindultak az Indra Regent felé.

Paul már alig várta, hogy este legyen, és beszélhessen Helennel. Remélte, hogy a nő

nem túlórázik a fotózáson, és sikerül elérnie. És hogy nem akarja majd lerázni őt.

BUDAPEST, 1988

Iskolai egyenruhájukban, matrózblúzban ballagtak. A fiúk sötét öltönyt viseltek, és különös meghatottság látszott az arcukon. A lányokon szűk, sötét szoknya volt, magas sarkú cipő, és egyikük-másikuk ki is volt sminkelve. Teri messziről kitűnt közülük magasságával és szépségével. Vékony volt, de nőies: ahol nőiesen gömbölydednek kellett lennie, ott az volt. Dereka még karcsúbbnak látszott, mint korábban, ám a melle újra szép kerek, formás volt.

Szülei büszkén álltak a gimnázium udvarán, és nézték, amint Teri és osztálytársai felsorakoznak egymás mellett. A közelükben ácsorgott zsebre dugott kézzel, szemérmes mosollyal Kiss Zoli, akinek aznap délután volt a ballagása. Teri apja odaintette magukhoz a fiút. Felesége is megeresztett egy – kissé kényszeredett – mosolyt a fiú láttán, mert bár Zoli egyáltalán nem az a fajta srác volt, akit Teri mellé elképzelt, elismerte, hogy végül az gyógyította meg a lányát, hogy „legálisan” együtt lehetett a szerelmével.

– Nem gyógyult meg! – figyelmeztette őt a pszichológus a kórházban. – Úgy kezelje ezt a betegséget, mint ami bármikor kiújulhat. Ez egyrészt jellemző erre a problémára, másrészt Teri egyelőre eléggé labilis lelkileg.

Aztán a pszichológus elmesélte, hogy nemrég járt itt egy külföldi specialista, aki különböző esettanulmányokat is hozott magával, amelyek mind azt bizonyítják, hogy a látszólag gyógyultak is visszaeshetnek például egy érzelmi krízis hatására: egy újabb kóros diéta kezdődik, újabb kóros fogyással.

Edit úgy tett, mint aki meg sem hallotta.

Az ő lánya meggyógyult, és kész. De azt tudta, hogy már nem szabad túl sokáig tartania ennek a kapcsolatnak.

– Szabadok vagyunk! – ölelte át Terit néhány héttel később, a sikeres érettségi vizsga után Kiss Zoli. –Most már senki sem szólhat bele az életünkbe.

– Nagykorúak lettünk – tette hozzá izgatottan Teri, és szájon csókolta a fiút. – Azt csinálunk, amit akarunk!

– Házasodjunk össze! – csúszott ki Zoli száján, és közben picit elpirult. Teri egy pillanatra lehunyta a szemét, és végiggondolta, micsoda balhé lenne ebből otthon. – Hozzám jössz feleségül? – kérdezte a srác. Teri egy ideig hallgatott, majd elhátrált a fiútól.

– Igen – felelte, és megpróbált nem gondolni arra, hogy mit szól majd mindehhez az anyja. Mit szól majd ahhoz, hogy a lányát többé nem Schmidt Teréziának, hanem Kiss Zoltánnénak hívják majd. Izgatottá tette a gondolat, annak ellenére, hogy némi félelmet is érzett.

Anne a medence szélén ült, és nem értette, mi történt. Azt gondolta már előző nap is, hogy amint megérkezik, megrohanják majd a gyötrő emlékek, ehelyett azonban csak ürességet érzett. Amikor előző délután lement a medencéhez, felkészült rá, hogy rosszul lesz, hogy sírni fog, de semmi efféle nem történt. Csak ült ott, és döbbenten tapasztalta, hogy nem érez semmit. Egyáltalán semmit. Próbált emlékezni, de nem ment. Mintha leblokkolt volna az agya, mintha valamilyen gyógyszer hatása alatt állt volna – tudta, milyen ez, hiszen az elmúlt hónapokban többször kapott gyógyszereket, amelyek ködössé tehették ugyan az agyát, tompulttá őt magát, de a fájdalmat nem szüntették meg.

Az volt a legfurcsább, hogy ült a medencénél, lógatta a lábát a vízbe, és visszamosolygott a viháncoló gyerekekre. Amikor ez tudatosult benne, elszégyellte magát.

Már-már kényszert érzett, hogy próbáljon emlékezni, próbáljon sírni, de nem volt képes rá. Csak ült ott, a napon, és még azt sem bánta, hogy nincs vele a férje, pedig nélküle mindig olyan elveszettnek érezte magát, már ha leszámítja az elmúlt két hónapot, amikor kipróbálta, milyen a férfi nélkül élni. Be kellett vallania, hogy nem volt könnyű. Nyolc éve ismerkedtek meg egy teniszmérkőzésen, Anne akkor huszonhét éves volt. Mindketten imádták a teniszt, Anne inkább csak nézőként, de, mint egykori versenyző, azért játszogatott is hébe-hóba. A férfi vegyes párosozni hívta, aztán legközelebb egymás ellen játszottak, és később, néha-néha (de csak nagyon ritkán) nyerni is hagyta őt. Anne mosolyogva gondolt vissza erre az időszakra.

A férfi volt az egyetlen, akiben Anne maradéktalanul megbízott. Tudta, hogy sosem csalta meg őt, hogy társként ugyanúgy tisztelte, mint amennyire nőként kívánta, még így, nyolc év után is. A férje maga volt a megtestesült kötelességtudat, a biztos pont, egy széles váll, amelyen sírni lehetett, amelyre támaszkodni lehetett. Egészen addig a napig… Anne az eszével nem hibáztatta a férjét, de a szívével mégis őt okolta. Nem mondta ki, hangosan nem vádolta, talán csak egyszer, és akkor is pontosan tudta, hogy megbántotta ezzel, de nem érdekelte, mint ahogy nem érdekelte a másik fájdalma sem, hiszen ő maga majdnem belehalt abba, ami történt. Attól a pillanattól kezdve nem tudott bízni a férjében. Vagy nem akart. „Ideiglenes különélés”, valahogy így nevezték, de mindketten tudták, hogy valami végleg lezárult. Nehezebb volt az egyedüllét, mint Anne gondolta, főleg, mert meg kellett (volna) küzdenie a nyomasztó emlékekkel. A háziorvosa szerint az ilyesmi nem megy egyik napról a másikra. Persze a háziorvos ezt az utazást sem támogatta.

– Egyedül, vadidegenben? – kérdezte döbbenten. – Anne, a nyugalmát úgysem fogja ott, a távolban megtalálni! Csak még elveszettebb lesz, csak még jobban fogja gyötörni magát.

Anne megcsóválta a fejét. Az orvos akkor felírt neki egy nagy adag antidepresszánst, hogy legalább ezt vigye magával Thaiföldre, mert ott biztosan szüksége lesz rá.

Kedves kis búcsúztatás volt. Anne ennek ellenére sem tett le az utazás tervéről, bár a gyógyszereket kiváltotta, és néhány levéllel magával is hozott. De még nem került sor arra, hogy bevegyen akár csak egyetlen szemet is.

BUDAPEST, 1989

Az irodában mindössze két ablak volt, de az egyiknél pont Árvainé íróasztala állt, és ez azért volt baj, mert Árvainé egyik cigiről a másikra gyújtott, és hiába volt nyitva szinte állandóan az ablak, a huzat mindig Teri felé sodorta a cigarettafüstöt. A másik ablaknál Zolnai Kati ült, aki imádta a töpörtyűkrémes kenyeret lila hagymával, és naphosszat az ismerőseivel csevegett telefonon. A sarokban, egy iratszekrény szomszédságában állt Teri asztala. Egy elektronikus mérőműszereket gyártó vállalatnál dolgoztak, Terihez futottak be a szerelők munkalapjai, és ő ezek alapján állította ki a számlákat a megrendelőknek. A számlák aztán Zolnai Kati asztalára kerültek, és ő – két telefonhívás és két töpörtyűkrémes kenyér között – ellenőrizte Teri számításait, majd miután aláírta a papírokat, továbbadta a főnöknek szignálásra.

Teri az első fizetéséből megvette magának a menyasszonyi fehér cipőjét. A másodikból hazaadott Zoli szüleinek a háztartásba – hiszen náluk laktak –, aztán a továbbiakból is.

Nem rendeztek hatalmas lagzit. Az anyja először iszonyú dühében azt mondta, hogy el sem megy az esküvőre, ám végül kelletlenül bár, de részt vett a szertartáson, s Teri látta, hogy lopva még néhány könnycseppet is felitatott a szeme sarkából. A közeli és távolabbi rokonokat a polgári szertartást követően egy patinás, óbudai kisvendéglőbe invitálták, a vacsorát Zoli szülei fizették, Teri apjával közösen.

Azóta Teriék élték az ifjú házasok mindennapjait. Zoli gyerekkori szobájában laktak, Angyalföldön, egy hasonló panelházban, mint Teri szülei. A falat egy poszter díszítette, Teri képével: farmert reklámozott. A lánynak mostanában egyre gyakrabban eszébe jutott, hogy le kellene vennie a falról a plakátot, de akkor a korábbi életéből semmi sem maradt volna, és nem volt biztos abban, hogy ezt akarja.

Az utóbbi hónapokban egyre gyakrabban látogatta meg a szüleit, pedig az esküvőjük előtt úgy gondolta, hogy most hosszú ideig nem lesz képes szóba állni az anyjával. Néha Zoli is vele tartott. Teri látta az anyján, hogy nem képes egyhamar megbocsátani Zolinak, hogy „parkolópályára tette” – ahogy ő mondta – a lányát.

Teri csak azt érzékelte a „parkolópályából”, hogy alig jártak valahová. Zoli nyomdaipari főiskolára járt, szabad idejében munkát vállalt, és hétvégén még ahhoz is fáradt volt, hogy a barátaikkal találkozzanak. Vagy csak Teri miatt kerülte ezeket a baráti összejöveteleket, legalábbis a lány ezt gyanította. Zoli féltékeny volt, ha Teri más fiúkkal beszélgetett, nevetgélt, még akkor is, ha ezek a fiúk általános iskolai barátaik voltak. A lány kissé magányosnak érezte magát, ezért is járt egyre többet a szüleihez, s még azt sem bánta, ha az anyja néhanap tett egy-egy szúrós megjegyzést, hogy milyen sikeres lehetne, és nem egy „bogyógyárban” kellene robotolnia, ha hallgatott volna rá.

A férfi alacsony volt, fura, csíkos nadrágot viselt világoskék inggel, és valahogy mindig mosolygásra állt a szája, pedig David cseppet sem találta vidámnak azt, amit mondott.

Thaiul beszélt, néha egy-egy angol kifejezést szúrt iszonyatos kiejtéssel a szövegébe. Fel-alá járkált az apró irodában, és beszéd közben gesztikulált. David azon gondolkodott, vajon miért pont őt választotta.

– Azt javaslom, tegyen le róla – nézett mosolyogva a férfi Davidre. – Itt bármit, bárkit is megtalálni… – mutatott ki az ablakon. Az utcán, a szemközti oldalon toronyház épült, iszonyatos zajjal. – Ez egy metropolisz, érti?

– Tudom, mi az a metropolisz. Magát nem azért fizetem, hogy elmagyarázza, itt könnyű eltűnni – felelte David thaiul. – A megállapodásunk másról szólt.

– Nézze, a maga kérése… Hogyan kutassak fel valakit, aki húsz évvel ezelőtt lakott itt?

Senki sem hallott róla. Végigjártam az egész Cowboyt, a Nanát…

– Nem azt kértem, hogy ilyen helyeken keresse. Nem is érdekel, hol keresi. Találja meg!

– Ki tudja, mennyi ideig volt itt? Lehet, hogy a találkozásuk után elment valahová… a tengerpartra. Vagy délre. Netán északra. Lehet, hogy már nem is él. Kemény élet ez, tudja…

– Ez engem mind nem érdekel – magasodott David a fickó fölé. – Akkor hát befejezi?

– Idő kell… idő, hogy legalább a nyomára bukkanjak.

– Egy éve keresi.

– Maga meg mióta is…?

David eltűnődött. Szíve szerint faképnél hagyta volna a kis embert. Megfordult a fejében, hogy esetleg átmegy a szomszédos irodába – az épületben több magánnyomozó-

iroda is volt, vajon hogyan tudnak mind megélni? –, de már annyi energiát fektetett ebbe az alakba, annyi információval látta el, hogy most mindezt elölről kezdeni…

– Akkor most gyorsítson az iramon. Nem adok újabb egy évet, de hónapokat sem. Kap néhány hetet. Megduplázom a pénzét, de akkor csak erre az ügyre álljon rá. Néhány hét, ért engem, ugye?

Rosszkedvűen lépett ki az ajtón. Mennyire reménykedett, hogy a magánnyomozó előrébb jut, mint ő! Hogy elvezeti őt a céljához, hogy megtalálja, amit ő mániásán keres, már sok-sok éve. Milyen ostoba volt! Milyen ostoba… Amint kisétált az irodaház ajtaján, megcsapta a párás forróság. Izzadságcseppek gördültek le az arcán, és alig várta, hogy leintsen egy taxit, ami visszaviszi őt a szállodába. Eldöntötte, hogy lemegy a medencéhez, úszik egyet, napozik kicsit. Talán este Richárd rendez egy grill-partit, ezzel is múlik az idő. Éjjel meg majd megteszi a szokásos köreit. Már-már kezdett megijedni magától.

BUDAPEST, 1990

A tükör előtt állt, nézte arányos, formás testét, és tudta, hogy pillanatokon belül rájön a roham, és ő kontroll nélkül kizabál majd mindent a hűtőből, de talán még a spájzból is. A szülők már aludtak, Zoli egy nyomdában vállalt éjszakai műszakot, aminek Teri örült, mert a férjének mostanában egyre többször voltak éjszaka furcsa kívánságai. Teri a fürdőszobai tükörben mustrálta magát. Fokozottan ügyelt az alakjára, újabban hetente egyszer-kétszer elment futni a Margitszigetre vagy a rakpartra, mert észrevette, hogy csípőnél és derékban egyre jobban feszülnek a nadrágjai.

Bekente magát testápolóval, fürdőköpenybe bújt, és kióvakodott a konyhába. Olyan mardosó éhséget érzett, mintha nem evett volna már hetek óta. Pedig, igazság szerint, az elmúlt hetekben már érzett párszor hasonló éhséget, és csillapította is rendesen.

Először kedvencét, a téliszalámit falta be az aznapról maradt kenyérrel, aztán következett a vékonyra szelt sonka, a sajt, majd megmelegítette és megette a Zsófi néni – Zoli édesanyja – által főzött gulyásleves maradékát, aztán sor került az előző napi madártejre, két tábla Boci csokira, némi gyanús állagú szeletelt párizsira, egy adag megkövült sajtmaradékra, végül a hűtőben talált vajat rákente egy korábbról maradt, majdnem száraz sós óriáskiflire. Hihetetlen tempóban evett, és úgy érezte, egy-egy aprócska falat nem csillapítja az éhségét. Ezért hát igyekezett minél nagyobb darabokat törni a kifliből és a sajtból, végül már mohón harapdálta a szinte ehetetlenül száraz péksüteményt. Kapkodva tömte magába az ételt, bár egy pillanatra felsejlett benne, hogy ez nem egészen normális, sőt eszébe jutott, milyen ijesztő lenne, ha a konyha fala tükrös volna, és ő látná magát, ahogy eszelősen fal, illetve nem is fal, hanem zabál, de aztán gyorsan elhessegette ezt a kínos gondolatot. Amikor a száraz kiflit is bekebelezte, gyorsan zacskóba gyűjtötte a feleslegessé vált csomagolópapírokat, és kiszaladt a szatyorral a szemétledobóig. Visszatért a konyhába, és bepillantott a hűtőbe, hátha maradt még benne valami – de csalódnia kellett. Aztán benézett a spájzba is, de ott csak száraztésztát látott.

Nem mintha arra nem lett volna gusztusa, de félt, hogy Zsófi néni ettől már biztosan gyanút fogna. Meg aztán már elmúlt az az égető, sürgető éhségérzet. Hirtelen beléhasított a rémület: vajon hány kalóriát vihetett be a szervezetébe?

Szörnyű bűntudat öntötte el, amiért ennyire nem tudott megálljt parancsolni magának, amiért újra felfalt mindent, ami csak a keze ügyébe került.

Kiment a vécébe, a csésze fölé hajolt, és jó mélyen ledugta a középső ujját a torkába.

Már megtanulta, hogyan dugja le úgy az ujját, hogy körme ne sértse fel a garatát. Igaz, ezen az ujján mostanában – talán nem is tudatosan – rövidebbre vágta a körmét. Amint lecsúszott az ujja, akadály nélkül visszajött belőle minden, amit az előbb megevett. Már hányás közben megkönnyebbülés fogta el, és mire az utolsó falatig kiadta magából kései vacsoráját, valóságos kielégülést érzett.

Bement a fürdőszobába, megmosta a fogát és az arcát, majd hálóingbe bújt és lefeküdt aludni.

Lian azon tűnődött, vajon mióta is van a városban. Úgy tűnt neki, mintha már hónapok, sőt évek óta Bangkokban élne, és nem csupán néhány napja ismerkedne Krung Theppel.

Krung Thep, ennyit már megtanult thaiul, azt jelenti: az Angyalok Városa.

Lian már látta a Királyi Palotát, az Arany és a Smaragd Buddhát, de legjobban a hajókázás tetszett neki a Chao Praya folyón: a vízi élet és a cölöpházak. A mocskos vízben álldogáló kissrác, aki felnevetett a ház fából ácsolt teraszán ülő korcs kutyára. A folyó vízében szennyest sulykoló asszony. A cölöpház bejáratánál álló, feszes ruhát viselő

tizenéves lány, aki talán a barátját várta, míg bent, a lerobbant ház szobájában színesen villódzott a nagy képernyős televízió. Lian döbbenten nézte, hogyan élnek az emberek, itt, a metropolisz szívében, tíz percre a világ leghíresebb és egyik legelegánsabb szállodájától, az Orientál Hoteltől. Egy helyütt aztán kiszállhattak a hajóból. A bangkoki úszópiac szívében találta magát („ez nem az igazi, nagy úszópiac, azért kicsit messzebb kell menni, és többet fizetni, de megéri”, mondta neki a szállodában a programszervező). Asszonyok csónakokból árulták az ott helyben kis gázégőn frissen készített ételeket: levest, palacsintát, zöldséges tálat, tésztát, sült rákot, banánt, felszelt görögdinnyét… Liánnak eszébe sem jutott, hogy ezek az ételek ott, a csatorna szürkés hullámai felett milyen higiéniai körülmények között készülhettek. Megkóstolta a zöldséges-rákos tésztát, aztán evett egy nagy szelet görögdinnyét.

Már tudta, hogy el fog menni az igazi úszópiacra is, látni akarja a sokadalmat, a nyüzsgést, s azt is tudta, hogy ide is hamarosan visszatér majd. Bár minden nevezetesség érdekelte, a legizgalmasabbnak azt találta, amikor beleláthatott a helyiek életébe. Egyetlen pillanatra sem bánta meg, hogy eljött ide, bár némi lelkiismeret-furdalást érzett, amiért már napok óta nem beszélt a szüleivel.

Az Orientál szállodánál volt a hajó „végállomása”; Lian egy taxihoz sietett, és bemondta a címet. Nem tudta, jó-e, ha nyomozni kezd a múltja után, helyesebben a múltja előtti múlt után, de nem bírt ellenállni a kísértésnek. Amikor New Yorkból elindult, még csak a helyre, a városra volt kíváncsi, ahonnan a szülei elhozták. Nem akarta tudni, honnan… árvaházból? Kórházból? Esetleg egy családtól? Mindez – akkor – nem érdekelte. Nem volt kíváncsi a szüleire – az apja nyilván külföldi lehetett, talán amerikai –, nem volt kíváncsi, hol jött világra, ki fogta először a kezébe… De mostanra, alig néhány nap alatt, valami megváltozott benne.

Nem értette, miért honnan támadt benne a vágy, hogy ilyen megszállottan keresse a gyökereit. Hiszen olyan teljes volt az élete New Yorkban a szüleivel! Robert és Susan – ők az igazi szülei. És nagyon jó szülők. Mégis, egyre jobban gyötörte belül valami, s hajtotta előre, hogy megkeresse a vér szerinti anyját. Szerette volna legalább látni. Belenézni a szemébe. Eddig azt hitte, rá se bírna nézni az igazi anyjára, arra a nőre, aki lemondott róla a születése után. De most, hogy itt volt ezen a semmihez sem hasonlítható helyen, ahol minden és mindennek a fordítottja is megtörténhet, úgy érezte, a szemébe kell néznie. Ma, amikor a koszos folyó partján élőket figyelte, mindent látott – közben mégis a saját, belső

filmjét nézte. És rájött, hogy meg tudna bocsátani az anyjának.

Vagyis… már meg is bocsátott neki. Nem akar tőle semmit – talán még csak azt sem, hogy bármiféle kapcsolat legyen közöttük – csak bele akart nézni a szemébe. Hátha az anyja is meglátna valamit, vagy inkább valakit az ő kék íriszében. Talán az apját.

A Khao San Road délután még nem mutatta az igazi arcát. Ugyan már ott voltak a hátizsákosok (de mikor nem? – hiszen nem véletlenül nevezi a köznyelv az utcát a Hátizsákosok utcájának, ahol a hihetetlenül olcsó – esetenként ötdolláros – hotelszobákat a kispénzű diákok, hátizsákos turisták veszik ki), de még nem égtek a káprázatos fények, még nem világítottak az utca látképét feldobó, színes és hatalmas neonreklámok. Már üldögélt néhány ember egy-egy étteremben, de a mozgó étel-és ruhaárusok még nem jelentek meg. Még nem zárták le az utcát a forgalom elől. Sötétedés után a Khao San Road a sétálóké, a bárokban üldögélőké, a vacsorázóké, a masszázsszalonok látogatóié, a bulizóké, a vad figuráké. Itt senkinek sem szúr szemet néhány lila hajú, punk-frizurás, agyonpiercingezett ember látványa, de a kábítószertől elrévedt tekintetek is mindennaposak. Bár Anne tudta, hogy a kábítószerezést büntetik Thaiföldön (kivált az árusítást), úgy tippelte, a Khao San Road törvényen kívüli sziget lehet a nagyvárosban.

Az utca vége felé igyekezett, a turistarendőrségre. Az épület a sarkon állt, kis előkerttel, alacsony kerítéssel. Amikor odaért, megdöbbent. Most nem voltak képek, rajzok, feliratok a kerítésen, mint egy évvel ezelőtt. Most nem állták körbe a kerítést emberek, mint akkor.

Az élet ment tovább. Anne megállt, sírni akart, emlékezni, de ez a város furcsa hatással volt rá, egyszerűen kiszippantotta belőle a fájdalmat, nem engedte, hogy eluralkodjon rajta a szomorúság, a tehetetlenség és a pánik. Odament a kerítéshez, megérintett egy tenyérnyi részt, ami csak neki jelentett valamit, ahol egy évvel ezelőtt egy számára olyan kedves fotó volt kiragasztva. Egy mozgóárus ment el mellette, kocsiját, amelyen szárított tintahalak lógtak, maga után húzta. Egy pillanatra megállt, amikor meglátta, hogy Anne megérinti a kerítést, majd végigsimított a nő karján. Pár nappal ezelőtt Anne-ből még kitört volna a zokogás erre a gesztusra, de most ösztönösen, hálásan rámosolygott az árusra. A legszörnyűbb az volt, hogy azt a helyet kereste, ahol egy éve álltak, egymásba karolva, ösz-szeölelkezve a férjével, ahol támogatást adtak egymásnak ahhoz, hogy valahogy túléljék azt, amit nem lehet, amit nem szabad túlélni.

Nem tudta, mennyi ideig ácsorgott ott, az alacsony kőkerítésnél. Csak akkor eszmélt rá, hogy régóta ott lehet, amikor valaki ismét megérintette a karját. Egy lány volt, fiatal, ártatlan mosolyú, fáradt tekintetű. Miniruhát viselt, kezében egy zacskó sült szöcskét tartott. Az őt szállító motoros taxisnak intett vissza, aztán rámosolygott Anne-re.

Valamelyik közeli sztriptízbár táncosnője lehetett.

– Gyere velem! – mondta tört angolsággal, és megfogta Anne kezét. Megkerülték a tömböt, és valóban: a Khao San Roaddal párhuzamos utcában, a „bárok útján” egy kis sztriptízbár felé tartottak. A thai lány az utcán elhelyezett faszékek és faasztalok felé intett: – Ülj le! – mutatta Anne-nek. Alig telt el néhány perc, a lány fényes, fehér miniruhában, fehér térdcsizmában, vagyis munkaruhában jelent meg, és egy tálcát egyensúlyozott. Egy kólát és egy pohár alkoholnak látszó italt tett le Anne elé az asztalra.

– Ajándék. Idd meg – mondta, aztán sétálgatni kezdett a bár előtt, potenciális vendégekre vadászva.

Az alkohol erős volt. Anne majdnem egy órán át, sötétedésig ült a bár teraszán, akkor indult csak el, amikor már kigyúltak mindenütt a fények, amikor már megtelt az utca árusokkal és vacsorázni érkező, éhes külföldiekkel. Anne nem szokott alkoholt inni, és most a fejébe szállt az ital, de nem bánta. Ezek a napok akár élete legfontosabb napjai is lehetnek, legalábbis ezért jött el újra Thaiföldre. És most, hogy be volt csípve kicsit, kezdett körvonalazódni egy terv a fejében.

BUDAPEST, 1990

A lány a Főtéren, a macskaköveken lépdelve valami furcsát érzett, ami már hónapok óta nyomasztotta, és amit eddig nem engedett a felszínre törni, bár egészen elnyomni sem tudta magában. Nemrég tudatosult benne, ha Zoli éjszakás, akkor jobban érzi magát: egyrészt kedvére ehet – bár Zsófi néni egyre jobban furcsállotta, hogy időnként titokzatos módon kiürül a hűtőszekrény –, másrészt nem kell szerelmeskednie a férjével.

Eleinte izgalmasak voltak a lopott percek, amikor egymáséi lehettek, de nagyon gyorsan megszokottá váltak a mozdulatok. Zoli erős szorítása folyton kékzöld foltokat hagyott a vállán, az utóbbi időben férje már nagyon gyorsan eljutott a gyönyörhöz, Teri meg ott feküdt mozdulatlanul az ágyon, anélkül, hogy cseppet is élvezte volna az együttlétet. Zoli nemrég azt kérte tőle, hogy szex közben meséljen neki. Fantáziáljon arról, hogy milyen lenne, ha még egy lány lenne velük az ágyban. Aztán mondja el, ha fiú volna velük, akkor mi történne hármójuk között. Terinek nagyon nem volt ínyére ez az egész.

Érezte, hogy nagy hibát követett el, sejtette, hogy alakulhatott volna másképp is az élete, ha forró fejjel nem mond igent Zolinak. Már látni sem bírta a szobájukban lévő, őt ábrázoló plakátot, mert az eszébe juttatta, hogy másként is alakulhatott volna a sorsa.

A Főtér macskakövein lépkedett, már közel a vendéglőhöz, amikor eleredt az eső. Még csak szemerkélt, de a cipője megcsúszott az egyik kőkockán, és ő elveszítette az egyensúlyát. Egészen addig azon tanakodott, hogyan tudná rávenni Zolnai Katit, hogy lila hagyma helyett inkább paprikát vagy paradicsomot egyen a töpörtyűkrémes kenyeréhez, de ott, a meleg, csúszós, vizes macskakövön ülve hirtelen ráeszmélt, hogy nem érdekli őt sem Zolnai Kati, sem a műszergyártó cég. És egyszeriben azt is világosan tudta, hogy már nem akar együtt élni Kiss Zolival, sem a gyerekkori szobájában, sem máshol. Nehéz felismerés volt, könnyek gyűltek a szemébe, és egészen addig ült a hűvös kövön, amíg egy arra járó, idős férfi a kezét nem nyújtotta, hogy felsegítse.

Csak néhány asztal volt foglalt az étteremben. Edit rózsaszín blúzt és világoskék, szűk nadrágot viselt, akár egy diáklány, Wolfgang farmert és kockás inget. Zoli szülei kiöltöztek erre az alkalomra: anyja zöld kosztümöt, apja sötét öltönyt vett fel. Zoli egyenesen a főiskoláról jött. Mindannyian elmosolyodtak, amikor Teri belépett az étterembe.

– Boldog szülinapot! – énekelte halkan a család, amikor a kora esti vacsora befejezéseként megérkezett a csokoládétorta, húsz gyertyával. Teri szeme elhomályosult.

Engedelmesen elfújta a gyertyákat – csak harmadik próbálkozásra sikerült mindet eloltania –, és közben elsiratta a házasságát, a rossz döntéseit, és kicsit saját magát is.

Edit meghatottan nézte a lányát. Talán mégis így kellett lennie, gondolta. Talán Teri mégis boldog, annak ellenére, hogy mostanában úgy érezte, a lánya megbánta, hogy hozzáment a gyerekkori pajtásához. Talán mégis jól tette, hogy nem erőltette rá a saját elképzeléseit.

6

A Chao Praya folyó már sötétlett, két partján apró fények világítottak. Paul el sem hitte, hogy ilyen szerencséje van. Egy hihetetlenül labilis csónakban ült ugyan, és fogalma sem volt arról, merre tartanak, de mellette ott volt a tegnap megismert lány. Helen javasolta a hajókázást, Paul vacsorára készült, de nem bánta, hogy egyelőre másképp alakult a program.

– Fél? – kérdezte a lány mosolyogva, és a férfi kezét nézte. Paul akkor vette észre, hogy görcsösen markolja a hajó peremét, mintha attól tartana, hogy egy nagyobb hullám kiveti a csónakból.

– Ki tudja, mi van ebben a folyóban… – mosolygott vissza, de azért elengedte a peremet.

– Krokodil? – tanakodott a lány. – Igen, krokodil lehet benne.

– Most viccel – állapította meg hangosan Paul.

– Jó a humorérzéke – felelte a lány, és tűnődve figyelte. – Átszállunk egy kisebb hajóra?

Paul érezte, hogy a nő mulat rajta.

– Én eredetileg étterembe készültem, nem hullámsírba.

– Éhes?

– Vacsoraidő van. Maga nem éhes?

– Nem… nem is tudom – csavargatta egyik hajtincsét a lány. Kétrészes lezser, fekete vászon nadrágkosztümöt viselt, és egyáltalán nem látszott rajta, hogy melege lenne, pedig a folyó fölött párás forróság ült még ilyenkor késő este is. A város – a toronyházaknak köszönhetően – impozáns, világító sziluettje a Chao Praya fölé magasodott.

– Pedig jó a thai konyha. Tegnap ettem valami csirkefélét, ott, ahol találkoztunk, az utcán. Illatos volt és omlós.

A lány egy darabig nem válaszolt, a part felé nézett, majd annyit mondott: – Tetszik ez a rekedtség a hangjában.

Paul összerezzent. Nem akart visszatérni az álmokból a valóságba, éppen most, amikor életében először olyan nő társaságában lehetett, amilyenről eddig csak álmodozott. Úgy érezte, Helent ismeri valahonnan, a nő arca valahol mindig ott lehetett a tudatalattijában, ezt a képet őrzi már régről magában. – Meséljen magáról – kérte a nő. – Kicsoda, mit csinál, mit keres Bangkokban? Úgy látom, nem a thai lányok miatt jött ide…

Paul kezdett kétségbeesni. Miről meséljen? A cégről, a plakátokról, az unalmas londoni évekről? Mégis, mi érdekes történt vele eddig?

– Életem legérdekesebb eseménye az – kezdte, összeszedve minden bátorságát –, hogy találkoztam magával.

Várta, hogy a lány kineveti, vagy legalábbis gúnyosan elhúzza a száját, de az egy pillanatra tágra nyitotta a szemét, aztán kíváncsian fürkészte Paul arcát. Paul állta a tekintetét.

– Egyre jobb – mondta végül Helen. – Akkor akár bele is kezdhet az unalmasabb részletekbe…

David a medence mellett ült az egyik műanyag napozóágyon, és várta, hogy megkóstolhassa a húst, amelynek fenséges illata szétáradt az egész emeleten. Már lement a nap, és – mint ezen a vidéken mindig – szinte percek alatt besötétedett. A párás hőség azonban nem sokat enyhült, David szívesen megszabadult volna a pólójától, de mivel a többiek sem strandruhában voltak, nem vette le. A President Hotel medenceszintjéről rálátott a környező, kivilágított épületekre. Mennyi minden változott, mióta először itt járt, gondolta. Akkor még nem voltak toronyépületek, modern irodaházak, hanem szinte az egész városban viskók álltak, amelyekből évről évre egyre kevesebbet lát.

– Nos, kedves barátaim… – emelte fel pezsgőspoharát a parti „házigazdája”, a New Yorkból néhány éve Bangkokba települt Richárd. – Örülök, hogy ismét együtt vagyunk a világ legjobb városában! Igyunk Bangkokra, meg persze magunkra…

David belekortyolt a pezsgőbe, és körülnézett a medence partján. Sok ismerős arcot látott. Érdekes, hogy a szállodába mennyien visszajárnak évről évre, például az öreg, perverz férfi, aki a feleségével szokta itt tölteni a teleket – a férfi már alig tudja emelni a lábát, de a felesége mellett hol egy másik fickóval, hol valami thai pasival szórakozik, valószínűleg biszexuális. Richárd nagyon finom, omlós marha-és csirkehúst sütött, felhozatott a szálloda konyhájáról két nagy tál salátát és rengeteg tányért, és legújabb szerelmi történetével szórakoztatta az egybegyűlteket. Az amerikai kétségtelenül bukott az egzotikus, ázsiai lányokra. David elmosolyodott. Igen, ez olyan őrület, ami könnyen elkapja az embert.

Mikor is… több mint húsz éve annak, hogy először járt itt. A város még egészen máshogyan nézett ki, ártatlan légköre volt – de a lányok közül már akkor is sokan űzték ezt az ősi mesterséget. A vietnami háború idején kezdett fellendülni Bangkokban a prostitúció, amikor az amerikai katonák át-átruccantak ide kikapcsolódni, „lazítani”. Azóta pedig valóságos iparággá fejlődött. De az iparág „hősei”, a lányok, ma is majdnem ugyanolyan alázatosak és alárendeltek a férfiakkal szemben, mint akkor. Majdnem… bár ez már más világ. David számára már elveszett a régi, sejtelmes romantikája – talán akkor, amikor megtanulta a thai nyelvet. Mégis volt valami, ami folyton visszahúzta ide, s már-már megszállottá tette; valami, amit mindenáron meg akart találni, valami, amit hosszú-

hosszú évekkel ezelőtt elveszített, nem is elveszített, hanem ellökött magától, talán félelemből, talán nagyképűségből… nem is tudta már, miért.

– David, mióta jársz ide?

Gondolataiból Richárd kérdése zökkentette ki.

– Pont most gondolkoztam rajta. Régóta. Te még csak tanultad a betűket, és sosem hallottál erről a városról, mi több, erről az országról, amikor én először jártam itt.

– Sosem csalódtál benne – nem lehetett tudni, Richárd ezt kérdezte-e, vagy megállapította. David nem válaszolt. Közben megérkezett két thai lány, az uszoda melletti, üvegfallal elválasztott konditerembe szólhatott a bérletük, de csatlakoztak a vacsorázókhoz. Törve beszélték az angolt, nem is törve, inkább csak szavakat kapcsoltak egymáshoz, hézagos szövegösszefüggésben, de a parti házigazdájának ez láthatóan nagyon tetszett. David hallotta, hogy az egyik lány arról beszél a másiknak, hogy nagyon kell neki a pénz, mert beteg az anyja, többé nem tud dolgozni fent, északon, és támogatásra szorul a család. Sokan voltak így ezzel errefelé. Bangkokba és a többi thai turistacentrumba többnyire szerencsét próbálni jöttek a lányok, néhányan éttermekben, üzletekben találtak munkát, de ehhez minimum angolul kellett tudniuk. Sokan a prostitúciót választották. Ezzel viszonylag gyorsan lehetett pénzt keresni, csak aztán nagyon nehéz volt kiszállni. David már számtalan megható történetet hallott; talán a kelleténél többet is, ezért aztán már nem rendült meg annyira tőlük. Szerette a thai lányokat, kedvesek, finomak, vaníliaillatúak és végtelenül alkalmazkodóak voltak, de már nem igazi szenvedély hajtotta hozzájuk, rutin lett az együttlét. Talán valójában egy pszichológusra lett volna szüksége… de annál keményebb és egészségesebb fickónak tartotta magát. Leginkább a rögeszméjétől akart megszabadulni, vagy legalábbis felszabadulni nyomasztó súlya alól. Ezért járta végig újra és újra a bárokat és kuplerájokat, miközben önmagának is terhére volt, de hajtotta a remény, hogy végre megtalálja, amit egyszer elvesztett.

– Ha akarod az egyiket, a tiéd! – lépett közelebb hozzá Richárd, mert látta, hogy David rajta felejtette a szemét a két lányon.

– Kösz, nem. Tartsd meg őket! – mosolygott szárazon Richárdra, aki persze tudta róla, hogy nem szokta nélkülözni a helyi lányok társaságát, hiszen gyakran találkoztak éjjel vagy reggel a liftben, amikor ő épp az aktuális „barátnőjével” igyekezett a szobájába, illetve az étterembe reggelizni.

– Nem udvariasságból ajánlottam – erősködött az amerikai. – Tényleg komolyan gondoltam. Látom, idén valahogy más vagy… Magányosabbnak tűnsz. Vagy csak még nem akklimatizálódtál.

– Az lehet. El is megyek, hogy akklimatizálódjam egy kicsit – állt fel a nyugágyból David, és üres tányérját letette a medence melletti bárpultra. Búcsút intett a társaságnak, és arra gondolt, már megint mennie kell, már megint nekivág az éjszakának, és megint nem fogja igazán jól érezni magát, de aztán vállat vont, hiszen a partin sem érezte jól magát.

Talán útközben a legjobb, villant át az agyán, miközben a liftre várt.

Lian egy forgalmas kereszteződésnél szállt ki a tuk-tukból. Innen már odatalál az Amari Watergate Hotelhez, ahol megszállt, de előbb meg akarta nézni a sarkon lévő furcsa zarándokhelyet. Valahányszor erre járt, akár gyalog, akár tuk-tukkal, azt látta, hogy a járókelők, sőt még az autóvezetők is szertartásosan összeteszik mellük előtt a kezüket, és alig észrevehetően megbiccentik a fejüket. Szentély lehetett, amely nyitva állt mindenki előtt. Az utcán sárga virágfüzéreket és füstölőket árultak, s innen nyílt a kicsiny kert, benne aranyozott szobor, előtte rengeteg virágfüzér és füstölő – az áldozati ajándékok.

Most zene is szólt a sarokból. Lian óvatosan lépdelt a kis kertben, figyelte, ahogy az emberek lehajolnak, virágokat tesznek a szobrocskákra, aztán arrafelé fordult, ahonnan a zene hallatszott. Tradicionális thai viseletbe öltözött gyönyörű nőket látott, akik kecsesen hajladoztak a zenére. Kezüket finoman mozgatták, s mintha minden porcikájuk felvette volna a thai dal ütemét. A turisták buzgón kattogtatták a fényképezőgépüket, de Lian csak állt és nézte a táncosokat, színes öltözéküket, erőteljes, nőies sminkjüket. Magával ragadta a tánc, a zene, nem is tudta, mennyi idő telhetett el így, mert csak akkor mozdult meg, amikor elhallgatott a zene, és a táncosnők visszahúzódtak kis pihenőhelyükre. Levették fejdíszüket, és beszélgetni kezdtek egymással.

Lian bódultan hagyta el a helyet. A kijáratnál olvasta: az Erawan-szentélyben járt. Át akart jutni a soksávos út túloldalára, hiszen a szállodája arrafelé volt, és már jó lett volna vacsorázni is, de a jobboldali közlekedést még nem igazán ismerte ki. Egy helyi család mellé ért, akik szintén át akartak kelni az úton, és amikor a család elindult, ő is nekivágott.

Csakhogy futás közben megbotlott, kifordult a bokája , és pont abból az irányból, ahonnan nem számított rá, erős ütés érte, alig egy pillanattal azután, hogy a berregésből érzékelte a veszélyt.

Ott feküdt a földön, egy tuk-tuk ütközött neki, és nem tudta, túléli-e egyáltalán ezt a balesetet, itt, a világ végén, ahol talán nincsenek is kórházak, és ha vannak is, a fene tudja, milyenek.

Thaiul szóltak hozzá, de ő semmit sem értett. Mutatták, fel kell kelnie az úttestről, mert el fogják ütni.

– De hát már el vagyok ütve! – szólalt meg angolul.

– Jöjjön, segítek – hallott végre angol szót, és hálásan felnézett, amikor valaki a hónalja alá nyúlt és megpróbálta felsegíteni. – Nem jött még rá, hogy ebben a városban mindig az erősebbnek van elsőbbsége? Jöjjön. Tud járni? – támogatta az ismeretlen férfi. Lian csak ekkor nézett rá. Ősz hajú, világos szemű, európai külsejű férfi állt mellette. A lány óvatosan megpróbált ráállni a sérült lábára, és megállapította, hogy – a ficamtól eltekintve – nagyobb baja talán nem esett. A tuk-tukos mindenesetre már továbbment. – Mutassa, hol fáj?

– A bokám – mutatott a bal lábára Lian. – De talán túlélem.

– Ha el tud jönni egy sarkot, van ott egy kávézó, és megnézem a lábát.

– Maga orvos?

– Nem. Talán azzal is megyünk valamire, ha eldöntjük a kávézóban, hogy szüksége van-e orvosra, nem? De ha akarja, nem nézegetem a lábát, csak megvárom, amíg idehívja a barátját vagy az apját, aztán ő hazaviszi magát.

– Akkor jó sokáig várhat! – nevette el magát Lian.

– Mert? Na jöjjön, támaszkodjon rám! – ajánlkozott a férfi. Lian, maga sem tudta, miért, de lassan megnyugodott.

– Mert az apám New Yorkban van.

– Jó, de attól még valaki haza tudja magát vinni. De ha nem, annak csak örülök. Majd én segítek.

– Oké – felelte, és megpróbált óvatosan ránehezedni a bal lábára. Fájt, de arra gondolt, egy lábtörés vagy komolyabb sérülés biztosan sokkal erősebb fájdalommal járna. Lenézett a lábára, és látta, hogy a strandpapucsát csak egyetlen, vékony pánt tartja. Észrevette, hogy vérfoltos a lábfeje, és érezte, hogy a combja is sajog, ott, ahol a tuk-tuk eltalálta. Fura egy város, az ember sosem tudhatja, honnan jön valami jármű, teljesen váratlanul. Közben lassacskán elérték a Starbucks Coffe teraszát, Lian a férfi segítségével felbotorkált a lépcsőn. Érdekes, a Starbucksban rögvest otthonosan érezte magát, azt is tudta, hogy milyen kávét fog rendelni. Mintha csak New Yorkban lett volna.

A férfi óvatosan az egyik asztalhoz kísérte, és elment az italokért. Lian közben a lábát szemlélte. A bal bokája duzzadt volt a külső részén, és egy kicsit mintha be is feketedett volna. A fenébe. Ha nincs szerencséje, akkor holnap a szállodai szobában rostokolhat.

– Tessék, a kávéja – tért vissza a férfi az asztalhoz, majd odahajolt ahhoz a székhez, amelyen a lány a sérült lábát pihentette. – Nem valami szép, de talán nem komoly a sérülése… Ki kell vennie egy nap szabadságot holnapra, és akkor gyorsan rendbe jön.

Lian most először tudta igazán megnézni a férfit. Hatvan körülinek látszott, sportosan öltözött, izmos volt, kissé talán túlsúlyos, de kövérnek nem mondta volna. Volt rajta valami furcsa, valami izgalmas… talán a szeme. Belekortyolt a kávéba.

– Mondja, hol tanult meg ilyen jól angolul? – kérdezte a férfi.

– New Yorkban.

– És… mit keresett ott? Az apjánál járt?

– Ott élek – felelte Lian. – Amerikai vagyok, most járok először Thaiföldön.

– Milyen furcsa – bukott ki a férfiból. – Valahogy éreztem, hogy más, mint a többiek, pedig itt aztán igen egzotikus arcokat látni. Már bocsánat… – nézett mentegetőzve Liánra.

A lány elmosolyodott.

– Semmi baj. Már többen helyinek néztek, és döbbenetesnek tartják, hogy nem értem a nyelvüket. De azt azért nem gondoltam, hogy el is gázolnak, nem sokkal az érkezésem után.

– Mi… miért jött ide? – kérdezte a férfi, de Lian, amint a szemébe nézett, úgy érezte, hogy az idegen tudja a választ. Maga sem értette, miért futott át rajta ez az érzés, de beleborzongott egy pillanatra.

Nem volt biztos benne, hogy meg kell mondania az igazat, de hazudni sem akart.

– Egy baleset áldozatát nem szokás intim kérdésekkel zaklatni, rögtön azután, hogy kikecmereg az őt elgázoló jármű alól.

– Rendben. Csak szeretném emlékeztetni, hogy én húztam ki alóla – mosolyodott el a férfi. – Akkor hát Bangkokot sem ismeri…

– Nem. De már felfedeztem egy-két helyet, hajóztam a folyón, jártam a Smaragd Buddhánál, a Királyi Palotában. Sétálgattam, nézelődtem, próbáltam megfogalmazni, mit is jelent számomra ez a város. De egyelőre nem sikerült meghatároznom.

– Ha gondolja, és nem vagyok a terhére, mutatnék egy-két látványosságot.

– Egy turista mutatja meg egy thai származású nőnek Bangkokot! – Lian nevetett.

– Hát… Tegyen próbát. Adjon egy esélyt.

– Attól tartok, nem is tehetnék mást, ugyanis még haza kéne jutnom a szállodámba, és számítok a segítségére.

– Mit szólna előtte egy vacsorához, valahol a környéken?

– Tekintve, hogy nem tudok járni… Inkább majd legközelebb. Itt lakom az Amariban – mutatott tétován a lány a távolba. – Gyalog Öt perc, persze sántán tovább fog tartani…

Simon reggel még nem hitte volna, hogy vidéken éri az éjszaka, távol a főváros betonerdejétől. Maga sem tudta, miért vonszolta el kézen fogva a lányt, akivel semmiféle közös nyelvet nem beszélt, egy fülledt, légkondicionáló helyett ventilátorral hűsített utazási irodába. Jenny, vagy bárhogyan is hívták, láthatóan szívesen tartott vele, nem akart a reggeli után hazamenni. Simonnak nem voltak tervei thaiföldi tartózkodására, hiszen pár nappal korábban nem hitte volna, hogy valaha még egyszer eljut ebbe az országba. És tessék… Bement ezzel a nemrég megismert lánnyal a kis irodába, amelynek ablakán kifakult fényképek és napszítta, már-már olvashatatlan szövegek hirdették a különböző

kirándulásokat, és a lányra bízta a választást. Jenny azonban csak mosolygott és Simonra mutogatott: döntsön ő.

Simon nem akart tengerpartot látni, talán ezért választotta a Kwai folyót. Egynapos túrát tervezett, de az utazási iroda alkalmazottja, egy rámenős, fiatal fickó rábeszélte a kétnapos, „akciós árú” kirándulásra. Valóban nem volt drága, Simonnak pedig volt ideje.

Láthatóan Jenny is megörült, amikor honfitársától, az iroda alkalmazottjától megtudta, hogy két napot biztosan a férfival tölt majd. Simon elmosolyodott – Jenny bizonyára a kétnapi biztos keresetnek örült, meg talán annak, hogy nem valami rettenetes külsejű, netán perverz fickóval kell töltenie ezt az időt.

Más biztosan rosszul viselte volna, hogy nem tud az útitársával beszélgetni, ám Simon egyáltalán nem bánta a dolgot. Jó volt így neki, hogy nem kellett udvarias csevegést folytatnia a lánnyal. Gondolta, valamelyik nap visszamegy majd a kuplerájba, hogy megköszönje a madámnak, amiért pont Jennyt ajánlotta neki. A lány nagyon értett hozzá, hogyan oldja fel Simonban a felgyülemlett rettenetes feszültséget. Igaz, ezt az ágyban tette, de Simon pillanatnyilag nem látott más módot, eszközt a feszültség oldására, kivéve talán az alkoholt, de azzal szilveszterkor már csúnyán megjárta. Sőt, már a megelőző egykét hónapban is rájött, hogy hiába nyúl a pohárhoz, mert ha rövid időre kisimultabbnak is érezte magát az italtól, másnap, ébredéskor – de sokszor még aznap éjjel, amikor felriadt a rémálmaiból – minden érzés, minden feszültség és fájdalom megsokszorozódott benne.

Persze nem volt annyira ostoba, hogy azt higgye: Jenny vagy bárki más majd kisimítja, tartósan, hosszú távon megnyugtatja a lelkét, de mostanában nem is igen tervezett hosszabb távra.

A túra amúgy kellemes volt, leszámítva, hogy utazott néhány okoskodó európai a buszon, de szerencsére egyetlen honfitársával sem találkozott. Jenny szunyókált, az úton végig az ő vállán pihent a lány feje, és Simonnak néha félre kellett söpörnie egy-egy arcát vagy nyakát csiklandozó, hosszú fekete hajszálat. Na persze a tábor, ahol azok az európai, ausztrál és új-zélandi hadifoglyok laktak, akikkel a második világháború alatt a híres (vagy inkább hírhedt, gondolta Simon) hidat építtették meg a japánok a Kwai folyó fölött, nem volt valami szívderítő látvány. A bambusztetejű kunyhókból kialakított tábor emlékmúzeumnak berendezve fogadta a látogatókat, akik rögtön megérezhettek valamit az egykori hadifoglyok szenvedéseiből a korabeli, borzalmas fekvőhelyek, a festmények, rajzok láttán. A kemény fizikai munka, az élelmiszerhiány és a betegségek tizedelték az itt fogva tartottakat. A barakkokban fülledt, párás volt a levegő, a csoport lassan haladt előre, Simon pedig arra gondolt, talán nem a legjobb túrát választotta.

Később elsétáltak Jennyvel a híres híd közepéig, megetettek egy gazdájával kolduló elefántot, futólag megnézték a háborús temetőt. Ebéd után tettek egy hosszabb kört a nosztalgiavonattal, amelynek sziklába vájt nyomvonala helyenként olyan keskeny volt, hogy ha Simon kihajolt volna az ablakon, beverte volna a homlokát a sziklafalba, és ha a fülke másik oldalán nézett ki, egy szakadék mélyén a Kwai folyót látta. Most pedig ott ültek a folyóparton, fölöttük magasodott a szálloda, ahol majd az éjszakát töltik Jennyvel, és hallgatták a vízből érkező fura hangokat, amelyek mind-mind a folyó változatos élővilágáról árulkodtak. Jenny megfogta Simon kezét, és így ültek, a sötét vizet nézve, nem éppen mozdulatlanul, mert Simon kezdett megőrülni a szúnyogok rajzásától és alattomos csípéseitől, és tehetetlenül összevissza csapkodott. Jennyt láthatóan nemigen zavarták a kis vérszívók, inkább csak jót derült a hadonászó Simonon. Aztán elérkezett a pillanat, amikor Simon nem tudta tovább elviselni az agresszíven támadó szúnyogokat, felállt, felsegítette a lányt, és úgy döntött, ideje vacsora után nézni.

LONDON, 1991

Ha lehunyta a szemét, egy szűkös kis szobát látott, ahol különböző szerződéseket kötött és ígéreteket tett, meg egy fogászati rendelőt, ahol az orvos csodálkozva, kissé talán értetlenül is nézte a fogait, aztán hirtelen a felismerés szikrája csillant a tekintetében. Teri, még mindig lehunyt szemmel, fel tudta idézni, micsoda szégyent érzett akkor, amely minden porcikáját eltöltötte. A fogorvos néhány pillanat alatt megfejtette a titkát, olvasott belőle, a fogaiból… Ez volt talán a legemlékezetesebb pillanat, a legszégyenletesebb…

Mit számított ehhez képest a szerződéskötés és ígérgetés, amikor egy vadidegen az első

ránézésre rájött legféltettebb titkára? Meztelen volt a lelke az orvos előtt, aki egyetlen mondatban foglalta össze a lényeget: így nem lehet majd megmenteni a fogait. „Az életmódján kellene változtatnia” – ez a megállapítás azóta is ott csengett Teri fülében. Az orvosnak nem kellett folytatnia, Teri tisztában volt vele, bár szíve szerint nem vett volna róla tudomást, hogy a sok hányás, a sok önhánytatás következtében teljesen tönkremehetnek a fogai.

Nem sokáig tartotta lehunyva a szemét. Szóltak neki, hogy nyissa ki és nézzen a lencsébe. Első pillanatban bántotta az éles fény, de gyorsan megszokta. Mert így sokkal kellemesebb látványban volt része, mint amit lehunyt szemmel maga elé idézett: reflektorokat látott mindenütt, egy fotóst és annak asszisztensét, a háttérben ott volt a fodrász, a sminkes, és azt is tudta, hogy ez a mostani pillanat ugyanolyan sorsfordító lehet számára, mint az az egy évvel korábbi, a fogorvos rendelőjében. Most ez a magazinos címlapfotó elindíthatja egy pályán, azon, amelyre az anyja szánta, de ami ellen kézzellábbal kapálódzott, mint ahogyan tiltakozott minden ellen, amit az anyja kitalált neki, annak ellenére, hogy – most már tudta, de ugyan mire ment vele – világéletében meg akart felelni ezeknek az elvárásoknak.

Most volt életében először teljesen egyedül, és egyedül határozott a saját sorsáról.

Persze már a válásról is egyedül döntött, és érdekes módon, nem látta az anyján a megkönnyebbülést. Sőt.

– És most mi lesz veled? – sopánkodott az anyja, amikor ő már kifelé hátrált a házasságból. Hát még, amikor bejelentette a szüleinek, hogy felmondott a „bogyógyárban”. Már az apja is idegesen figyelte, nem tudták, mihez kezd majd. Az igazat megvallva, ő sem tudta. Csak abban volt biztos, hogy nem akar többé Kiss Zoltánná lenni, ki akart törni, bármit kipróbálni – bármit, csak nem azt, ami akkor volt.

Nem volt könnyű. Főleg a válás nem. Zoli mindent megtett, hogy visszatartsa: ígérgette, hogy megváltozik, Teri maga sem értette, hogyan akar Zoli megváltozni, hiszen neki elsősorban nem a férjével volt baja, hanem magával a helyzettel, hogy összefonódott az életük.

Amikor Zoli látta, hogy az ígéretek nem hatnak Terire, fenyegetőzni kezdett, zsarolta őt: ha elhagyja, öngyilkos lesz, és elkeseredett dühében egyszer arra vetemedett, hogy a nyílt színen, egykori osztálytársaik előtt felpofozza.

De ez már a régmúlt. Itt volt egy londoni műteremben, készült az első címlapfotója, és talán azt is elmondhatta magáról, hogy végre teljesen egészséges. Igaz, ehhez az is kellett, hogy leváljon az anyjáról, meg sok-sok önuralomra is szüksége volt, de azt érezte, hogy végre van célja, olyan, amit ő maga tűzött ki maga elé. Egyes-egyedül ő.

David hihetetlen izgalmat érzett, amikor elhagyta az Amari Watergate Hotelt. Arra gondolt, nem veti bele magát az éjszakába, talán hazamegy a magasvasúttal, vagy valahol útközben beül egy taxiba. Haza is sétálhatna, háromnegyed óra alatt talán visszaérne a szállodájába. Nem volt kedve bárban befejezni az estét. Félelmetes, ám valahonnan régről mégis ismerős belső vibrálást érzett, most, hogy Liánt megismerte. A lány nagyon fiatal volt még, nem tudta, mit tart olyan vonzónak benne, azt sem tudta, hogy mint nőhöz vonzódik-e hozzá, de úgy érezte, a keresők jutalma, hogy néha rátalálnak valamire, persze nem arra, amit keresnek, de talán valami érdekesebbre, izgalmasabbra, sejtelmesebbre…

Ez a lány nagyon furcsa, törékeny lény volt. Értelmes, gyönyörű, egzotikus, csupa báj és törékenység, ugyanakkor hiányzott belőle a thai nők alázatossága. Ez a lány öntudatos volt, saját közegében talán határozott is, de itt, idegenben azért érződött rajta némi bizonytalanság. Persze lehet, hogy csak a miatt a szerencsétlen baleset miatt. David nem igazán értette, miért jött el egyedül ide, de már az ismeretségük első perceiben megérezte, hogy a lány maga is kereső.

7

A víz. A víz, ami egyre nagyobb hullámokat vet. Hallja a robaját, látja, amint közeledik. Még távol van, de tudja, hogy rögtön ott lesz, és mindent elmos, mindent elpusztít, ami valaha is számított. A víz…

– Neee! Nem akarom! – üvöltötte, és elfojtott, hüppögős zokogásban tört ki. Erre ébredt föl, meg arra, hogy Jenny ijedten tapogatja a homlokát. Ráeszmélt, hogy a Kwai folyónál van, egy szállodában, már felkelt a nap, és ő valóban hallja a folyó csobogását, de ez szelíd, ártatlan hang. Megtörölte a szemét – nem álmodta, valóban sírt, de ezen egyáltalán nem lepődött meg –, majd felült az ágyban. Bocsánatkérő pillantást vetett Jennyre, aztán kiment a fürdőszobába és a zuhany alá állt, hogy lemossa magáról a verejtéket. Az érdes törülköző jólesően enyhítette a szúnyogcsípések okozta viszketést.

Pár perccel később visszabújt az ágyba, és magához húzta a lányt. Annyira fájt ott valami, legbelül, annyira nem akarta többé ezt a rendszeresen visszatérő álmot, amitől bizonyára sosem tud megszabadulni, hogy tehetetlen dühöt érzett. Nem akarta bántani a thai lányt, aki nem tehetett semmiről, mégis, minden előjáték nélkül, keményen belehatolt, és olyan dühödten mozgott benne, mintha meg akarná büntetni valamiért. Jenny egy pillanatra döbbenten nézett rá, aztán ellazította magát, és felnyögött. Simon arra gondolt, talán tényleg jó neki, talán tényleg nem csak tetteti, aztán hasra fordította a lányt, mögé került, és minden dühe, minden fájdalma, minden szenvedélye benne volt a mozdulataiban.

Tisztán hallotta, amikor a lány fájdalmasan felkiáltott – máskor eszébe sem jutott volna így folytatni és további fájdalmat okozni, de most nem tudta abbahagyni. A gardróbszekrény tükrében látta kettejüket. A lányt, aki fájdalmas arccal, négykézláb állt előtte, ívben megfeszült a háta, aztán a fekete hajzuhatag az arca elé hullott és elrejtette a fájdalmas arckifejezést; és látta saját magát is, amint állati szenvedéllyel, fékezhetetlenül és keményen löki előre-hátra a csípőjét a lány feneke mögött. A csúcson kiszakadt belőle egy kiáltás, és egyszerre érzett megkönnyebbülést, gyönyört, fájdalmat és bűntudatot.

Utána magához húzta Jennyt, és szelíden végigsimított a testén, mintha csak bocsánatot kérne tőle a vadságáért.

A tükör előtt állt, és nézte magát. Formás, izmos volt a teste, szép, telt a melle – már a mellplasztikára emlékeztető vékony hegek is teljesen elhalványodtak –, de az arcán látta a fáradtság jeleit. Szarkalábak, karikák a szeme körül. Keveset aludt már megint. Normális körülmények között mindenki szépnek és üdének tartotta volna. De a körülmények már rég nem voltak normálisak. Talán sosem voltak azok.

Kissé pánikba esve gyorsan felkent egy pakolást az arcára, ügyelve arra, hogy a szarkalábakra is jusson belőle. Más meg nem mondta volna, hogy már elmúlt harminc, sőt, harmincöt, de ez kegyetlen szakma volt, kegyetlenek voltak a fények, kegyetlen a smink…

Neki nem volt botox a homlokában, de a nevetőráncait már fel akarta töltetni. Csak hogy ne mélyüljenek el. Látott már olyat, hogy csodás eredménnyel járt a kezelés, a nála sokkal fiatalabb kolléganői félévente nyomatták tele a bőrüket ráncfeltöltő anyagokkal, de ő

mégis félt tőle. A botoxos hatás viszont teljesen megrémisztette: a szegényes arcmimika, a „rászokás”, sőt ismert olyan lányt, akinek lefittyedt a szemhéja, amikor a botox kiürült, ezért újra és újra be kellett adatnia magának egy adagot ebből az idegméregből… Ebből semmi esetre sem kért. A mellplasztikát is addig halogatta, amíg csak lehetett, amíg rá nem jött, hogy már nem kérik fel fürdőruhás fotózásra. Nem várta meg, hogy tapintatosan szóljanak neki, hogy formás, de kicsi melle nem felel meg a divat elvárásainak, hanem keresett egy plasztikai sebészt. Elégedett volt az eredménnyel, de tíz napig, amíg nem vehette le a szorítókötést, amíg nem győződhetett meg róla a saját szemével, hogy valóban egyforma és a kívánt méretű lett a két melle, alig tudott aludni a feszültségtől, és persze a fájdalomtól.

Egyre nehezebben hozta jó formába magát a reggeli munkákra. Arra gondolt, itt az ideje, most már tényleg és végleg, hogy befejezze. Eddig még sosem volt hozzá mersze.

Mindig volt valami indok, amiért folytatni akarta. Kellett a pénz, persze, lakásra, kocsira, az apjának, hogy új életet kezdhessen, Tom hóbortjaira… De leginkább a siker kellett Folyton bizonyítani akart, mindig ő akart a legjobb lenni. Végül is elérte, amire vágyott, pár évvel ezelőtt kellett volna abbahagynia, amikor a csúcson volt, legalábbis azon a csúcson, ahová feljuthatott, ám úgy érezte, olyan ez, mint valami káros szenvedély, valóságos függőséget okozott nála.

De azt már korábban eldöntötte, hogy ez lesz az utolsó munkája. Ezután csak ritkán, csak kivételes alkalmakkor, és csak a saját kedvtelésére vállal majd fotózást. Csupáncsak azt nem tudta, mihez kezdjen majd magával. Mert nem volt kérdés, hogy tenni akar valamit, nem csak éldegélni a befektetéseiből. Egész eddigi élete közönség előtt zajlott, mindig az volt a célja és feladata, hogy elnyerje mások tetszését. Nem tudta, hogyan, mire válthatna, és egyáltalán tudna-e élni anélkül, hogy másoknak megfeleljen.

Lemosta az arcáról a pakolást, könnyű hidratáló krémet kent a bőrére, majd felkapott egy pólót és egy farmert, és lement, hogy megreggelizzen a medence mellett. Mosolygott rajta, milyen nagyot köszöntek neki a hotel alkalmazottai, élvezte, hogy szakadt papucsban jár, annak ellenére, hogy az Orientál szálloda főbejáratán nem túl diszkrét, rajzos ábra figyelmeztette az érkezőket: strandpapucsban tilos a belépés. Nem tudta, betartották-e valaha is ezt az előírást, illetve meg mertek-e bárkit is állítani azért, mert papucsban érkezett a szállodába. Úgy gondolta, csak sznobságból festették fel az ábrát.

Ahogy a liftből kiszállva átment a hallon, ki a kertbe, felvette a napszemüvegét és a baseballsapkáját. Nem először szállt meg az Orientalban, választhatta volna a Chao Praya túlpartján lévő és a világ egyik legjobb szállodájának tartott Peninsulát, ahová helikopterrel érkezhetett volna, és a legnagyobb luxusban lehetett volna része, de szívesebben lakott egy olyan szállodában, amelynek múltja van. Kilépett a kertbe, és valósággal rázuhant a fülledt bangkoki forróság. Szikrázóan sütött a nap, ami ritkaság volt errefelé, hiszen a szmog miatt többnyire felhősnek látszott az ég. Tetszett neki, hogy a város közepén kilép egy trópusi kertbe, ahol pálmafák adnak árnyékot, és ahová egyáltalán nem szűrődik be a forgalmas utca és a még forgalmasabb folyó időnként pokoli zaja. A medence közvetlen közelében ült le reggelizni. Csak egy pohár narancsdzsúszt, egy croissant-t és egy csésze kávét vitt az asztalához. Maga elé húzott egy Bangkok Postot, de nem volt türelme olvasni.

A croissant-ból csipegetve akaratlanul kiszámolta magában, pontosan hány kalóriát is fog a péksüteménnyel bevinni a szervezetébe, majd elhessegette a gondolatot. Inkább azt szerette volna megfejteni, vajon miért érezte jól magát előző este. Hiszen sem a társalgás, sem a férfi nem volt különösebben izgalmas. Mégis, valahogy nyugodtnak, kiegyensúlyozottnak érezte magát mellette, nem kellett vibrálnia, nem kellett lebilincselő

történeteket előadnia. Volt, hogy hosszú percekig csak hallgattak. Ez új volt számára. Az elmúlt években, valahányszor megtetszett neki valaki, mindig úgy érezte, szórakoztatónak, izgalmasnak kell lennie, hogy felkeltse a férfi figyelmét. Tom óta nem volt egyetlen tartós kapcsolata sem. Kevesen hitték volna róla, hogy nincsenek férfiak az életében, de kezdett óvatossá válni.

A szomszéd asztalon ottfelejtettek egy magazint, a Marié Claire brit kiadását. Átnyúlt érte, és gyorsan belelapozott. Aztán megtalálta. Ott szerepelt a magazin belső

divatoldalain, teljes életnagyságban, a saját tervezésű fürdőruháiban. Saját tervezésű…

elmosolyodott. Mitől lenne ő divattervező? Kritikus szemmel megnézte újra a képeket, de nem talált kivetnivalót bennük. Ha talált volna, nem is engedte volna megjelenni őket.

Egy jó alakú, szomorú-vad pillantású, az átlagosnál szebb, izgalmasabb és vonzóbb nőt látott a képeken. Az egykori, gyermeki tekintet megmaradt, de már nem ártatlanság volt benne. Inkább büszkeség, kihívás, és… talán valami bizonyosságféle. Nézte az arcát a fotókon. Amelyet a fél világ ismert. Hirdetésekből, magazinokból, tévéreklámokból.

Persze olyan híres nem lett, mint azok a kolléganői, akiket csak a keresztnevükön emlegetett a világ, de kétségkívül sikerült neki az áttörés. Meglepte, ám szórakoztatta is, hogy az angol fickónak láthatóan fogalma sem volt róla, hogy ő kicsoda. Azok a férfiak, akikkel eddig dolga volt, mind tudták. Mégsem bánta, hogy most fotósnak mondta magát.

Nem tudta, miért hazudott, miért kellett ismeretségük első perceiben letagadnia a valódi kilétét, de így, utólag azt érezte, hogy jól döntött. Sokkal nyugodtabban randevúzhatott a férfival úgy, hogy az nem várt tőle semmit.

Nézte a képet, és eltűnődött, mi lehet az anyjával. Vajon látta-e ezeket a fotókat? És ha igen, vajon büszke-e rá?

Nem tudott róla semmit. Azóta, hogy tizenvalahány évvel ezelőtt, egy londoni magazinfotózás után Schmidt Teréziából Helen Schmidtre változtatta a nevét, nem találkozott az anyjával. Nem maga miatt, hanem azért, mert nem tudta megbocsátani neki, hogy elhagyta az apját. Mostanában egyre gyakrabban gondolt rá. Vajon tudja-e, hogy a lányának végül sikerült beteljesítenie az ő egykori álmát? Vajon látott-e róla valaha is egyetlen olyan fotót, amely bejárta a világot?

Becsukta az újságot, megitta a kávét, és felment a szobájába, hogy felkészüljön az aznapi fotózásra.

David nem bírt sokáig ülni a napon. Egyedül volt az emeleti medencénél, még a németek sem keltek föl, kedvére úszhatott és napozhatott volna, ő mégis az árnyékot választotta a napernyő alatt. Tudta, hogy így is lebarnul majd, mire visszatér Európába. Ha visszatér… Minden évben úgy gondolta, Bangkokban kellene maradnia, végleg. De a legjobb mégis az volt, hogy újra és újra visszajöhetett a maga kemény, rideg üzleti világából ide, ahol senki sem tudott semmit róla. Európában nem ismerték azt a David Rosenberget, akivé Bangkokban változott, a jótékonykodó David Rosenberget, aki menhelyeket, kórházakat és elefántotthonokat támogatott, miközben persze utolsó cseppig kiélvezte mindazt, amit Thaiföld nyújtani tudott. A szolgáltatásokat, az olcsó árakat, az olcsó szerelmet. Ő nem azért járt ide, mint számos – általa lenézett – férfitársa, akik csak itt érezhették azt, hogy ők valakik. David Európában, Izraelben is sikeres üzletember volt; befolyásos, kemény és kegyetlen, ha üzletről és pénzről volt szó, és nem válogatott az eszközökben. A nők szerették – vajon hozzá vonzódtak, vagy a hatalmához? Fiatal és kevésbé fiatal nők vártak arra, hátha egyszer őket választja majd… Sokáig ki is használta a befolyását, a pénzét, a kínálkozó alkalmakat, a nőket, de többé nem jelentettek számára kihívást. Úgy érezte, már simán le tudja játszani magában, mi történne közte és egy vonzó nő között, anélkül, hogy a kapcsolat valójában létrejönne. Nem mintha nem élvezte volna a szexet, csak a továbbiakat tartotta meglehetősen fárasztónak. Nem akart komoly viszonyt, nem akart szerelmet színlelni és hazudozni. De azt is tudta, hogy az ő szívéhez már nem könnyű – ha lehet egyáltalán – közel kerülni. Nem örült neki, de elfogadta. Ezért járt rendszeresen vissza Bangkokba.

Itt meg is könnyebbült. Bangkokban jöttek-mentek a lányok – ha egészen pontosan akart fogalmazni, azt mondta: a kurvák – az életében, thaiok, burmaiak, kambodzsaiak vegyesen, bár leginkább a thaiokat szerette. A burmaiak és a kambodzsaiak olcsók voltak, és bármit megtettek, amit csak kért, de nem beszéltek rendesen thaiul, és angolul sem.

David persze elsősorban nem beszélgetni akart a lányokkal, de azért jobban örült, ha volt közös nyelv, amin szót érthettek. Ráadásul neki a magas nők tetszettek, a burmaiak pedig általában nagyon alacsonyak voltak.

Tudta, hogy sok férfi retteg a fertőzésektől, neki is fontos volt, hogy ne kapjon el semmit, ezért alaposan utánanézett a dolognak. Egyrészt kiderítette, hogy a Nanán és a többi prostituáltnegyedben dolgozó lányoknak hetente kell AIDS-tesztre és nőgyógyászati ellenőrzésre menniük – David nem volt biztos benne, hogy a patpongbelieket is ennyire gyakran ellenőrzik –, másrészt általában óvszert használt. Egy időben speciális fertőtlenítő

tablettát hordott magánál, mert egy orvos ismerőse azt mondta, ha azt bedobja a fürdővízbe, és a vízbe beül egy fertőzött lány, akkor annyira fogja csípni, hogy sikítva kiugrik a kádból. De mivel éveken át senki sem ugrott ki sikítva, gyanút fogott, hogy talán mégsem alkalmas a tabletta a fertőzések kimutatására (annak ellenére, hogy ő maga megúszta komolyabb, szexuális úton terjedő betegség nélkül ezeket az éveket, bár egy időben annyira rettegett a vírustól, hogy havonta járt AIDS-tesztre). Néha megtörtént az utóbbi időben is, hogy nem használt óvszert, de többnyire csak olyankor, ha nem kuplerájban szedett fel valakit, hanem például egy fodrászatban. David évekkel ezelőtt kitalált egy játékot; vajon ágyba tudja-e vinni a fodrászlányokat, akik egyébként egyáltalán nem látszottak prostituáltaknak. Többször sikerült neki, mint ahányszor nem.

Idén még nem feküdt le senkivel Bangkokban. Inkább csak körülnézett a bárokban, elképzelte, kit csípne fel, de végül mindig egyedül tért haza késő éjjel vagy kora hajnalban a szállodába. Valahogy nem ébredt még fel benne a vadászösztön, vagy az a másik szenvedély annyira kitöltötte a gondolatait, hogy nem érdekelték többé ezek a könnyű

lányok.

Arra gondolt, fel kellene hívnia az előző nap megismert amerikai-thai lányt, hogy megérdeklődje, vajon rendbe jött-e a bokája. David nem értette egészen, mi történik vele, de egész éjjel erről a lányról fantáziált, úgy érezte, pontosan fel tudja idézni arcának minden apró részletét. Minél előbb látni akarta, mert így elmenekülhetett saját maga elől, a bűntudata elől, amely megszállott keresgélésre kárhoztatta. Közben azt is érezte, hogy nem csak arról van szó, hogy ez a lány leköti a gondolatait – ez a lány igazi kincs egy régi kereső számára.

Anne többször körüljárta az épületet, mire végül is bemerészkedett. Pedig előző este milyen jól eltervezte az egészet. Most meg… most meg majdnem elosont – mitől fél?

Attól, ami vár rá? Vagy inkább az emlékektől? Nem tudta eldönteni, mint ahogyan azt sem, hogy menjene vagy maradjon. Tétován ácsorgott a kis üvegkalitka előtt. Kisvártatva feltűnt egy mosolygós, fiatal, copfos thai nő, farmerban és pólóban, kezet nyújtott neki, majd bevezette egy irodába, anélkül, hogy megkérdezte volna, mit keres itt.

– Eljött ide. Hát a férje hol van? – kérdezte már az irodában angolul, és Anne szeme elkerekedett a csodálkozástól.

– Ő… ő nem jött velem – mondta végül.

– Értem – bólintott a nő. – Gyakran megesik. A férfiak nehezebben barátkoznak meg ezzel a helyzettel. De majd készítünk fényképeket, vagy ha akarja, videofelvételt is. Meg kell szoknia a gondolatot, tudja.

– Lehet, hogy félreérti a helyzetet? – kérdezte Anne, de a nő tovább mosolygott. – Én az árvaházba jöttem.

– Persze. Tudom – felelt a másik. – Jó helyen jár. Nézze, megértem a zavarát. Mi itt naponta találkozunk ilyesmivel.

Anne fejében összekuszálódtak a gondolatok. Miről beszél ez a nő?

– Én az árvaházba jöttem. Segíteni akarok – mondta határozottan.

– Ó… – nézett rá hosszan a thai nő. – Én meg… én meg azt hittem, az örökbefogadás érdekli.

Anne döbbenten meredt rá. Erre eddig nem is gondolt.

– Segíteni szeretnék – nyögte ki végül.

– Értem. És… van elképzelése az adomány nagyságáról?

– Nem pénzre gondoltam – vallotta be Anne. –Hanem munkára. Ingyen akarok dolgozni – mondta halkan, aztán amikor látta a másik elképedt tekintetét, hozzátette: – Bármilyen munkát elvállalok. Akár a konyhán is. Jól főzök, tudja…

Érezte, hogy elcsuklik a hangja, és hogy szinte már könyörög ennek a hitetlenkedő

tekintetű, nála talán pár évvel fiatalabb nőnek.

– Mennyi időre jönne? – kérdezte végül a thai nő.

– Nem tudom. Néhány hétre. Néhány hónapra… Van időm.

– Értem. Nézze, ez nagyon szokatlan kérés, és…

– Tudom, hogy az – vágott közbe Anne.

– …át kell gondolnunk. Egyeztetnem kell a főnökeimmel, mert ilyesmire még sosem volt nálunk példa.

– Igen – bólintott megadóan Anne. – Akkor hát mi legyen?

– Ha akarja, bemutatom az egyik csoportnak – derült fel a másik arca. – Kiket akar látni? Kicsiket vagy nagyokat?

– Talán… talán a kisebbeket. Vagy a nagyokat.

A nő elnevette magát, majd felvette a telefont, néhány thai szót mondott a kagylóba, aztán intett Anne-nek.

– Mehetünk – és a lift felé mutatott. A liftben a nő láthatóan szólni, vagy talán kérdezni akart valamit, de végül mégsem tette. – A nagyobbakhoz megyünk, a kicsik alszanak – mondta végül. Anne nem tudta pontosan, mi vár rá. Félt nagyon, félt, hogy összeroppan, félt a látványtól, félt a kitörő érzelmektől, a gyerekekéitől, s még jobban a saját érzéseitől.

Ha lett volna lehetősége rá, talán visszafordul. Ha elég bátor lett volna, visszamegy a lifthez és elhagyja az épületet. Vagy akkor lett volna igazán gyáva? Nem tudta. Nem volt ideje ezen gondolkodni, mert kiszálltak a liftből, beléptek egy szobába, és megállt vele az idő.

Nem gondolkodott, nem gondolt semmire, nem érzett fájdalmat. Látta, hallotta, az összes érzékszervével érzékelte őket. Lehajolt közéjük, talán le is ült velük a szoba közepén, beszélt hozzájuk, talán egy plüsselefánttal is játszottak, nem tudta volna megmondani. De a látvány beleégett. Nagy szemek, nyílt, fényes tekintetek. Sírásra görbülő, apró szájak. Szégyenlős, őszinte mosolyok. Óvatos, finom érintések. Kicsi kezek, szoros ölelések, felszabadult kacajok. Anne úgy érezte, kezd visszatérni belé az élet, oly sok üres, elvesztegetett és elveszített hónap után.

Paul sosem törődött a testével. Azzal sem, hogy mi esne jól neki – leszámítva persze a szexuális örömöket –, ha leugrott is néhanapján a szomszédos edzőterembe, vagy ha elment kosárlabdázni a haverjaival, sosem gondolta, hogy ezzel használ a testének. Most mégis döbbenten észlelte, hogy van teste, és jólesik neki, amit a thai nő művel vele.

Masszázson volt. Valójában csak azért ment be a szalonba, mert a kirakatüvegen keresztül látta, hogy legalább öt külföldi masszíroztatja bent a lábát, és arra gondolt, talán ki kellene próbálnia, mi a jó ebben. A szalonban dolgozó nők rózsaszín egyenruhában fogadták a vendégeket. Paul álldogált egy ideig, hogy kitalálja, milyen masszázst is kérjen, s végül az egyórás láb-és egyórás thai testmasszázs mellett döntött. Le kellett vennie a cipőjét, hoztak egy langyos vízzel telt lavórt, abba kellett betennie mindkét lábát, és az egyik lány körömkefével keményen megsikálta a talpát és a lábfejét. Paul csiklandós volt, alig bírta megállni, hogy ne rángassa a lábát. Utána egy ággyá dönthető fotelba ültették, a lábát fel kellett tennie egy zsámolyra, és a sikálós nő különböző krémekkel, olajokkal és fura eszközökkel felszerelkezve letelepedett vele szemben. Az első tíz percben Paul feszülten feküdt, és nézte, vajon mit csinál a lábával a nő, de aztán kezdett ellazulni.

Jólesett neki a masszázs, pedig a nőnek elég kemény keze volt. Csak akkor ült fel riadtan, amikor úgy érezte, mintha valami fadarabbal szurkálnák a lábujjait. A nő rámosolygott, és megmutatta a kezében lévő eszközt: ceruzára emlékeztető, bár annál valamivel vastagabb kis bottal nyomkodott bizonyos pontokat Paul lábujjain. A legvégén a combját is megmasszírozta, aztán intett, hogy menjen vele a felsőbb szintre. Ott takaros bokszok várták a vendégeket, mindegyik függönnyel elválasztva. Pault betessékelte a nő az egyikbe, ahol a tatamin csak egy matrac volt. A nő rámutatott egy fehér, pizsamaszerű

ruhára, és intett neki, hogy vegye fel. Paul levetkőzött, csak az alsónadrágját tartotta magán, és belebújt a szerelésbe, ami elég kicsi volt rá, de a célnak nyilvánvalóan megfelelt.

És ekkor következett a kínzás, ugyanis a nő a könyökét, a lábát, a térdét is használta a dögönyözéshez. Amikor Paul hason feküdt, a nő – két kezével a mennyezetnek támaszkodva – végigsétált a hátán. Paul majdnem felnyögött, bár nem fájt igazán, sőt inkább kellemesnek érezte. A masszírozás végére teljesen felfrissült, és örömmel állapította meg, hogy a két órából legfeljebb másfelet gondolt Helenre, és arra, hogy miként hívja el legközelebb is randevúra.

Nem bánta, hogy minden lépésnél belenyilallt a fájdalom a lábába. Jobb lett volna, persze, ha nem edzőcipőben, befáslizott bokával kell megtennie az utat, de nem volt maradása a szállodában. Bangkoki tartózkodásának minden pillanatát szerette volna kihasználni, és nem a szállodai szobájában akart ücsörögni.

Sikerült leintenie egy tuk-tukot, bemondta a címet, amit legalább háromszor meg kellett ismételnie, és még akkor sem volt biztos benne, hogy a sofőr tudja, hová kell mennie; feltette a napszemüvegét, hogy ne menjen por a szemébe, és felidézte magában a reggeli telefonbeszélgetést.

– Lian, tudod már, meddig maradsz? – kérdezte az anyja. Érezte, hogy Susan megpróbált vidámságot magára erőltetni, holott nagyon is aggódott. Lian tudta, hogy a szülei attól félnek, talán nem is akar már visszamenni hozzájuk.

– Még nem – felelte őszintén. – Még szinte semmit sem láttam a városból. Időre van szükségem… hogy megismerjem.

– Megpróbálod kideríteni… ki volt, aki… – az anyja szinte suttogott, aztán megköszörülte a torkát, és folytatta. – Utánajársz, hogy ki hozott a világra?

– Nem… nem tudom – mondta halkan, és remélte, hogy az anyja nem érezte ki a hangjából, hogy nem őszinte. – Tudod, hogy titeket szeretlek, ennek semmi köze hozzátok. Egyszerűen meg akarom nézni, honnan jöttem, kíváncsi vagyok a gyökereimre…

– A szüleidre… – sóhajtotta Susan. Lian komolyan sajnálta, hogy így alakult a beszélgetésük, bánta már, hogy telefonált, maradhatott volna az sms-ezésnél is, mert úgy talán nem kényszerült volna hazugságra.

– Hidd el, hogy ti vagytok a szüleim, és mindig is azok maradtok – mondta végül. – Nem akarom felkutatni az anyámat, egyszerűen csak szeretném megismerni a várost, ahol születtem, az embereket, szeretném megérteni, hogyan gondolkodnak, mi történhetett, hogy így alakult a sorsom. De hidd el, a legjobban alakult.

Nehezére esett hazudni, Lian mindig őszinte volt, és sosem származott baja ebből. A szülei arra tanították, semmi baja nem eshet, ha az igazat mondja. Ez volt az első olyan helyzet, amikor azt érezte, az igazság annyira fájna az anyjának, hogy hazudnia kell.

Hiszen mégsem mondhatta meg neki, hogy igen, már másodszor megy el abba az irodába, ahol ígéretet kapott rá, hogy felkutatják a szüleit, mindent megtesznek, hogy megtalálják azt, aki a világra hozta.

Nem tudta biztosan, hogy helyesen cselekszik-e. Nem volt senki, aki megmondta volna neki, jó-e, hogy hirtelen elkezd kutatni a múltja után. Pedig a szülei tényleg mindent megtettek azért, hogy ne érezze, ő csak egy örökbe fogadott gyerek, nem Susan hozta világra. Amióta itt volt Bangkokban, már többször megfordult a fejében, talán könnyebb lenne az élete, ha a szülei eltitkolják előle az igazságot, vagyis azt a részét, hogy nem Amerikában fogadták örökbe, hanem Thaiföldön. Nem tudta, mi változott meg azzal, hogy kiderült: Bangkokból hozták el a szülei. Hiszen a lényeget, azt, hogy örökbe fogadták, gyerekkorától tudta. Lian esténként, amikor lefeküdt a szállodai szobájában, és leoltotta az olvasólámpát is, arra gondolt, mennyi mindent nem ért. Annyira tanácstalan. Húszévesen meglehetősen nehéznek találta, hogy senkivel nem beszélheti meg, jó-e, hogy hirtelen ilyen erős vágy támadt benne arra, hogy felkutassa az eredeti anyját. Eredeti, így említette magában. Néha érzelmekkel is megtelt ez a szó számára, néha semmit sem jelentett.

Talán William tudott volna segíteni neki, talán lelki támaszt nyújthatott volna a távolból is, vagy tanácsokkal látta volna el, de Williammel néhány hónappal korábban szakítottak, és hiába fogadkoztak, hogy azért barátok maradnak, eltávolodtak egymástól.

William új barátnőt talált, ő pedig a tanulás mellett leginkább azzal töltötte New Yorkban az utóbbi hónapjait, hogy Bangkokról olvasott – bármit, ami csak a kezébe került.

Az iroda egy toronyház tizennegyedik emeletén volt. Lian már másodszor járt itt.

Először a „hivatalos szervekhez” fordult, sőt felvette a kapcsolatot egy ügynökséggel is, amely a külföldi örökbeadásokat intézte, de nem tudtak segíteni. Azt mondták, húsz évvel ezelőtt még nem vezettek olyan szigorú és pontos nyilvántartást, mint mostanában, maga az ügynökség is csak néhány éve alakult.

– A maga helyében feladnám – mondta az ügynökség munkatársa. – Ez az a város, ahol még ma is egy pillanat alatt eltűnhet bárki, ez az a város, ahol húsz éve még senkinek sem szúrt szemet, ha egy újszülött elkerült az anyjától, főleg, ha az anyja szegénységben élt.

Valamilyen papírokat biztos kaptak az örökbefogadók, talán ezek segítenének… De ebben sem vagyok biztos. Húsz év Bangkok életében annyi, mint másutt száz.

Lian akkor arra gondolt, hogy a szüleitől semmiképpen sem kérdezheti meg, milyen dokumentumokat kaptak. Hitt az anyjának, aki azt mondta neki, hogy nem adtak információt az eredeti anyjáról az örökbefogadáskor. Mégsem akarta ilyen egyszerűen, az első akadálynál feladni a kutatást.

Az előző látogatása a nyomozóirodánál csak félsiker volt, mert a cég vezetője elég gyengén beszélt angolul. A lényeget talán megértette, de mára visszahívta, hogy tisztázza az adatokat és a feltételeket egy angolul jól beszélő kollégájával.

A férfi fiatal volt, magas, és talán jóképű is. A mosolyát Lian mindenesetre rokonszenvesnek találta. Thai származású volt, dús, rövidre vágott, kékesfekete hajjal.

Remekül beszélt angolul, és most arra biztatta Liánt, mondjon el mindent, amit csak tud a születése körülményeiről.

Nem sok információval szolgálhatott. A dátumot tudta („biztos benne?” – hát, eddig az volt…), meg azt, hogy Bangkokban született, és alig néhány hetes volt, amikor a szülei elvitték innen. Mi volt a neve? Lian. A vezetékneve? A vezetékneve a szüleié.

– Ennyi? – nézett rá csalódottan a férfi. – Nem tudna több információt szerezni, esetleg a… szüleitől?

– Attól félek, nem – hajtotta le a fejét.

– Nézze, van egy szervezet, amelytől segítséget kérhetünk. Ők nyilvántartják, hogy akkoriban legálisan milyen örökbeadások történtek. De ha magát, mondjuk úgy, féllegálisan adták örökbe…- kihangsúlyozta a szót, mintegy bocsánatkérően –, akkor nem leszünk sokkal okosabbak.

– Értem.

– Mondja, annyira fontos ez? – kérdezte hirtelen a férfi. – Abból, amit eddig elmondott, úgy vettem ki, hogy szerető családban nőtt fel. Miért akarja mindenáron felkutatni azt a nőt, aki világra hozta, aztán odaadta másnak? Nem gondolja, hogy csak összezavarodik attól, ha netán megtalálja?

– Tudnom kell – nézett rá elszántan Lian. A férfi a papírokat rendezgette az asztalon, majd sóhajtott.

– Lehet, hogy az anyja már nem is él. Könnyen előfordulhat. Nem akarom felkavarni, de az nyilván már az ön számára is világos, hogy az anyja thai származású, az apja pedig külföldi lehetett – elhallgatott, hogy megbizonyosodjon arról, hogy Lian érti, amit mond.

A lány bólintott. – Biztos arra is rájött már, hogy a szexturizmus fellegvárába érkezett.

Gondolt-e már rá, hogy mi volt itt húsz-huszonegy évvel ezelőtt? Ugyanez, csak sokkal ellenőrizetlenebbül.

Még csak nem is tartották számon – az intézményekben sem – az ott dolgozó prostituáltakat. Ma már legalább egészségügyi okokból ellenőrzik és nyilvántartják őket.

Akkor viszont… – legyintett, majd hozzátette: – Nem akartam megbántani. Csak, tudja, úgy érzem, fölöslegesen költi a pénzét a kutatásra, fölöslegesen túl nagy reményeket fűz ahhoz, hogy megtaláljuk, akit keres.

Lian az edzőcipőjét nézegette, és próbálta összeszedni magát. Tisztában volt mindazzal, amit a férfi mondott, mégis úgy érezte, minden egyes szó fájdalmat okoz neki. Végül felnézett rá. A férfi harminc körüli lehetett. Lian agyán átfutott, talán ő sem tisztán thai származású, ki tudja. Magabiztosabb, férfiasabb volt, mint a thaiok.

– És még valami – folytatta a férfi. – Gondolkodott-e már azon, mi lesz, ha megtalálja a szülőanyját?

– Lian nem felelt, elszántan nézett a férfi szemébe.

– Gondolt-e már arra, hogy milyen állapotban, kit fog találni?

Hosszú csend. Lian ezzel nem akart foglalkozni. Nem tudott ennyire előre gondolkodni. Egyelőre azzal is beérte volna, ha kiderül, melyik kórházban született. Már ha egyáltalán kórházban jött a világra. Ehhez egyre kevesebb reményt fűzött. Átsuhant az agyán: lehet, hogy az utcán született? Vagy a cölöpházak egyikében? Ki tudja…

– Húsz év nagy idő, főleg egy prostituált életében – a férfi halkan mondta, de Lian úgy érezte, mintha megütötték volna.

– Nem biztos, hogy prostituált volt – közölte. –Lehet, hogy csak egy megesett nő, egy szerelmes nő, akinek nem volt más választása, mert esetleg… családja volt, vagy ilyesmi.

– Lehet. Igen – kevés meggyőződés volt a férfi hangjában. – Sok romantikus amerikai regényt olvashatott – tette még hozzá.

– Akkor mi legyen? – kérdezte Lian. – Vállalják vagy sem?

– Én csak elmondtam, mennyire kevés az esélye, hogy megtaláljuk az anyját. De persze vállaljuk, és mindent meg is teszünk, hogy a nyomára jussunk. Csak ne dédelgessen hiú reményeket, rendben?

Lian felállt, kifizette az előleget a pénztárban, aztán elbúcsúzott a férfitól. Ezt a magánnyomozót rokonszenvesebbnek találta, mint az előző alkalommal megismert kollégáját. Ennek ellenére egyre kevesebb reményt fűzött hozzá, hogy a férfi nyomra bukkan.

– Járt már bárokban? – kérdezte hirtelen a nyomozó. Lian megcsóválta a fejét. – Pedig ha van egy barátnője vagy ismerőse, elmehetne vele kicsit szórakozni. Akkor a saját szemével látná, hogyan élnek itt a testükből a thai nők. Azt hiszem, nem árt, ha látja.

Lian a liftre várva megcsóválta a fejét. Arra gondolt, cseppet sem segítene neki a válaszok megtalálásában, ha megnézné, miként dolgoznak a bangkoki prostituáltak.

8

– Vagy taxival jön, vagy ha autentikus élményre vágyik, a tömegközlekedést választja.

Utazott már a magasvasúton? – kérdezte a férfi a telefonban, Paul pedig a homlokát ráncolta. Eddig csak taxival vagy tuk-tukkal közlekedett.

– Nem, de nem is gondolom…

– Miért nem? Megmondom, hogy talál ide. A Central World Plazát ismeri, ugye? Közel van a szállodájához, van előtte egy kis szentély.

– Hogyne – felelte Paul. Ez volt az a bevásárlóközpont, ahol Helent megismerte.

– Hát akkor mi sem egyszerűbb. Átmegy az út túloldalára a gyalogos-felüljárón, és lesétál a sarokig, a Gaysorn bevásárlóközpontig. Be is megy oda, de ne bámészkodjon sokat, hanem a mozgólépcsővel menjen fel egy szintet, és megtalálja az átjárót a magasvasúthoz. A Chitlom megállóhoz érkezik. Vesz egy jegyet, ha jól tippelem, huszonöt bahtért, és az On Nut felé tartó szerelvényre száll fel. Két megállót utazik, a Nanánál leszáll. Lejön a lépcsőn, és a sarkon lát majd egy üzletet, amit a helyiek régiségboltnak neveznek, pedig nem antik tárgyakat árulnak ott. Szobrokat, kitömött tigrist lát majd a kirakatban. Ott várjon meg, odajövök.

– Hú. Nem lenne egyszerűbb, ha beülnék egy taxiba? – kérdezte Paul, meglehetősen összezavarodva. – Minek kell nekem autentikus élmény, meg ilyenek? Oda sem fogok találni.

– Most siránkozik, vagy meg akarja ismerni Bangkokot?

– Jó – sóhajtott Paul megadóan. – Hétkor ott leszek az állatkereskedésnél.

– Nem állatkereskedés. Csak egy kitömött tigris.

– Legyen. Csak várjon meg, ha kések. Meglepően gyorsan odatalált, leszámítva persze,hogy amíg a Chitlomhoz elért, teljesen beleizzadt a pólóba. A magasvasúton aztán rászáradt, olyan erővel fújta a hideget a légkondicionáló. Davidnek igaza volt, másfajta élményt jelentett a magasvasút: ez a tömegközlekedési eszköz valószínűleg nem volt mindenki számára elérhető, hiszen míg a buszokon fürtökben lógtak az emberek – főleg azokon, amelyeken még klíma sem volt –, addig a magasvasút szinte üres volt. Gyors, tiszta, kényelmes – és nagyon hideg.

David már ott ácsorgott a szobrokat árusító üzlet sarokbejárata előtt, a kirakatban valóban jól látszott a kitömött ragadozó. Paulnak nem volt könnyű keresztülverekednie magát az utcai árusok seregén, hogy odaérjen. A szűk járda mindkét oldalát elfoglalták a standok és a hamis portékák, és a járókelőknek csak egy keskeny kis sáv maradt szabadon.

– Nem volt ez olyan bonyolult, igaz? – kérdezte David már messziről. – Na jöjjön, mert számos program vár még ránk ma este. Elsőként a jósnő, ahogy ígértem. Nem látott itt még tenyérjósokat? Esténként a járdaszélen ülnek, és áldozatra vadásznak.

– Nem – csóválta a fejét Paul. – Őszintén szólva, nem is nagyon bíznék meg egy ilyen utcai jósban.

– Vagy úgy – húzta fel a szemöldökét a férfi. – Hát én találtam magának egy remek jósnőt. Viszont, legnagyobb sajnálatomra, nem beszél angolul, úgyhogy, ha bármit meg akar tudni tőle, rászorul a tolmácsolásomra.

– Nem bánom – mondta kis hallgatás után Paul. Ugyan, mi titka lehetne egy idegen ember előtt? A jósnő majd mond valamit, az idegen, vagyis David Rosenberg lefordítja, és ha Paul úgy akarja, soha többé nem találkozik egyikükkel sem.

A thai nő, akivel a President Hotel bejárata előtt találkoztak, egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy jósnő, inkább, mint egy eladónő vagy fodrász – hasonlított az átlagos, fiatal thai nőkhöz. David váltott vele thaiul néhány szót, aztán a nő Pault a mellkasa előtt összetett kézzel üdvözölte, és picit meghajolt előtte. Paul kicsit zavarba jött ettől. Amint beléptek a szállodába és átvágtak az előcsarnokon a lift felé, végigmérte a lányt. Harminc körüli lehetett, talán idősebb, talán fiatalabb egy kicsit, Paul egyáltalán nem tudta megállapítani a thai nők korát. Farmert és pántos topot viselt, mint a legtöbb bangkoki lány, s pántos szandált.

David szobája a tizenötödik emeleten volt. A nappaliba léptek be, ahol jól felszerelt konyharész, étkező, kanapé és dolgozósarok is volt, és innen nyílt a háló-és a fürdőszoba.

A lány kibújt a szandáljából, és lekuporodott a szőnyegre. David töltött mindannyiuknak egy kis whiskyt, majd a fotelbe ült, Paulnak pedig intett, hogy foglaljon helyet a kanapén.

A szobában hűvös volt, teljes erővel működött a klíma. A lány kíváncsian nézett Paulra, majd megfogta a kezét, és hosszan vizsgálgatta a bal tenyerét. David talányos mosollyal ücsörgött, és az italát kortyolgatta.

– Ne legyen beszarva – mondta hirtelen Paulnak – Maga akarta a jósnőt, akkor nehogy már visszakozzon!

– Dehogy… – felelte Paul, pedig már ő is érezte, hogy – hiába volt hűvös a szobában – apró izzadság-cseppek ütköztek ki a bőrén. Igaza volt a másik férfinak: szíve szerint visszakozott volna. Most, hogy végre úgy érezte, kezd úgy élni, ahogyan mindig is szeretett volna, nem akarta hallani, hogy mi vár rá. Nem akart gyászos dolgokról hallani, de azt is tudta, ha csupa jót és szépet jövendölne neki a jósnő, nemigen hinné el. Próbált arra gondolni, hátha nem is igazi jósnő. Végtére is mindenütt vannak szélhámosok, miért pont Bangkokban ne lennének?

A nő Davidre pillantott, és beszélni kezdett. Amint szünetet tartott, a férfi lefordította a szavait Paulnak.

– Azt mondja, bátornak kell lennie – kezdte. Paul elsápadt. Tudta, hogy nem lett volna szabad jósnőt kérnie. – Eddig csak statiszta volt a saját életében, most főszereplővé kell válnia! – folytatta David. Paulnak elkerekedett a szeme, mondani akart valamit, de végül nem szólt semmit. – Ne féljen semmitől, ne ijedjen meg, menjen bátran előre, tárja ki a szívét az itteni élmények előtt. Ezt mondja a kis barátnőnk – hallgatott el. Paul arra gondolt, erre saját magától is rájött.

– És… mit mond az életemről? Betegségről? Meddig fogok élni? – sorolta a kérdéseket, de közben nem nézett a másik férfira, hanem a nő tekintetét kereste. David kérdezett valamit thaiul a nőtől, aztán párbeszédbe bonyolódott vele. Paul próbálta a hanglejtésből, hangszínből kitalálni, mit mond a nő, és azt gyanította, hogy a nő tudja a választ a kérdéseire, de mintha nem akarná elmondani Davidnek. Vagy csak képzelődött?

– Azt nem tudja megmondani, meddig fog élni… illetve, ha tudja is, nem mondja meg – szólt végül angolul David. – A betegségekről azt mondja, lesznek, de hát kinek nem?

– És én ezt a jóslatot vegyem komolyan? – nézett Paul a férfira. Még sosem járt jósnőnél, de olvasta, hogy volt, amikor a jósnő valakinek a múltjáról is teljesen pontos leírást adott, és a jövőjét is megjósolta. Sőt olyanról is hallott, hogy valakinek a halála napját is megmondta egy jósnő, bár azt Paul nem tudta, hogy az illető valóban akkor halt-e meg. Azt gondolta, lehet, hogy etikátlan valakinek megjósolni a halálát, de azért a betegségekről mondhatna többet is, már ha valóban a jövőbe lát.

David közben tovább beszélgetett a nővel.

– Nem tudja, meddig fog élni, de azt tudja, hogy sokkal intenzívebben kellene élnie.

Meg kellene élnie minden napot, érti, nem csak úgy hagyni, hogy teljen az idő – fordult újra David Paulhoz. – Legyen bátor, legyen vagány, mert csak így lehet boldog. Ne ijedjen meg semmitől. A betegségektől sem.

– Ez mit jelent pontosan? Milyen betegségről beszél? – kérdezte. Rosenberg ismét a lányhoz fordult, majd rövid párbeszéd után angolul folytatta.

– Fölül, a gyomrától fölfelé lehet baj – mondta. –Ennél többet ő sem tud. De ne ijedjen meg. Legyen bátor. Ne a bajjal foglalkozzon, hanem azzal, ami jó.

A lány ezer bahtot kért a jóslásért, és két kezét összetéve, kecsesen meghajolt, mielőtt elhagyta volna a szobát. David nevetve intett neki, Paul pedig arra gondolt, hogy nem sokkal lett okosabb. Talán csak annyival, hogy bátor lesz, bármiről legyen is szó.

Eltűnődött, a lány vajon azt akarta-e mondani, hogy meg fog gyógyulni? Mégis fel kellene hívnia Dennist, az orvosát. Valamelyik nap talán majd meg is teszi.

– Igyunk még egy italt, aztán elindulunk – mondta David.

– Pontosan hová?

– Még nem tudom. Járt már a transzvesztitáknál? – kérdezte hirtelen. Paul megrázkódott, kicsit meg is ijedt, de aztán arra gondolt, mostantól minden helyzetben bátornak kell lennie.

– Még nem – grimaszolt. – De készen állok rá? –tette hozzá, és Daviddel együtt nevetett.

Már besötétedett, mire hazaértek a busszal a Kwai folyótól, és Simon nem tudta, mitévő legyen Jennyvel. Az esze azt súgta, most már küldje el a lányt, hiszen csak „pótlék”, akivel beszélgetni sem tud – de valahol azt is érezte, hogy ez így jó neki, most pont erre a lányra van szüksége, de hogy miért és meddig – azt nem tudta. Nem kötötték hozzá érzelmek, elsősorban önzésből tartotta maga mellett, mert a lánnyal való együttlét enyhített a fájdalmán, de érezte, hogy semmi értelme ennek a kapcsolatnak. Mégsem tudta elküldeni Jennyt, aki persze örült ennek, hiszen így megvolt a napi, biztos keresete.

De azt már nem tudta Simon, hogyan tovább, mivel múlassa az időt Bangkokban. El is utazhatott volna, egészen fel északra, Chiang Mai és Chiang Rai környékére, de egyelőre nem igazán akarta elhagyni a fővárost. Nem voltak tervei, valahogy mégis azt érezte, maradnia kellene, és valami értelmes tevékenységgel kitölteni a napjait. Valamivel, ami meghozza számára a felejtést, amitől szabaddá válhat a lelke.

Jennyvel furcsa, közös nyelvet találtak. Kézzellábbal mutogattak egymásnak, és a lány viszonylag könnyen megjegyezte azokat az angol szavakat, amelyeket Simon többször elismételt. Jennynek furcsa, alig érthető kiejtése volt, de végül is kimondta, megjegyezte a szavakat. Így hát egyre többet „beszélgettek” egymással.

A hotelben, ahol eddig laktak, már nem volt hely, orosz csoportok érkeztek, így továbbküldték Simonékat. A taxis a Sukhumvit huszonkettedik keresztutcájában lévő

elegáns és hatalmas Imperial Queen's Park Hotelbe vitte őket, mondván, ott biztosan kapnak szobát – és így is történt. Simonnak egy darabig ismerős volt az út, emlékezett rá, hogy valamikor, még a „régi életében” járt erre, és akkor végigment az elegáns Emporium bevásárlóközponton is, ami mellett most a szállodába tartva elhaladtak a taxival.

Összeszorult a szíve, de aztán próbált másra gondolni. Például arra, hogy pár napja is valahol ezen a környéken járt, amikor Ásóknál a Cowboy utcát kereste, a bárt, ahol találkozott azzal a madámmal, aki végül Jennyt ajánlotta „gyógyírként”. Simon már otthon, indulás előtt is tudta, hogy nem lesz egyszerű abban a városban meglelnie a nyugalmát, ahol kettétört az élete, de otthon még reménykedett abban… – miben is? Talán abban, ha visszatér a helyszínre, akkor megért valamit, megnyugvást talál, és folytatni tudja az életét. Nem, nem úgy, mint annak előtte, de legalább ital nélkül, gyötrő álmok nélkül. Ennyivel be is érte volna, de arra egyelőre gondolni sem mert, mi lesz vele, ha visszatér Európába. Abban bizonyos volt, hogy még egy darabig erre nem áll készen.

Ralftól több hívás érkezett a mobiljára, amely némára állítva lapult a hátizsákjában.

Egy üzenetet is talált, barátja aggódott érte, mivel nem adott életjelt magáról, amióta megérkezett Bangkokba. Nem akart vele beszélni, senkivel sem akart beszélni otthonról, de az osztálya miatt mégiscsak fel kellett hívnia.

– Már azt hittem, elvesztél – mondta Ralf, miután nagy sokára felvette a telefont. – Ámbár tudod, itt most délelőtt van, és ha még emlékszel a napirendünkre, ilyenkor dolgozni szoktunk… Tíz perce jöttem ki a műtőből, épp megyek át az ambulanciára.

– Minden rendben? – kérdezte Simon.

– Itt igen. Gondolom, nem baj, ha nem számolok be részletesen az újonnan felvett betegekről, de tényleg minden rendben. A szokásos utószilveszteri sérülések, ilyesmik.

Pezsgősdugó okozta balesetek, törések, családi perpatvarban szerzett nyaki sérülés… Van egy beteg, aki elment jéghorgászatra, fogott egy hatalmas halat, aztán meg akarta pucolni.

Ahogy belevágott a halba, a nedves keze végigcsúszott a kés élén, és szinte levágta a saját kezét. Kellettél volna, tudod, mint a kézsebészek királya… – Simon hallotta a hangján, hogy mosolyog. – De azért megoldottuk. Bár nem olyan jól, mintha itt lettél volna… De talán fogja még mozgatni a kezét. Zongorázni nem fog tudni – sütötte el a régi vicc poénját, és Simon mosolygott. – Nem is ezért kerestelek, hanem azért, hogy megtudjam, mi van veled. Jobban vagy-e… vagy éppenséggel rosszabb, hogy ott vagy…

– Jobb. Valamivel.

– És találkoztál… vele?

– Nem – felelte gyorsan Simon. – Nem ezért jöttem.

– Azt akarod mondani, hogy egyedül rostokolsz egy szállodai szobában?

– Nem éppen. És nem is iszom, ne aggódj. Két napig a Kwai folyónál voltam.

Megnéztem a haláltábort, a halálvasutat…

– …és a halálfolyót… Nem találtál jobb programot magadnak? Nem akarok beleszólni az életedbe, de miért nem keresel valami vidámabb elfoglaltságot?

– Az a lényeg, hogy kikapcsoljam magam. Ralf, menj az ambulanciára, aztán egyik este, ha van kedved, hívj fel. Itt már éjszaka lesz, de beszélgethetünk – mondta hirtelen.

Most, hogy hallotta a hangját, hirtelen mégis kedvet érzett rá, hogy beszélgessen a legjobb barátjával, de nem akkor, amikor az éppen úton van az osztályról az ambulanciára, hanem amikor nyugodtan válthatnak néhány szót. Hirtelen szükségét érezte, hogy beszélhessen valakivel, aki ismeri őt és minden gondját-baját. Akinek mesélhet Jennyről, az elefántokról, bármiről… – És szeretném, ha szólnál, ha valami gond lenne bent.

– Ne aggódj, itt minden rendben. Hívlak egyik este. Próbáld jól érezni magad, ha már elmentél olyan messzire.

Megadta Ralfnak a szálloda számát is, aztán Jennyhez fordult, szerette volna megtudni, mihez lenne kedve a lánynak. Jenny elmutogatta, hogy hajóval vinné őt valahová, így útra keltek. Már sötét volt, amikor leértek a csatornához, ahol egy rozoga stég volt az egyik megálló. Többen gyülekeztek ott, és amikor megérkezett az utasszállító hajó, Jenny megragadta a férfi kezét, és szinte menet közben kellett beugraniuk a csónakba, amely ki sem kötött, hanem mozgás közben kellett ki-be szállni. Már süvített is tovább a jármű, ők pedig leültek a padra, Jenny feljebb húzta a cseppfogó orkánt, hogy ne csapjon be a víz, és Simon körülnézett. Sokan a munkából tarthattak hazafelé: nők magas sarkú cipőben, kiskosztümben, férfiak aktatáskával a kezükben, hogy aztán a legközelebbi megállónál kiszálljanak. Ok végigmentek, egészen az utolsó állomásig. Simon követte Jennyt, bár fogalma sem volt, hová tartanak. Egészen kihaltnak látszott a környék, elhaladtak egy buddhista kolostor mellett, majd átmentek egy felüljárón, amely a folyó felett ívelt át.

Hamarosan kis piacra jutottak, ahol Simon csak helyieket látott. Árultak itt mindenfélét, mint Bangkokban mindenütt: napszemüveget, ételeket, ruhaneműt – igaz, nem a hamisított márkákat, hanem egyszerű ruházati cikkeket a thaioknak –, csak éppen sokkalta olcsóbban, mint eddig bárhol a városban, ahol Simon megfordult. Igaz, nem érdekelték sem az áruk, sem az árak – nem akart vásárolni semmit.

Jenny kiválasztott egy napszemüveget, aztán maga elé próbált egy farmert, Simon pedig mindkettőt megvette neki. Mindössze kétszáz bahtot fizetett. Aztán egy állóbüfében ettek valamilyen thai egytálételt, és Jenny tovább húzta őt, egészen a piac végéig. Amikor meglátta az utolsó pultok egyike mögött álló, harminc év körüli thai nőt, nevetve integetni kezdett neki, és amikor közel értek, élénk beszélgetésbe kezdtek. Simon csak állt, látta, hogy Jenny rá mutogat, sejtette, hogy róla folyik a szó. Végül a nő odafordult hozzá, és tört angolsággal megkérdezte, mivel foglalkozik.

– Orvos vagyok.

– Á, doktor!

A két nő tovább csevegett, izgatottan, majd az ismeretlen nő ismét Simonhoz fordult.

– Holnap eljössz bátyám. Ő fog veled beszélgetni. Vendégség. Sosem szomorú.

Simon nem egészen értette, ki nem szomorú, azt sem tudta, ki ez a nő, de valahogy mégis tetszett neki, hogy vendégségbe hívják.

Helen elbúcsúzott a telefonban az apjától, és arra gondolt, vajon mit tehetne, hogy az apja jobban érezze magát. Ennyi év után igazán felhagyhatna már az önsajnálattal. Talán felhívja majd Klárát, beszéljen vele. Az apja nem költözött vissza Berlinbe, pedig a fal lebontása után lehetőség nyílt a családegyesítésre, és neki ott voltak a „nyugati” rokonai.

Ő azonban Budapesten maradt. Talán még mindig abban reménykedett, hogy a volt felesége visszamegy hozzá. Helen többnyire csak az ő kedvéért utazott haza, és mindig gyorsan tovább is állt. Egyelőre nem tudott mit kezdeni gyermekkora helyszínével, nem érezte magát igazán otthon Budapesten. Ha Pesten járt, rendszerint találkozott néhány egykori osztálytársnőjével, de zavarta, hogy Kiss Zoli az osztálytalálkozókon mindig azt panaszolta, hogy a volt felesége teljesen tönkretette őt – Teri pedig nem akarta arról győzködni az egykori barátnőit, hogy nem egészen így történt.

Talán a legnehezebb az volt, hogy amikor Budapesten járt, akaratlanul is szembesülnie kellett a múltjával, újra és újra felidézte az emlékeket, milyen sokat dolgozott azért, hogy sikeres sportoló, hogy sikeres modell legyen… mindig a sikert hajszolta, pedig igazából nem is az ő leghőbb vágya volt ez, hanem az anyjáé. Az anyjáé, akivel nem óhajtott találkozni, bár sokszor gondolt arra, vajon mi lehet vele. De nem kereste meg, mert nem tudta megbocsátani neki, hogy ilyen szomorúvá és életunttá tette az apját.

Egyetlen fix budapesti pont volt az életében az apján kívül. Klárával, az egykori pszichológusával mindig találkozott, ha otthon járt, és telefonon is tartották a kapcsolatot.

Elmosolyodott, amikor eszébe jutott, hogy annak idején mennyire utálta a szűkös kis kórházi szobában folytatott beszélgetéseiket. Klára volt az egyetlen, aki tudta, hogy nem gyógyult ki tökéletesen a betegségéből. Kontrollálta, jól kordában tartotta, de nem tudta levetkőzni azt a szokását, hogy minduntalan a kalóriákat számolgassa, és ha néhanapján elengedte magát és sokat evett, bizony jött az önhánytatás. Már azt is kitapasztalta, hogyan kímélheti meg a fogait hányás közben. Persze csak nagyon ritkán csinálta, mert tudta, hogy ezzel tönkreteheti a szervezetét. Nyelőcsőproblémáktól kezdve rengeteg gondot okozhatott volna magának a rendszeres önhánytatással.

Ha nem lett volna Klára és közte a hatalmas térbeli távolság, biztosan még szorosabb barátság alakult volna ki kettejük közt. Klára már egy másik kórházban dolgozott, és kiterjedt magánpraxisa volt. Helen bármikor felhívhatta, és Klára segített. Mint ahogyan a múltkor is.

– Vége. Be fogom fejezni – mondta neki pár nappal korábban a telefonban. Budapesten este volt, Bangkokban éjszaka.

– Félsz tőle? – kérdezte Klára. Ezen Helen elgondolkodott. – Teri, félsz?

Furcsa volt hallani a valódi nevét. Csak az apja, Klára és néhány barátnője szólította így. Csakis olyanok, akikkel magyarul beszélt. Ha az eredeti keresztnevét hallotta, tudta, csakis „körön belüli” lehet az illető. Márpedig a kör igen szűk volt.

– Igen, félek… azt hiszem. Attól félek, hogy mi jön ezután – tompa volt a hangja.

– Ezután csak jó jön, Teri. Nem kell többé megfelelned senkinek, csak saját magadnak.

Jó volt ezt hallani. Annyi év után tényleg csak önmagának kell megfelelnie.

Ugyanakkor ijesztő is volt számára a gondolat.

– Ettől félek. Ettől is… – csúszott ki a száján.

– Felszabadulsz. Elengeded az étkezéssel kapcsolatos félelmeket. A külsőd változásával kapcsolatos félelmeket. Olyan kapcsolatokat teremtesz majd, amelyek nem ígérnek szereplési lehetőséget, nem ígérnek pénzt, nem ígérnek semmi látványosat – de magukban hordozzák az igazi kapcsolat esélyét – mondta. Helen lassan megnyugodott Klára szavaitól.

– De hová tartozom? – kérdezte hirtelen. – Sydneybe, ahol hosszú ideig boldog voltam?

Budapestre, ahol felnőttem? Londonba, ahonnan elindultam? Hová?

– Teri, ez majd kialakul. Hagyd, hogy kialakuljon. Engedj el mindent, élvezd, hogy ezentúl saját magad szabod meg, mit csinálj.

– Pont ettől félek – mondta gyorsan. – Eddig mindig megmondták, mit tegyek. Hogyan álljak, hogyan ugorjak, hová nézzek, miként mosolyogjak. .. mindent megszabtak. Nem tudom, mit fogok kezdeni a szabadságommal.

– Dehogynem. Végre normális életet fogsz élni. Hát ez jön, gondolta, miközben beült a kádba.

Normális élet következik. De hogy ez mivel jár majd, nem egészen tudta. Csak abban volt biztos, hogy néhány órán belül befejezik a fotózást, és utána jön a nagy szabadság.

A Sukhumvit Soi 11-ben vacsoráztak, vagyis a Sukhumvitre merőleges tizenegyedik utcában, közel a hotelhez, ahol David megszállt. A Zanzibár kertvendéglőben ültek, amely csak gyéren volt megvilágítva, és alig látták a vacsorájukat, ám az étel határozottan finom volt. A pódiumon helyi zenekar játszott külföldi slágereket, de ők szerencsére nem ültek annyira közel, hogy ne tudtak volna beszélgetni.

– Elmegyünk egy transzvesztitashow-ra, de előbb társaságot keresünk magunknak – mondta Paulnak.

– Milyen társaságra gondol?

– Egy amerikai lányra, akit nemrég ismertem meg.

– Szerelem? – nézett rá érdeklődve Paul, ő pedig elnevette magát.

– Szerelem? – ismételte meg. – Nem tudom pontosan, mire gondol…

Útközben hívta fel Liánt, aki közölte, hogy nemrég ért vissza a szállodába, és fáradt.

David mégis addig győzködte, amíg ráállt, hogy velük tart. Az Amari bejáratánál vették fel, aztán az Asia Hotelhez mentek a taxin. A bejárat előtt és a szálloda előcsarnokában már gyülekezett a közönség. David már korábban foglalt helyet az első sorban lévő

asztalok egyikénél, most átvette a belépőket, és bementek a terembe. Ő többször látta a show-t, de tudta, hogy körülbelül félévente megújul a műsor. Néha elment a Mambó Kabaréba is, ahol hasonló transzvesztita-műsorral várták a látogatókat, de jobban kedvelte a Calypsót, egyrészt, mert színvonalasabbnak tartotta a programot, másrészt intimebb volt az egész. A Mambót nagy színházteremben rendezték, a Calypso műsorát viszont az első

sorok közönsége szinte testközelből láthatta. Márpedig a transzvesztitashow-nál ez volt a lényeg: a közönség meredten figyelte, észrevehetőe, hogy az előadók valóban férfiak – egy részüket persze már átoperálták nővé, de voltak köztük „hús-vér” férfiak is.

David mosolyogva pillantott Liánra, aki döbbenten nézte a show nyitóképét. Igen, sokak arcára kiült a döbbenet, amikor meglátták a válogatott „lányokat”; néhányan ugyanis minden porcikájukban igazán nőiesek voltak. David annyi fiúnak született, de „lánylelkű” transzszexuálist látott már, hogy általában messziről felismerte őket, főleg a szélesebb vállukról, s néhányukat a kiugró ádámcsutkáról, bár utóbbit mostanában sebészileg szintén „eltüntették” – igaz, az ilyen transzszexuálisok már lányoknak számítottak, ha nemileg is átoperálták őket. De régebben David nem ismerte fel ennyire könnyen azokat, akik eredetileg fiúnak születtek. Még a barátainak sem mesélte el, hogy jó tíz éve egyszer lány helyett fiút vitt haza a Nanáról. Csak a szállodában, aktus előtt derült ki, mennyire „mellényúlt”. Elküldte a fiút – aki csak sminket viselt, a mellét már feltöltötték szilikonnal, de „alul” még nem volt átoperálva (szerencsére, mert így legalább rájött a „turpisságra”, és attól kezdve sokkal nagyobb gonddal válogatott, ha valakit haza akart vinni).

A „lányok” énekeltek és táncoltak, persze csak tátogtak a zenére, de pergő és humoros műsort adtak elő. A program része volt, hogy egy kicsit elszórakoztak a közönséggel is.

Általában az első sorban lévő asztalok valamelyikétől szúrtak ki maguknak valakit, s David remélte, hogy nem őt választják ki. Paul, úgy látszik, remek alany volt a „balek”

szerepére, hozzá szaladt le a színpadról az egyik „lány”, az ölébe penderült és puszit követelt tőle. Amint elsuhant az asztaluk előtt, Davidét megcsapta az édeskés parfümillattal elkeveredett izzadságszag. Igen, ez volt az egyik jellegzetesség. Az orrával hamarabb „megszimatolta”, hogy igazából férfival van dolga, mint ahogyan a szeme felismerte a különbségeket. A fiúknak ugyanis jellegzetes, „férfias” szaguk volt, főleg akkor, ha már órák óta dolgoztak, vagyis táncoltak a bárban, vagy nem tisztították ki a fellépőruhájukat, amelybe már korábban beleizzadtak, s ezt hiába próbálták parfümmel elnyomni, David orra azonnal érzékelte a különbséget. Amikor annak idején a szállodai szobájában átölelte az a prostituált, akit ő lánynak nézett, érezte a férfias illatot, de akkor még nem tudta, mit kezdjen az orra által közvetített információval. Azóta viszont behunyt szemmel is azonosította, ha transzvesztita állt előtte.

Paul zavarba jött attól, hogy akaratlanul szereplője lett a műsornak, de együtt nevetett a közönséggel. Lian átnyúlt Davidén, hogy Paul kezébe nyomjon egy papír zsebkendőt, amivel az angol letörölhette az arcáról a rúzsnyomokat. David érezte a lány illatát. Nő, egészen bizonyosan nő, gondolta, és akaratlanul elnevette magát. Jó érzés volt, hogy Lian ott ült a jobbján. Szerette volna megmutatni neki egész Thaiföldet – az ő Thaiföldjét. Csak attól tartott, hogy a lány nem pontosan az ő Thaiföldjét keresi.

A show után fényképezkedni lehetett az előcsarnokban a „lányokkal”, de egyiküknek sem volt kedve közéjük állni. David azon gondolkodott, hogyan tovább. Szeretett volna Liánnal kettesben maradni, azonban nem akart udvariatlan lenni Paullal.

– Azt hiszem, én elég közel lakom – mondta a kijáratnál Paul.

– Igen, az Indra egy-két megállónyira van, ha jól emlékszem – felelte gyorsan David. – Ügy értem, a magasvasúttal. De miért kérdezi?

– Mert arra gondoltam, hazasétálok. Kettesben hagyom magukat, köszönöm a mai estét.

– Ha itt egyenesen megy – mutatta David, amint kiértek a főútra –, akkor nemsokára az Amari Watergate Hotelhez ér, ahol Liánt felvettük, majd továbbmegy és meglátja a Platinum bevásárlóközpontot, utána pedig a Pratunam piacot. A piacnál befordul, és rögtön ott az Indra.

– Fantasztikus, hogy ismeri a várost – ámult el az angol. – Úgy navigál jobbra-balra, mintha a szülővárosában igazítaná útba az embert.

– Akkor mondok mást is. Holnap, ha felébred, hívjon fel, és megbeszéljük, hogy valamikor megmutatom a legjobb bevásárló-és szórakoztatóközpontok egyikét. Mit mondott, meddig is marad?

– Nem tudom – tárta szét a karját Paul. – Nyitott jegyet vettem. Maradok, amíg kedvem tartja.

– Nagyon helyes – pillantott rá elismerőn David. – A nyitott jegyével úgysem tud július előtt hazamenni, mert eddigi tapasztalataim szerint nyárig az összes gép foglalt. Szóval, jó, ha felkészül egy hosszabb itttartózkodásra.

Paul elindult hazafelé, David pedig azon tűnődött, hová vigye még Liánt. Nem akarta, hogy a lány fáradtságra hivatkozva szintén hazamenjen a hotelbe. Érezni akarta a közelségét, beszélgetni akart vele, a szemébe akart nézni… Úgy érezte, mintha hosszú, unalmas álomból ébredt volna a lány mellett. Nem akart ábrándokat kergetni,hiszen a lány túl fiatal hozzá, de sejtette, hogy Lian is jól érzi magát vele. Nem tudta, mi alakulhat ki kettejük között, egyelőre nem fizikai, inkább lelki vonzalmat érzett a lány iránt. Nem akarta rögtön letámadni, inkább azt szerette volna, hogy érlelődjön kettejük között ez a vonzalom.

– Köszönöm a programot, érdekes volt. Mit gondol, még mit mutatna ma este egy régi thaiföldi motoros egy thai lánynak? – kérdezte Lian nevetve. – Hová megyünk?

– Nem fáj a lába?

– Már jobb. Délelőtt még dagadt volt, de rohamosan gyógyul. Csak éppen belilult egy kicsit.

– Azért azt gondolom, taxival kellene mennünk.

– Hová?

– Döntse el maga. Elvihetem olyan bárokba, ahol a valódi élet zajlik…

– Ez mit jelent? – vágott közbe Lian.

– Ez azt jelenti, hogy bizonyos férfiak azért jönnek ide egyedül, hogy ilyen bárokban ismerkedjenek bájos és kevésbé bájos thai nőkkel. De beülhet bárki, és csak nézi, hogyan is zajlik itt az élet.

– Maga is ezért jött ide egyedül? – kérdezte Lian. David nem érzett csipkelődést a hangjában, inkább csak őszinte érdeklődést. – És a barátja is?

– Majd elmesélem, én miért jöttem. De nem azért, hogy bárokban szedjek fel lányokat – füllentette. Bár, ha belegondolt, ez nem is volt olyan nagy hazugság, hiszen valóban nem ezért tért vissza Bangkokba. – Az ismerősöm… Paul pedig… őszinte leszek, fogalmam sincs, miért jött ide. Szerintem kalandot keres. Vagy valami mást. De az biztos, hogy az utolsó pillanatban érkezett ide ahhoz, hogy valami értelmeset kezdjen magával – mondta, és arra gondolt, hogy milyen jó kis jósnőt szerzett Paulnak. Egyáltalán nem érzett lelkiismeret-furdalást amiatt, hogy a lány, akivel az egyik bárban találkozott, csak amolyan botcsinálta jósnő volt, nagyjából annyit értett a dologhoz, mint ő maga. De azt érezte, hogy Paulnak biztatásra, vagy legalábbis egy jó nagy lökésre lenne szüksége ahhoz, hogy végre merje élni a saját életét. David – bár még sosem járt jósnál, egyrészt, mert nem hitt benne, másrészt fölösleges pénzkidobásnak tartotta az ilyet – úgy gondolta, körülbelül ilyesmiket mondhat egy jósnő, mint amit ő „fordított” Paulnak. A lánnyal közben a bárról beszélgetett, ahonnan elhívta őt erre a kis „munkára”, amivel mellesleg többet keresett, mintha szerelmi légyottra vitte volna.

– Mondja, itt minden nő prostituált? – kérdezte hirtelen Lian.

– Ezt honnan veszi?

– Nem tudom – pirult el alig észrevehetően. – Csak mintha itt minden erről szólna.

Ezért jönnek a külföldi férfiak, ezért telnek meg esténként a bárok. ..

– Nem prostituált minden nő, de a legtöbbjük megvehető, mint ahogyan itt minden eladó – felelte David a lehető legtermészetesebb hangon. – Ez más kultúra, tudja. Elsőre sokkolóan hangozhat, amit mondok. Ha nem akar bárt látni, egyáltalán nem erőltetem.

Elmehetünk egy titkos diszkóba is, ha arra vágyik. Vagy moziba. Vagy fagyizni. Kávézni.

Bárhová. Csak azért ajánlottam, hogy menjünk el egy bárba, mert mellettem biztonságban érezheti magát, nem fogják más férfiak nézegetni. Egyedül azért ezt nem ajánlanám.

– Azt fogják hinni, én is eladó thai lány vagyok. Akit maga vett meg.

– Ugyan már – csóválta a fejét David, majd hozzátette: – Na és, ha azt hiszik. Nem mindegy, mit hisznek? Akkor mondja meg, mit szeretne, és én oda viszem, ahová menne.

– Lássunk egy bárt! – derült fel Lian arca. – Meg a Patpongra is szeretnék elmenni, de egyedül nemigen akaródzott…

David szíve hevesen kezdett dobogni. Itt a lehetőség egy újabb találkozásra.

– Egyik este elviszem a Patpongra is, de most ne a legkommerszebb hellyel kezdjük, jó? És holnap esetleg valami kultúrprogramot is beiktathatunk, persze csak, ha nem jelentkezett valamilyen szervezett túrára.

Simon azt hitte, korán nyugovóra térnek majd Jennyvel, mégsem így történt. A lány elmutogatta neki, hogy jó lenne, ha benéznének a „munkahelyére”, a Cowboy utcába. A férfi nem bánta, bár amikor végigsétáltak az utcán, kéz a kézben, és látták a hozzájuk hasonló párokat, beléhasított: itt valóban mindenki eladó. Ő is megvette Jennyt. Két viháncoló külföldi lány jött velük szemben, végigmérték Simont, majd – legalábbis ő így látta – megvetéssel elegy kíváncsiság csillant a szemükben, mintha legalábbis azt kérdezték volna tőle: „Miféle defekted lehet, te szerencsétlen, hogy jóképű európai fickó létedre itt kell nőt szerezned magadnak?” Simon érezte, hogy elvörösödik. Elkapta a tekintetét a lányokról, de közben mintegy kívülről látta önmagát. Ha valaki kívülről nézte őt, joggal csodálkozhatott a „párválasztásán”. Nem mintha Jenny ne lett volna helyes lány, de messziről lerítt róla, hogy fizetség fejében sétálgat kézen fogva Simonnal. A férfi ugyan érezte, hogy Jenny mintha gyengédebb érzelmeket kezdene táplálni iránta, és ez talán hízelgett is a hiúságának, de mindvégig tudatában volt annak, hogy részéről mindez – csak menekülés.

Hirtelen egy film kezdett peregni előtte: látta magát a nővel, akit szeretett. Nem volt jó visszaemlékezni rá, mégis, most, a színes neonfényekkel kivilágított utcában, ahol minden lány farangot, vagyis külföldit akart fogni magának, egy órára, egy éjszakára, de leginkább egy életre… szóval, ebben az utcában gyors villanásokkal lepergett előtte egy film, amelynek ő volt az egyik szereplője. A másik szereplő a nő, akit szeretett, akinek nem tudta megadni azt, amit adni akart. A nő nem várt tőle túl sokat, de ő azt a keveset se volt képes megadni neki. A nő, aki puhán csókolt, aki elviselte, hogy többnyire csak éjszakánként látta őt, aki meleg vacsorával várta, amikor késő este hazaért… A nő, akivel vasárnap délelőttönként órákig lehetett az ágyban beszélgetni, aki mellől nem volt kedve felkelni hajnalonként, de muszáj volt, aki oroszlánként küzdött a pályán ellene, de utána finoman belesimult a karjába. .. A nő, aki a közös gyereküket várta… várták… Simon úgy érezte, beszorult a tüdejébe a levegő, annyira fájt az emlékezés. Mit szólna a nő, a szerelme, ha látná most őt ezzel a thai lánnyal a bangkoki kurvanegyedben? Mit gondolna róla? Hogy már az emléke sem számít? Megértené-e vajon, hogy ő sem tudja feldolgozni azt, ami velük történt? Mindennél erősebb vágyat érzett, hogy újra találkozzon vele, hogy végre el tudja mondani neki, hogy végre megértesse vele, hogy mindenért vállalja a felelősséget. Hogy szeretne mindent újrakezdeni. Aztán beleütközött valakibe, és elhalványult a film, újra az utcát látta a szánalmas külsejű férfiakkal, akik már csak thai prostituáltaktól várhatták a gyönyört, és arra gondolt, hiába keresné meg a nőt, mert már sosem tudnának úgy élni együtt, mint korábban. Szorította Jenny kezét, és erőszakkal próbált eltávolodni a múlttól.

Befordultak a bárba, Jenny munkahelyére, a lányt megrohanták az ott dolgozó fiatal thai nők, megpuszilgatták, és egymást túlkiabálva, nevetgélve kérdezgették. Simon gyanította, hogy róla folyik a szó. Jenny arcán mintha némi büszkeséget fedezett volna fel, a többi lány pedig csepp irigységgel hallgatta Jennyt, hiszen – ahogy Simon sejtette – arra gondoltak: Jenny már talált egy „biztos” farangot. Biztos itt csak az lehetett, amiről már múlt időben beszéltek – de ő nemcsak a lány múltjához, hanem a jelenéhez is hozzátartozott. –John, hát újra itt!

Itt őt Johnnak ismerték, ezért megfordult, és rögtön megismerte a madámot, aki Jennyt ajánlotta neki. Először nem jutott eszébe, hogy hívják, de aztán beugrott neki a dallamos név: Saolla. A csinos madám, akinek első este, amikor itt járt, azt mondta, ha már hazavinne valakit, akkor ő lenne az, de a nő finoman elutasította, mondván: ő már csak az üzletet vezeti. Saolla volt az, akinek elmesélte, miért jött Bangkokba, és aki azt mondta, ha nem találja, amit keres, hát keressen mást. A saját békéjét. Saolla, a bölcs madám. Simon elmosolyodott, amikor a nő közel lépett hozzá, megérintette a karját és megpuszilta az arcát, mintha régi ismerősök lennének. A nő Jennyre mutatott: – Jó vele? Jobban érzed magad?

Simon bizonytalanul bólintott.

– Csak nem azért jöttél, hogy visszahozd? –érdeklődött tovább a madám. Simon – még mindig nem túl határozottan – megrázta a fejét, aztán elmondta, csak beugrottak egy kis időre, talán Jenny meg akarta mutatni magát. Saolla intett valakinek, és megjelent egy hosszú lakkcsizmás, fürdőköpenyes lány a bár ajtajában. A köpeny öve nem volt megkötve a derekán, elővillant az alatta viselt bikini, és Simon látta a számot is, amely a tangáján fityegett. A lány két poharat nyújtott feléjük. Saolla elvette tőle, egyiket Simon kezébe nyomta, majd koccintottak. Simon belekortyolt a whiskybe. Jennyt közben behívták a viháncoló lányok a bárba, s ő bocsánatkérően nézett a férfira, de kis ijedelem is volt a szemében: vajon megvárja-e őt Simon?

– Mondd meg neki, menjen nyugodtan – bólintott Simon, miközben Saollához beszélt.

– Itt leszek, megvárom.

Saolla arcán elégedett mosoly futott át.

– Úriember vagy – mondta. – Boldoggá tesz? –kérdezte hirtelen. Simon zavarba jött, még sosem tettek föl neki hasonló kérdést. Érezte, hogy újra elvörösödik, néhány perc leforgása alatt immár másodszor. – Nem kell válaszolnod – nevetett a nő. –Az is elegendő, ha megkönnyebbülést ad neked. Nem kell rögtön a boldogságodat keresned.

Furcsa volt, hogy egy szinte vadidegen thai nő kimond olyasmit, amit Simon legjobb barátai sem mondtak ki, mert ehhez az európai ember túlságosan szemérmes, és nem is akar beleavatkozni a másik életébe. A thaiok számára sokkal egyszerűbb minden, kicsit olyan, mintha fekete-fehérben látnák a világot. Csupa igen és nem, mintha tétovázások és középutak nem is léteznének. Talán egyszerűbbek, talán őszintébbek, mint az európaiak, gondolta Simon.

– És te? Elmeséled, honnan jöttél, hogy kerültél ide? – csúszott ki Simon száján. Saolla tekintetén mintha döbbenet suhant volna át, majd felült a Simon melletti bárszékre, poharát óvatosan letette a bárpultra. A bár bejáratának háttal ültek az utcán, az ajtó előtti, nyitott kis bárrésznél, ráláttak az utca forgalmára. Simon úgy érezte, hogy az eddig oly határozottnak látszó nő mintha elbizonytalanodott volna.

– Miért érdekel? Az én sorsom nem annyira érdekes… egy külföldinek.

– Sikeres vagy.

– Ez kérdés volt vagy kijelentés? – vette a kezébe a poharat Saolla.

– Állítottam, nem kérdeztem. Sikeres vagy. Vezetsz egy bárt. Van főnököd? Ki a tulajdonos?

– Én vagyok – kortyolt bele az italba a nő. –Enyém a bár.

– Akkor sikeres vagy – ismételte meg Simon, és maga sem értette, miért akarja megismerni Saolla élettörténetét.

– Nagyon messziről indultam. Nagyon mélyről… – mondta a nő tárgyilagosan. – Északról jöttem… Jártál arrafelé, a háromszög környékén?

– Nem.

– Mindegy is. Érdekes környék. Nektek, turistáknak. .. hogy is mondjam… kuriózum.

Nekünk nem volt az. Anyám, nagyanyám rizsföldön dolgozott, mi a húgommal segítettünk nekik. Nem volt semmink… apám néha megjelent és hozott valamennyi pénzt. Egy ültetvényen dolgozott, ahol kábítószernövényt termesztettek. Tizenöt éves voltam, amikor lelőtték. .. Veszélyes környék az Aranyháromszög, a kábítószer-maffia kedvelt terepe már évtizedek óta. Néha lecsap rájuk a rendőrség, annak ellenére, hogy virágzik a korrupció – de leginkább a bandák harca tizedeli az ott dolgozókat. Apámat is ők lőtték le, nyilvánvalóan rosszkor volt rossz helyen. Aztán meghalt a nagyanyám… és anyám már nem tudott eltartani minket. A testvérem ott maradt a rizsföldön, beállt nagyanyám helyett, engem meg elküldtek Krung Thepbe, hogy csináljam meg a szerencsémet.

Simon csodálkozott, mert Saolla arcán nem látott különösebb érzelmeket, a nő úgy mesélt, mintha valaki más múltját idézné fel éppen.

– Él még az édesanyád?

Saolla tekintete most sötétült el először. Nem felelt, csak megcsóválta a fejét.

– A testvérem sem – mondta később. – Elvesztettem. Utánam jött Krung Thepbe, amikor látszott, hogy itt könnyebben meg lehet élni. Egy bárban dolgoztunk… aztán ő

megbetegedett. AIDS-es lett, hiába mondtam neki, hogy ne menjen el mindenkivel, válogasson, és használjon óvszert. Tíz éve halt meg… Tudom, az sem védelem, ha válogatós vagy, meg az óvszert sem lehet mindenkivel használni, bár én egy idő után már megtehettem, és meg is tettem.

– Hogyhogy? – csodálkozott a férfi.

– Úgy, hogy nagyon szép voltam – felelte természetes hangsúllyal a nő. – Tudom, hogy most sem vagyok csúnya, és az is igaz, hogy az elején nem válogathattam, meg nem is tudtam az AIDS-ről, de akkor szerencsém volt, legalábbis ebben – halkult el a hangja, majd megköszörülte a torkát, és folytatta. –Később pedig már tisztában voltam vele, hogy megőrülnek értem a farangok, és válogathattam. Azt is eldönthettem, hogyan akarom, és ha valaki tiltakozott az óvszer ellen, hát otthagytam. Persze mindig volt bennem némi félsz, mert itt sosem tudhatod, kivel akadsz össze. Nem tudhatod, nem valami pszichopata sorozatgyilkos visz-e el éjszakára, aki másnapra eltűnik a városból, de talán az országból is… Hacsak nem valami normális szállodába jelentkezik be, azt sem tudják, hogy itt járt.

Gondolod, hogy minden motelben meg fogadóban útlevelet kérnek? – fordult Simon felé.

– Ha leteszed a pénzt, mondjuk öt dollárt egy éjszakára, akkor azt csinálsz a lepusztult fogadóban, amit akarsz. Azt viszel fel, akit akarsz, még az arcodra sem emlékeznek majd másnap, annyi ember fordul meg ott. Mindig tartottam tőle, hogy a balsorsom összehoz egy ilyennel… ezért is válogattam. És spóroltam. Hosszú távú kapcsolataim voltak, farangok, akik otthonról is támogattak, küldtek pénzt, mind azt gondolta, csak rá várok, arra, hogy visszatérjen évente egyszer, kétszer, háromszor, ki hányszor tudott elszabadulni a családjától. Elfogadtam a pénzt, és félretettem.

– Nem akartak elvinni, feleségül venni? Vagy te nem akartál elmenni, máshol élni egy férfival? Senkibe sem szerettél bele?

A nő intett az egyik lánynak, aki a bejáratnál állt. A lány hamarosan megjelent egy doboz cigarettával. Saolla elegánsan kihúzott egy szál cigit a dobozból, és Mont Blanc öngyújtójával rágyújtott.

– Eredeti – mosolygott Simonra, és odapöccintette neki az öngyújtót. A férfi felvette, és érezte a súlyát. Nehéz volt, biztosan nem olcsó műanyagból készült. – A hamisítványokat meghagyom a farangoknak… – nevetett a nő, és Simon újra megcsodálta hófehér fogsorát, mint a múltkor. Saolla mélyen leszívta a füstöt, aztán Simon felé fordult. – Ez nem az a pálya, ahol az álmaidat valóra válthatod. Szerelem…? Egyszer… igen, szerelmes lettem.

De azután… soha többé.

– Egyszer voltál csak szerelmes?

– Igen – felelte a nő rekedten. – Akadt olyan, aki szívesen elvitt volna, hogyne… – felelt a korábban feltett kérdésre. – De én nem akartam elmenni. Senki mással. Az a kapcsolat véget ért, és én már nem hittem a farangoknak. Eldöntöttem, hogy itt maradok, és, ahogy ti mondjátok, „megcsinálom magam”. Kerestem, a szépségemet tudatosan annyi pénzre váltottam, amennyire csak válthattam, spóroltam. Ma enyém a bár, a város szélén lakom, zöldben… – mintha hatásszünetet tartott volna, és büszkén nézett Simonra. – Négy család lakik a házban. Összesen. Saját kertrészem van.

– És a thai férfiak? – érdeklődött tovább Simon. Saolla grimaszt vágott.

– Nem. Thai férfi nem kell nekem. –Akkor…?

– Farang sem kell – nézett rá Saolla, mintha csak Simon felajánlkozott volna neki. – Figyelj, John, nekem már nincsenek illúzióim. De talán a szerelemben még hiszek. Abban, hogy esetleg másodszor is megadathatik az embernek. És akkor mindegy, hogy thai férfi vagy külföldi. Ha itt lesz, biztosan felismerem, és örülök majd neki. De ha nem, akkor nem – vonta meg a vállát.

– Emlékszel rá, milyen volt a kezdet? – kérdezte Simon. Maga sem értette, miért érdeklődik ennyire, de sejtette, Saolla sorsa tipikus thai sors, amelyen a nő, született intelligenciájának köszönhetően változtatni tudott. Nem csúszott le, mint – valószínűleg – sok más társa, hanem megvalósította, amit eltervezett.

– A kezdet… emlékszem rá, persze – hunyta le a szemét Saolla, és csak másodpercekkel később nézett fel újra. – Majd egyszer elmesélem neked, John, ha még itt leszel Krung Thepben, ha pár nap vagy pár hét múlva újra eljössz hozzánk ide, a bárba.

Már így is sokkal többet tudsz rólam, mint amennyire kíváncsi lettél volna. Most inkább mesélj te, mesélj arról, jó-e neked Jennyvel. Mondd el, megkönnyebbült-e a lelked, mondd el, mit akarsz kezdeni az életeddel.

Simon látta, hogy Saollát őszintén érdekli a sorsa. Emlékezett rá, mennyire jólesett neki a múltkor, hogy elmondhatta, ami a lelkét nyomta.

9

Késő éjjel – vagy inkább kora hajnal – volt, amikor Liánt kitette a szálloda előtt.

Kiszállt vele a taxiból, a lépcsőig kísérte, majd visszaült a kocsiba. Lian intett neki, aztán felment a lépcsőn. A bejárat előtt megállt, s fülelt. Furcsának találta, hogy olyan csendes a város. Még sosem volt ébren hajnalban, amikor ilyen csend ült Bangkokon. Szerette ezt is.

Szerette, hogy amióta itt volt, annyi arcát mutatta neki az Angyalok Városa. Most ezt, a nyugodtat, a csendest, máskor a zaklatottat, zajosat, pörgőst.

A szobájában csak állt az ablak előtt, és az elmúlt éjszakára gondolt. A bárokra, amelyeket végigjártak Daviddel. A lányokra, akik ott táncoltak a magasított színpad közepén, szexis fehérneműben vagy bikiniben, azonosító számmal… A férfiakra, akik kiguvadt szemmel nézték őket, akik részegen odaintették a bárpulthoz egyiküket-másikukat, magukhoz húzták őket, viccelődtek velük, fogdosták a testüket… és a lányok mosolyogtak. Aztán, amikor azt hitték, senki sem figyeli őket, elfintorodtak, vagy csak egyszerűen leolvadt az arcukról a mosoly. Egyikük elkapta Lian pillantását, és együtt érző

mosolyt küldött felé. Lian elnevette magát. Azt gondolhatta a lány, hogy sorstársak, hogy ő is nemrégiben szedte fel ezt az idősödő, ősz hajú fickót.

Eléggé kiábrándító volt az egész, Lian szótlan is lett. Szerencsére a bárokban dübörgött a zene, nemigen lehetett beszélgetni. Azon tűnődött, vajon David is azért jött-e ide, ebbe a városba, mint amiért a bárban gyülekező többi férfi. Bár azt mondta, hogy nem, de Lian kíváncsi volt, akkor miért egyedül jött. Hogyhogy ilyen jól ismeri a várost? Számos kérdés merült fel benne, amelyeket még nem tett fel Davidnek. Nem értette, mi vonzza őt ebben a férfiban, aki az apja lehetett volna, talán nem is mint férfihoz vonzódott, hanem egyszerűen csak biztonságban érezte magát mellette, ezt nem igazán tudta eldönteni, vagy csak nem akarta. Ráadásul a férfi mintha megérezte volna Lian hirtelen hangulatváltozását, azt javasolta, menjenek tovább, és inkább üljenek ki az utcára, onnan nézzék, hogyan zajlik az élet.

A Nana negyedben voltak, kiültek egy bár elé, és Lian valóban jobban érezte magát most, hogy nem a szeme láttára köttettek az üzletek testről és pénzről, hanem az utca forgatagát figyelhette. Motoros taxik hozták a későn érkező lányokat, akik David szerint esetleg már túl vannak „egy meneten”. Az utcán ott nevetgéltek azok a fiatal lányok, akik még nem keltek el, és éppen pihenőt kaptak, de azok is a bárok előtt serénykedtek, akiknek az volt a feladatuk, hogy becsábítsák a férfiakat egy kis nézelődésre, egy pohár italra.

David thaiul rendelt két italt. Amikor Liánhoz fordult a felszolgáló, meglepődött, hogy a lány nem beszélte a nyelvet. Furcsa is volt: az európai külsejű fickó folyékonyan beszélt thaiul, miközben a thai külsejű lány meg sem tudott szólalni ezen a nyelven. Mindannyian mosolyogtak a helyzeten.

David nem kérdezte többé, miért jött a városba. Liánnak jólesett ez a tapintatosság, a férfi nyilván emlékezett rá, hogy mennyire zavarba jött, amikor a múltkor erről faggatta.

Ehelyett inkább a régi Bangkokról mesélt neki, arról a Krung Thepről, amit jó húsz évvel ezelőtt megismert. Lian elbűvölten hallgatta a férfit, és maga elé képzelte a várost felhőkarcolók nélkül, cölöpházakkal, vályogviskókkal, és elmerengett azon, hogy ilyen hangulatos lehetett Bangkok akkoriban, amikor ő megszületett. Vajon hol jött a világra?

Annyiszor vissza-visszatért ez a kérdés, mintha lényeges lenne. De talán, ha tudná, hogy kórházban született, azt is, hogy melyikben, elmehetne oda, esetleg még áll az épület, esetleg még kórházként működik, és akkor lenne egy pont, egy biztos pont… de minek is?

Érezte, hogy egyre jobban összezavarodik, minél töhbet gondol a születése körülményeire.

Kényszerítette magát, hogy a férfira figyeljen, és miközben az mesélt, Lian elképzelte, ahogy David felfedezi az akkor még szinte érintetlen tengerparti részt, maga előtt látta, ahogy Davidét elefánton bevitték a Chiang Rai környéki dzsungelbe, és ő majdnem otthagyta a fogát, amikor a kábítószerért folyó harc kellős közepébe csöppent. ..

Szórakoztató volt a férfi, és Lian szeretett megmerítkezni a tekintetében. Pedig a férfinak hidegkék volt a szeme, nem is hidegkék, hanem acélkék, de mégis, amikor hosszabban nézett Liánra, ellágyult a tekintete. Lian a biztonságot látta benne, a férfiasságot, az erőt, és talán a bizonyosságot is, hogy ő, Lian jó helyen jár, hogy nem véletlenül jött el ide, ilyen messzire az otthonától, ennyire messzire a szeretteitől. Amint ott ültek a bárszékeken egy kupleráj előtt, és utcai árustól vásárolt főtt kukoricát ettek, hozzá kólát és szinte teljesen alkoholmentes whiskyt ittak, úgy érezte, el kellene mesélnie Davidnek, hogy valójában miért utazott Bangkokba, de valahogy mindig elment a bátorsága, mielőtt megszólalt volna. Talán nem is a bátorságával volt baj. Talán nem akarta a legbizalmasabb titkába beavatni a férfit – egyelőre –, annak ellenére, hogy szívesen megérintette volna Davidét. Ahogy ott ültek, határozottan úgy érezte, szeretné, ha a férfi megérintené a karját, ha magához húzná, ha beleborzolna a hajába… de aztán megrázta magát, és próbálta másfelé terelni a figyelmét. Inkább a férfi történeteire koncentrált. David szórakoztató társaság volt, és szemmel láthatóan igyekezett is elszórakoztatni őt. Lian remélte, hogy a férfi nem érzékeli a vágyait. Szégyellős volt, fiatal, és nem értette, hogyan fordulhatott elő, hogy ilyen hirtelen és ilyen erős testi vágyat érez egy jóformán vadidegen, nálánál sokkal idősebb férfi iránt.

Most, a hotelszoba ablakánál állva, ahogy visszagondolt az éjszakára, ismét átjárta a vágy. Olyan erős vágy, amilyet William iránt sem érzett, pedig szerette a fiút, jó volt vele az ágyban is, mégis, most valami másféle érzés kerítette hatalmába, és nem tudta, jó-e neki, vagy rossz, hogy nem tudja elhessegetni a vágyképeit. Aztán még később, az ágyban arra gondolt, hogy végérvényesen kezd kizökkenni abból a nyugodt világból, amit a szülei biztosítottak neki. Úgy érezte, minden összezavarodik benne, fura érzések kavarognak a lelkében, korábbi, nyugodt és kiszámítható világa mintha összeomlóban lett volna, mintha kicsúszott volna lába alól a talaj, de nem bánta igazán. Kíváncsi volt és türelmetlen, s egyre jobban vonzották azok a dolgok, amelyeknek a kimenetelét nem tudta kiszámítani, megtippelni. Amint ezt végiggondolta, rádöbbent, hogy kezdi egy új, eleddig ismeretlen arcát felfedezni, és egyre kíváncsibb lett erre a benne élő, számára idegen Liánra, aki Bangkokban született meg.

Anne egész éjjel nem aludt, annyira az élmények hatása alá került. Izgatott volt, s végre – most először – nem a múltján rágódott. Persze a férfit nem tudta elfelejteni, a férfit, akit annyira szeretett, s mégis elhagyott, akinek nem bírt megbocsátani. De most, éjszaka nem rá gondolt – vagy legalábbis csak néha-néha –, hanem arra, hogy milyen jól érezte magát a gyerekek között. Remélte, hogy másnapra döntés születik. Nagyon furcsa volt számára, hogy ennyire ragaszkodik valamihez, egy ötlethez, ami nemrég jutott eszébe, és hogy ennyire fél az elutasítástól.

Már hajnali hatkor talpon volt, lezuhanyozott, alig várta, hogy lemehessen reggelizni.

Nagy csönd ült a városon, csak lassan világosodott. Úgy látszott, a bangkokiak élete csak nyolc óra felé kezdődik – és persze késő éjszakáig tart –, pedig neki már mehetnékje volt.

Hét óra körül felment a medencéhez, és úszott néhány hosszt. Ráfért már egy kis mozgás, több mint egy éve már, hogy a teniszpálya felé sem nézett. Eszébe sem jutott. Újra kell húroztatnia az ütőjét, villant át az agyán úszás közben. Hosszú idő után most jutott eszébe először a tenisz. Arra gondolt, ha visszamegy a szobájába, bekapcsolja a tévét és keres egy sportcsatornát, mert talán már játsszák az Ausztrál Opent. Nem emlékezett pontosan az időpontra, de rémlett neki, hogy valamikor januárban szokták rendezni a melbourne-i tornát. Nem is emlékezett rá, mikor nézett utoljára teniszt a tévében, pedig régebben mindig ott ült előtte, amikor a nagyobb tornákról közvetítettek. A férfiak meccseit nézte szívesebben, mert kedvelte a gyors, okos teniszt.

El kellett ütnie valamivel az időt, mert csak dél körül várták a gyerekotthonban. Így mondta magában: gyerekotthon. Nevezhette volna árvaháznak is, az talán közelebb állt volna az igazsághoz, de valahogy fájdalmasabb volt árvaházként gondolni rá.

Nem talált teniszközvetítést a tévében, kicsit ugyan elbóbiskolt valami thai nyelvű

műsor előtt, de felébredt, amikor a takarítók kopogtak, majd benyitottak az ajtón. Az órájára nézett: már fél tizenegy is elmúlt. Gyorsan összeszedte a holmiját és kiment a szobából, hogy a takarítónő rendbe rakhassa a szobát. Céltalanul kószált a környéken, és végül egy áruházban kötött ki. Még körül sem nézett igazán, amikor a lába a sportszerosztályra vitte, és már az ütőket nézegette, meg a teniszcipőket. Fél órával később egy pár teniszcipővel, egy új, könnyű ütővel és három teniszszoknyával távozott az áruházból. A bejárat előtt aztán elnevette magát, amikor végignézett a hatalmas szatyrain.

Minek vásárolt ennyi sportszert, mi értelme annak, hogy Bangkokból vigyen Európába teniszfelszerelést, amikor otthon mindene megvolt?

– Na de ilyen jó, könnyű ütőm nincs otthon – mormogta magában, és újra elmosolyodott. Mi a fenét fog kezdeni az új sportfelszerelésével Bangkokban, ahol ha teniszpálya van is, partnert úgyse talál? És valóban akar harmincöt fokban, nyolcvanszázalékos páratartalomban teniszezni? Nem, hát persze hogy nem. Már így is megizzadt, holott még csak pár perce cipelte a szatyrait. Valójában teljesen értelmetlen és fölösleges dolog volt ennyi mindent összevásárolnia, mégis, átvillant az agyán, hátha ez az egész egy új élet kezdetét szimbolizálja.

Ledobálta a cuccokat a szobájában, aztán indult is a gyerekotthonba.

– Jó hírem van – mondta az előző nap megismert fiatal nő. – Itt a direktorunk, és azt mondta, segíthet, ha akar. Az egyik alkalmazottunk most ment el szülni, elkel a segítség.

Anne elmosolyodott. A tegnapi találkozás után nem is gondolta, hogy ennyire könnyen megy majd. Arra is felkészült, hogy esetleg másik árvaházat kell majd keresnie, hogy esetleg otthonról otthonra kell majd vándorolnia, míg végül valahol rábólintanak a kérésére.

A nő – akit Szungnak hívtak – viszonozta a mosolyt, majd a lift felé irányította.

– Nincs más dolga, csak játsszon, foglalkozzon egy kicsit a gyerekekkel. Nem baj, ha angolul szól hozzájuk, nem is árt nekik. Most a nagyobbakhoz viszem, de később, amikor a kicsik felébrednek, átmehet hozzájuk, ha akar. Ott is szükség van a segítségre a pelenkázásnál… már ha ez nem zavarja.

– Dehogy… – mormolta. – Örülök, ha bármiben segíthetek.

Ezt mondta, de közben úgy érezte, hogy valójában ők segítenek neki. Ránézett Szungra, és látta a lány arckifejezéséből, hogy ő is valahogy így gondolja. Nem bánta.

Szung tapintatos volt, és semmit sem kérdezett tőle. Anne korábban nem is gondolta volna, hogy a thai nők ennyire tapintatosak és ennyire jó emberismerők. Ő már két olyan nővel is találkozott – a bártáncosnővel a Khao San Roadon, és most Szunggal –, akik mintha olvastak volna a gondolataiban, mégsem tettek fel tolakodó kérdéseket.

– Ez az utca nem olyan régen lett a város egyik nevezetessége, a bárok miatt – mondta az idegenvezető. Ő körülnézett. Viszonylag hosszú utcát látott, apró, egyemeletes házakkal, és a házak előtt fiatal lányok ácsorogtak. Döbbenten látta, mennyire fiatalok. Az idegenvezető felvilágosította a csoportjukat arról, hogy ezek a lányok a testüket árulják.

Láthatóan nem tudta eldönteni, hogy rosszallóan vagy sajnálkozva mondja-e ezt, s valószínűleg ezért teljesen tárgyilagosra sikerült a bejelentése. A férfi nem tudta levenni a szemét a lányokról. Egyébként is megigézte a thai lányok egzotikus külseje, csak néztenézte fénylő, dús, kékesfekete hajfonatukat, mandulavágású szemüket. Az utcában persze nemcsak lányok voltak, hanem férfiak is – külföldiek, akik láthatóan nem csináltak titkot abból, hogy mit szeretnének kezdeni a lányokkal. Igaz, utóbbiak szívesen beszélgettek velük. Eldöntötte, hogy este ő is visszajön ide. Nem mintha szerelmet vagy szexet akart volna vásárolni – erre nemigen volt szüksége –, de szeretett volna körüljárni az utcában, megnézni, miként ismerkednek a lányok a külföldiekkel. Megjegyezte az utca nevét, és este egy tuk-tukkal visszatért.

Nem volt nehéz ismerkedni, alig néhány lépés után körülvették a lányok. Volt, aki beszélt néhány szót angolul, másokat egyáltalán nem értett, de nem is a szöveg volt a fontos, hiszen a testbeszéd mindent elárult. A lányok nem voltak szégyellősek, el akarták adni magukat – ő pedig túl jóképű volt ahhoz, hogy csak úgy eleresszék. Végül bement az egyik bárba. Ott aztán kedvére válogathatott. Arra gondolt, bárkit elvihetne magával, csak egy szavába kerülne. Furcsa érzés volt. Valójában csak a kíváncsiság hozta ide, nem akart senkit se felszedni, főleg nem egy kurvát, akinek esetleg ő lenne aznap a második, vagy szerencsétlenebb esetben a sokadik „menete”, s egyébként sem tudta elképzelni, hogy együtt legyen egy olyan nővel, aki naponta más és más férfiakat csábít az ágyába.

Végül pár óra múlva ment vissza a szállodába, egyedül, de feldobott hangulatban.

Tetszettek neki a thai lányok, bár furcsállta, hogy ennyire nyíltan árulják magukat.

Szokatlan élmény volt számára, hogy kedvesen, bájosan közeledtek felé, nem érezte rajtuk a romlottságot, amit – ahogyan ő gondolta – biztosan éreznie kellett volna, hiszen mégiscsak kurvák voltak.

Másnap este is visszament. Valamiért jól érezte ott magát, annak ellenére, hogy nem akart tőlük semmit, pedig elvileg bármelyik lányt megkaphatta volna. Mielőtt megházasodott, volt jó néhány kalandja, tudta, hogy a nők szeretik, könnyen le tudja venni őket a lábukról. De aznap este ő sem tudott ellenállni az egyiknek. Fiatal volt, talán ha tizennyolc lehetett, reppenő hajú, copfos, mindig mosolygós. Nem volt annyira karcsúi, mint a többiek a bárban, de a szemében ígéret csillant. Ő arra gondolt, ez a lány még romlatlan lehet, hiszen olyan fiatal. Még biztosan nem volt együtt sok férfival.

Az az éjszaka kudarcot hozott számára. Akarta ugyan a lányt, de folyton arra kellett gondolnia, hogy hányan lehettek már vele – őelőtte. Nem tudta megkérdezni, hiszen nem beszéltek közös nyelvet, de sejtette, hogy úgysem mondott volna igazat. Bár a lány mindent megpróbált, nem tudta felkorbácsolni a vágyát. Hajnalban kifizette és elküldte.

Csalódottan forgolódott az ágyban, és arra gondolt, soha többé nem megy el a Patpongra.

Ám véget ért a megbeszélése, és újra arra eszmélt, hogy nincs programja estére. Ismét ott találta magát a bárok utcájában. Ahogy fel-alá sétált, az előző napi hely madámja megszólította. Ötvenes nő lehetett, amerikai angolt beszélt, eléggé törve, de végre volt valaki, akivel lehetett kommunikálni.

– Hallottam., nem, jött össze tegnap – mondta neki szokatlan őszinteséggel. – Mi volt a baj?

– Semmi baj nem volt. Még sosem voltam ilyen… lányokkal.

– Az a bajod, hogy mások is voltak előtted?

Ő bólintott. A nő hosszan nézett a szemébe, majd megkérdezte: – Van pénzed?

Ráncolta a homlokát, hallgatott egy ideig, de végül igent mondott. A nő megfogta a kezét, bevitte a bárba, és egészen hátrament vele, egy ajtóig. Beléptek rajta. Még egy ajtó következett, aztán egy szűk, sötét helyiség. A nő villanyt gyújtott, és ő meglátta a lányt. Ott ült egy hokedlin, riadtan, nagy, barna szemét tágra nyitotta. Nagyon vékony volt, testét egy laza, a saját méreténél több mérettel nagyobb, fehér kardigán fedte. Fázósan összehúzta magán, pedig nem volt hideg. Fekete, hosszú haja az arcába lógott, de így is látni lehetett finom vonásait, pici, formás orrát, kicsi, telt, szép rajzolatú száját. Papucsot viselt, ami legalább két számmal nagyobb volt a kelleténél. Ahogyan beléptek, félve nézett rájuk, de a tekintetében dac villant. Félig még gyereklány volt, a férfi szerint nem lehetett idősebb tizenhat évesnél.

– Ő Sala – mutatott rá a madám. – Most került ide. Még csak… figyel. Érintetlen – tette hozzá lassan. – Kiváltságos lesz, aki elviszi… aki megtanítja őt szeretni.

A férfi megborzongott. A lány valóban gyerek volt még, gyönyörű, dacos pillantású gyereklány, akit normális felnőtt férfi nem kívánhat meg, egyszerűen nem érezhet vágyat iránta. Ő mégis érezte, hogy átjárja a testét valami, ami több, mint borzongás – vágy volt, erős testi vágy. Tudta, hogy kerül, amibe kerül, haza fogja vinni éjszakára.

Jólesett emlékeznie. Milyen régen volt, hogy megismerte Salát… Sosem gondolt arra, hogy valaha is megbántotta volna. David most, ebéd közben – görögdinnyét és papaját ebédelt a szállodában, a medence mellett, a napernyő árnyékában – ezen tűnődött. Vajon megbántott-e valakit abban az időben? Talán a feleségét, amiért eljárt nélküle Bangkokba?

Az első alkalom üzleti út volt, akkor ismerte meg Salát. Akkoriban még lehetett beszélgetni a bárokban, csak nyelvi akadályok voltak, de nem volt ekkora zaj, mint most, amikor az ember a saját hangját sem hallja a dübörgő zenétől, gondolta.

Azt az arcot soha nem fogja elfelejteni, hiába telt el sok-sok esztendő a találkozásuk óta. Legelevenebben most is az első találkozás képe élt benne, az a pillanat, amikor meglátta Salát a kupleráj hátsó szobájában, amikor meglátta a lány szemében a félelemmel vegyes dacot, amikor beléhasított a felismerés, hogy nincs az az ár, amit meg ne adna azért, hogy hazavihesse és átölelhesse ezt a hihetetlenül gyönyörű lányt, aki félig-meddig még gyerek volt, ezt a riadt kis vadócot. Haza is vitte, bár a lány arcán látszott, hogy nem szívesen megy vele. Davidét ez eléggé zavarta, de arra gondolt, mindent megtesz majd azért, hogy a lánynak a körülményekhez képest jó legyen vele, hogy akár kellemes emlékként őrizze majd a szüzessége elvesztésének pillanatait. Nagyvonalú és jó akart lenni vele.

– Mindjárt ott vagyunk – mondta az öregedő thai fickó, akinek furcsa hegek éktelenkedtek a karján, és az Orientál Hotel parkolójába igyekezett. Paul és Helen követte.

A lány ránevetett Paulra, majd megvonta a vállát, amikor látták, hogy a thai bevezeti őket az „Idegeneknek tilos a bemenet” táblával ellátott zónába. Helen szerint sokkal izgalmasabb volt maszek csónakot bérelni, mint turistairodán keresztül olyan hajót, ami tele lesz turistákkal. A heges thai azt ígérte nekik, csak ketten ülnek majd a csónakban. A hotel kiszolgálóhelyiségei mellett vágtak át az udvaron, gépek zümmögtek, konyha-és vegyszerszag terjengett. Helen befogta az orrát, de a mosoly nem tűnt el az arcáról. Végül kiértek a Chao Praya folyó partjára, a thai intett a folyó felé, és mutatta nekik, hogy várjanak. Ők megálltak a két kőből és néhány deszkából eszkábált „stégnél”. A zölden burjánzó vízi futónövények között valami megmozdult.

– Nézze! – mutatott Helen a növényekre. Paul azt hitte, rosszul lát, de nem: egy fél méter körüli aligátor bukkant fel a levelek között.

– Ó – nyögte. – Akkor tehát nem viccelt, amikor a krokodilokról beszélt…

Az állat fürgén becsusszant a vízbe, rövid ideig még látták a fejét, aztán eltűnt a zavaros, kávészínű folyóban. Paul döbbenten nézte a helyet, ahol utoljára látta a hüllőt.

Kisvártatva a parthoz pöfögött egy régi, motoros bárka, szélesen mosolygó thai férfi kormányozta. Valahogy rögzítette, és besegítette Helenéket a csónakba, aztán vad dübörgéssel elindultak. Helen kuncogott, amint Paul lezökkent mellé a csónak fenekén lévő padra. A thai nagy sebességre váltott, a vízcseppek befröccsentek a csónakba. Paul eleinte óvni akarta az arcát a víztől, gondolván, ki tudja, miféle baktériumoktól hemzseghet, de amikor látta, hogy Helen mosolyog rajta, és egyáltalán nem tart a bespriccelő cseppektől, megpróbált ellazulni. Pár percnyi eszement száguldás után a kormányos lassított, és besorolt két hasonló, turistákat szállító csónak mellé. Lassan bevettek egy jobb kanyart, és máris megváltozott a táj. A folyó kis csatornává szűkült, és feltűntek mindkét partján a cölöpházak. Immár halkra váltott a motor, bár elég büdös füstcsíkot húztak maguk után. Paul korábban el sem tudta volna képzelni, hogy ilyen körülmények között is lehet lakni: a szürke vízben, cölöpökön álló házak fa-vagy betonteraszán száradó ruhák lengedeztek, kutyák nézelődtek, asszonyok végezték a házimunkát. Volt, aki a vízben mosott, mások kint ültek a ház előtt és beszélgettek, miközben nézték a vízi forgalmat. Néhány ház egészen takarosan festett, látszott, hogy a tulajdonosa a tehetősebbek közé tartozik. Egyik-másikat magas palánk védte, sok bejárat elé csónak volt kikötve. Elhaladtak néhány „társasház” előtt, mert többlakásos, emeletes, erkélyes házak is álltak a csatorna partján. A házak közt, a vízben terméstől roskadozó kókuszpálmák áztak. Hamarosan szembejött velük egy ladik. Egy középkorú nő evezett benne, aki üdítőt és kókuszt árult, majd feltűntek a többiek is. Ételt, italt, csecsebecséket kínáltak Pauláknak. Saját csónakosuk lassított, mert nem tudta, akarnak-e venni valamit, de amikor látta, hogy nem, akkor megint gyorsított. Mint egy kis utca, úgy kanyargott a csatorna a házak között. Néhány thai integetett egy kertből Pauléknak, Helen egy könnyű

kis géppel fotózta őket.

– Így nem nehéz – mondta Paul. – Egy profi fotós biztosan jó képeket csinál egy picurka géppel is.

Helen mintha elpirult volna, de nem szólt semmit, egészen addig, amíg ki nem kötöttek egy betonstégnél. Kígyófarm – hirdette a megfakult felirat. A csónakosuk intett nekik, szálljanak ki, ő majd megvárja őket. A kígyófarm valójában kis állatkert volt, ahová belépőt kellett venniük. Alighogy beléptek, szóltak nekik az állatkert alkalmazottai, hogy siessenek, mert kezdődik a „kígyóshow”. Kis betonarénában találták magukat, egy ócska magnóból felhangzott valami cirkuszi szignál, és megjelent néhány kígyószelídítő a kör közepén. Pault és Helent az első sorban ültették le, Helen szerint ugyan őrültség volt elfogadni ezt a helyet, de Paul örült, hogy legalább jól fognak látni. Sosem járt még kígyó-

show-n, most sem tudta, mi vár rá, de remélte, hogy jól fognak szórakozni. Furcsállta, hogy Helen az árnyékos arénában sem vette le a baseballsapkát és a sötét napszemüvegét, de mivel nagyon jól állt neki, kislányosan nézett ki, ahogy a copfja a vállát verdeste, nem érdeklődött, hogy miért álcázza magát. Csak annyit jegyzett meg: – Úgy néz ki, mint egy hollywoodi sztár, inkognitóban.

Helen nevetett, de közben el is pirult. Elkezdődött a műsor, egy zsákból kibújt egy kobra, és a porond közepén két férfi bűvölni kezdte a hüllőt, nem is bűvölni, hanem ingerelni. Botokkal verték előtte a földet, és a kobra is le-lecsapott. A közönségből néhányan ijedten felsikítottak, de a többség higgadtan, vagy éppen mosolyogva nézte a műsort. A fickók végül felkapták a kígyót, kipeckelték a száját, és végighordozták a közönség előtt. Az első sorban ülőkkel incselkedtek is egy kicsit, Helen például nagyon tetszhetett nekik, mert majdnem a nyakába rakták a kobrát. A lány ijedten, de nevetve ugrott fel a helyéről, és csak akkor ült vissza, amikor a kígyóbűvölők már néhány sorral arrébb jártak.

A show után végigjárták az állatkertet, Helen dühöngött, és fogadkozott, hogy kihívja az állatvédőket, mert szörnyű körülmények között tartották az állatokat: a szűknél is szűkebb ketrecekben sínylődtek. Paul látta, hogy Helen teljesen kiborult a látottaktól.

Szótlanul mentek vissza a csónakhoz, Paul, hogy kicsit jobb kedvre derítse a lányt, bohóckodni kezdett, utánozta az egyik majmot, Helen szerint nem sok sikerrel. De azért megeresztett egy halvány mosolyt.

– Hová megyünk most? – kérdezte Paul már a csónakban.

– Megnézünk egy templomegyüttest, a Hajnal templomát a parton, aztán vissza a szállodához. Ha van kedve, utána elmehetünk vásárolni… ámbár a férfiak azt utálják.

– O, én már egészen belejöttem! – mosolygott Paul, és nagyjából el is hitte, amit mondott. Kikeveredtek a csatornából; a távolban már látszottak Bangkok felhőkarcolói. A csónakos nagyobb sebességre kapcsolt, újra az arcukba csapódtak a Chao Praya piszkos cseppjei, de Paul már szinte észre sem vette.

Anne egyedül volt a városban, egyedül a világban, mégsem érezte magát magányosnak.

Éhes sem volt, pedig már jócskán elmúlt az ebédidő. A magasvasúton ült, látta az utasok arcát, mégis inkább befelé figyelt, felidézte aznapi élményeit, és annak a kislánynak, a majdnem hároméves kislánynak az arcát, aki rögtön odarohant hozzá, amint belépett a játszószobába, arcocskáját Anne térdéhez nyomta, és amikor ő lehajolt hozzá, szinte belefúrta kicsiny, törékeny testét a karjába. Anne átölelte, és régen nem érzett melegség öntötte el. Fogta a pici lányt, és most először – legalábbis bangkoki tartózkodása óta először – könnyek gyűltek a szemébe. Érezte, hogy mindjárt kiszakad belőle a zokogás, de azt is érzékelte, hogy Szung ott áll a közelében és figyeli őket, ezért megpróbálta visszanyelni a könnyeit. Arcát a kislány arcához szorította, és úgy érezte, soha többé nem akarja elengedni. Emlékek elevenedtek fel benne, tudatosan eltemetett érzések, irányíthatatlan érzelmek, ösztön, amit nem volt képes – és talán nem is akart – szabályozni. Ismét elveszítette az időérzékét, fogalma sem volt, percek vagy órák teltek-e el, míg karjában tartotta a pici lányt. Lassan vette a levegőt, mélyen beszívta a kislány babaillatát, és csak nagyon nehezen engedte el.

– Gyere velem! – mondta neki Szung, amikor Anne felemelkedett a földről. Anne követte, bár nehezen hagyta ott a gyerekeket, főleg a kislányt, akit aznap látott először, de aki annyi emléket felszakított benne. Egy irodába mentek. Szung egy székre mutatott, Anne leült. A thai nő elővett egy nagy csomag papír zsebkendőt, Anne elé tette, és ennyit mondott:

– Sírj. Sírj ki magadból mindent, hogy felszabadulj.

Anne döbbenten nézett rá, aztán érezte, ahogy legördül egy könnycsepp az arcán.

Szung gyengéden a kezébe adott egy zsebkendőt, és csak állt ott, bátorítón, biztatón. Anne pedig beszélni kezdett.

– Volt egy kislányom – mondta. – Most lenne kétéves… a kislányom. Cecília – szinte suttogott. – Aztán… elvesztettem őt… elvesztettük. És vele együtt minden elveszett.

– Hol történt, Anne? – kérdezte hirtelen Szung. Anne elkínzottan nézett rá. – Mondd, hol történt? Hogyan veszítetted el?

– Nem akarom elmondani – szinte csak levegő jött a szájából, hang alig. Aztán még hozzátette: – Itt történt. Ebben az országban.

Szinte bocsánatkérő volt a hangja. Szung megérintette a karját.

– Sírd ki magad – mondta, és magára hagyta őt. Anne később visszament a kicsikhez, és a kislány újra odaszaladt hozzá. Kifestő volt a kezében és néhány színes ceruza.

Elkezdtek együtt kiszínezni egy rajzot, és Anne nem tudott betelni a lányka látványával: a kifestés „munkájától” aggodalmas kis arcával, rózsaszínű szájával, nagy, sötétbarna szemével, hibátlan, világos arcbőrével, fekete, vékony szálú tincseivel.

– Anne – tért vissza a valóságba, amikor Szung megállt mellette, majd lehajolt mellé. – Anne, őt Tesuminak hívják – mutatott a kislányra.

– Miért… miért nem fogadta senki örökbe? –kérdezte Anne, miközben a kislány kezébe adta a zöld ceruzát.

– Tesumi nem egészséges… – mondta Szung. Kicsit habozott, aztán folytatta: – Szívfejlődési rendellenességgel született.

– Ez mit jelent?

– Pitvari sövényhiánynak nevezik, időnként nehézlégzéshez vezet, nagyon oda kell figyelni Tesumira, hogy ne erőltesse meg magát, és ne alakuljon ki nála roham.

– Gyógyszert kell szednie?

Szung a fejét csóválta, majd annyit mondott:

– Talán műtéttel lehetne segíteni rajta.

Anne uzsonna után jött el az árvaházból, ült a magasvasúton és azon tűnődött, amit később Szung mesélt neki. Külföldi ügynökségeken keresztül adják örökbe a gyerekeket, az ügynökségeknek nem kis pénzt fizetnek a szülők, ám az árvaházak ebből alig kapnak valamit. Szungék legfőbb célja mégis az, hogy a kicsiknek normális családot találjanak, olyan családokat, ahol a gyerekeknek nem kell nélkülözniük, és ahol szeretik őket.

– Úgy láttam, a thai emberek nagyon szeretik a gyerekeiket. Hogyan kerülnek mégis ennyien árvaházba?

– Legtöbbjüket prostituáltak adják be, meg olyan, északon élő szegény családok, akik nem tudnak gondoskodni a már meglévő gyerekeikről sem, vagy csak nehezen. Meg illegálisan itt tartózkodó burmaiak. A cunami áldozatainak gyerekei közül is sokan kerültek hozzánk, vagy más otthonokba…

Anne mélyen beszívta a levegőt, és nem válaszolt. Erezte, hogy rátört a szédülés, és arra gondolt, lassan ennie kellene valamit. Nem akarta befogadni a tudatába, amit Szung mondott neki. Még most, a magasvasúton ülve is beleborzongott, amikor visszagondolt Szung szavaira. Tesumi arca jelent meg előtte, és elmosolyodott. Felnézett az utasokra, és ráeszmélt, hogy a következő megállónál le kell szállnia. Felállt, amikor a Nanához értek.

Az állomáson rengetegen várakoztak, tudták a felfestett jelekből, hogy hol nyílnak majd a szerelvény ajtajai, és fegyelmezetten sorakoztak egymás mögött. Anne kilépett a szerelvényből, magával sodorta a kiszálló utasok tömege, és elindult a lépcső felé. A szeme sarkából mintha ismerős alakot vett volna észre, egy magas, kisportolt férfi alakját, ezer másik között is felismerte volna, a férfit, aki egy nőt ölelt, de aztán, mire odakapta a tekintetét, már nem látta. Nem tudta, vajon az éhség-e az oka, hogy képzelődik, vagy kezd megbolondulni. Mégis, valahogy a zsigereiben érezte, hogy nem képzelődött, az a férfi ott volt, legfeljebb nem az ő ismerőse volt, csak hasonlított rá, arra a férfira, akit egykor annyira szeretett. Amint ezt végiggondolta magában, érezte, hogy fájdalom hasít belé, amiért – még ha gondolatban is – múlt időt használt.

– Egy picike nyomot találtam. Ekkorkát – hüvelykés mutatóujját öt centire eltávolította egymástól, és rezzenéstelenül nézett Davidre. Ugyanazt a csíkos öltönyt viselte, mint a múltkor, és jóval elégedettebb kifejezés ült az arcán, mint a legutolsó találkozásukkor.

David szíve hevesen vert.

– Mondja már! – sürgette.

– A nő… akit említett. Tudja…

– Jézusom, mit gondolt, elfelejtettem, ki után nyomoztatok? – fakadt ki. – Mondja, maga hülyének néz? Már hogy a fenébe ne tudnám, milyen nőt említettem!

– Nem, nem az az egykori… kislány – mondta a magánnyomozó. – A madám. Az, aki a kislányt ajánlotta magának. A nyomára bukkantam. Talán.

– Mi az, hogy talán? – David úgy érezte, rögvest megüti őt a guta. – Most megtalálta, vagy sem?

– Nyomára bukkantam, de még nem jutottam el hozzá. De már tudom, hogy – esetleg – hol kereshetem. Már nem itt van. Lent van Pattayán, vagy a környékén, ha minden igaz.

– Miről beszél? Esetleg? Talán? Ha minden igaz? – őrjöngött David. – Biztosat akarok, tényeket, nem talányokat. Hadd emlékeztessem: ezért fizetem! Mégis, mikor akarja ellenőrizni ezeket az állítólagos nyomokat?

– Hamarosan meglátogatom – felelte a nyomozó csendesen.

– Nem hamarosan, hanem ma! Még ma! – David kezdte elveszíteni a fejét.

– Nem ma – csóválta a fejét továbbra is nyugodtan a thai. – Akkor megyek, ha megfelelő lesz az időpont. Pár napon nem múlik, higgye el.

– Ott akarok lenni én is – mondta gyorsan David. Észrevette, hogy a thai férfival tárgyalva mindvégig thaiul gondolkodik, és ezen kicsit maga is meglepődött.

– Nem biztos, hogy ott kell lennie. Még átgondolom, mi a jó. Lehet, hogy ha maga odajön, akkor bezárul, és azt sem mondja el, amit esetleg tud.

– Nem érti? Erre a pillanatra várok évek óta. Hogy végre valami vagy valaki elvezessen hozzá… Salához.

– Ha még él – mondta tárgyilagosan a thai, és közben állta David tekintetét. – Lehet, hogy elszúrjuk a dolgot, ha eljön velem. Nem tudom. Adjon egy kis időt, hogy átgondoljam. Tudja, az én megbízásom arra szól, hogy megtaláljak magának valakit, és ez a nő, a madám, csak egy tégla a maga szerelméhez vezető úton. Miért nem engedi, hogy tegyem a dolgomat?

– Értesítsen, mikor megy el hozzá – mondta David, miközben nagy levegőt vett, hátha lecsillapodik egy kicsit. Voltaképpen nem kellett volna haragudnia a nyomozóra, pont most, amikor végre talált valami nyomot – amit ő már, úgy tetszett, időtlen idők óta keresett.

Elhagyta az irodát, tele volt reménnyel, mégis, mintha kicsit remegett volna a lába. Az irodaház előcsarnokába érve tétovázott egy kicsit, majd leült az egyik fotelba.

Szusszanásnyi időre volt szüksége, hogy feldolgozza magában a hírt: nyomot talált, talán nyomot talált Salához. Pont most, amikor kezdett egy kicsit más vágányon haladni az élete, amikor arra gondolt, talán felhagyhatna ezzel a megszállott kereséssel. Pont most, amikor találkozott valakivel, aki, bár az unokája lehetett volna, felkavarta őt, és kicsit elterelte a gondolatait Saláról. Most mégis visszazökkent a múltba.

– Ne! – a lány először dühösen kapálózott, amikor hozzáért, utána csontos öklével ütni kezdte őt. Düh villant a szemében. Ő nem mozdult, a kezét továbbra is a lány térdén tartotta. Hagyta, hadd tomboljon. Sala dühödt, vad kiscsaj volt, dacos ellenállásával csak még inkább felkorbácsolta a férfi vágyát. Nyoma sem volt benne az előző este megismert prostituált alázatosságának; fiatal volt, veszettül dühös és kitartóan ellenálló. David mosolygott, mert nem ilyennek képzelt el egy ártatlan szűz lányt. Kedves, alázatos virágszál helyett egy felbőszült, zabolátlan kistigrist vitt magával a szállodai szobába.

Egy kistigrist, aki az ellenkezésen kívül egész éjjel egyetlen szót sem szólt, és aki másnap reggel csendesen ült a reggelizőasztalnál, és mohón megivott egy liter narancslét.

David csak nézte, és egy kislányt látott maga előtt, és egymással merőben ellentétes érzések viaskodtak benne.

Helen nevetett, amikor Paul azt kérte tőle, próbáljon fel egy ruhát. Ha tudná, mennyi ruhapróbán vettem részt életemben, gondolta, de azért elvonult az egyik próbafülkébe a thai selyemből varrt nyári ruhával. Kibújt a nadrágjából, gyorsan levette a topját, aztán áthúzta a fején a ruhát. A bőrén érezte a selyem hűs érintését. Egészen ki kellett csavarnia a karját, hogy fel tudja húzni a hátán a cipzárt, még egy pillantást vetett a tükörbe, aztán hirtelen kivette a hajából a gumit. A copf eltűnt, és a szőke hajtömeg a vállára hullott.

Helen benyúlt a táskájába, egy kis szájfényt kent a szájára, és újra a tükörbe nézett.

Elégedetten bólintott. Akár egy fotózáshoz is készen állt volna. Mezítláb volt, nyurga, hosszú, izmos lába kivillant a combközépig érő, krémszínű anyag alól. A selyem körülölelte a testét, és látni engedte alakja körvonalait. Sejtelmes volt, visszafogott, és egyben kihívó. Elrejtette őt, de – éppen ezért – meg is mutatta.

Mezítláb lépett ki a próbafülkéből, elegánsan, légiesen. Nyoma sem volt az addigi Helennek – egy szupermodell húzta félre a függönyt, és állt mosolyogva Paul elé.

Észrevette, ahogy megváltozik a férfi arckifejezése. Hitetlenség, büszkeség és talán némi riadalom látszott rajta. Paul meg sem tudott szólalni, néhány vásárló pedig lemerevedve nézte Helent. Ő picit megvonta a vállát. Megtanulta, hogyan kell viselni egy ruhát. Csak éppen Paul ezt eddig nem látta. Ő eddig csak a rejtőzködő Helen Schmidtet láthatta. Aki rejtőzködött egész életében, csak a kifutón és a fényképezőgépek előtt öltötte fel ezt a „csillogó” arcát. Most, hogy leszámolt a karrierjével, életében először saját örömére bújt bele egy feltűnő ruhába, és saját maga miatt akarta benne jól érezni magát. És persze egy kicsit azért is, hogy elbűvölje a férfit.

– Mit gondolsz? – nevetett rá.

– Lenyűgöző – nyögte ki Paul, még mindig döbbenten. – Szeretném megvenni neked.

Helen még szélesebben mosolygott, de nem szólt semmit, hanem megrázta a haját, várt, hogy a tincsek újra elrendeződjenek a vállán, és egy pillanatra megállt az üzletben lévő

nagy tükör előtt. Kedve lett volna egy laza félfordulatot tenni, de visszafogta magát, csak állt, ártatlan, kislányos, mégis nőies pózban, amilyenben örömmel fotózták volna le a világ bármely divatlapjába, cinkos pillantást vetett a sóbálvánnyá dermedt Paulra, majd bement a próbafülkébe, hogy visszaváltozzon copfos, baseballsapkás, farmeres „átlaglánnyá”.

Nem akarta, hogy a férfi fizessen a ruhájáért, még sosem vett neki egyetlen férfi sem ruhát, már elő is húzta a pénztárnál a táskájából a kártyáját, de látta, hogy Paul elszontyolodik. Végül hagyta, hogy Paul fizessen, és felfedezte, hogy öröm fut át a férfi arcán.

– Viszlát, Miss Schmidt – köszönt el tőle az eladó. Paul csodálkozva felhúzta a szemöldökét, Helen viszonozta a csodálkozó pillantást, de azért örült, hogy felismerték.

Kezdte egészen jól érezni magát a bőrében, nem tudta pontosan, hogy Paul társasága miatt-e, vagy azért, mert elkezdődött számára a nagy szabadság.

Nagy szemű, fehér, pergő rizst ettek valamilyen hússal. Simon ügyetlenül használta a pálcikát, vissza-visszaejtett a tányérjába egy-egy húsdarabot. Jenny nevetett, amikor látta, hogy a férfi mennyit küzd a vacsorával. Az előző este, a piacon megismert nő mondott valamit Jennynek, aki még jobban nevetett.

– Jókedvűek – szólalt meg angolul thai vendéglátójuk, Teerasut, a piacos nő bátyja.

Negyvenöt év körüli, jó kedélyű férfi volt, és Simon valahogyan első látásra megkedvelte.

Megértő mosoly bujkált a férfi arcán.

– A ti országotokban mindenkinek jut egy mosoly – mondta Simon. – Talán nem véletlen, hogy ezzel hirdetik Thaiföldet a külföldieknek: a mosoly országa.

– Ti viszont, farangok, feszültek vagytok, nem adtok magatokból, pedig csak akkor kaphattok, ha adtok is – mondta a férfi, majd hozzátette: – Persze nem rólad beszéltem.

– A bátyám buddhista. Hisz benne… mi is, de ő jobban – szólt közbe Teerasut húga.

– Talán ezért jövünk ide, hozzátok. Mert a mosolyt keressük – mondta zavartan Simon.

– Ugyan! – mérte végig Teerasut. – Amit keresel, azt először önmagádban kell megtalálnod.

Simonnak olyan érzése támadt, mint amikor először találkozott a Cowboy utcában a madámmal, Saollával. Ő szinte szóról szóra ugyanezt mondta neki, anélkül, hogy ismerte volna őt, hogy ismerte volna a múltját. Teerasut folytatta.

– A lemondás és a mértékletesség tesz szabaddá. Annak megértése, hogy a fájdalom nem véletlen. Magadban kell olyan harmóniát teremtened, amely által szabaddá válsz – mondta, és Simon nemigen tudott ehhez mit hozzátenni. Már megint egy ember, aki mintha a veséjébe látott volna. Kezdte azt hinni, hogy a thaiok hihetetlen beleérző

képességek birtokában vannak, de ezt nehéz volt elfogadnia. Ő a racionalitásban hitt, a tényeken alapuló orvoslásban, a dolgok logikus összefüggéseiben, s abban, hogy nincs karma, de van véletlen, van szerencsétlen véletlen, és van persze szerencsés is. Utóbbiból neki az elmúlt jó egy évben nemigen jutott ki. Ennek ellenére sem hitte azt, hogy a fájdalom nem véletlenül köszöntött az életébe. Igen, biztosan véletlen volt, és nem sorsszerűség, és igen, talán ő is hibás volt, de erre mondják, hogy az ember rossz időben van rossz helyen. Az ő felfogásában ez ennyire egyszerű – és ennyire kegyetlen. Nem hitt a földöntúli dolgokban, nem hitt egy másik világ létezésében, nem hitt az élet utáni életben, az újjászületésben – pedig egy ideje nagyon-nagyon szeretett volna hinni ebben –, csak a tényekben hitt és a logikus összefüggésekben.

De itt egy olyan világba került, egy olyan országba, ahol az élete legnagyobb tragédiája érte, és ahová mégis visszajött. Nem véletlenül, persze hogy nem. Vissza akart jönni, az okokat kereste talán, talán meg akarta érteni, hogy miért történt az, ami történt… de erre nem volt logikus magyarázat. Volt viszont valami más a levegőben… megérzések, igazságok, amelyek számára vadidegen thaiok szájából hangzottak el, és valami más is, ami mintha egy másik világgal való összeköttetést sejtetett volna.

Ő is, Teerasut. Ha Simon nem ment volna keresztül egy pokoli éven, talán azt gondolta volna, a thai férfi egy kicsit lökött. De így… a szavai, bár nem értett velük egyet, mélyen megérintették.

Letette az evőpálcikát, mert valami furcsát érzett. Émelygett, és halántékában lüktetett a vér. Hirtelen elöntötte a veríték. Jenny aggódva nézett rá, aztán a barátnője Simonhoz lépett, és a homlokára tette apró kezét.

– Lázas vagy – ennyit mondott. Simon maga is érezte, hogy szinte pillanatok alatt szökött fel a láza. Nem tudta, mitévő legyen, mert ilyet még sosem érzett. Utoljára gyerekkorában volt lázas, akkor is valami influenzát szedhetett össze, de – emlékei szerint – jól viselte a betegséget. Most egyre elesettebbnek érezte magát. Jenny és a másik nő

kimentek a konyhába, és hoztak neki egy csésze teát. Jenny aggodalmasan tette újra a homlokára a kezét, amíg ő a teát kortyolgatta. Bár a lakásban fülledt meleg volt, hiszen a kinti hőséget nem enyhítette a szobában hangosan surrogó, ősrégi ventilátor, Simon fázott, és a feje is lüktetett a fájdalomtól. Itta a teát, tudta, hogy nem segít, de jólesett neki, és közben azon gondolkodott, hogy a szállodába menet muszáj lesz megállniuk egy este és éjjel is nyitva tartó patikánál – minden sarkon volt ilyen –, ahol vehet valami lázcsillapítót.

Reménykedett benne, hogy csak közönséges influenzáról van szó, amit esetleg a Kwai folyóhoz tett útjukon szedett össze európai turistatársaitól, és nem valami komplikált, távol-keleti nyavalya bujkál benne.

Nem volt teljesen magánál, amikor elbúcsúzott a vendéglátóktól. Jennyvel bementek egy közeli gyógyszertárba. Vett egy nagy levél általa is ismert lázcsillapítót – megállapította, hogy szinte minden olyan gyógyszer kapható a patikában, ráadásul recept nélkül, amilyet ő is szokott adni a betegeinek –, aztán beültek egy taxiba, és elindultak a szálloda felé. A kocsiban hideg volt, Simon szinte reszketett, ahogy a légkondicionáló fújta rájuk a kintinél legalább tíz fokkal hűvösebb levegőt. Végül Jenny valamit mondott a taxisnak, aki sóhajtott, majd kikapcsolta a klímát. Simon behunyta a szemét és reménykedett, hogy másnapra a szervezete legyőzi a benne bujkáló kórt. Talán csak egyszerű gyomorrontás, gondolta, hiszen az elmúlt napokban annyi, a gyomrának ismeretlen ételfélét fogyasztott, hogy bármelyik kiüthette. Kicsit émelygett is, és ez alátámasztotta a gyanúját, bár az erős fejfájás szokatlan tünet volt.

– Na jó, nézzük meg azt a bárt! – szállt ki Helen a tuk-tukból, és a hotel előtt várta, hogy Paul kifizesse a sofőrt. Felsétáltak az Indra Regent bejáratához, és már az előcsarnokban hallották, ahogy a mezzaninról lehallatszik az élő zene. Nem szálltak be a liftbe, hanem a lépcsőn mentek fel a mezzaninra. A Chandelier bár ajtaja előtt bájos thai lány köszöntötte őket összetett kézzel, majd egy alacsony asztalhoz irányította a párt. A színpadon zenekar játszott, és maga Elvis énekelt. Vagyis egy thai férfi, aki távolról Presley tökéletes hasonmásának látszott – legalábbis a kései, elhízott Elvis hasonmásának –, de a hangja hagyott kívánnivalót maga után. Ettől függetlenül, úgy látszott, jó hangulatot csinál, mert a bár tele volt külföldiekkel, akik hangosan bravóztak, amikor Elvis befejezte a számot. Helen Irish cafét rendelt, Paul egy whiskyt. Paul nézte a lányt, és arra gondolt, talán jó lenne, ha látnák őket együtt az ismerősei, a szülei. Helen nagyon helyes lány volt, laza, egyszerű – és kétarcú, mert amikor felpróbálta azt a ruhát a bevásárlóközpontban, mintegy varázsütésre címlaplánnyá változott. Paul Helenhez hasonlóan gyönyörű – vagy talán kevésbé szép – nőket látott a brit magazinok címlapjain, amikor az újságosbódé előtt megállt, hogy megvegye a napilapokat. Az a nő, akit a próbafülke előtt látott, ijesztően szép volt, Paul egyrészt nem tudott betelni a látvánnyal, másrészt újra eszébe jutott az apja intelme. Ne kezdjen ilyen nővel, mert annak csalódás lesz a vége.

Kihozták a whiskyjét, Elvis új számba kezdett, és ő elhessegette negatív gondolatait.

Aztán egy gömbölyded thai lány lépett az asztalukhoz, kis zsúrkocsit tolva maga előtt.

Bunsen-égőt gyújtott, és hozzálátott az Irish café elkészítéséhez. Lenyűgöző szertartás vette kezdetét: felforrósította a whiskyt egy merőkanálban, az égő felett, majd lángra lobbantotta az alkoholt, és magasról csorgatta a zsúrkocsin lévő pohárba, a kávéba. A lobogó whisky fénycsóvát húzott maga után, ahogyan a lány a pohárba csurgatta. A cukrot először karamellizálta, majd azt is feloldotta alkoholban. A legvégén kiskanállal gombócokat formált a tejszínhabból, ezeket a kávé tetejére halmozta, majd fehér damasztszalvétát kötött a pohárra, úgy tette le az asztalra Helen elé. Helen mosolygott, és belekortyolt az italba.

– Nagyon finom! – mondta elismerően. A zenekar a Jailhouse Rockot játszotta, s többen a bár közepére perdültek, és Helen incselkedve nézett Paulra. –Táncolunk?

– Ezt komolyan gondolod? – dermedt meg Paul, de Helen már húzta is magával. A lány a papucsát a fotelnál hagyta, mezítláb táncolt, és elég jól mozgott. Paul kínban volt, de azért megpróbálta felvenni vele a ritmust. Mire ez sikerült, a zenekar már egy lassú számot játszott, és egy molett, középkorú, thai nő állt a színpadon. Hogyan élek nélküled? – énekelte a nő érzéki hangon, és Paul átölelte Helent. Érezte, ahogy a bőre belebizsereg az érintésbe. Lassan, egymást átölelve táncoltak, először átfutott Paul agyán, hogy talán nem kellene ennyire magához szorítania a lányt, nehogy elriassza, de aztán arra gondolt, hogy egész életében szorongott valamitől, hát legalább most, amikor már nincs vesztenivalója, nem akar szorongani, nem akar félni, hanem végre önmaga akar lenni – az a bevállalós, belevaló Paul, aki korábban legfeljebb csak az ábrándjaiban létezett. Tánc közben érezte, hogy legszívesebben soha többé nem eresztené el Helent, ölelné egész hátralévő életében, vinné mindenhová magával, szórakoztatná, mint ahogyan – meggyőződése szerint – aznap kifejezetten szórakoztató társaság volt, s remélte, hogy Helen is ezen a véleményen van.

Az a keserű gondolat villant át rajta, hogy most, amikor megérintette az elmúlás szele, bezzeg képes elszórakoztatni egy nőt.

10

Már megint egy álom, amelyből hiába ébredt fel, újra és újra visszazuhant bele. Jön a víz, ami mindent elvisz. Kitépi a karjából őt, és elviszi. Még látja, ahogy sodorja, rohanna utána, de őt is ledönti a lábáról, és nem tud mit tenni. Menni akar, utána, de valakik visszahúzzák. Megmentik. Vagy éppen ellenkezőleg.

Rémülten hadonászott, aztán valami hűvöset érzett a homlokán, majd újra elalhatott, mert ismét jöttek a hullámok, sosem látott magasságúak, aztán a hang belevijjogott az éjszakába. És nem maradt abba. Csak sokára eszmélt rá, hogy a telefon csörög. Lassan tért magához, érezte, hogy az egész teste lüktet a láztól, minden csontja, minden ízülete sajog, nem beszélve a hasogató fejfájásról, így nehézkesen fordult a másik oldalára, hogy felvegye a telefont. Közben az éjjeliszekrénybe épített, világító számlapú órára nézett: éjjel egy óra volt. Jenny az ágyon ült, éppen összehajtotta a nedves törülközőt, ami az imént még az ő fején volt. Simon arra gondolt, milyen rendes ez a lány. Ápolja őt, holott nem tartozik neki semmivel.

Felvette a telefont.

– Azt hittem, bulizol valahol, és még nem vagy otthon – hallotta barátja, Ralf hangját.

– Hát… tévedtél.

– Mi történt? Milyen a hangod? Aludtál?

– Aludtam… de nem tudom. Ralf, bekaptam valami nyavalyás vírust, vagy nem is tudom, mi történt velem. Lázas vagyok, bevettem két paracetamolt, de nem használ. Jenny vizes borogatást tesz rám, de lázálmaim vannak…

– Állj! Mennyi a lázad? – bújt elő Raliból az orvos.

– Gondolod, hogy hoztam magammal lázmérőt?

– Gondolod, hogy Bangkokban nem árulnak?

– Eszembe sem jutott…

– Milyen egyéb tüneteid vannak?

– Este émelyegtem, amikor hazafelé jöttünk a vendégségből.

– Más? – Ralf mintha eleresztette volna a füle mellett, hogy barátja vendégségben járt, és hogy többes számot használ. Simon furcsállotta, de nem szólt.

– Hasogat a fejem, és fáj minden ízületem.

– Van biztosításod, éves kártya, a világ minden országában érvényes, a legmagasabb szintű ellátásra jogosít – sorolta Ralf, mintha csak egy betegével beszélt volna. – Bangkokban vannak kiváló kórházak, te is tudod, sőt, ha akarod, kerítek neked olyan orvost is, akihez bátran mehetsz. Egyébként iszol eleget? Tudod, hogy folyadékra van szükséged. Ne vedd félvállról, menj el orvoshoz! Reggel, már amikor ott reggel lesz, felhívlak, és lediktálok neked egy-két címet, ahová nyugodtan mehetsz.

– Rendben – mondta Simon, és úgy érezte, ha ébredéskor is ilyen rosszul fogja érezni magát, akkor megfogadja barátja tanácsát.

– Egyébként ki ez a Jenny?

– Egy thai lány.

– Simon… és komoly?

– Micsoda?

– Ez a kapcsolat.

– Ralf, Jenny… – már majdnem kicsúszott a száján: egy kurva, de aztán úgy érezte, ezt nem mondhatja, még ha igaz is. Jenny többet érdemelt ennél. –…egy helyes lány, akivel nemrég ismerkedtem meg, és aki próbál segíteni, de nem komoly kapcsolat, hogyan jutott ez eszedbe? Jól érzem magam vele, ennyi. Csak thaiul beszél. Kézzellábbal mutogatunk…

Ralf kuncogott a vonal végén, majd megköszörülte a torkát.

– És vele… vele találkoztál már?

– Nem – felelte rekedten, és hozzátette: – Még nem volt… erőm hozzá. Bátorságom.

Talán sosem lesz.

– Talán sosem – visszhangozta Ralf a szavait. Lehet, hogy csak a láz volt az oka, de mintha Simon némi rosszallást hallott volna ki barátja hangjából. Elbúcsúztak, és Simon szinte azonnal belezuhant egy újabb lázálomba.

Lian hunyorgott az álmosságtól, amikor megérkezett érte a busz a szállodához. A nap még csak felkelőben volt, neki reggelizni sem volt ideje, annyira nehezen kelt fel az ébresztőórára. Felszállt a buszra, amelyen már elég sokan ültek, és körülnézett. David ott ült a második ülésen, és széles mosollyal nézett rá. Ezek szerint őt már korábban felvették a szállodánál, ahol lakott. Lian lehuppant David mellé az ablak melletti ülésre, és elfogadta a férfi által felkínált, dobozos jeges kávét. A dobozon gyöngyöző cseppek jelezték, hogy nem sokkal korábban még a hűtőben volt. Lian felpattintotta a dobozt, belecsúsztatta a résbe a zöld szívószálat, amit David nyomott a kezébe, és kortyolni kezdte a hűs, frissítő italt.

– Ayutthaya – fordult David felé. – Járt már ott? –Jártam – bólintott a férfi. – Ez a thai királyság aranykorának legfőbb emléke. Ayutthayában volt a régi főváros.

– Mit fogunk látni? –Jó sok romot.

Lian nevetett, mert a válaszból érződött, hogy David leginkább őmiatta vesz részt ezen a kiránduláson.

– Nem szereti a romokat?

– Nem erről van szó. Kövek… Mint Kambodzsában. Járt már Angkorban?

Lian a fejét csóválta.

– Na jó, persze, itt életre kel a múlt – tette hozzá David. – Legalábbis annak, akinek élénk a fantáziája.

– Pont erre vágyom – nézett ki elgondolkodva az ablakon a lány. – Hogy életre keljen a múlt…

– Thaiföld múltja? – kérdezett vissza a férfi.

A lány nem válaszolt. Csak nézett ki továbbra is az ablakon, figyelte az ébredő várost, a kora hajnali, bangkoki forgalmat, az utcákat lassan benépesítő, húzós kocsival érkező

árusokat, akik nyomban neki is láttak a főzőcskézésnek… a thaiok szívesen ettek meleg ételt reggelire. Később, amikor elhagyták Bangkok felhőkarcolóit, és már az országúton jártak, Lian elaludt. Feje a férfi vállára bukott, Susanról és Róbertről, a szüleiről álmodott.

Álmában a szülei ott voltak Bangkokban, és vele együtt keresték az „eredeti” anyját.

David hamar rájött, hogy Sala még valóban gyerek, szellemileg, érzelmileg, és hogy nagyon ki van éhezve, szó szerint. Sala mindent megevett, amit vett neki, és a csokoládénak úgy örült, mint egy kisgyerek. Első, együtt töltött éjszakájuk után elutasító volt Daviddel, valószínűleg nem is nagyon értette, mi történt vele, de másnap, amikor elsétáltak egy üzlet előtt, Sala meglátott egy plüss-elefántot egy kirakatban, és – akkor először – jókedvűen felnevetett. David megvette neki a játékot, bár kissé furán érezte magát: mintha a gyerekeinek vásárolt volna, holott együtt töltötték az éjszakát – de Sala arcán akkor látott először felszabadult mosolyt. A lány az arcához szorította az elefántot, és azután egész nap magával hurcolta a díszcsomagolásban. Rengeteg narancslét megivott, jóízűen majszolta a Davidtól kapott csokoládét, és a férfiban egyre erősödött a bűntudat.

Sala gyereklány volt még, akivel ő olyasmit tett éjszaka, amit felnőtt nőkkel szokás. Este visszavitte a lányt a bárba, pénzt adott neki, és pénzt adott a madámnak is, hogy ne engedje el mással még öt napig, amíg ő Bangkokban lesz.

– Akkor miért nem viszed magaddal?

– Majd visszajövök – mondta, mert még nem döntötte el, mitévő legyen, még viaskodott benne a vágy és a bűntudat.

Másnap, tárgyalás közben végig azon morfondírozott, ha nem megy vissza a lányén, elviszi majd más. És egyébként is… ha itt elvégzi a munkáját, visszamegy Európába, Salát pedig különféle férfiak veszik birtokba, olyan férfiak, akik talán nem. is veszik észre, hogy a lelke mélyén még kisgyerek. Aznap este visszament Saláért. A lány dacosan összeszorította a száját, de a szeme nem szórt villámokat, mint az első este, amikor elvitte magával.

David mereven ült, moccanni sem mert, nehogy Lian felébredjen. Jó volt érezni, ahogy a lány a vállára borulva aludt. Azon tűnődött, vajon érdemes-e a múltat hajszolnia, Salát keresgélnie, most, hogy egy olyan hús-vér nővel találkozott, aki felébresztette benne a gondoskodó férfit? Persze arra álmában sem mert gondolni, hogy Lian őt választaná partnerének, de talán éppen azért lépett be az életébe ott az Erawan-szentély előtt, hogy végre felhagyjon ezzel a megszállott kutatással, amelynek – néha úgy érezte – jó vége úgysem lehet. Hiszen mi történik ilyen hosszú idő alatt egy prostituálttal? Kiég, szül egy csomó gyereket, vagy éppen valamelyik piacon főzi a tradicionális thai ételeket. És vajon hogy nézhet ki ma?

Megismernék-e egymást? Az egykori, gyönyörű kislány talán már régen megöregedett, elgyötörte az élet, kihullottak a fogai… David néha, amikor Európában élte a mindennapjait, azzal akarta lebeszélni magát a bangkoki visszatérésről és a további kutatásról, hogy maga elé képzelt egy idő előtt megöregedett, fogatlan thai asszonyt, olyat, amilyenek az utcán koldultak. Micsoda csalódás lenne… évekig keresi, és amikor viszontlátja… Mégis újra visszajött, hiszen Sala erős lány volt, erős és gyönyörű, akit nem tehettek tönkre a férfiak.

Most, hogy Lian mellett ült, és Ayutthaya felé tartottak, arra gondolt, megadja magának az utolsó esélyt, azt a picikét, amit a magánnyomozó említett, és ha most sem sikerül megtalálnia Salát, felhagy a kereséssel.

Anne a szállodai telefonra nézett. Tíz óra volt, ez Európában még kora reggelt jelentett, ő mégis telefonálni akart. Újra lepörgette magában az előző napi beszélgetését Szunggal.

– Látta már orvos Tesumit? Kezelik őt?

– Persze, van orvosunk. Lehet, hogy meg kellene katéterezni a szívét, de ez drága lenne. De ettől eltekintve mindent megadunk neki, amit csak tudunk.

– Van lehetőség arra, hogy megoperálják, és teljesen meggyógyuljon? Megoldaná egy életre a problémáját a műtét? – érdeklődött tovább Anne.

– Itt az ellátás nem egészen úgy van, ahogyan elképzeled. Ahhoz nagyon jó anyagi helyzetű családba kellett volna Tesuminak születnie. Nem valószínű hogy meg lehetne operáltatni, de reméljük, nem súlyosbodik az állapota.

Anne végül felemelte a kagylót és tárcsázott. Nem tudta fejből a számot, a volt férje új lakásának a számát, hiszen talán még sohasem hívta őt ott. A telefon kicsöngött, de senki sem vette fel. Ezután a mobilján próbálta hívni, még mindig a szállodai telefonról, de az sem válaszolt. Anne lerakta a kagylót, és arra gondolt, talán nem is baj, hogy így alakult.

Bár még sok ideje volt, nem akart a szállodában ülni, így elindult a Nana megálló felé.

A Sukhumvitre, a főútra érve átfurakodott a ruhaárusok és a nézelődő turisták között.

Elment a földön ülő koldusasszony mellett, akit itt látott már napok óta. Egy alig néhány hetes csecsemő volt vele, aki mindig aludt. Anne időnként azt látta, hogy a nő a mocskos kőre tette a gyereket, és egy műanyag poharat nyújtott az arra járó külföldiek felé, jól megrázogatva, hogy mindenki tudja, mire is szolgál a pohár. Anne-t eleinte a hideg rázta a nő láttán, düh fogta el, amiért a gyereket csak eszközként használta. Ki tudja, milyen nyugtatószereket adhatott a kicsinek, hogy mindig csak aludt. Most nem érzett dühöt, csak nyugtázta a koldusasszony jelenlétét, belecsúsztatott egy húszast a pohárba, aztán befordult az egyik mellékutcába. Kiült a sarkon a Café World teraszára, rendelt egy palacsintát, és nézte a járókelőket. Annak idején, amikor együtt voltak itt, egyszer itt palacsintáztak. A férje áfonyadzsemmel ette. Haragudott rá, csalódott benne, leszámolt ezzel a kapcsolattal – mégis, mióta Bangkokba érkezett, sokszor eszébe jutott a férfi.

Azzal nem akarta kínozni magát, hogy hármójukra gondoljon – ezért a triójuk csak éjszaka, álmában kísértette. Most a férfira gondolt, arra, hogy milyen jól megértették egymást. Régen. Aztán egy emlékkép tolult fel.

– Menjünk el holnap kirándulni! – mondta akkor, még a régi életében, a múlt egyik pillanatában Anne a férfinak. – Megnézhetnénk azt a híres elefánttelepet, itt, Phuketen.

Vagy hajókázhatnánk. Meg akarom ismerni ezt a helyet, ha már Bangkokra csak néhány napunk maradt.

– Anne – simogatta meg fáradtan a nő arcát a férfi.

– Ne most. Még strandoljunk, hogy kicsit… kipihenjem magam. Neki is jobb lesz így, itt a tenger, a homok. Még nem álltam át. Teljesen kimerültem az utóbbi pár hónapban.

– Mert magadra veszed az egész világ baját. Nem látom be, miért kell folyton bejárnod dolgozni, akkor is, ha szabadnapod lenne.

– Tudtad, amikor megismertél, tudtad, hogy… – keresgélte a szavakat a férfi, aztán folytatta. – .. –hogy elkötelezett vagyok. Hogy van bennem tisztesség. Felelősség.

– És a családod iránt? – Anne kezdett kijönni a béketűrésből. Olyan nagyon kevés jutott neki, nekik a férjéből, és ezt a kevés időt szerette volna tartalmasán eltölteni. De a férfi szeme gyakran már vacsora után kezdett leragadni, és – Anne nagy bosszúságára – sokszor már a fürdőkádban elaludt, úgy kellett éjjel kettőkor felébresztenie, hogy végre kikászálódjon a hűlő fürdővízből és betámolyogjon a hálószobába. Ahol Anne-t átölelve aludt tovább, aki úgy gondolta, a férje néha nem is észlelte a helyváltoztatást. –Mondd, irántunk is felelősséget érzel? Mégis, hogyan képzelted a családi életet? Úgy, hogy legfeljebb hétvégén tudunk beszélgetni, akkor jut egymásra némi időnk? Amikor megismerkedtünk, ez másképp volt…

– Azt hittem, tartalmas az életünk – mondta a férfi.

Anne nem fedezett fel érzelmeket a hangjában, ami önmagában is furcsa volt; ennek ellenére érezte, hogy a férje csalódott.

– Igen – felelte békülékenyebben, de maga sem tudta, mire feleli ezt. – Hát jó.

Maradunk, hogy kipihend magad. Holnap strandolunk, nem kirándulunk. Majd holnapután elmegyünk az elefántokhoz.

Érdekes, egészen mostanáig csak a férjét okolta azért, hogy azon a napon ott maradtak.

Most beléhasított a gondolat, hogy talán ő is hibázott, már ha egyáltalán hibázott valaki.

Okolhatná önmagát is, amiért a férjére hagyta a döntést, amiért nem szegült szembe vele, és nem ő alakította a programjukat. Elvégre volt egy megállapodásuk, korábbról: mivel a mindennapokban főleg Anne alkalmazkodik hozzá, a nyaralásokon a férje teszi ugyanezt.

De Anne akkor ráhagyta a döntést. Hiszen ő is kipihentnek akarta látni a férfit.

A Café Worlddel szemközti ház falán egy plakát hirdette az egyik külföldi zenekar bangkoki koncertjét. Nem a legjobb helyre tették, villant át Anne fején. Ő a Sukhumviten ragasztatta volna ki, vagy a gyalogos-felüljáróról lógatta volna a főút fölé. Bangkokot tudta a reklámszakember szemével is nézni. Bár már csepp kedvet sem érzett hozzá, hogy azon törje a fejét, hogy egy nagyvárosban hol érdemes reklámfelületeket vásárolni, ha egy rockbanda fellépését kell hirdetni.

– Vissza kéne menned dolgozni! – mondta az anyja Anne-nek néhány hónappal korábban. Ez neki is megfordult a fejében, de nem érezte úgy, hogy a régi lendülettel tudná belevetni magát a program-és koncertszervezésbe. Húzta-halasztotta a visszatérést, nem érzett kedvet a korábbi munkájához, mint ahogyan semmi máshoz sem.

Újra ránézett a plakátra, ami biztosan nem a célközönségét érte el ott, ahová tették, aztán megvonta a vállát. Belekóstolt a desszertbe. A palacsinta az ő ízléséhez képest nagyon édes volt az émelyítően cukros áfonyával. Evett néhány falatot belőle, majd felállt az asztaltól és elindult a magasvasút felé.

– Már jól vagyok – mormolta Simon a kagylóba, és csodálkozva állapította meg, hogy valóban sokkal jobban van az átkínlódott, lázas éjszaka után. Szomjas volt, talán a nagy folyadékveszteség miatt, de megkönnyebbülve nézett Jennyre, mert végre a hasogató fejfájás is elmúlt.

– Örülök, de azért lediktálnám a kórház címét, ha már felkeltem miattad ilyen korán, és utánanéztem – mondta ellentmondást nem tűrő hangon Ralf a vonal másik végén. – Nem szeretném persze, ha szükséged lenne rá, de jó, ha kéznél van, és nem valami hülye helyre viteted magad, ha esetleg tényleg orvosra szorulsz…

Ő feljegyezte a kórház nevét, címét, majd elbúcsúzott barátjától és visszadőlt az ágyra.

Kimerült volt, de jól érezte magát. Jenny odaült mellé és elmutogatta, hogy jó lenne reggelizniük, de a szállodai reggelit már lekéstek. Simon felkelt, sokáig állt a zuhany alatt, folyatta magára a langyos vizet, élvezte, hogy nem fáj semmije. Az előző napi rosszullét és lázroham nemcsak megijesztette, hanem mintha az utolsó csepp energiáját is kiszívta volna. Most jó volt, hogy újra embernek érezhette magát.

Nemsokára elhagyták a hotelt, és a huszonkettedik keresztutcán haladtak a Sukhumvit felé. Jenny egy kopott kifőzde előtt megállt és befelé mutatott. Simon nem tudta megérteni, hogyan képes Jenny és a thaiok többsége reggelire főtt ételt enni, de leült a lánnyal egy asztalhoz. Ő csak egy ásványvizet rendelt, gondolta, majd valahol másutt bekap egy szendvicset, de a lány a Reggeli ragyogásnak keresztelt chilis, méregerős, szaftos párolt zöldséget kérte. Amikor kihozták a tálat, Simon furcsállva nézegette. Erezte pikáns, csípős illatát, és elmosolyodott, látván, hogy Jenny milyen természetesen csippentett a két pálcika közé egy falatot a méregerős ételből, és mit sem törődve a napszakkal – vagy éppen hogy törődve vele –, jóízűen nekilátott az európai gyomor számára reggelinek semmiképpen sem alkalmas ételnek. A lány teli szájjal visszamosolygott Simonra, aki megsimogatta a karját. Jólesett neki az éjszakai gondoskodás, s bár nem igazán tudta felidézni az éjszaka történteket, de arra emlékezett, hogy többször felébredt, amikor Jenny az átmelegedett törülközőt hidegre cserélte a homlokán. Jenny azt is felajánlotta neki, hogy az egész testét bebugyolálja vizes lepedőbe, de Simon fájó ízületeinek ez hiányzott legkevésbé.

Miközben Jenny jóízűen ette a csípős zöldséget, Simon azon tanakodott, vajon miféle fertőzéssel küszködhetett a szervezete. Talán tényleg evett valamit, amit nem kellett volna? Vagy elkapott valami vírust? Ahhoz képest túlságosan gyorsan helyrejött. Mindig tudta, hogy erős a szervezete, de ez túl gyors gyógyulás lett volna. A fejfájást nem tudta hová tenni. Sosem szokott fájni a feje, ezért igencsak meglepte és megviselte ez a migrénszerűség. Negyvenhat évesen kellett először megtapasztalnia a fejfájást. Megvonta a vállát, felhajtotta az utolsó csepp ásványvizet is, s mivel látta, hogy Jenny szintén végzett a reggelivel, fizetett.

– Hová menjünk? – kérdezte a lánytól, aki nyilvánvalóan megértette a kérdést, mert felhúzta a szemöldökét, jelezve, hogy neki aztán teljesen mindegy. Aztán végül Jenny tömören ennyit mondott:

– Masszázs.

Simon bólintott. Eszébe sem jutott, hogy masszíroztatni menjen, legalábbis eddig, de most úgy érezte, a láztól elgyötört testének jót fog tenni egy kis masszírozás.

Helen egy napernyő alatt ült az Orientál Hotel belső kertjében, előtte az asztalon egy csésze kapucsínó, két barnára pirult, ropogós péksütemény és egy nagy pohár narancslé.

Laza nyári ruhát és strandpapucsot viselt, haját leengedte a válláig. Nem volt rajta smink, csak színtelen szájfény, és a szempilláját húzta ki spirállal. Látszólag a Bangkok Postot olvasgatta, ám valójában egészen máshol jártak a gondolatai.

Előző este jól érezte magát Paul szállodájának bárjában, kicsit becsípett az Irish cafétól, még táncoltak is, pedig soha nem volt nagy bulizó. A partikról is mindig korán lelépett, többnyire anélkül, hogy evett vagy ivott volna valamit. Valójában csak muszájból ment el a bemutatók utáni fogadásokra, mert egészen másként élte meg, amikor az ilyen összejöveteleken mustrálgatták, mint amikor a kifutón nézték. Megszokta, hogy társaságban nemcsak a férfiak, hanem a nők is vizslató tekintettel figyelik, szinte olvasott a gondolataikban: vajon közelről milyen szépséghibák fedezhetők fel rajta? Vajon látszik-e rajta a kora? Vajon milyen plasztikai műtétek nyomát viseli magán? Bár mindig kedvesen mosolygott, utálta ezeket a vizsgáztató pillantásokat, mert úgy érezte, mindenkinek meg kellene felelnie. Egy ideig persze érdekes volt ilyen emberek között lenni, de később egyre többször érezte, hogy megszületett Helen Schmidt, az idol, de közben elveszett valahol ő, Schmidt Teri, az a gátlásos, mosolygós lány, aki kedvenc regényeiben mindig megnyugvást talált. A keménysége és a szorgalma megmaradt, és persze a gátlásai is, csak ezekről rajta kívül szinte senki sem tudott. A nyugalmat már nem a regények jelentették számára. Nem tudta, pontosan mikor szokott le a regényolvasásról, pedig a könyvek régen más, új világokba repítették – egyszer csak azon kapta magát, hogy leragad a szeme, mielőtt akár csak egyetlen oldalt is elolvasott volna az aktuális regényből. Kifelé élt már leginkább. Mosolygott a fotókon, a kifutón, a partikon, ha volt partnere, úgy érezte, neki is a legjobbat, vagyis Helen Schmidtet kell megmutatnia – Terit eltemette valahol mélyen önmagában. Azt a Terit, aki utoljára talán gimnazista korában táncolt valakivel – egész pontosan Kiss Zolival – ennyire felszabadultan, csak a saját örömére, mint előző este Paullal.

Helen nem tudta, mit jelenthet, de azt érezte, hogy a régi Teri, aki sosem szabadulhatott fel benne igazán, ám akiben megvolt a képesség arra, hogy örüljön csak úgy, minden különösebb ok nélkül, hogy élvezze az életet, most kezd feltámadni. Furcsa érzés volt a találkozás hajdani önmagával, nem is tudta biztosan, hogy minek köszönheti ezt a randevút: a fura humorú, szerény angol srácnak-e, vagy annak, hogy véget ért élete utolsó modellmunkája.

A karjára nézett. Apró szeplők voltak rajta, amelyeket egy időben lealapoztak, valahányszor ujjatlan ruhában fotózták. Sokszor kifejezetten utálta a szeplőit, egyszer még villanófényes lézerkezelés-sorozaton is részt vett, hogy az orráról és a karjáról eltűnjenek.

Aztán a napsütés hatására visszatértek. Most nézte a karját, és nem érzett utálatot.

Megvonta a vállát. Ezek a szépségpöttyök hozzá tartoznak – és kész. Most már senki kedvéért nem fogja elfedni őket alapozóval. A napozáshoz is kedvet kapott, hogy ne csak a barnító krémektől legyen egészséges színe. Persze az arcát féltette az erős napfénytől, de úgy érezte, a testére ráférne egy kis napfürdőzés. Most már senki nem szólhatott rá, kedvére aszalhatta volna magát a káros sugarak alatt. Persze nem kell túlzásba vinni, de egy kis napfény nem árthat meg. Utoljára talán Kiss Zoli szüleinek balatoni telkén napozott, mert attól kezdve, hogy belekóstolt a profimodell-létbe, a természetes barnulást – karrierje érdekében – szigorúan megtiltotta magának.

Tört egy falatot a croissant-ból, és elmosolyodott. Előző este, a bárban rátört az éhség.

– Együnk valamit! – javasolta Paulnak. Fizettek, és hamarosan rájöttek, hogy talán a bárban kellett volna megvacsorázniuk, mert a közelben egyetlen nyitva tartó éttermet sem találtak, pedig még tíz óra sem volt. Végül egy taxis elvitte őket a Patpongra.

– Seafood – mutatott egy étteremre.

Ők kicsit bizalmatlanul nézték a teraszt, aztán beléptek. Az étterem a főútról nyíló, a Rose Hotel felé vezető sötét mellékutcában volt, a keskeny bevezető útról, ahol jobbra egy akváriumban rákok harcoltak az életükért, lépcső vitt fel a teraszra. Néhány abroszon látszott, hogy annál az asztalnál már ettek.

Kettő kivételével az összes asztal foglalt volt még, és a vendégek zöme külföldi volt.

Helen úgy gondolta, talán ők sem halnak bele, ha itt esznek valamit. Hamarosan két nagy adag rákos rizs és vagy tíz darab, zúzott fokhagymába hempergetett sült rák érkezett az asztalukra, kétféle csípős mártással. Helen kézzel ette a rákot, és hangosan nevetett, amikor látta, hogy Paul a rendelkezésére álló evőeszközökkel – egy leveseskanállal és egy villával – próbálja kulturáltan fogyasztani a tenger gyümölcsét. Végül a férfi is kézzel mártogatta a rák hófehér, ízletes húsát a chiliszószba. A vacsora alig negyedóra alatt az utolsó falatig elfogyott, csak Helen hagyott valamennyit a rizsből. Ez volt hosszú idő óta az első olyan étel, amelynek igazán érezte az ízét.

Helen nem akart elhízni, de valahogy mégsem idegesítette, hogy mennyit evett előző

este. Öt darab rák, na bumm. Meg egy kis rizs. Most meg ez a két péksütemény. Illetve másfél… na jó, egy. Az egyiket eltolta maga elől, de nem érezte, hogy most koplalna. Elég volt egy is, nem kell rögtön kettő.

Felállt, visszatolta a széket az asztalhoz, aztán felment, hogy elkészüljön, mire Paul megérkezik. Előző este megbeszélték, hogy ellátogatnak egy orchideafarmra.

Pattayára pár óra alatt oda lehetett érni Bangkokból, még akkor is, ha az ember nehezen vergődött ki a városból. Persze a thai országutakat nem tartották rendesen karban, de ha valaki nem kímélte a kocsiját, és nem tartott attól, hogy szétmegy a lengéscsillapítója a kátyúkban, akár másfél óra alatt is leért. A magánnyomozó nem szerette Pattayát, mert rengeteg turista volt a városban, még több, mint Bangkokban, de beszélni akart az öreg madámmal, még mielőtt az ügyfele újra bejelentette volna, hogy elkíséri. Úgy gondolta, ez a megszállott európai fickó, aki meglepően jól beszél thaiul, csak elijesztené a nőt, már ha az egyáltalán tud valamit az egykori kis prostituáltról.

Végighajtott a pattayai tengerparti úton. Egyik oldalon a szállodák magasodtak, a tenger felőli, keskeny, homokos sáv zsúfolva volt napozó turistákkal, valamint csecsebecséket és ételt áruló thaiokkal. Számos, az erős nap elleni védekezésül hosszú ujjú inget, sapkát viselő masszőr és masszőz kínálta szolgáltatásait a parton a külföldieknek.

Távolabb, a hullámzó tenger fölött ejtőernyősök repültek, motorcsónak húzta őket. Pattaya ízelítőt adott a külföldieknek az ország kínálta testi és lelki örömökből, de ez a hely nem volt az igazi Thaiföld, csak kirakat, azoknak a turistáknak, akik nem is akarták mélységében megismerni az országot.

Lekanyarodott a tengerparti útról, majd befordult egy mellékutcába és leparkolt.

Néhány percnyi séta után ért a bárba, ahol már várta az asszony, akivel telefonon beszélte meg a találkozót. Már korábban előkészítette a pénzt, amit az információra szánt, és most ott ült egy korosodó – de azért még nem olyan idős – nő mellett a bárpultnál. Még csend volt, nem szólt a zene, és a bár így, jóval nyitás előtt, nappali fényben kiábrándító volt.

Üresen állt a színpad, olcsónak látszott a berendezés, a neon világítótestekről le-lepattogzott a festék, a műbőr fotelek helyenként, a varrás mellett szakadoztak.

– Sala – bólintott a nő. – Hogyne emlékeznék rá. Szerencsétlen, gyönyörű, ártatlan kislány volt. Semmit sem tudott erről a munkáról, gyerek volt még, legszívesebben egy játék babával játszadozott. Csendes volt, elgondolkodó, szomorú tekintetű, mégis hihetetlen dac és feszültség munkált benne. Rám bízták, nekem kellett bevezetnem a szakmába. Sajnáltam szegénykét, alig néhány hónappal volt idősebb a fiamnál… Még a tizennegyedik évét sem töltötte be, amikor hozzám került. Hónapokig vártam, hagytam, hogy nézelődjön a vendégek között, és ha nem volt kedve kint lenni, hátul, a szobámban ücsörgött. Nem akartam összetörni a kis lelkét. Sokáig nem is engedtem el senkivel.

Vártam, tudja… arra, hogy felfogja, mi történik majd vele, hogy a lelke felkészülhessen arra, hogy egyik percről a másikra felnőtté kell válnia. Aztán jött egy férfi – sóhajtott, és kortyolt egyet egy ásványvizes palackból. – Jött valaki, egy külföldi, aki nem szokott hozzá a kurvákhoz, akit zavart, hogy előtte másokat is öleltek ezek a lányok. Jóképű volt, úriembernek látszott… azt gondoltam, bizonyára gyengéd lesz Salával. Nem tudtam, valójában jót teszek-e a kislánnyal, ha rögtön az első kliense óvatosan bánik majd vele, de Sala nem volt közömbös nekem, megkedveltem, azt akartam, hogy ne törjön össze a lelke, legalábbis ne rögtön akkor, amikor az első férfi elviszi – a nő elmerengett, majd folytatta.

– Ma már nem lennék ilyen lágyszívű. Ma már bedobnám őt a mély vízbe, hogy megedződjön. Mert Salával rosszat tettem. Beleszeretett abba a férfiba, aki visszajött hozzá, aki magába bolondította – és ezzel tönkretette az életét.

– Tud valamit arról a férfiról? – kérdezte a nyomozó. A nő megcsóválta a fejét.

– Nem, de jobb is… fűt-fát ígért szegény kislánynak, de aztán eltűnt. Soha többé nem láttuk. Tudja, milyenek ezek… De miért érdekli magát Sala?

– Úgy tűnik, valaki pénzt hagyott rá. Egy külföldi kliense, még régről.

– Gondolom, nem az a mocsok alak akarta így jóvátenni a bűnét…

– Nem hinném. De tudja mit, én jót akarok Salának, mert így esetleg talpra állhat, anyagilag rendezheti az életét.

A nyomozó okosabbnak látta elhallgatni, hogy ő nagyon is jól ismeri a szóban forgó farangot. Úgy érezte, azzal végképp elronthatja a dolgot – a madám komolyan haragudott a férfira, a világért sem vezette volna őt Sala nyomára, ezért aztán kitalálta ezt a mesét az örökségről.

– Tudja, mióta nem láttam? – sóhajtott az asszony, és rácsavarta a kupakot az ásványvizes üvegre. – Nagyon rég nem hallottam felőle. De úgy gondolom, mindenki azt kapja a sorstól, amit megérdemel. Salából kemény lány lett. Megedzette ez a pokoli élet.

Ha látná a lányaimat, akik itt dolgoznak… nevetgélnek, folyton hülyéskednek, kibeszélik az éjszakáikat, a farangokat – mert csak így tudják ép lélekkel túlélni.

A nő elhallgatott, nem nagyon akart többet mondani Saláról, de amikor a nyomozó előhúzta a zsebéből az előkészített háromezer bahtot, egyszerre beszédesebb lett. Aztán a férfi felállt, már el is köszönt a nőtől, és éppen kilépett volna az ajtón, amikor a madám utána szólt. Visszahívta, és némi tétovázás után elmesélt neki még valamit Saláról. Talán nem árt, ha tudja – tette hozzá.

A férfi nem csodálkozott túlzottan a hallottakon, de azt eldöntötte, hogy ha megtalálja Salát, ellenőrzi az ügyfele által előadott verziót, megpróbálja kideríteni, mi is az igazság, mielőtt elárulná megbízójának Sala hollétét.

Egy hatalmas parkban sétáltak, régi templomromok és Buddha-szobrok között. A hőséget magas fák árnyas lombjai enyhítették, a turistacsoport eltűnt a látómezejükből.

Lian megállt az egyik ősi templomrom előtt, Davidre mosolygott, majd kapaszkodni kezdett felfelé a templom helyenként omladozó lépcsőjén.

– Nem megyek maga után, nem fogom lehozni onnan, ha nem tud lejönni! Gondoljon a bokájára, meg arra, hogy hajlamos a balesetekre! – figyelmeztette a férfi. – Nem bírom ezeket a keskeny, magas lépcsőket, iszonyatos érzés lejönni rajtuk.

– Egyszer már megmentett. Egyébként nem szoktak balesetek érni – szólt le a lépcsősorról a lány. – Oké, egyszer elütött egy tuk-tuk, de ez azt jelentette, hogy Bangkok befogadott. Ez volt a szüzességeim elvesztése.

– Vagy úgy – morogta David, és csodálkozva állapította meg, hogy zavarban van.

– Szerintem csak azért kellett megtörténnie ennek a balesetnek, hogy mi ketten találkozzunk, nem gondolja? – nevetett le rá a lány, de nem volt kacérság a tekintetében, inkább csak derű csillogott benne. David zavara fokozódott. Vajon szórakozik vele ez a gyönyörű, fiatal lány?

– Nem hiszek a sorsszerű találkozásokban, az úgymond véletlen egybeesésekben – nyögte ki végül.

– Rendszeresen visszajár Thaiföldre, és nem hisz a koincidenciában? Ezt nem mondja komolyan! Akkor magát nem érintette meg egyetlen pillanatra sem a Kelet varázsa, ezt pedig nem hiszem el – nézett le rá Lian, letelepedve a lépcsősor tetején. –Jöjjön már fel, innen egészen más perspektívából láthatja ezt a csodálatos helyet. Innen már nem romokat lát majd, hanem azt a régi királyságot, ahol emberek születtek, éltek, szerettek, harcoltak… Ne legyen lusta, higgye el, megéri feljönni!

David óvatosan fellépett az első, félig már letört lépcsőre, aztán kapaszkodva, lassan elindult a lány után. Lian igazat mondott, csak ő nem akart helyeselni neki: a találkozásuk akár sorsszerű is lehetett. Egyre gyengédebb érzelmeket táplált a fiatal nő iránt, de ezt igyekezett titkolni Lian előtt. Nem akarta elriasztani magától a lányt, aki nyilvánvalóan nem egy hatvanas férfira vágyott.

Óvatosan felkapaszkodott a romlépcső tetejére, és lehuppant Lian mellé. Az ősi kövek melegek voltak, a parkban csend honolt, a turistacsoport tagjai közül senki sem volt a közelben. Némán ültek egymás mellett az egykori Ayutthaya-királyság romjain, és David úgy érezte, mintha valamiféle buborékba kerültek volna, kiszakadva az időből, kiszakadva a térből. Megszűnt körülöttük minden, és a férfinak az az érzése támadt, mintha rajtuk kívül senki más nem létezne. Valahogyan összekapcsolódtak, legalábbis lélekben, anélkül, hogy megérintették volna egymást. A romok hirtelen már nem csupán egy távoli, letűnt kor hideg emlékei voltak David számára, érezte, ahogyan a kövek sugároznak valamit feléjük, beléjük: érzelmeket, vágyakat és hitet. Az évszázadokkal azelőtt itt élt emberek érzéseit. Csak ült szótlanul Lian mellett, és arra vágyott, hogy örökre így maradjanak, ők ketten, ebben a buborékban, kiszakadva a földi valóságból. Mozdulni sem mert, nehogy megtörjön a varázs.

– David – szólt halkan a lány. A férfi ránézett. Lian egzotikusan szép volt, ahogy a fák lombkoronáján áttörő napsugár megcsillant sötét haján, beragyogta sápadt arcát. Lian írisze a fényben olyan halványkéken csillant, mint az óceán a napfényben. – Én…

valójában azért jöttem ide, hogy megtudjam, ki vagyok. Hogy megtudjam, honnan jöttem.

Keresem a múltat. A saját múltamat, és a közös múltamat ezzel az országgal.

David hallgatott. Legszívesebben átölelte volna a lányt, aki – ezt biztosan érezte – a bizalmába fogadta. Kereső volt, megérezte ő ezt az első pillanatban. Milyen egyszerű, hát persze hogy a saját múltját keresi, a gyökereit. Felötlött benne, hogy talán most lenne itt az ideje, hogy ő is elmondja, miért vonzza, szippantja őt magába ez a város, miért nem tud szabadulni tőle, mit, illetve kit keres… De a pillanat elmúlt, talán azért, mert David megijedt: mi történik, ha ez a varázslatos lány mégis férfiként tekint rá, és megtudja, hogy ő egy másik nőt keres.

– Amikor idejöttem, arra gondoltam, nincs bocsánat arra, amit az a nő tett – folytatta rekedten Lian. David nem értette, kire céloz. – Az a nő… ugye, nem érti… hát persze.

Akkoriban inkább csak így emlegettem magamban: az a nő, meg úgy: az eredeti anyám – magyarázta. David gyomra görcsbe rándult, amikor rájött: Liánt elhagyta, eldobta magától az anyja. – Nem is őt akartam megtalálni, hanem a helyet meglátni, ahol világra jöttem, felidézni valamit a közös emlékekből… úgy értem, abból, amit talán kollektív tudattalannak hívnak… Amikor megtudtam, hogy Bangkokban születtem, egyszerre érdekelni kezdett a thai emberek múltja, jelene, mert éreztem, hogy ennek köze van a saját jelenemhez, és talán a jövőmhöz is – mondta, és mélyen David szemébe nézett. Aztán elfordította a tekintetét, zavartan beletúrt a hajába, és hallgatott. David továbbra sem mozdult, nehogy a lány felálljon és elinduljon lefelé a lépcsőn. – És amikor megérkeztem, alig pár nap után rájöttem, hogy az anyám is érdekel. Mert már megbocsátottam neki.

Mindenért. Ehhez ide kellett jönnöm, látni, hogyan élnek…

A férfi már mozdult, hogy megérintse, hogy magához húzza, hogy vigasztalja, már amennyiben vigasztalásra szorul, de Lian ugyanabban a pillanatban, észre sem véve David mozdulatát, felállt, kinyújtózott, mintha csak álmából ébredt volna, majd a kezét nyújtotta a férfi felé.

– Jöjjön, segítek, ha fél. Menjünk vissza a csoporthoz.

– Nem félek – mosolygott David, de nem eresztette el Lian kezét, fogta egészen addig, amíg le nem értek a romtemplom lépcsősorán. Aztán a lépcső tövében végigsimított a templom kövein, hogy még egyszer érezze azt a régről jövő, furcsa érzelmi üzenetet, amit ott fent közvetítettek felé a kövek, de az alsók hűvösek voltak, és David nem érzett semmit.

A fél ananász villámgyorsan eltűnt az elefánt szájában. Paul hirtelen elkapta a kezét, nehogy az ananásszal együtt őt is bekapja az állat, azután felállt Helen mellé a magasított bambuszemelvényre. Innen könnyedén felléptek az elefánt hátára, majd lehuppantak egymás mellé a nádból összeeszkábált ülésre. Az elefánt fiatal vezetője valami vezényszót mormolt, mire az állat billegve, döcögve elindult. Paul furcsán érezte magát a magaslaton, ahogy az elefánt minden lépésére féloldalra dőltek. Helen nevetett, és megfogta Paul kezét.

– Holnap dolgozol? – kérdezte hirtelen a férfi. Helen hezitált egy kicsit, aztán megszólalt.

– Nem. Befejeztem. Nincs már dolgom itt.

– És… meddig tudsz maradni?

– Nem tudom – vonta meg a vállát a lány. – Maradok, amíg kedvem tartja.

– Nem is sejtettem, hogy a fotósoknak ilyen a munkájuk…

– Hát… nekem ilyen. Szabadúszó vagyok – mondta csendesen a lány.

– Mi lenne, ha holnap elutaznánk a tengerhez? Csak pár napra…

– Balira – bólintott a lány. – Repüljünk át Balira.

Paul felvillanyozódott. Ugyan ő Thaiföld valamelyik partszakaszára gondolt, de Bali ennél is egzotikusabban hangzott. És izgalmasabban.

– Menjünk, még sosem jártam ott.

A lány nem felelt, csak meztelen lábfejével cirógatta az elefánt fülét. Az állat vezetője, aki addig szavakkal és egy hegyes kis kalapáccsal, határozottan, de szelíden navigálta az elefántot, hátranézett, rájuk mosolygott, majd leugrott az állat nyakából. Az elefánt, mintha pontosan tudná, hogy most a saját feje után mehet, letért az ösvényről, ormányával felvett egy lepottyant kókuszdiót, és hihetetlen ügyességgel odacsapta egy kőhöz, majd jóízűen majszolni kezdte a csemegét. A thai srác nem szólt rá, csak akkor, amikor az állat odébb lépett és nekilátott, hogy kicsavarjon egy bokrot. Paulék akkor már erősen kapaszkodtak a hevederbe, mert elég ijesztő volt, ahogyan az elefánt imbolygott alattuk.

Helen hangosan nevetett, a srác pedig visszaterelte az ösvényre az állatot, majd elkérte a lánytól a fényképezőgépet, hogy képeket készítsen róluk az elefánt hátán. Helen javaslatára Paul előremászott az elefánt nyakára, oda, ahol a thai fiú ült. Volt benne egy kis félsz, mert nem szeretett volna ilyen magasról lebukfencezni, de kihívást is jelentett számára a helyzet. Az elefánt elindult valamerre, szemmel láthatóan le akart térni a kitaposott ösvényről, de a vezetője nem szólt rá. Paul már látta, hogy mi készül: az ormányos egyenesen a folyó felé vette az irányt. Nem lehetett látni, milyen mély a víz, de a férfi hátraszólt Helennek:

– Kapaszkodj és készülj, mert lehet, hogy úszni fogunk!

Az elefánt lassan, billegve besétált a folyóba. Szerencsére még a hasáig sem ért a víz a folyó közepén. A srác a parton járkált, és közben fotózta őket. Az állat egyszer csak megállt, ormányát a vízbe merítette, inni kezdett, majd felszívott egy adag vizet és jókedvűen a part felé spriccelte, szinte a gazdáját célozva. Az valamit mondott neki, mire az elefánt szófogadóan továbbment.

– Csak azt nem tudom, mi lesz az orchideacsokorral, amit tőled kaptam.

– Nem értem – nézett a lányra Paul.

– Ha elmegyünk Balira.

– Megvár a hotelszobádban, míg visszajövünk.

– Igaz – bólintott a lány. Paul megsimogatta az elefánt fejét. Volt egy mélyedés a közepén, érdes tapintású volt a bőre, és néhány durva, erős szőrszál virított a feje tetején.

Mégis jó volt megérinteni, és jó volt ott ülni az elefánt nyakában, egy tisztának igazán nem mondható, sárgásbarna színű folyó közepén, a dzsungelben, egy új életről ábrándozva, amelynek nem London volt a helyszíne, és hiányoztak belőle korábbi élete szereplői. Helen még mindig masszírozta a játékosan lengedező füleket a lábfejével. Paul egy pillanatra megborzongott, aztán – a thai srác közeledtére – megkezdte a küzdelmes visz-szavonulást: az elefánt nyakából az ülésbe, Helen mellé.

Tesumi pici kezével simogatta a csecsemőre hasonlító baba arcát, és gügyögött hozzá.

Anne mellette ült a szőnyegen, a füléhez szorította a mobilját, és minden erejével azon volt, hogy ne a kislányra, hanem a beszélgetőtársára figyeljen.

– Azt kérdezem, mit lehet tenni vele. Pitvari sövényhiány, ezt mondták. Talán a műtét segítene, de erre itt nincs lehetőség – mondta halkan a telefonba.

– Anne, beálltál gyerekmentő önkéntesnek? Anne hallotta a férfi hangján, hogy meg van lepve, és nem érti, miért pont őt hívta.

– Nem akarom részletezni, meg fölösleges is lenne, hiszen pontosan tudod, hogy min mentem keresztül az utóbbi időben – felelte, és csak egy pillanatra csuklott el a hangja. – Valahogyan rendet kell tennem az életemben. Hogy legyen értelme…

– Tudom – mondta a férfi, majd rövid hallgatás után folytatta. – Csakhogy valamit nem értek. Az életed egyik területén van probléma.

– Igen, már amennyiben erre megfelelő kifejezés a „probléma” szó.

– Ne haragudj. Csak rá akarok kérdezni valamire, és ezt ilyen sután tudtam felvezetni.

– Tehát? Mi a kérdés? – sóhajtott. Szerette ezt a férfit, az exférje barátját, szerette a feleségét is, meg kellett hallgatnia a kérdést. Tudta, hogy a férfi segíteni akart rajta, rajtuk, és tudta azt is, hogy bármikor, bármilyen gonddal fordulhatna hozzájuk.

– Szóval, ha az életed egyik területén jelentkezett a gond, akkor azt te miért az életed teljesen más területén akarod megoldani?

Anne hallgatott.

– Pszichiátriai szakvizsgád is van? – kérdezte végül.

– Nincs.

– Igazad van – lehelte Anne. – De az én problémámat nem lehet az életemnek azon a területén megoldani, ahol jelentkezett.

– Pedig a megoldást csak ott találhatod meg.

– Ott nem lehet – csóválta a fejét, és megsimogatta Tesumi csillogó, fekete haját. A kislány felnézett, rámosolygott, majd visszahajolt a játékához, és izgatottan gagyogott továbbra is a baba fülébe.

– Nem is próbálod. A… tragédiát nem lehet meg nem történtté tenni, de a kapcsolatotokat helyre lehetne hozni. Új életet kezdhetnétek, ha dolgoznátok rajta, boldogok lehetnétek, és akkor nem úgy próbálnád megtalálni a boldogságot, hogy beállsz misszionáriusnak.

– Nekem ez fontos.

– Fontos lehetne úgy is, hogy közben nem akarsz elmenekülni a valóságtól, már ne haragudj.

– Ez kettőnk dolga.

– Tudom, hogy semmi közöm hozzá… de féltem őt, és féltelek téged is.

Találkozhatnátok… beszélhetnétek.

– Figyelmedbe ajánlom, hogy jelenleg Bangkokban vagyok.

– Igen, tudom… Anne, utánanézek, mit lehet tenni, de kellenének a gyerek leletei.

Ehhez el kellene vinni egy kórházba, komplett kardiológiai vizsgálatra, és angol nyelvű

leletekre lenne szükségem ahhoz, hogy bármit is mondhassak. Megérdeklődöm, melyik kórházban lehetne kivizsgáltatni Bangkokban, aztán jelentkezem.

– Rendes vagy. Egyébként… mit tudsz róla? Próbáltam hívni, de nem vette fel.

– Szabadságon van.

– Szabadságon? – hüledezett Anne. – Az elmúlt nyolc év alatt jóformán csak nyáron vett ki egy-két hét szabadságot. És… beszéltél vele, jól van?

– Remélem – felelte a férfi. – Hamarosan hívlak, Anne.

A nő a farmerja zsebébe dugta a telefont, majd Tesumi mellé ült. Segített neki átöltöztetni a babát, de közben csak nem ment ki a fejéből, hogy vajon miért ment szabadságra a volt férje, és miként tölti azt.

Simon felnyögött, amikor a thai nő beletérdelt a hátába. Nagyon régen volt utoljára masszázson, a sportsérülését kezelték így, de a thai masszázs egészen másfajta élményt nyújtott. A férfinak korábban sosem fájt, amikor masszírozták, még akkor sem, ha a sportmasszőr erős kézzel gyúrta, de ez a mostani egészen más volt. Talán az éjszakai lázroham volt az oka, de amikor a nő egy-egy izomcsoportját masszírozta, a férfi úgy érezte, mintha gyulladásban lennének az izmai, égtek és fájtak, merevek voltak és csomósak. A nő tört angolsággal mondta is neki, hogy a gerince mellett, a hosszú hátizma tele van „télikabátcsomókkal”. Simon sejtette, hogy ezek inkább a feszültségtől, és nem a sok állástól alakultak ki. A legfurcsább az volt, hogy amikor a nő a láb-és talpmasszázs végeztével Simon kezét kezdte kényeztetni, és lazán a két ujja közé fogta a férfi egy-egy ujját, rászorított, és az ujjtövektől a körmök felé haladva cuppanó, erős mozdulattal végighúzta rajtuk a sajátjait, Simon azt érezte, mintha oldódna benne a feszültség. Nagyon különleges élmény volt. Amit aztán kétórás testmasszázs követett, Jenny javaslatára.

– Menj pisilni – mutatta neki a nő, mielőtt a talpmasszázsról felvezette volna őt a testmasszázshoz kialakított kabinok egyikébe. Nem kell, akarta mondani Simon, de rájött, hogy igenis sürgető ingert érez. A nő mosolygott. – A masszázstól van. Amikor végzünk majd, megint szaladnod kell.

Ott feküdt a kincstári vászoningben és vászonnadrágban a masszázskabinban, a nő

térdelt a hátán, vagy a könyökét mélyesztette belé, Simon fel-felnyögött, annyira fájt, valahogy mégis jólesett neki. A nő aztán a „télikabátcsomók” feloldásán dolgozott, Simon ellazította magát és lehunyta a szemét. Ébren volt, mégis egy álmot látott.

Egy álmot, amelyben a testét nem egy thai nő érintette, hanem a szerelme. A felesége.

Elképzelte, ahogyan szembejönnek egymással, és ő meglátja a nő karcsú alakját, izgató tekintetét, sötétbarna hajtincseit, és ölelésre tárja a karját. És a nő belesimul az ölelésbe, megbocsátva neki mindent, belesimul, és csak állnak összeölelkezve, ők ketten, valahol a világban, és lesz annyi erejük, hogy újrakezdjék az életüket.

A magánnyomozó alibiből magával cipelte egyik ismerősét, aki amerikai létére már évek óta Bangkokban dolgozott, és beültek abba a bizonyos bangkoki bárba, amit a pattayai madám említett neki délelőtt. Kíváncsi volt a nőre, nem gondolta, hogy ilyen hosszú ideig ebben az üzletágban marad, hogy nem rokkan bele, nem töri meg a sok-sok év, a sok-sok borzalmas kliens, a sok-sok percekre, órákra, vagy legfeljebb napokra vagy hetekre szóló futó kapcsolat. Nem látta őt, a színpadon még csak bolondoztak a lányok, fiatalok voltak, de elég unottak, thaiul beszélgettek és nevetgéltek. A nyomozón és ismerősén kívül még nem voltak vendégek a bárban, a lányok pedig vele nem bántak kliensként. Rendeltek két italt, két lány apró köpenyben odaült melléjük, talán az üzlet reményében, talán csak unatkoztak. A nyomozó beszélgetett velük egy kicsit az aznapi, egyelőre gyengének látszó forgalomról, majd rákérdezett: hol a nő, akit keres. Az egyik lány megcsóválta a fejét és közölte, aznap a nő szabadnapos.

– És mit tudsz róla? Dolgozik még? Fogad vendégeket?

A lány gyanakodva nézett rá.

– Miért kérdi? Ez nem a mi… dolgunk – a lány a kolléganőjére sandított. A nyomozó vette az üzenetet: a társnője előtt nem akart beszélni.

– Jó, ez nem is érdekel. Viszont a barátomat te nagyon érdekled – mondta neki, és félrehúzta a lányt egy sarokba, hogy négyszemközt beszélhessen vele. Nem volt könnyű, mert a zene egyre hangosabban szólt, hogy becsábítsák a farangokat a bárba, de igyekezett túlkiabálni a hangzavart.

– Elviszünk ma éjszakára – mondta a lánynak. –Tégy úgy a többiek előtt, mintha az amerikai vinne el, én kifizetlek. Beülünk valahová, és beszélgetünk. Elmondod, amit tudsz, és én kétéjszakányi béredet fizetem. Legalább holnap pihenhetsz, ha akarsz.

Hármasban hagyták el a bárt, taxival hazavitték az amerikait, aztán a lánnyal elment a Central Worldhöz. A bevásárlóközpont előtt egy thai rockzenekar játszott, a műanyag asztaloknál thaiok ették a zöld fűszerrel töltött, sóban sült tengeri halat meg a roston sült csirkét, és sört ittak hozzá.

A lány nem sokat tudott a nő múltjáról, de a nyomozó így is elképedve hallgatta. Arra gondolt, a pattayai madámnak igaza volt: Salának vasakarata van, kemény nő, aki túlélt mindent, amibe mások beleroppannak. Megbízója ugyancsak meglepődik majd, ha találkozik egykori szerelmével, akit évek óta megszállottan keres. Nem kell „megmentenie”, miként a férfi kései romantikus álmaiban elképzelte. Sőt. A nyomozó elmosolyodott. Még az is lehet, hogy David Rosenberget kell majd megmenteni – a nőtől… A férfi magabiztossága mindenesetre egyszeriben elszáll majd, ha találkozik az egykori, félszeg és ártatlan kislánnyal.

– Gyereke van, nem tudod?

– Nincs – csóválta a fejét a lány. – Nem tudom, miért nem szült, erről sosem beszélt. A családjáról sem.

– Van barátja?

– Nem tudom. A magánélete tabu előttünk. Van, aki azt mondja, hogy gazdag külföldiek pénzelik, az egyik lány szerint van egy szerelme… – a lány elhallgatott, majd vágott egy grimaszt. – Én még sosem láttam senkivel, úgy… Tény, hogy tud bánni a férfiakkal, de nem vagyok biztos benne, hogy képes lenne beleszeretni valakibe. Kemény nő, tudja. Lenézi a farangokat… vagy mégsem? Nem tudom. Kiismerhetetlen, nem lehet kiigazodni rajta. Kedves, mosolyog, mégis úgy érzed, hogy áthatolhatatlan fal van közte és közted.

– Lehet, hogy érte egy nagy csalódás?

– Kit nem? – sóhajtott a lány, majd nevetésre húzódott a szája. – De nem azért vagyunk itt, hogy panaszkodjak. Nyilván egyikünknek sem könnyű… bár, ha egy női nyomozóra lenne szükség… hát itt vagyok. Értek ahhoz, hogy titkokat szedjek ki egy férfiból.

– Angolul? – nézett rá komolyan a nyomozó. A lány újra mosolygott, és csóválta a fejét, aztán elmondott néhány angol kifejezést, többnyire a szerelem és szeretkezés tárgyköréből. Nevettek, majd megitták a sörüket és elváltak egymástól. A férfi tudta, hogy az aznap szerzett információkat azonnal meg kellene osztania David Rosenberggel, de nem volt kedve már este telefonálni. Szeretett volna pihenni egy kicsit, és végig akarta gondolni, kérhet-e többlethonoráriumot a jól végzett munkáért megbízójától.

Bali. Jó ég, ha néhány hete bárki azt mondta volna neki, hogy hamarosan Délkelet-

Ázsiában fog utazgatni egy vadítóan gyönyörű nővel, kinevette volna, annyira képtelennek tartotta volna a gondolatot. Sosem hitte volna, hogy a valóság ilyen színes is lehet. Sosem gondolta volna, hogy a pasztellen és a szürkén kívül bármilyen más árnyalat létezik a valóságban. Az élénk színekről mindig azt képzelte, hogy csak a filmekben és az ábrándokban jelenhetnek meg, a való életben sosem. Most pedig… csodálkozva vette észre, hogy a korábbi, fekete-fehér, vagy inkább szürke valóság megszínesedett. Színek keltek életre a szeme előtt, napról napra, óráról órára, pillanatról pillanatra, először csak haloványan, de most már megjelent előtte az égkék, az ultramarin, amely a kitáruló horizont színét jelentette neki, de látta már a narancssárgát… és igen, a távolban látta az izzó vöröset is. Izzó, meleg tüzű, vibráló, izgalmas vöröset… Amelynek a létezéséről semmit sem tudott eddig. Most ott vibrált a látóterében, valahol még messze, de tudta, hogy napról napra közelebb lesz, és talán a végén egészen közel kerül majd hozzá.

Paul alig hitte el, hogy néhány nap alatt ennyi minden megtörténhetett vele. Persze ha belegondolt, valójában csak egyvalami történt: egy idegen országban megismerkedett egy idegen nővel. És az a nő valaminek az ígéretét jelentette számára. Hogy minek az ígéretét és mennyi időre, azzal nem tudott, nem is akart foglalkozni, de ahogy feküdt az Indra Regent-beli szobájában, az ágyon, tekintetét a falon miniszentélynek kialakított, aranyozott, kivilágított bemélyedésre függesztve, arra gondolt, most már bármi történjék is vele, az élete mostantól egészen más irányt fog venni. Lenézett a körülötte lévő káoszra: szanaszét hevertek a ruhák, amelyeket be kellett volna gyömöszölnie a bőröndjébe, hogy másnap hajnalban indulhasson a reptérre. Néhány holmit a szobájában hagy majd – nem akart kijelentkezni a szállodából, nem került olyan sokba a szoba, hogy érdemes legyen mindent összecsomagolni, meg aztán a pénz… nem sokat jelentett már számára. Ámbár most, hogy megismerte Helent, szívesen tervezett volna hosszú távra, de azért szíve mélyén sejtette, hogy egy ilyen gyönyörű nő nem vele akarná leélni az életét – másrészt azt is sejtette, hogy a betegsége nem lesz vele annyira kíméletes, hogy hosszú távra tervezhessen. Most erre sem akart gondolni – csakis arra, hogy élete nagy kalandja kezd egyre izgalmasabbá válni.

Bali. Amikor hazafelé tartott a szállodába, vásárolt egy útikönyvet, hogy legalább valamit megtudjon a kicsiny indonéz szigetről. Helen már járt ott, de ő még sosem. A lány titokzatosan megvonta a vállát, amikor Paul kérdezősködni kezdett, vajon mire számítson.

– Nem ott volt valami robbantás? – kérdezte a férfi.

– Néhány éve – bólintott a lány. – Több százan meghaltak, főleg ausztrálok.

Ausztráliában igen népszerű nyaralóhelynek számít Bali szigete, és még Sydneyből is csupán néhány óráig tart a repülőút. A robbantás terrorcselekmény volt, rá egy évre pedig újabb merénylet történt, igaz, annak szerencsére nem volt ilyen sok áldozata… Az első

robbantás a Sari Klubban volt. Ez egy diszkó Kuta főutcáján, a Legian Streeten, illetve már csak volt… A legtrendibb hely az egész szigeten – felelte Helen. – Abban az évben jártam ott utoljára, még a robbantás előtt. Nem tudom, mire számítsak, hallottam olyan véleményeket is, hogy csalódás azoknak visszatérni, akik még a „paradicsomi” időkben jártak ott, mások azt mondják, akkor segítünk, ha visszatérünk. Nem tudom… Talán megmaradt a varázs. Majd meglátjuk.

– Miért nem megyünk akkor… Phuketre? Vagy valamelyik másik thai tengerpartra?

– Paul, nem vagy nyitott az újra? – nézett a szemébe komolyan a lány, miközben beletúrt a hajába. Paul úgy érezte, kifut a vér a végtagjaiból, uralkodnia kellett magán, hogy ne szorítsa magához a lányt, és hogy arca, tekintete ne árulja el az érzelmeit.

– De igen – felelte rekedten. – Azt hiszem, most már… nyitott vagyok.

– Akkor indulunk – mosolygott rá a lány. – Hajnali hatkor találkozunk a repülőtéren, nyolckor felszáll velünk a gép, és helyi idő szerint délután egykor leszállunk Denpasarban.

– Nagyon más, mint Bangkok?

– Bizony. Nagyon – bólintott Helen, és a férfi úgy látta, kaján mosoly ül ki az arcára.

Már csak néhány óra, és újra repülőn ül majd, és még távolabb kerül az otthonától. De talán még közelebb az álmaihoz.

Bedobált néhány vadonatúj pólót (csupa hamisítványt) és rövidnadrágot meg bermudát a bőröndjébe, majd a zuhany alá állt, és miközben szappanozta magát, próbálta elképzelni, vajon milyen lehet Bali, vagy ahogyan az útikönyv alcíme említi: az istenek szigete.

11

Simon arra ébredt, hogy merő lucsok a teste, nedves a lepedője, a párnája. Amint ezt megállapította, szinte abban a pillanatban újra beléhasított a heves fájdalom, amely mintha abroncsba szorította volna a fejét. Azonnal tudta, hogy lázas – és abban is biztos volt, hogy nagyobb a baj, mint képzelte. Orvos lévén ezt a visszatérő lázrohamot és a görcsös fejfájást már nem írhatta valami könnyen legyőzhető vírusfertőzés számlájára. Reggel fél hetet mutatott az éjjeliszekrényen az óra, Jenny még összekucorodva aludt az ágy másik felén – talán álmában is zavarta, hogy Simon izzadt mellette alvás közben. A férfi feltápászkodott, érezte az ízületeiben a láztól kialakult fájdalmat, aztán kiment a mosdóba.

Attól kezdve, hogy kikelt az ágyból, rázta a hideg. Nem nézek ki valami jól, állapította meg a tükörbe pillantva. A bőrét nézegette, a szeme fehérjét, nem sárgult-e be, aztán azon tanakodott, a zuhanyozás után visszafeküdjön-e, vagy inkább rögtön induljon a Ralf által ajánlott bangkoki kórházba. Hajlott volna rá, hogy visszabújjon az ágyba, de tudta, hogy sürgősen segítséget kell kérnie.

Fél órával később már úton voltak a kórház felé, Jenny sápadtan és álmosan ült mellette a taxiban, de szorosan fogta Simon kezét. Simon reszketett a láztól. Egy pillanatra átsuhant a fején a gondolat: szegény lány, amikor végre azt gondolta, valaki rendesen bánik vele, az illető halálosan megbetegszik… A férfi keserűen elmosolyodott, és gyengéden végigsimított Jenny kezén. A lány aggódva nézett vissza rá.

A szupermodern, tágas kórházban, ahol könnyen eligazodott az ember, azonnal fogadták Simont. Egy szimpatikus thai orvos vizsgálta meg, aki az amerikai angolt beszélte, és örömmel üdvözölte Simonban a kollégát. Gondosan megtapogatta a hasát, majd ultrahangvizsgálatra küldte, azután pedig a laborba. Két nővér intézte a laborvizsgálatot, s miután végeztek, az orvos behívta Simont a szobájába.

– A leleteket meg kell várni – mondta –, de én gyanítom, sőt majdnem biztos vagyok benne, hogy maláriás. A lépe kitapinthatóan megnagyobbodott, az ultrahangvizsgálat is ezt igazolta. Azonnal meg kell kezdeni a kezelést, csak az a probléma, hogy amíg nem derül ki, melyik fajtájában szenved a maláriának, addig csupán általános terápiában részesíthetjük. Kollégaként nyilván tudja, hogy van a betegségnek igen súlyos, gyakran végzetes válfaja, és van olyan is, ami időben elkezdett kezeléssel véglegesen meggyógyítható. És persze van, ami kezelhető, de időről időre visszatérhet… – sorolta, és Simon szemébe nézett. Azonban a férfi nem viszonozta a pillantását, valahová a távolba meredt. – Nézze, én sok ilyet láttam, úgyhogy higgye el, jó kezekben van.

Még akkor is, ha magának ez a betegség túlságosan „egzotikus”, ha esetleg sosem találkozott vele orvosként… higgyen nekem, a legjobb helyre került – tette hozzá barátságos hangon.

Simon nem hallotta, amit a férfi mondott neki. A thai orvos hangja valahogy beleveszett a semmibe, legalábbis már nem fogta fel a szavakat, csupán foszlányok jutottak el hozzá, és úgy érezte, mintha hullámzana vele a szoba. Látta, hogy az orvos íróasztalán pózoló faragott sárkány leszáll a helyéről, és felemelt szárnyakkal elindul felé…, már majdnem odaért hozzá. Simon hátrahőkölt. Nem tudott a thai orvosra figyelni, amikor ez az életre kelt szobor rátámadt. Miért nem jön már valaki, hogy elűzze? Aztán berepült a szobába egy nő. Barna hajú, karcsú nő, és ahogyan repült felé, Simon felismerte. A szerelme. A felesége. Meg kellene védenie a sárkánytól, gondolta, de nem bírt megmozdulni. Csak várt, hogy a nő odaérjen hozzá, hogy átölelhesse, hogy a karjában tarthassa ismerős testét… de a nő alakja hirtelen szertefoszlott. Már csak a sárkány maradt, ám lassan az is visszahátrált az asztalra. Simon egy pillanatra mintha magához tért volna a delíriumból, mert átvillant az agyán, hogy vizionál, de azután ismét hullámozni kezdett vele a szoba.

Közben az orvos már telefonon beszélt, majd megjelent két nővér és egy férfi ápoló, beültették Simont egy kerekes székbe, és betolták egy modern felszerelésű, világos, egyágyas szobába. Jenny ott ment mellettük, sápadtan, és egy szatyorban szorongatta Simon utcai ruháját. Az ápoló lefektette Simont az ágyba, az egyik nővér pedig szinte azonnal bekötötte a férfi karjába az infúziót. Thaiul beszéltek Jennyhez, aki halkan felelgetett, bólogatott, majd végigsimított Simon verejtékező arcán, de a férfi ebből semmit sem észlelt, mert már belealudt a lázrohamba.

– Miért gondolja, hogy prostituált volt? – nézett Lian a férfira, és egyáltalán nem mosolygott. Az angolul jól beszélő, fiatal thai magánnyomozó láthatóan zavarban volt, többször úgy látszott, hogy belevág a mondandójába, aztán mégis elhallgatott.

Köszörülgette a torkát, végül megszólalt, de közben nem nézett Liánra, hanem az egyik irodai polcot pásztázta a tekintetével.

– Maga még nem ismeri Thaiföldet. Bangkokot. Néhány hét kevés ahhoz, hogy megismerje… – mondta halkan. A lány bólintott. – Ennek ellenére azt biztosan tapasztalta már, hogy itt minden, és szinte mindenki eladó.

A nyomozó egy pillanatra elhallgatott, Lian pedig szótlanul nézte, és láthatóan nem reagált a férfi szavaira, hanem várta a folytatást.

– Akkoriban, amikor maga… hát, hogy mondjam, amikor maga megfogant, talán még rosszabb volt a helyzet. Ma már azért vezetnek statisztikát az árvaházba került gyerekekről, bár én korántsem vagyok biztos abban, hogy mindenkit, mindig regisztrálnak. Létezik legális örökbefogadás, akár külföldre is, rengeteg szülő van várólistán, ők thai gyerekre várnak. Hivatalos úton bírálják el, hogy a párok örökbe fogadhatnak-e gyereket, és ha igen, milyen feltételekkel. Ennek ellenére lefogadom, hogy – bár ezt ugye nem reklámozzák – a hivatalos út ma is kikerülhető, vagyis, rosszul fogalmaztam: meggyorsítható. Tudja, iszonyú a korrupció ebben az országban… Ha tehát maga, tegyük fel, azt mondja, hogy egyedülállóként, fiatal, termékeny nőként, amerikai állampolgárként szeretne örökbe fogadni egy gyereket, a hivatalos válasz valószínűleg elutasítás lesz, hiszen minden esélye megvan arra, hogy saját gyereke születhessen.

Ráadásul itt, Thaiföldön még nem ment ki a divatból a házasság, a thaiok számos tekintetben eléggé konzervatívak, még ha sokszor igazán szabadelvűeknek látszanak is – magyarázta.

– Nem értem, mi köze ennek az én ügyemhez – szólt közbe Lian, de nem látszott az arcán türelmetlenség.

– Csak szeretném alaposabban megvilágítani a dolgokat – mondta a férfi, és Lian szemébe nézett, hátha kap valamiféle biztatást a lánytól, ám a kék írisz hűvösen és kiismerhetetlenül csillogott. – Szóval, ha magának igazán fontos lenne az örökbefogadás, azt tanácsolnám, hogy ne ragaszkodjon mindenáron a járt úthoz. Sőt, valószínűleg azt sem lenne nehéz kideríteni, hogy kinek, mennyit kellene fizetnie azért, hogy ez az örökbefogadás gyorsan – tehát ne hónapok vagy évek alatt – megtörténjen. Pedig ma már sokkal komolyabb a szabályozás, mint öt, vagy akár húsz évvel ezelőtt volt… Mindezzel csak azt akarom jelezni, hogy egyáltalán nem biztos: fel lehet kutatni bármilyen papírt is a maga örökbeadásáról. Talán inkább az amerikai hatóságokhoz kéne fordulni. Lehet, hogy szerepel a neve itt valamilyen listán, de esetleg az örökbe fogadó szülei neve már nincs rajta… Tudja, van egy ismerősöm az egyik anyakönyvi hivatalban. Még ma is megtörténik, hogy egy gyereknél, különösen, ha árvaházba kerül, nincs bejegyezve a biológiai anyja neve.

– Tehát mit tanácsol? Hagyjam az egészet? Felejtsem el? Mondjak le arról, hogy kiderítsem: ki vagyok és honnan jöttem? – kérdezte Lian, és úgy érezte, forog vele a szoba. Annyira hitt, annyira bízott benne, hogy a nyomozó segítségével megtud majd valamit a múltjáról, és ezzel együtt önmagáról… Most csalódottságot és szomorúságot érzett.

– Attól tartok, csak ezt javasolhatom – bólintott a nyomozó. – Azért tanácsoltam magának, hogy menjen el egy bárba, ahol a saját szemével láthatja, hogy folynak itt még ma is a dolgok… Hogyan veszik és viszik még ma is a farangok a lányokat… és a fiúkat.

– Láttam – mondta Lian csendesen. – Láttam, de… bíztam…

– Az is előfordul, hogy egy lány feljön északról, néhány évig dolgozik itt prostituáltként, és közben egészen jó életfeltételeket teremt a családjának. Amikor kiöregszik, vagy elegendő pénzt keresett, hazatér, férjhez megy, és normális életet élhet a családjával. Gondoljon arra, hátha a maga anyjával is ez történt. Hátha később meg akarta keresni magát, de már nem tudta… – próbálta vigasztalni a lányt a nyomozó. Lian egyetlen szó nélkül állt fel, s bár értékelte a gesztust, mégsem tudta illendően megköszönni, amikor a fiatal thai nyomozó visszaadta neki a korábban befizetett összeget.

Csalódott volt, mert nem sikerült kiderítenie azt, ami mostanra már minden másnál fontosabbá vált számára.

Nem tudta, miért akart kimenni a Chao Prayához, de a tuk-tukosnak automatikusan ezt a helyet adta meg, aztán hajóra szállt, később meg csak ült a folyó partján, lógatta a lábát a zavaros-szürke víz felett, és a klongok, a cölöpházak felé nézett. Mintha valahová arra szólítaná egy belső hang. Arra gondolt, hogy előző nap, Ayutthayán is a Chao Praya felé húzta valami – miután eljöttek a parkból, kivitették magukat egy tuk-tukkal a folyópartra.

Lian csak nézte, ahogyan egy asszony a zavarosan kavargó vízből merített egy lavórba, és azt vitte be a házba – talán mosni, talán mosogatni, talán mosakodni… David akkor ölelte át őt, nem is úgy, mint férfi, hanem inkább apai, aggódó volt az az ölelés. Lian szívesen hozzábújt, mert erőt és biztonságot érzett a férfiban, és még azt is, mintha David valahol, a lelke mélyén hasonlítana hozzá. Mintha ő sem találta volna meg azt, ami igazán fontos számára. Lian nem tudta pontosan megfogalmazni, mi az, ami vonzza a férfiban, de szinte az ismeretségük első pillanatától úgy érezte, hogy hasonlítanak egymásra, van bennük valami közös. És azt is érezte, hogy a férfi megérti őt, hogy megbízhat benne, hogy rábízhatja a titkát, és az érzéseit, a félelmeit. A férfi azonnal, szinte néhány szóból megértette ott fent, az ayutthayai templomrom tetején, hogy miért is jött ide. Megértette és értette őt. Liánnak ez sokat számított. Tudta, hogy még a szülei sem értik – vagy talán nem akarják érteni –, miért ilyen fontos neki, hogy megtalálja a fonalat a múltjához. David azonnal értette. Nem kérdezett, mert tudta, pontosan tudta, hogy Lian miről beszélt. A lány akkor, a vörösesfekete téglákból emelt ayutthayai romtemplom tetején eszmélt rá, hogy – korkülönbség ide vagy oda – ez a férfi pontosan érti és érzi őt, úgy, mint még senki, soha.

Denpasar. Bali. Helen már idejét sem tudta, mikor utazott utoljára turistaosztályon, most mégis ott ültek a Thai Airways gépén. Nem akarta Pault költségekbe verni, és amikor a férfi kérdezte, business elásson utazzanak-e, Helen nemet intett a fejével. A nő kinézett az ablakon, már látta a kicsiny szigetet, egyre közelebb kerültek a piros tetős, nagy épületek, a szállodák, és apró foltokként feltűntek már a tengerparton napozó emberek is.

Bali. Utoljára Tommal nyaralt itt, az volt az utolsó közös nyaralásuk, és az első igazi veszekedésük is itt esett meg, amikor kiderült, hogy nem egyformán gondolkoznak a jövőjükről.

Tom gyereket akart, azt szerette volna, hogy Helen „normális” életet éljen, hogy ne utazgasson kedvére és szerződései szerint a világban, hanem telepedjen le valahol – lehetőleg Sydneyben –, vele, ahol új életet kezdhetnek, ahol normálisan élhetnek. Helen cseppet sem érezte szükségét annak, hogy megállapodjon. Szabadság kellett neki, az, hogy bizonyítson. Csak az járt a fejében, hogy „nem adhatja fel az életét”. Így, ezek a szavak jöttek elő benne újra és újra, amikor Tom felvetette a közös, „normális” élet lehetőségét.

Pedig Tom sem volt azért teljesen normális, már a szó hagyományos értelmében.

Rockzenész volt, pontosabban rockénekes, egyre ismertebb volt Angliában és Amerikában is, de a legnagyobb népszerűségnek mégis szülőhazájában, Ausztráliában örvendett.

Harminchat éves volt, nőfaló, de Helenbe teljesen belebolondult, és leállt a korábbi, csajozós életével. Persze nem mindenben változott meg: a pénzét például mindig elverte, sokszor Helen húzta ki a pácból, mert anyagiakban a lánynak fontosabb volt a biztonság.

Az élet egyéb területein viszont másképp képzelte el a biztonságot, mint Tom.

Bali. A medence közepén lévő bárnál kezdték a vitát, aztán délután egy hatalmas kókuszpálma árnyékában folytatták. Néhány ausztrál szállodavendég titokban lefotózta őket, mert vagy Helent, vagy Tomot felismerték. Vitáztak este, a tengerparti étteremben, a gyertyák romantikus fényénél, és éjjel, a hatalmas franciaágyban is. Aztán szeretkeztek, hevesen, fájdalmasan, könnyek közt, olyan érzelmi csúcsra juttatva el egymást, ahová még sosem, mert tudták, hogy itt a vége. Hogy nincs közös jövőjük, bármennyire szeretik is egymást.

Másnap elutaztak. Tom Sydneybe, ahol élt, ahol évekig lakott Helennel a Bondi beachen, a bohém fiatalok partján, egy tengerre néző teraszos házban. Helen pedig – lemondva egyik következő munkáját – Budapestre, Klárához. Mert meg kellett tudnia, mi is a baj vele. Van-e valamilyen baj vele. Ennek kiderítésében pedig csakis Klára segíthetett.

Rögtön az érkezése estéjén, egy későig nyitva tartó kávéházban, egy beugró sarokasztalnál ültek, narancsdzsúszt és tejeskávét ittak, és – bár ezt a Helenből Terivé „visszavedlett” lány inkább csak érezte, mint látta – Klára figyelte, hogy Teri eszik-e valamit. Tudta, hogy rendelnie kellene legalább egy túrós táskát, hogy ezzel megnyugtassa pszichológus barátnőjét, de abban is biztos volt, hogy nem bírna egyeden falatot sem lenyelni. A repülőn is csak ivott, pedig több mint huszonnégy órán át tartott az utazás. A bangkoki átszállásnál négy órája volt, és bár szerette a thai konyhát, még a gyorséttermi kajákat is, mégsem tudott enni egyetlen falatot sem.

Ott volt újra Budapesten, és újra érzelmi válságban. Újra fordulat állt be az életében, újra egyedül volt – még ha ő döntött is így –, és újra át kellett értékelnie az életét.

– Mennyit cigizel? – kérdezte Klára, nem számon kérőn, inkább csak kíváncsian.

– Nem dohányzom – fújta ki a füstöt Teri, majd elnevette magát. – Ügy értem, csak akkor cigizem, amikor teljesen kivagyok. Mint most.

– Az étkezéssel mi van? – érdeklődött tovább Klára. – Ettél valamit az elmúlt huszonnégy órában?

Teri érezte, hogy elpirul. Tudta, hogy nem hazudhat Klárának, ezért megrázta a fejét.

Klára nem szólt semmit, csak – pedig nem dohányzott – vett ő is egy cigit a dobozból, amit Teri az asztalra tett, és rágyújtott.

– Tudom, hogy ez hülyeség – mondta Teri, és a fejét csóválta. – De ráálltam a mérlegre apámnál. Ötvenkét kiló vagyok, ami nem rossz.

– Igen. Jól nézel ki – mosolygott rá Klára. –Ötvenkét kiló és száznyolcvan centi…

vagyis tizenhat a testtömegindexed – mondta némi számolgatás után.

– Rajtam normálisan oszlik el a súly, és hosszú a lábam – mentegetőzött azonnal Teri.

Valóban nem lehetett csontsoványnak mondani, vékony volt ugyan, de formás és izmos. – Hülyeség ez a testtömegindex, abszolút nem veszi figyelembe az alkati adottságokat.

– Ha így gondolod – bólintott Klára. – Beszéljük meg, mi van Tommal. Miért rohantál haza ilyen gyorsan, mint aki megijedt valamitől?

Terit szíven ütötte ez a szó. Megijedt. Mitől ijedt volna meg? Megijedt? Megijedt…

Hátradőlt a fotelben, és belekortyolt a narancslébe. Sok-sok év után újra Budapesten volt, egy olyan nővel beszélgetett, aki az egyetlen igazi barátja lett az évek során, aki egyszer már megmentette az életét, és aki újra és újra szembesítette önmagával. Teri rohadtul utálta ezeket a szembesítéseket, de valahol abban is biztos volt, hogy pontosan azért utazott az elmúlt huszonnégy órából huszonnégyet, mert érezte: arra van szüksége, hogy szembenézzen saját magával, hogy számba vegye a vágyait, azokat is, amelyek esetleg nem tudatosultak benne. És hogy megértse önmagát. A lelkében hatalmas, kiismerhetetlen káosz volt, úgy érezte, egyedül Klára segítségével képes kiigazodni benne.

Itt megszakadt az emlékezés, mert a gép már a földön gurult, a tengerparton, és Paul megszorította Helen kezét. A nő rámosolygott. Balin volt újra, de nem engedhette meg magának, hogy nosztalgiázzon vagy emlékezzen. Tiszta lappal akart indulni, és az elmúlt napokban kezdte is úgy érezni, hogy a lelke nyitva áll egy új kapcsolatra.

David azt hitte, infarktusa van, úgy elöntötte az izzadság, és úgy szorította valami ott, a mellkasánál. Most, hogy megtudta: Sala nemcsak hogy él, hanem itt van, vele egy városban, abban a városrészben, ahol ő már rengetegszer járt, csak úgy látszik, nem akkor, vagy nem ott, amikor és ahol kellett volna, hihetetlen izgalom és némi ijedelem vett erőt rajta. Egy kis szerencsével előbb-utóbb talán ő is megtalálhatta volna Salát. De nem is ez volt a lényeg. Meglett a lány, és ő nem tudta, hogyan tovább. Patakokban ömlött róla a víz, nehezen kapott levegőt, és be kellett mennie a Gaysorn üzletházba, hogy egy kicsit magához térjen a légkondicionált épületben. Whiskyt ivott, bár ehhez még túlságosan korán volt – azonban most erőt kellett merítenie a találkozáshoz. Hogyan, mikor lenne a legjobb? Sala megvan, él, és állítólag a legjobb formáját hozza. Sala. Dörömbölt a név a fejében, de aztán felvillant benne egy kép: Lian képe. A gyönyörű, fiatal lányé, aki tegnap Ayutthayán engedte, hogy ő átölelje, sőt hozzá is bújt, talán gyámolításra várva, talán puszta szimpátiából. .. David nem mert arra gondolni, hogy tetszik a lánynak, mert nem viselte volna el a csalódást.

Most pedig itt volt Sala, alig várta már, hogy újra láthassa, de ahogyan ott ült és hűsölt a Gaysorn egyik bárjában, kezdte úgy érezni, hogy fél a találkozástól. Eddig hajtotta a vágy, hogy bármi áron megtalálja a lányt, akit annak idején szem elől vesztett – de most, hogy már tudja, hol találkozhat vele, félelem fogta el. Mi lesz, ha Sala nem ismeri meg?

Ha nem ismeri meg, és hidegen viselkedik vele? És ha megismeri, s ezért viselkedik vele hidegen? Mi van, ha szerelmes valakibe? Ha együtt él valakivel? Sorra tolultak fel a kérdések, amelyekre nem tudott válaszolni, csak azt érezte, hogy egyre bizonytalanabb, és egyre gyorsabb a pulzusa, ha elképzeli az újbóli találkozásukat. Nem akart már sokáig várni, arra gondolt, hogy aznap este – terveivel ellentétben – nem hívja fel Liánt, hanem elmegy a bárba, hogy annyi év után végre találkozzon Salával.

Végre kitolták a folyosóra a kislányt, akin az aznapi vizsgálatokat csak könnyű

altatásban tudták elvégezni. Még aludt, de az ápoló biztatóan rámosolygott Anne-re és Szungra, és ők követték a betegkocsit toló ápolót az egyágyas szobába. A férfi óvatosan felemelte a kicsiny testet, majd gyengéden lerakta az ágyba. Tesumi nagyot sóhajtott, de tovább aludt. Szung Anne-hez fordult:

– Én visszamegyek, délután bejövök látogatni. Holnap délután vagy holnapután délelőtt, ha az összes vizsgálatot elvégezték, kiengedik Tesumit. Megvárja, amíg felébred?

Mert hamarosan bejön az egyik gondozónőnk, és Tesumi mellett marad, ha maga elmegy.

– Maradok – mondta Anne. – Van nálam fogkefe, váltóruha… Itt maradok vele, amíg bent kell maradnia.

– Rendben van – mosolygott rá a thai nő. – És mondja, Anne… nem kellene kitöltenie az űrlapot az örökbefogadáshoz? Tudja, hogy nem mennek gyorsan a dolgok, és azt is tudja, hogy állami, hivatalos hozzájárulás szükséges. Persze a férje beleegyezése is kell, és kimennek majd magukhoz környezettanulmányra, ha Tesumit örökbe akarják fogadni.

– Hogy… a férjem…? – hebegte Anne.

– Igen. Férjnél van, mondta. Ez megkönnyíti az örökbefogadást.

– De… én még nem döntöttem. Én még nem tartok itt – suttogta, és nem nézett Szung szemébe.

– Szerintem már döntött, Anne. Tudja, én koordinálom a külföldi örökbeadásainkat, és nem lenne jó, ha csak a szavakból értenék, és nem tudnék a szívekből is olvasni – mondta egyszerűen. – Ha ugyanis így lenne, akkor nem lehetnék nyugodt. Így viszont, hogy a kimondatlan szavakat is értem, hogy valamennyire belelátok a másik ember lelkébe, biztos lehetek – és biztos is vagyok – benne, hogy a gyerekeim jó helyre kerülnek. Működnie kell a hatodik érzékemnek, s ez nem is szokott cserbenhagyni – mosolygott. Anne is elmosolyodott, amikor a másik azt mondta: „a gyerekeim”.

– Én még csak ott tartok gondolatban, hogy Tesumit kivizsgáltatom, és megpróbálok segíteni, hogy ne kelljen ezzel a szívbetegséggel együtt élnie – mormolta Anne, miközben a békésen alvó kislányt nézte.

– Gondolatban talán itt tart, de a szívében… a szívében már sokkal előrébb jár – felelte Szung. –Anne, beszéljen a férjével. Tudja, hogy az állami engedély megadása után mi választjuk ki az örökbe fogadó házaspárnak a hozzájuk korban és egyebekben leginkább illő gyereket. Itt ez nem kérdéses… Töltse ki a kérvényt, aztán majd minden megy a maga útján.

– De milyen úton? – révedt el Anne.

– Csak az fog megtörténni, aminek meg kell történnie.

– Ez ilyen egyszerű?

– Igen – bólintott Szung. – Ilyen egyszerű. Anne nem válaszolt, inkább kibámult az ablakon.

Egy felüljárót látott, amelyen szokás szerint éppen csak araszoltak a járművek a hatalmas bangkoki dugóban. De látott mást is, magában, belül, azt látta, hogy gyáva, hogy Szung mondja ki helyette azt, amit neki kellene kimondania, és hogy gyáva, igen, gyáva, mert nincs bátorsága felhívni a férjét és elmondani neki, hogy miként szeretne dönteni, és ahhoz sincs bátorsága, hogy végre megbocsásson neki, és hogy még egy esélyt adjon kettejüknek.

A férje. Anne most, az egyik bangkoki kórházban, egy vadidegen kislány és egy vadidegen thai nő jelenlétében gondolt hosszú idő után úgy a férjére, hogy közben beleborzongott a gondolatba. A férjére, aki talán nem hibázott, aki nem tehetett semmiről.

Vagy csak annyira tehetett róla, mint ő maga. Mégsem tudta megbocsátani neki azt, hogy… mit is? Igen, rájött. Kristálytisztán villant be a válasz: azt, hogy a férje nem tudott megfelelni a szerepnek, amit pedig évmilliók óta elvárnak egy férfitól… egy apától. Nem tudta megvédeni őt. A gyerekét. Nem volt férfi abban a pillanatban, amikor leginkább annak kellett volna lennie. Anne érezte, ahogy összerándulnak az izmai, amikor ez a gondolat átfutott az agyán. Mert az ő férje a legférfiasabb férfi volt, akivel valaha is találkozott. És mégsem tudott megfelelni az ősi szerepnek, és mégsem tudta megvédeni őt, hagyta, hogy elveszítsék, akit a legjobban szerettek. .. Anne-t most, hogy ezt végiggondolta a hűvös, tiszta kórházi szobában, hirtelen hányinger fogta el. Most döbbent rá, hogy mi az igazi baja a férjével a fájdalmon, a feldolgozhatatlan veszteségen túl. Hogy a férfi nem volt mesebeli hős, hogy nem tudta az ellenséggel és az elemekkel szemben is megvédeni a családját. Hogy az eszményi hősről kiderült: hús-vér ember – hogy a kemény férfi valójában ugyanolyan esendő, mint mindenki más.

Anne elnézést kért Szungtól, és kiment a mosdóba. Már múlóban volt a hányingere, de hideg vízre volt szüksége. Hosszan tartotta az arcát a csap alá, és érezte, hogy a felkavaró gondolatok már nem okoznak a korábbihoz hasonló fizikai rosszullétet, hanem inkább valamiféle megkönnyebbülést hoznak. Most, hogy ennyi idő elteltével rájött, miért nem volt képes a történtek után megbocsátani a férjének, és miért nem tudott már együtt élni vele, felszabadultságot érzett. Mert már tudta. Ebben a pillanatban jött rá.

Már tudta, hogy mindenáron erősnek, egészségesnek, energikusnak akarta látni a férjét, a diadalmas mosolyt akarta látni az arcán, és nem a kétségbeesést, nem viselte el, hogy az ő vállán sírjon, hogy vesztesnek tartsa magát. Mert nem volt vesztes. Erős, szenvedélyes, szerető férfi volt, de Anne-nek tudomásul kellett vennie, hogy ennek a férfinak is vannak gyenge pillanatai. És hogy nem rajta múlott, hogy a tragédia bekövetkezett. Mert még ez a férfi, élete nagy szerelme sem volt olyan erős és olyan rettenthetetlen, hogy legyőzze az elemeket és megvédje a gyereküket abban a szörnyű pillanatban.

Anne megtörölte az arcát, letörölte a könnyeit, és visszament a kórterembe. Leült Tesumi mellé, a kislány arcát nézte, de közben azon gondolkodott, amire az elmúlt percekben rájött.

– Elmegyek. Pihenjen, egyen valamit az étteremben, üljön ki a teraszra – Szung hangja egy másik világból szólította vissza. – Anne, lazítson. Semmi olyan nem fog már megtörténni, amit nem akar – mondta a thai nő kedvesen, és búcsút intett. Anne visszaintett neki, majd kilépett a kórterem teraszára, és leült az odakészített műanyag fotelbe. Nem sokáig tudott egy helyben maradni, végül odament a korláthoz, rátámaszkodott, már amennyire a korlátra felfuttatott buja, dús növények engedték, és elmerengett, miközben a bangkoki forgalmat figyelte. A szeme sarkából látta, hogy egy másik szoba teraszára is kilépett valaki – egy thai, talán a hozzátartozójához jött látogatóba, talán a személyzethez tartozott. Amikor meglátta Anne-t, mosolyogva odaintett. Anne visszaintett, és arra gondolt, milyen furcsa, hogy vadidegen embereket összeköthet egy élethelyzet, vagy hasonló probléma. Sokáig állt ott, teljesen elfeledkezett az éhségről és szomjúságról, nézte a felhőkarcolókat, és közben azon tűnődött, vajon ő

maga nagyon gyenge-e, vagy ha nem az, akkor miért akar maga mellett egy hőst látni, egy hőst, aki csakis győztesként kerülhet ki a harcokból.

Paul felkönyökölt, amikor Helen kiment a fürdőszobába. Maga sem tudta, hogyan történt, honnan jött az a hatalmas és ismeretlen bátorság, amikor beléptek a szállodai szobájukba, a saját bungalójukba, és lepakolták a holmijukat. Az ablakból látták a buja kert égig érő kókuszpálmáit. Helen kinyitotta a terasz ajtaját, és beáradt a hűvös szobába a forró, párás, trópusi levegő. Kilépett, Paul követte, és megállt Helen mögött. Zöldellő

növények, hatalmas fejű papagájvirágok, formára nyírt bokrok – és számos kókuszpálma.

Ezt látta, és csak ámult. Még sosem járt ilyen helyen, ahol szinte égette a légcsövét a forró levegő, és ahol ilyen buján virult a természet. Közelebb lépett Helenhez, és óvatosan átölelte. A lány némán, mozdulatlanul állt, még akkor is, amikor a férfi finoman félrehúzta a copfját, és alig érezhető csókot lehelt a nyakára. Forró volt a nő bőre, a hirtelen jött kinti forróság finom párát terített rá, és intenzívebbé tette virágillatú parfümje kipárolgását.

Helen csak néhány másodperccel később mozdult, de akkor Paul felé fordult, viszonozva az ölelését, és behátráltak a szobába. A férfi nem emlékezett rá, melyikük csukta be a terasz ajtaját, de arra igen, ahogy vetkőztették egymást – ügyetlenül, izgatottan, türelmetlenül. Paul most ott könyökölt az ágyon, miközben Helen zuhanyozott a fürdőszobában, és arra gondolt, vajon hogyan volt mersze ezt a gyönyörű és izgalmas nőt, akivel neki semmiféle forgatókönyv szerint sem lehetett közös története – nemhogy története, hanem még közös jelenete sem –, ledönteni az ágyra és végigszeretni a testét.

Teljesen összezavarodott. Hogy jött ő ehhez, és vajon Helen mit gondol most róla?

Tanácstalanul könyökölt az ágyban, hallgatta, ahogy a fürdőszobában csobog a víz, aztán felkelt, felvette az alsónadrágját. Visszaült az ágy szélére, majd megint felpattant, és felhúzta a farmerjét. Visszaült, de akkor arra gondolt, milyen hülyén fest majd farmerben, amikor Helen kilép a fürdőből. Ugyan, ki ücsörög hosszúnadrágban az ágyon szeretkezés után, mosakodás előtt? Újra felkelt, lehúzta a nadrágot, visszaült. De akkor meg azért érezte rosszul magát, hogy alsónadrágban mutatkozik ez előtt a gyönyörű nő előtt.

Megengedheti ezt magának? Egyre nagyobb kínban volt. Végül levette az alsónadrágját is, visszabújt az ágyba, és magára húzta a takaróként szolgáló, vékony lepedőt. Amikor hallotta, hogy nyílik a fürdőszoba ajtaja, legszívesebben a fejét is a lepedő alá dugta volna.

De nem volt mit tenni, szembe kellett néznie élete legszebb nőjével. Akit meg sem engedhetett volna magának, legalábbis akkor, ha hallgat az apai jó tanácsra. Ő mégis végigcsókolta a testét, és teljesen fura tudatállapotban, szinte magabiztosan szeretkezett vele. De attól a pillanattól most mégis félt, amikor majd újra találkozik a tekintetük.

A magánnyomozót nem hagyta nyugodni, hogy nem tudott meg mindent Sala múltjáról. Zavarták a homályban maradt részletek, ezért felhívta a bárban megismert lányt, és megbízta egy feladattal. A lány most jelentkezett, és elmondta, amit megtudott, sőt adott neki egy további nevet is. Ő kifizette a lánynak az információkért ígért pénzt, majd arra gondolt, még aznap megkeresi azt a nőt, akiről a lány beszélt. Persze mindezt már csak önnön megnyugtatására – vagy inkább kíváncsisága kielégítésére? – tette, és a saját zsebéből fizette. Szíve szerint azonnal elindult volna a másik nőhöz, csak nem volt kedve a magas-vasutat, a metrót meg egyéb tömegközlekedési eszközöket használni, a kocsiját pedig délelőtt beadta a szervizbe. A liftben is ezen morfondírozott, ahol összetalálkozott a fiatal kollégájával. A srác nagyon szimpatikus volt, annak ellenére, hogy a szomszédos – riválisnak is nevezhető – irodában dolgozott. Ő sosem érezte, hogy rivalizálnának, talán mert mindkét cégnek jutott bőven munka.

– Hazafelé? – kérdezte a srác barátságosan.

– Lenne még egy munkám… csak önszorgalomból végzem – felelte. – De lehet, hogy inkább hazamegyek, mert a kocsim szervizben van, csak holnap lesz kész.

– Önszorgalomból dolgozik? – mosolygott a srác.

– Hát, a kliensem már kifizette a munkát, és megtudta, amire kíváncsi volt. Csak tudja, régi történet ez, több mint egy évet dolgoztam rajta… és kíváncsi lettem olyan részletekre is, amelyek egyelőre homályban maradtak.

– Értem – bólintott a srác. – Amikor a megbízóval ilyen hosszú távú kapcsolat jön létre, az ember úgy érzi, csomó mindent megtudott róla, aztán bizonyos részletek mégis rejtve maradnak.

– Nem a megbízóm után kutakodom – nevette el magát az idősebb magánnyomozó. – Hanem az után a nő után, akit megtaláltam neki. Húsz éve nem látta…

– Egy kurva? – kérdezte egyszerűen a srác.

– Az – bólintott. – Illetve csak volt.

– Szerelem?

– Hát, olyasféle… Már ha ez az ember tud egyáltalán szeretni bárkit is.

– És újra egymásra találtak? – villant kíváncsiság a srác szemében.

– Nem tudom. Én csak a címet adtam meg, ahol találkozhat vele. Az az igazság, hogy nem volt könnyű feladat, a véletlenek segítettek. Remélem, valóban jó nyomra bukkantam… De ha nem, úgyis visszajön a kliens és veri majd az asztalt, meg visszaköveteli a pénzt.

– Húsz év után megtalált egy kurvát, itt, Bangkokban? – pillantott rá elismerően a másik. – Ezt nevezem. És még mindig az iparágban van?

– Hát… tulajdonképpen igen.

– És most a nő után akar kutatni? Miért?

– Nem tudom – vonta meg a vállát az idősebb férfi. – Talán csak azért, inert szeretném az ő sorsát is valamennyire megismerni. Egy-egy részletet ismerek, de a kép még nem állt össze. Ha szerencsém van, most olyasvalakivel találkozhatom, aki segít, hogy tisztább legyen a kép.

– Saját magát akarja megnyugtatni, amiért megadta a nő elérhetőségét a kliensének?

– Ki tudja… Talán inkább kíváncsi vagyok. Erős nő, akit nem törtek meg az évek, és nem tettek tönkre a férfiak. Inkább csak szeretnék több részletet megismerni, hogy rájöjjek, honnan az ereje.

– Én szívesen elviszem – mondta a srác. – Ez a történet elég izgalmasan hangzik, meg aztán lenne mit tanulnom terepen. Unom a papírmunkát, a levéltárakat, archívumokat, szeretek akcióban lenni.

– Jó is az – bólintott a nyomozó.

– Akkor menjünk, elviszem! A harmadikon parkolok. ..

– John. Ébresztő.

Simon arra ébredt, hogy valaki lágyan végigsimít az arcán, majd a karján. Nagy nehezen kinyitotta a szemét. Az arc ismerős volt, de többször le kellett hunynia, majd újra kinyitnia a szemét, mire rájött, ki az. Saolla. A madám a Soi Cowboyból, Jenny főnöke.

– Hello – nyögte. Felkönyökölt az ágyban, és tudatosult benne, hogy egy kicsit jobban érzi magát, mint délelőtt. Saolla Simon homlokára tette a tenyerét, és azt mondta: – Lement a lázad. Majd még felmegy újra, de meggyógyulsz teljesen.

– Orvos vagy? – mosolygott fáradtan a férfi. –Vagy voltál már maláriás?

– A kezelőorvosodtól tudom. A szívemen viselem a sorsodat.

– Minden kliensedét a szíveden viseled?

– Nem, de te rendesen bánsz Jennyvel. És elmesélted a történetedet. Már azt is tudom, hogy az igazi neved Simon, de nekem már csak John maradsz. .. – mondta rekedtes hangon. – Őszinte voltál velem, és ezért hálás vagyok. Tudom, hogy óriási a fájdalom a lelkedben, de talán némi szerencsével a mostani, testi szenvedéseiden keresztül levezetheted a lelked fájdalmát… vagy legalábbis enyhülhet valamennyire.

– Azt gondolod? – nézett rá Simon, majd a belépő nővérre pillantott, aki kicserélte az ágya melletti állványon az infúziós palackot.

– Ezt remélem. Könnyen megtörténhet.

– És a te fájdalmad? Enyhült már? – pillantott rá a férfi. A nő arcán döbbenet futott át.

– Miféle fájdalmam? – nyögte ki végül. Simon hallgatott, és Saolla nem tudta biztosan, hogy a férfi abban a pillanatban, amikor ezt kérdezte tőle, egyáltalán tudatánál volt-e, vagy mintegy lázálomban beszélt. – Tudod, John, én kemény nő vagyok. Nem érzek fájdalmat – mondta.

– Olyan nincs – felelte a férfi. – Nem vagy te annyira kemény, mert akkor nem ülnél most itt az ágyam mellett.

– Az érzelmekről beszélek.

– Én is.

– John, kedvellek, mert őszinte vagy, mert nem hazudsz szerelmet Jennynek… és nem akarom összetörni benned a rólam élő képet, mégis azt mondom: nekem már nincsenek érzelmeim, legalábbis olyanok nincsenek, amilyenekről te beszélsz. Életemben egyetlenegyszer voltam szerelmes, de nagyon rossz vége lett a dolognak, rettenetesen szenvedtem, amikor elhagyott az a farang, akiről azt hittem, hogy elvisz magával… – mesélte, de közben nem a férfira nézett, hanem az ablakon túl valami távoli pontra. – Két évbe telt, mire valamennyire kihevertem a csalódást. Nem teljesen persze, de két év után már tudtam beszélni…

– Két évig egyáltalán nem beszéltél? – döbbent meg Simon.

– Nem. Nem tudtam megszólalni. Egy hang sem jött ki a torkomon.

– Egy szakítás miatt? – ámult el még jobban a férfi. – Azért ezt nem szokás ilyen komolyan venni, főleg itt nem…

– Nem tudtam, mi a szokás, John – pillantott rá komolyan Saolla. – Nem tudtam.

Egyáltalán nem.

Simon hallgatott, próbált rendet tenni a gondolataiban, nem volt könnyű elképzelnie, amint egy prostituált szenved attól, hogy átverte egy kliense. Beleborzongott a gondolatba: vajon Jenny is azt hiszi róla, hogy elviszi majd őt magával, hogy boldoggá tehetik egymást hosszú távon?

– Ne félj. Jenny nem gondolja, hogy feleségül veszed – szólt némi hallgatás után Saolla, aki – mint arról a férfi ebben a pillanatban megbizonyosodott – nyilvánvalóan belelátott Simon gondolataiba. – Vannak illúzióik a lányoknak, néha hajlamosak képtelen ábrándokat dédelgetni, főleg, amikor azt hallják, hogy valakinek sikerült… Mert néha megesik az ilyen: elviszik a lányt, feleségül veszik, és talán még jól is bánnak vele. De azért egyikük sem ringatja magát efféle ábrándokba. Jenny is tudja, hogy el fogod hagyni.

Tudja, hogy nem vagy szerelmes belé. Próbálta felébreszteni az érzelmeidet, de rájött, hogy nem fog sikerülni neki. Ezért csak azt szeretné, hogy jól érezd magad vele. Amíg együtt vagytok.

Simon nem szólt semmit, csak lehunyta a szemét. Egyre fáradtabbnak, kimerültebbnek érezte magát, mégsem akarta, hogy Saolla elmenjen.

– De te… – kezdte, mire Saolla szárazon felnevetett.

– Naiv voltam. Ezért törtem össze. Összetört a lelkem – mondta, majd hosszú hallgatás után hozzátette: – És a testem is.

Simon azonnal kinyitotta a szemét, kérdőn nézett Saollára, de végül nem mondta ki a kérdést, mert – úgy érezte – az már túl indiszkrét lett volna, az már túlment volna minden határon. A nő felállt a székről, odament a szoba ablakához, egy ideig kifelé nézett, majd visszatért a betegágyhoz. Karcsú, törékeny ujjait óvatosan Simon homlokára helyezte, egy ideig ott tartotta őket, majd végigsimított a férfi arcán.

– Most elmegyek, mert pihenned kell – szólt halkan.

– Maradj – kérte Simon, de úgy érezte, pillái ólomsúlyúak, mert nem tudta kinyitni a szemét, bármennyire erőlködött is. – Engem nem zavarsz, beszélgessünk – tette hozzá lassan.

– Én most… nem tudom folytatni. John, én erről még senkinek sem beszéltem erről, te vagy az első. Egy kicsit felkavartak az emlékek. Neked pihenned kell, én pedig hazamegyek.

– Ha ki tudod mondani, már ki is gyógyulsz belőle – csúszott ki Simon száján. Maga sem értette, hogyan volt képes ilyen mondatot kiejteni a száján, ő, a nagy realista. Biztosan a betegség miatt, gondolta.

– John, pihenj, és ne ijedj meg a lázrohamoktól. Hamarosan jobban leszel. Nemsokára újra jövök. Felírom egy cédulára a mobilszámomat, ha bármire szükséged van, vagy ha csak beszélgetni akarsz, hívj fel – mondta, és felfirkantotta a kórházi fejléces jegyzetfüzet tetejére a nevét és a telefonszámát, majd búcsúzóul megszorította Simon kezét.

Alighogy kilépett a szobából, a férfi álomba zuhant, mély-mély álomba, amelyben Saolla és a felesége integetett neki egy feneketlen, sötét szakadék túloldaláról, míg ő

ügyetlenül egyensúlyozott a meredély szélén, és sejtette, hogy le fog zuhanni, mert megmagyarázhatatlan erővel vonzotta a mélység.

Lian telefonon beszélt a szüleivel, és közben az járt a fejében, hogy talán mégis meg kellene szakítania az útját, és vissza kellene térnie a régi életébe, az otthonába, New Yorkba. Apja hangja tompa volt, s bár Robert igyekezett humorral reagálni Lian szavaira, a lány érezte, mennyire feszült. Apja, az ő erős apja attól félt, hogy Lian nem fog visszamenni hozzájuk. Anyja hangja még ijesztőbb volt, ugyanis el-elcsuklott a visszafojtott sírástól. Lian arra gondolt, hogy talán túl sokat agyalnak a szülei azon, hogy ő

elment egy időre, hogy feltárja a múltját, és egy pillanatra dühöt érzett, amiért minden telefonbeszélgetésük ilyen rejtett érzelmi zsarolásba torkollott, amikor Robert egy idő

után, nyilvánvalóan a sírás szélén, átadta a feleségének a telefont, aki el is sírta magát beszélgetés közben.

– Könyörgök, ez csak egy utazás – lehelte Lian a telefonba. – Kíváncsi vagyok a városra, ahol megszülettem.

– Meg a nőre, aki a világra hozott – mondta Susan, némi tétovázás után.

– És ha igen… mindig te maradsz az anyám… mindig ti maradtok a szüleim – felelte halkan. A vonal másik végéről csak hüppögés hallatszott. Lian felsóhajtott. Sosem hazudott a szüleinek, de úgy érezte, mostantól talán még ennyit sem kellene mondania a bangkoki élményeiről. Amikor letette a telefont, újra arra gondolt, hogy a szülei nyilván csak akkor nyugodnának meg, ha most rögtön összecsomagolna, és az első géppel hazarepülne New Yorkba. Kis ideig latolgatta a lehetőséget, de tudta, hogy a lelke egy része Bangkokban maradna, és a kíváncsiság sem hagyná nyugodni, tehát az első adandó alkalommal úgyis visszatérne, hogy befejezze, amit elkezdett. Lelkiismeret-furdalást és némi bűntudatot érzett, hiszen nagyon szerette a szüleit, de nekik, akiknek Lian volt a mindenük, meg kellett volna érteniük, hogy kíváncsi a gyökereire, arra, honnan jött, hiszen így saját magát is jobban megismerheti. Lian pedig úgy érezte, ezekben a napokban kezdi igazán megismerni önmagát, Thaiföld kinyitott benne egy szelepet, amelyen nemcsak ki-, hanem befelé is áramlottak az érzések, gondolatok.

Nem, nem tudta volna elhagyni Bangkokot. Még nem. Még dolga volt ebben a városban, és azt is érezte, hogy valami most már mindig ide fogja kötni őt. Vissza fog járni, mert soha, sehol sem érezte még ennyire szabadnak magát, mint a thai fővárosban.

Újra maga elé húzta a telefont, hogy felhívja Davidét a szállodájában, azonban hiába kapcsolták többször is a férfi szobáját a recepcióról, senki sem vette fel a telefont. Lian csalódott volt, aztán úgy döntött, egyedül tölti majd az estét. David már elmagyarázta neki, hogyan juthat el tömegközlekedéssel az éjszakai bazárba, azt is elmondta, hogy ott különböző programok, műsorok is vannak, és thai fiatalokkal találkozhat. Tehát elmegy a magasvasúttal Asokig, ott átszáll, és elmetrózik két megállót a Night Marketig. Nem mintha vásárolni akart volna, hanem inkább csak nézelődni a kivilágított, szűk bazársoron, meg persze átmenni a papírtálcás kiskonyhákhoz, venni egy tál thai ételt, egy üdítőt, és leülni valamelyik asztalhoz, hogy vacsora közben élőben hallgathassa a nagyszínpadon játszó thai zenekarokat.

A Tiffany bár egyike volt a legkülönlegesebb helyeknek, ahol szépséges ladyboyok és nővé operált egykor volt fiúk szórakoztatták a közönséget.

– Ma idejön – hajolt az idősebb magánnyomozó a fiatal füléhez. – Nem szokott idejárni, csak néha… de ma jöhet. Ezt mondta az informátorom.

Aztán a nyomozó súgott valamit az egyik pincérnek, és óvatosan pénzt csúsztatott a kezébe. Az bólintott, és elviharzott a színfalak mögé. Közben a műsor már a vége felé járt, fiatal, agyonsminkelt, gyönyörű thai nők árasztották el a nézőteret, keresve a „jó partikat”.

Persze zsákbamacskát árultak: mindannyian fiúnak születtek, és némelyikük nemi átalakítása még el sem kezdődött, másoké pedig még nem fejeződött be… A két nyomozó nem furcsállotta ezt, thaiok voltak, tudták, hogy az itt született fiúgyerekek egy részének van valami genetikai zavara, azért érzik magukat már kicsi koruktól kezdve lányoknak. A döntésüket csak segítette, hogy bármilyen gyógyszer recept nélkül megvásárolható a thai patikákban, így az alig tizenéves thai fiúk egymásnak adták a tippet, miféle hormonkészítmény segítségével válhatnak nőiesebbé. Aztán, ha később összejött a pénz – többnyire prostitúcióból –, akkor következhetett az átalakító műtétek sorozata: a mellnagyobbítás, az ádámcsutka kivétele, az arc-és homlokcsont lecsiszolása, keskenyítése, és végül az intim zónák teljes átalakítása. A thai plasztikai sebészek hatalmas rutinra tettek szert e téren (is) az elmúlt évtizedekben, tehát tökéletes külső női nemi szerveket alakítottak ki a férfi pácienseknek, és szűk, feszes hüvelyt szabtak nekik – olyat, hogy a külföldi férfiak észre sem vették, hogy egy átoperálttal bújtak ágyba, hogy a partnerük nem lánynak született.

Az idősebb nyomozó nem sokáig tűnődhetett ezen, mert hamarosan megjelent az asztaluknál egy gyönyörű, húsz év körüli, elbűvölő mosolyú, magas, tökéletes alakú nő.

Hosszú szoknyát, szűk topot, magas sarkú cipőt viselt, sminkje szolid volt, de tökéletes.

– Mit óhajtanak? – kérdezte lágy hangon. Ez az, gondolta a magánnyomozó. Ő már a hangját is uralni tudja. A legtöbb átoperált a hangjával árulta el magát: a beszédhangot ugyanis nem változtatja meg sem a sebészszike, sem a hormonkészítmények: a transzvesztitáknak és a transzszexuálisoknak meg kell tanulniuk, hogyan változtathatják nőiessé a hangjukat.

– Információt – felelte a nyomozó, és előhúzott egy köteg pénzt. Nem szívesen tette, de furdalta a kíváncsiság, és úgy érezte, megéri neki, ha áldoz valamennyit a keresetéből erre az ügyre. – Az anyjáról… a fogadott anyjáról szeretnénk megtudni néhány dolgot.

– Az anyámról…? – nézett rájuk döbbenten a lány, és hirtelen elutasító lett a tekintete.

– Egy régi kliense keresi – magyarázta a férfi. –Aki a mai napig szerelmes belé. Egy gazdag farang… Engem bízott meg a felkutatásával. Szeretnék többet megtudni az életéről, mielőtt továbbítom az információkat a megbízómnak.

– Úgy… – lágyult meg a thai lány pillantása. Hosszú műszempillái szinte érintették vékonyra formált szemöldökét. Ahogy közelebb hajolt az asztalukhoz, a nyomozó érezte édes parfümillatát. A köteg bankóra meredt. A nyomozó nem értette egészen, miért nézi ilyen sóvár tekintettel a pénzt, de elégedett félmosollyal nyugtázta a dolgot.

Hazament, és úgy érezte, mindjárt szétpattan a feje. Ez a férfi ott, a kórházban felbolygatta benne azokat az emlékeket, amelyeket már majdnem sikerült eltemetnie magában. Körülnézett a lakásban, látta a nappaliból a kertet, a teraszát – nem sokan dicsekedhettek efféle ingatlannal Bangkokban. Legalábbis az ő „köreiből” nem sokan.

Nem ismert senkit, aki ilyen céltudatosan felépítette volna magát onnan, alulról, ahonnan ő jött. Mert onnan már nem volt lejjebb. De ez már olyan régen történt, és nem szeretett emlékezni rá… Hiszen hol volt már az a vad szépségű, tizennégy éves lány, akit az anyja – a jobb jövő reményében – a férfiak karjaiba hajtott?

A tükör elé állt. Még most is szép volt, nagyon szép, érett nő létére is, de tekintetéből már eltűnt az az izgató, zabolázatlan, vadóc fény. Eddig úgy érezte, sikerült felülkerekednie a sorsán, azon, ami történt vele, de most egyszeriben félt. Megijedt, mert a legszörnyűbb emlékekkel kellett szembesülnie, most, hogy John, vagy Simon, vagy mindegy is, hogyan hívták valójában a maláriás férfit, aki a legfontosabbat veszítette el az életben, amit el lehet veszíteni, szóval egy idegen férfi átlátott rajta. Meglátta a fájdalmát.

Vagy talán csak megérezte, hogy hasonlóak a veszteségeik.

Kilépett a teraszra, kicserélte a kőre tett áldozati tálcán a virágokat, tett mellé egy kis rizst (hogy az istenek jóllakjanak), majd leült az egyik nádszékbe.

Most először gondolt arra, milyen jó, hogy azok a sebek a testén, amelyekre már csak egy-két vékony heg emlékeztette – köszönhetően a remek bangkoki plasztikai sebészeknek, és egykori főnöknőjének, aki saját zsebből fizette a műtéteket –, már nem fájnak. Ahogy ült ott, a párás teraszon, a gyorsan leszálló kora esti sötétben, belenyilallt, hogy akkor, régen talán nem is a fizikai fájdalom volt olyan kibírhatatlan. Hanem inkább az, hogy olyan fiatalon, olyan nehezen életet adott valakinek, akit csak egyetlenegyszer vehetett a kezébe. Aztán már vitték is, egyedül, a baba nélkül, el abból a házból, be a közkórházba, hogy megmentsék az életét. Aztán már csak arra emlékezett, hogy visszafelé kellett számolnia tíztől, erős műtőlámpa vakította el, és egy sebészmaszkos nő hajolt fölé.

Utána filmszakadás. A következő műtéti emléke már későbbi, de az már a gyógyulását szolgálta. Hogy újra normális nő legyen, hogy visszatérhessen a „pályára”. Jól meggyötörte ez a gyerek”, mondta neki a plasztikai sebész, de ő nem válaszolt. Két évig nem beszélt, még a klienseivel sem…

Akkor szólalt meg legközelebb, amikor már megkérgesedett valamelyest a lelke. Attól kezdve nem vett tudomást a múltról, lezárta, elfelejtette, nem akarta, hogy valaha is szerelemre gyulladjon valaki iránt, nem akart senkit sem szeretni – csak talpra állni. És megmutatni, önmagának, hogy képes rá. Hogy többre viszi, mint bárki is ott, a Patpong utcában. Hihetetlenül fiatal volt, a teste gyenge, de a lelke megerősödött a veszteségektől.

Tudta, hogy talpra fog állni.

Később, sokkal később találkozott Waóval. A fiú tizenkét éves volt, és férfiaknak árulta a testét Pattayán. Olyan volt, mint egy kislány: karcsú a teste, szoknyát viselt, és hatalmas barna szeme kicsillant sovány arcából. Wao gyerekkora óta lánynak érezte magát, de ezen Saolla nem lepődött meg. Thaiföldön ez nem volt valami szokatlan perverzió. Wao megkínzott testtel került be a pattayai magánárvaházba, az utcagyerekek „mentsvárának”

létrehozott részlegre, miután egy perverz turista durván megerőszakolta. Igen, Saolla szemében ez erőszaknak számított, még akkor is, ha ő maga is gyerekkorától űzte ezt a mesterséget. Egy gyereket úgy meggyötörni, hogy szétszakadjon az egyik testnyílása – ez számára megerőszakolás volt. Saolla minden évben ellátogatott az árvaházba, pénzadományokkal segítette az ottani kicsiket, és az utcagyerekeknek is vitt mindig ruhát, adományt. Ő így vezekelt.

Ott találkozott Waóval, aki erős lélekkel viselte a fájdalmakat, a felépülés kínjait.

Majdnem olyan erősnek látszott, mint amilyen erős ő volt. Ő eredetileg csak egy délutánra érkezett Pattayára, de végül napokra ott ragadt. Ült Wao, a leendő kis ladyboy mellett az ágyon, és hallgatta az álmait. Nő akar lenni. Táncosnő. Nőihormon-tablettát szed, már amikor van rá pénze. Az anyjáék nem vállalták már őt, a negyedik gyereket, ezért hároméves kora óta a rokonoknál meg az utcán élt. A legnagyobb álma, hogy igazi melle legyen, és igazi „női testnyílása”. És hogy ne legyen fütyije, mert arra nincs szüksége.

Hiszen ő lány.

Saolla minden délelőtt és minden délután ott ült Wao ágya mellett, mintha az anyja lett volna, belediktálta a won-ton levest, a teát, a rizst és az apróra vágott csirkehúst, és figyelte, ahogyan a „kis tini” testébe kezd visszatérni az erő.

Aztán magához vette a gyereket. Tudta, hogy a legfőbb álmától nem térítheti el – hiszen Wao lélekben lány volt, és naponta meg kellett küzdenie a testével; mást látott a tükörben meztelenül, mint amit szeretett volna. De Saolla ragaszkodott ahhoz, hogy Wao teste többé ne legyen eladó. Még iskolába is beíratta. Etette-ruházta, adott neki zsebpénzt, megvette neki a legkorszerűbb nőihormon-pirulát, aminek talán kevesebb a nemkívánatos mellékhatása egy pubertáskorú félig fiú félig lány szervezetében, mint az olcsóbb, régebbi készítményeknek. Anyjaként szerette, mintha Wao lenne az a gyerek, akinek egykor, majdhogynem Wao születésének idején életet adott. Tudta azt is, hogy fizetni fogja Wao nem-átalakító műtétjét, amint a gyerek nagykorúvá válik.

Első nagy ajándéka Wao számára a mellimplantátum és a mellműtét volt. Két évvel később pedig a nemi átalakítás. Ott ült mindvégig a szűk váróban, amíg Waón helyi érzéstelenítésben elvégezték a Thaiföldön gyakorinak számító beavatkozást. Két óráig tartott mindössze, utána felment Waóhoz a lábadozóba. Waóhoz, az ő „kislányához”. Aki könnybe lábadt, réveteg szemmel nézett fel rá, a karjába még csepegett az infúzió, és csak annyit mondott: „Végre nő lettem!” Saolla leült mellé, megfogta Wao törékeny kezét, és meg sem próbálta visszafojtani a könnyeit. Hát így lett neki kislánya. Az övé helyett.

Akinek – nővé válását követően – majdnem mindent elmondott a múltjáról. Végre valakinek elmondhatta, el akarta mondani. És Wao megértette őt, nem ítélkezett felette.

Tudta, milyen érzés az, amikor valaki könnyelműen mond ítéletet másokról. Maga is épp eleget szenvedett emiatt.

David még egyszer sem itta le magát Bangkokban, de most egymás után döntötte le a kurvanegyedben a whiskyket. Annyira félt a viszontlátástól, attól, hogy már nem fog érezni semmit, amikor meglátja a nőt, félt attól, hogy Sala meg sem ismeri, vagy ha igen, akkor elküldi a fenébe… kineveti… De Sala nem volt ott. Pedig ő pontosan leíratta a magánnyomozóval a címet. Bement a bárba, először csak óvatosan nézegetett körül, nem is igen állt szóba a lányokkal, mert kereste Salát, hajdani szerelmét, azt az édes kis vadócot… de nem találta. Aztán a végén kiderült, hogy aznap nem ment be. Talán majd holnap. David nyakalta a whiskyt, többször felmerült benne, hogy fel kellene hívnia Liánt, hogy elvigye vacsorázni, de egyre vastagabb köd borította az agyát, és végül örült, hogy valahogy sikerült kibotorkálni a mellékutcába a bárból. Ásóknál fogott egy taxit, és hazavitette magát a közelben lévő President Hotelbe.

Másnap újra visszamegy, gondolta elalvás előtt. Visszamegy, ha lesz hozzá bátorsága.

12

Anne semmit sem értett. Bangkokban már dél volt, Európában viszont még csak hajnalodott. A férjét mégsem tudta elérni, hiába hívta az otthoni telefonján és a mobilján.

Pedig Anne éjszaka elhatározásra jutott. Ott ült a mélyen alvó Tesumi mellett az öblös kórházi vendégfotelben, és most először végiggondolta a múltat. Hagyta, hogy csurogjon a könny az arcán, amikor felidézte azt a szörnyű napot, amikor, immár jó egy éve, Phuketen maradtak. Hármasban: a férje, a kislányuk, Cecília és ő. Nem erőltette, nem is erőltethette, hogy menjenek elefántprogramra, mert a férje a karácsony előtti hajtástól teljesen kimerült, és a repülőn nem tudott aludni. Cecília pedig élvezte a tengert, mint minden kisgyerek… akkor látta először a nagy vizet, jókat pancsolt benne az apjával, ő pedig fotózta kettejüket. Akkor úgy érezte, ez a boldogság. Látni a két embert, akit szeret – kettejüket, akik szeretik egymást és őt. Ennyi neki elég volt. Elég lett volna… Nem tudták, apálykor mindig vissza szokott-e húzódni a víz annyira, mint akkor. Ő később felment, hogy ételt melegíttessen a személyzettel Cecíliának. Aztán meghallotta azt a szörnyű

robajt. Látta, hogy a negyedik emeleti étterem teraszán hirtelen nagy felfordulás támad, ő

is odarohant. Egyenesen a tengerre látott. Arra a toronyház-magasnyi hullámra, amely iszonyú sebességgel közeledett a part felé. A szeme sarkából látta a menekülő embereket, azt, hogy a férje felkapja a kislányt, és szalad vele.

A férje erős volt és gyors. Kisportolt, izmos férfi, aki minden helyzeten úrrá lett. Tudta, hogy megmenekülnek.

De csak a férje menekült meg a cunamiból. Ceciliát kitépte a kezéből a hullám. Soha többé nem látták. A testét sem találták meg.

Anne hangtalanul zokogott a fotelben, amikor felidézte azt a pillanatot, amikor újra meglátta a férjét azon a rögtönzött elsősegélyhelyen, ahová őt is vitték, miután kiszabadították az étterem egyik ledőlt tálalószekrénye alól. Eltört a lába, elvesztette az eszméletét, a hullám elpusztított mindent a hotelben, de ő megúszta ennyivel. A férje bal felkarján seb tátongott, a hátára rázuhant egy kitört pálmatörzs, de úgy látszott, hogy nincs életveszélyes sérülése. Mégis, amikor ránézett, a tekintete szinte halott volt.

Nem kellett, hogy kimondja. Nem kellett. Ő őrjöngve kérdezte tőle: hol van Cecília.

Emlékezett, hogy a férje sebesült kezét rángatta, az ápolók vonszolták el onnan, és beadtak neki valami injekciót. De akkor ő már tudta. Biztos volt benne, hogy a férfi, az erős férfi, a szerető apa, a sikeres orvos, a győztes, nem tudta megmenteni a kislányukat. Elragadta tőle a víz.

Hajnaltájt arra eszmélt, hogy most először siratta el igazán a kislányát. Nem fájt kevésbé a veszteség, de talán most már képes lesz elfogadni. És talán arra is képes lesz, hogy új életet kezdjen. Tesumival… és a férjével. Ki tudja. Hirtelen sürgető vágyat érzett, hogy beszéljen a férjével. Nem csupán Tesumiról, hanem magukról. Kettejükről. Arról, hogy a férfi hogyan dolgozta fel magában ezt a szörnyűséget. Ha feldolgozta egyáltalán.

Mert arra is rádöbbent, hogy magára hagyta a férjét, meg sem próbált segíteni neki. Mert a saját fájdalmával volt elfoglalva – mintha a férje fájdalma nem is számított volna. Most bűntudatot érzett, amiért nem állt mellé, amiért őt okolta a tragédiáért. A harag, a neheztelés vakká tette, elfedte, amit valójában a férje iránt érzett.

Már dél volt. Anne arra várt, hogy Tesumin még elvégezzenek egy-két rutinvizsgálatot; a kislány szobájának vendégfoteljében ült, és a mobiltelefonját szorongatta. Itt volt az ideje, hogy beszéljen a férjével, de sehogy sem tudta elérni. Nem volt dühös, de nem értette a dolgot, és lassacskán valami furcsa érzés kerítette hatalmába. Beletelt egy kis időbe, mire rájött, mit érez: aggodalmat. Igen, aggódott a férjéért. Tudta, hogy az elmúlt időszakban a férfi is pótcselekvésekbe menekült: szinte éjjel-nappal dolgozott, ha szabad ideje volt, sportolt, s késő esténként – barátja szerint – gyakran az alkohollal próbálta enyhíteni a bűntudatát és a veszteségérzetet.

A mobilját nézegette, és kikeresett egy számot. Nem a legjobbkor: Európában kora reggel volt, de remélte, hogy a férje kollégája azért felveszi a mobilját. Rányomott a zöld gombra, és várt.

– Anne, éppen hívni akartalak – kapta fel rögtön az első csöngésre a férfi.

– Ne haragudj, hogy ilyen korán… Még nincsenek meg a kislány leletei, azért nem küldtem őket – mondta meglepetten Anne. – Én… tulajdonképpen… miatta hívlak. A férjem miatt. Aggódom, mert nem veszi fel sem az otthoni telefonját, sem a mobilját. .. – hallotta, hogy a távolban a férfi nagy levegőt vesz. – Nem tudsz róla valamit? Dolgozik már, visszaérkezett a szabadságáról?

– Anne – a férfi hangja meleg és megnyugtató volt, ő mégis érezte, ahogy felborzolódnak a pihék a karján. – Anne, a férjed… Bangkokban van.

– Micsoda? Hogyhogy? – kérdezte meglepetten, de közben érezte, hogy megnyugszik.

A férje ott volt, valahol a közelében, tehát akár már aznap találkozhatnak is. Ha a férfi is úgy akarja. Anne egy kicsit elbizonytalanodott: és ha a férje nem akar találkozni vele? Ha nem azért jött Bangkokba, hogy vele találkozzon, hanem valami másért…? Anne nem nagyon értette a helyzetet. Sokára, nagyon sokára érkezett a válasz, addigra a gyomra már görcsbe rándult a bizonytalanságtól. Vajon akarja-e látni a férje…? Azok után…? Először érezte úgy, hogy akár el is veszítheti a férfit. És most először érezte, hogy ez az, amit nem akar. Nem akarja elveszíteni. Nem.

A férfi még most is fontos volt neki. A legfontosabb…

– Anne… figyelj rám, és próbálj higgadt maradni – hallotta meg újra Ralf hangját a telefonban. –Simon Bangkokban van, konkrétan a Bumrungrad kórházban.

– Mit… mit csinál itt? – kérdezte elhaló hangon, és első pillanatban nem is fogta fel, hogy ezek szerint ugyanabban az épületben vannak.

– Harcol – felelte halkan a férfi. – Az életéért harcol, Anne.

– Nem – csúszott ki a nő száján, és érezte, hogy kifut a vér a testéből.

– Simon maláriás, és olyan csillapíthatatlan lázrohama van, amibe akár bele is halhat.

Néhány perce hívott fel a kezelőorvosa. Megtalálta Simon névjegykártyáját, és felhívott a benti számon, mert szerette volna értesíteni a legközelebbi hozzátartozóját. Ezért akartalak hívni, Anne.

– Ralf…

– Menj, Anne. Keresd meg, fogd a kezét, és húzd vissza az életbe. Simon erős férfi, menj és segíts neki, hogy legyen miért harcolnia. Kérlek, Anne… Ne gondolj a múltra, hanem menj és segíts neki – Ralf szinte már könyörgött a telefonban, nem tudván, mi játszódik le Anne lelkében. Anne fölállt, és hirtelen nagyon erősnek érezte magát.

Megkérdezte a szobaszámot Ralitól, és kirohant a folyosóra. Minél előbb Simon mellett akart lenni.

– Szeretlek – mondta egyszerűen a férfi, amikor felbukkant a medence vizéből. Helen a medence szélén ült, egy pálmafa árnyékában, a vízbe lógatva a lábát, amelyet Paul hirtelen átölelt.

– Szeretlek – bukott ki belőle a válasz, aztán elmosolyodott. Helen Schmidt, a bálvány, aki időtlen idők óta nem vallott szerelmet senkinek. Talán azért, mert időtlen idők óta nem volt szerelmes senkibe. Aztán jött ez a pasi, ez az édes, hűvös angol, akiről szép lassan kiderült, hogy jó a humora, hogy szenvedélyes szerető, hogy jobban figyel rá, mint eddig bárki … és őt észrevétlenül hatalmába kerítette ez az érzés, és Balin töltött második napjukon ösztönösen viszonozta a férfi vallomását. Nem bánta.

– Akkor is szeretlek, ha félnem kellene tőled…

– Már miért kellene? – simított végig Paul vizes haján, és egészen közel húzta magához a medencében álldogáló férfit.

– Mert túl jó nő vagy. Túl gyönyörű. Túl értelmes. Túl…

– Túl sokat beszélsz – mosolygott rá Helen, és szájon csókolta a férfit.

Nem sokkal később már a parton ültek, és Helen előhúzott a strandszatyrából egy magazint.

– Lapozz bele – dugta a férfi orra alá.

–Ó… hát eddig nemigen olvasgattam női magazinokat – nevette el magát a férfi, amikor végigpergette ujjai között a fényes lapokat.

– Most sem kell minden betűt elolvasnod. Csak szeretnék neked elmondani valamit a múltamról… amit nem tudsz. Nem akarom, hogy véletlenül derüljön ki – mosolygott, amikor meglátta Paul döbbent tekintetét. Majd fellapozta a magazint a fürdőruhás fotóinál.

„Helen Schmidt, a topmodell saját bikinikollekcióval rukkolt elő”, olvasta Paul hangosan, majd hátradőlt a napozóágyon, mint akit súlyos sokk ért.

– Most mi van? – érdeklődött Helen.

– Ez már túl sok – mormolta lehunyt szemmel a férfi. – Nem elég, hogy gyönyörű, humoros és értelmes… még topmodell is. Ezzel a helyzettel én hogyan fogok megbirkózni? – nézett fel a lányra zavartan.

– Majd megoldod valahogyan – csókolta meg Helen, kissé élvezve a férfi zavarát és döbbenetét.

– Akkor rendeljünk két pohár rizspálinkát a bárból. Ünnepeljük meg ezt a fantasztikus eseményt, hogy egy topmodellbe sikerült beleszeretnem. Micsoda pech…

– És két satayt rizzsel – nevetett rá Helen. – Délelőtt csak akkor iszunk, ha előtte eszünk is – magyarázta. Aztán hirtelen rádöbbent, hogy nemrég reggeliztek, mégpedig elég rendes adagot, de már ki is verte a fejéből ezt a gondolatot. Ügy érezte, most, hogy véget ért a modellkarrierje, és – kissé késve – elkezdődhet a „normális” magánélete, kezd kigyógyulni az evéstől való beteges félelméből.

– Nem akartam korábban zavarni – hallott egy ismerős hangot a telefonban Lian.

Álmos volt még, hiszen hajnalig fenn volt és figyelte a bulizókat a Night Marketen, de rögtön tudta, hogy a férfinak fontos mondanivalója lehet. – Talán mégis sikerült kiderítenem valamit… Érdekli? Azonnal kipattant a szeme.

Igen, ott lesz tízkor az Emporium bevásárlóközpont szendvicsbárjában, mondta, és rohant a fürdőszobába.

Csak miután lezuhanyozott és fogat mosott, akkor esett gondolkodóba, hogy felhívja-e a szüleit New Yorkban. Felhívja-e őket, és tanácsot kérjen-e tőlük, mit tegyen. Most, hogy talán megtudhatja, hogy ki az „eredeti” anyja, pánik lett úrrá rajta. Valóban akar találkozni vele, akarja látni őt? Ebben a dologban talán mégsem Roberttől és Susantól kellene tanácsot kérnie, hiszen ők ketten ettől a lehetőségtől féltek a legjobban.

Már elmenőben volt, amikor felvetődött benne, talán majd David tanácsát kéri ki. De előbb meghallgatja, milyen hírekkel szolgál a fiatal thai férfi. Egyáltalán: talált-e valamit, vagy csak rájött, hogy túl sok pénztől esett el akkor, amikor dolgavégezetlenül elküldte őt az irodájából?

Lian rohant a magasvasúthoz, mert mielőbb ott akart lenni az Emporiumban. Bár nem reggelizett, egyáltalán nem érzett éhséget, vett az utcán egy frissen préselt, műanyag flakonba töltött mandarinlevet, szívószállal felhörpintette, aztán felrohant a magasvasúthoz vezető lépcsőn, beillesztette bérletét az automatába, és mire felért, már jött is a szerelvény.

Simon nagy nehezen kinyitotta a szemét, aztán rögtön le is hunyta. Akkor ez még a lázálom, gondolta. Aztán újra erőt vett magán, hogy felnézzen. Átfutott a fején a gondolat: most már mindig a feleségét fogja látni maga előtt? Hát már sosem fog kigyógyulni ebből a tragédiából? Sosem könnyebbül meg? Abban bízott, hogy Saolla ül mellette, és mond néhány megnyugtató szót. De nem. Érezte, ahogyan egy hűvös kéz végigsimít a homlokán. Felnézett újra. Lázálmában Anne ott állt mellette, nyúzott, aggódó arccal, és amikor a tekintetük összekapcsolódott, elmosolyodott.

– Anne…? – kérdezte rekedten Simon, és várta a választ: nem, John, nem Anne vagyok, hanem Saolla.

– Én vagyok. Igen.

Lágy, finom hangja volt a feleségének. Anne. Ő állt az ágya mellett. Simon semmit sem értett. Látta, hogy folyik a karjába az infúzió, érezte, hogy fájnak az ízületei, hogy alig bírja megmozdítani a szabad kezét, tehát tudta, hogy magánál van. És mégis. A feleségét látja maga mellett. El sem tudta képzelni, mi történhetett. Ennyire összemosná a valóságot a képzelettel? Egy újabb hagymázos lázálom?

– Anne… ha te vagy, mondd ki a kislányunk nevét – nyögte ki nehezen.

– Cecília – jött a válasz, és ő érezte, ahogy melegség járja át a testét. Nem a korábbi, lázroham előidézte forróság, hanem az élet melege. Amint meghallotta a választ, tudta, hogy Anne, a felesége áll az ágya mellett. És azt is tudta, hogy most már fel fog épülni, bármilyen borzalmas lázrohamok várnak is még rá. Mert már volt miért felépülnie.

– Anne… téged kereslek…

– Megtaláltál, drágám. Hiányoztál.

Felnézett a feleségére, és látta, hogy homályos a tekintete. De fogta a kezét, és ő

minden erejével azon volt, hogy viszonozza Anne kezének szorítását.

– Sosem fogom megbocsátani magamnak… – kezdte, de Anne hűvös ujjaival végigsimított láztól cserepes ajkán.

– Én már megbocsátottam – mondta halkan, aztán hozzátette: – Nagyon sok mindenről kell még beszélnünk… majd, ha jobban leszel.

– Ne menj el.

– Nem megyek. Majd csak veled – felelte Anne, és csak állt ott mellette, bátorítón.

Simon nem akarta lehunyni a szemét, látni akarta a feleségét, hinni akarta, hogy tényleg ott van mellette, bízni akart abban, hogy tényleg ott marad vele, de a szemhéjai ólomsúlyúak voltak, és ő újra belezuhant egy álomba. Ami másnak bizonyult, mint az előzőek: majdhogynem megnyugtató volt a korábbi rémálmok után.

A harmincöt fokos, párás melegben könnyen megárt az embernek a rizspálinka, még egy korai ebéd után is, gondolta Paul. Nézte, ahogy Helen gyönyörű, feszes teste köré csavarja és megköti a balinéz sarongot, aztán a lány adott neki egy puszit, és egy könyvvel a kezében elindult a bungalójuk felé.

– Tudod, hogy ilyenkor nagyon veszélyes napozni – szólt még vissza neki integetve. – Vonulj árnyékba, aztán ha hiányzom, tudod, hol találsz…

Paul mozdulatlanul ült, és nézte, ahogy a nő eltűnik a látómezejéből. Nem akarta elhinni, hogy Helen is szerelemre lobbant iránta. Vagy miért is ne…? A betegségtudat sok mindent felszabadított benne: mindenekelőtt azt a személyiségét, amelyről korábban mit sem tudott. Lazább lett, vagányabb, és még némi humort is kicsiholt magából. A betegség.

.. ez az, amire nem akart gondolni. Pedig most már nem tehette meg, hogy ne gondoljon rá, hiszen kezdte úgy érezni, hogy felelős Helenért. Kettejükért. A kapcsolatukért. A jövőjükért… ami lehetne… de valószínűleg nem lesz. Nem lehet.

Intett a medence közepén lévő bárpultban álldogáló balinéz pincérnek, aki hosszú, arannyal hímzett sarongot, fekete papucsot, arannyal átszőtt inget és díszes balinéz fejfedőt viselt, és egy fehér virágot tűzött a füle mögé. Kért még egy pálinkát, mert nem akarta, hogy borús gondolatai eluralkodjanak rajta.

– Maga aztán tud élni – hallotta. A szomszédos ágyra letelepedett férfi tökéletes brit kiejtéssel beszélt. Kivártatva követte őt a vörös hajú felesége és két kicsi gyerekük is.

– Elég érdekes íze van ennek a rizspálinkának. Megkóstolja? – kérdezte Paul, azután beszédbe elegyedtek. Kiderült, hogy a család előző este érkezett, egyenesen Londonból.

Paul mesélt nekik Bangkokról, ők meg elmondták, hogy már harmadszor nyaralnak Balin.

– Mivel foglalkozik? – kérdezte Paul a férfit. Közben az asszony és a gyerekek már a medencében hancúroztak.

– Orvos vagyok. Fül-orr-gégész…

– Az nem lehet – csúszott ki Paul száján. A férfi rámeredt: – Szerintem már ne igyon többet, vagy húzódjon árnyékba. Nagyon kegyetlen lesz a másnaposság, ha itt a napon így berúg.

– Magát a sors hozta az utamba – közölte vele Paul, azután halkan beszélni kezdett. A férfi figyelmesen hallgatta, majd halványan elmosolyodott. Aztán megígérte neki, hogy hamarosan bekéredzkednek a szálloda orvosának a rendelőjébe, és megvizsgálja. Paul úgy érezte, minden perc számít, de nem merte sürgetni a férfit. Inkább rendelt még egy rizspálinkát a balinéz pincértől.

Lian egész nap a bangkoki utcákon kószált. Nem volt éhes, egy falat se ment volna le a torkán, csak az estére gondolt, meg arra, amit a fiatal magánnyomozó mesélt neki. Nem tudta, oda mer-e majd menni Asokra, a metrómegállóhoz, ahol a thai férfival megbeszélte a találkozót este nyolcra. Nem tudta, lesz-e elég ereje hozzá.

Csak kószált a városban, felült olyan buszokra, amelyeken nem volt légkondicionálás, ahol hőségtől izzadt testek szorultak az ő testéhez – New Yorkban felháborodott volna ezen a közelségen, saját terének botrányos megsértéseként élte volna meg, és egy megálló után leugrott volna a buszról. De most nem New Yorkban volt, hanem Bangkokban, abban a városban, ahol született, és itt egyáltalán nem zavarta ez a közelség. Sőt, úgy érezte, ezekben a nehéz percekben nincs egyedül, hanem a körülötte levők szavak nélkül is támaszt adnak neki. Támaszt és segítséget – hogy jó döntést hozzon. Meg akarja-e ismerni az anyját – ez volt a kérdés. Eddig ez nem volt kérdés, csak most, amikor a véletlennek köszönhetően kiderült, hogy ki az anyja. A véletlennek, hiszen ha a fiatal magánnyomozó nem vállalt volna el előző nap egy kis pluszmunkát a szomszédos irodában dolgozó kollégájának, akkor sosem derül ki, hogy ki az anyja. Csakhogy a srác találkozott az anyja fogadott lányával, akinek elmondása alapján kirajzolódott az egész történet. Lian anyja él.

És Lian találkozhat is vele. Lian nem tudta, mit tegyen, csak utazgatott a buszokon, a hajókon, ült a csatorna szélén, a Chao Praya folyó partján, és hagyta, hogy érlelődjön benne a döntés. Nem az eszétől várt döntést, hanem azt remélte, hogy majd valahogyan magától kitisztul a lelkében, az agyában a kép, és megvilágosodik: mit tegyen. Hiszen ez volt az a pillanat, amelyre azóta várt, hogy megtudta: Bangkokban született és örökbe adták.

A Chao Praya folyó partján ücsörgött, nézte a sárszínű, fodrozódó vizet, és visszaemlékezett arra, mit mesélt neki a magánnyomozó az Emporium szendvicsbárjában.

Az anyja prostituált volt. Gyereklány, aki beleszeretett az első kliensébe – egy európai férfiba. Aki szerelmet ígért neki, de azután elment, ugyanúgy, ahogyan a többi szexre éhes külföldi férfi, akik rendre visszatérnek a hazájukba a családjukhoz, a feleségükhöz. Az anyja ott maradt, Bangkokban. Állapotosan. És csak várta a kis naiv, tizenéves lányfejével, hogy az a férfi, aki elvette a szüzességét, aki vett neki egy plüssállatot és sok-sok csokoládét, az a férfi, aki szerelmet hazudott és ígért neki – visszatér majd, és elviszi magával. Elviszi, feleségül veszi, és jó apja lesz a gyereküknek. De az anyja maga is gyerek volt még, gyerektesttel. Nem hagyta, hogy elvegyék tőle a magzatot. Ütött-rúgott, senki sem mert a közelébe menni. Csak a madám, aki bedobta őt a mély vízbe, és aki talán felelősnek érezte magát a történtekért. Ő vitte el ahhoz a diploma nélküli „doktorhoz” is, amikor eljött a szülés ideje, és a többi, tapasztaltabb prostituált tudománya elfogyott, amikor ő csak nem akart világra jönni. Könyökkel jött volna kifelé, szakított mindent, ami ott az útjába került, a „doktor” pedig vágott. Életre segítette őt. De az anyja már félhalott volt. Aztán amikor már majdnem elvérzett, kórházba került. Ott adta el őt egy közvetítőnek, valami krikszkrakszot firkantott a papírra, és kapott kétszáz dollárt.

Azt mondta neki a nyomozó, hogy az anyja akkor nagyon sírt. Fel akarta nevelni őt. De mindössze tizenöt éves volt, kereset nélkül, és akkoriban úgy tűnt, hogy a szülés során elszenvedett sérülései miatt nem dolgozhat tovább prostituáltként. A madám könyörgött neki, hogy mondjon le a lányáról, hiszen kislány volt még ő maga is.

A kétszáz dollár soknak tűnt. Akkor. Az anyjának, a gyereklánynak.

Később a madám a saját pénzéből elvégeztette egy magánorvossal a szükséges plasztikai műtéteket az anyján, aki így visszatérhetett a bárba. Még mindig azt az európai férfit várta. Évekig. Aztán amikor a nővére meghalt MDS-ben, elment vidékre. Phuketen dolgozott, ott akkoriban kezdett fellendülni a turizmus. Néhány év múlva visszatért Bangkokba, azután saját bárt nyitott. Ahol ő futtatja a lányokat. Ő vigyáz rájuk. Vigyáz – így mondta a magánnyomozó. És soha többé nem esett szerelembe senkivel.

Gyereke sem született többé. Mégis lett neki – egy ladyboy, egy kissrác, aki a lelkében mindig lány volt, és aki gyerekként maga is annyit szenvedett, mint az anyja. Őt fogadta – ha nem is papíron – örökbe, őt tartotta gyerekének. Őt operáltatta át, hogy megvalósuljon az álma, és végre igazi nővé váljon.

Hát ez az átoperált ladyboy mesélte el a magánnyomozónak a történetet. Mindent tudott, azt is, hogy napra pontosan mikor született Lian (akit egyébként az eredeti anyja is Liánnak nevezett el), és azt is tudta, hogy a lány New Yorkba került, rendes szülőkhöz.

Anyja erről sokat beszélt a fogadott gyerekének, remélte, hogy a kislány nagyon jó szülőkhöz került, akik szeretik, és mindent megadnak neki.

Lian először kíváncsian, majd dühösen, végül meghatottan hallgatta a történetet. Most mégis csak ücsörgött ott, a Chao Praya folyó partján, nézte a dübörgő motorral száguldozó ócska bárkákat, a kivilágított, nagy sétahajókat, és nem tudta, mitévő legyen. Elmenjen-e a találkozóra, vagy sem? És ha elmegy, vajon bele mer-e majd nézni az anyja szemébe?

Fél nyolc volt, döntést kellett hoznia végre.

13

David már a bárban ült, amikor meglátta őt. Beviharzott az ajtón, csillogó, fekete haja szinte repült utána. Kicsit magasabb volt, mint amilyenre emlékezett, bár magasnak így sem lehetett mondani, de az alakja tökéletes – és az öltözéke is kifogástalan. Elegáns volt, már nem emlékeztette őt az egykori, több számmal nagyobb kardigánba bugyolált vadóc-ra. A hajdani vad fény is eltűnt a tekintetéből. Szelíd pillantással pásztázott végig a bár vendégein ezen a korai órán. Még alig múlt este hat, alig lézengett egy-két turista a bárban.

Sala szeme azonnal megakadt Davidén. Aztán továbbrebbent a tekintete, majd összeráncolta a homlokát, mintha valamire nagyon erősen koncentrálna, és visszafordult a férfi felé. Rémület suhant át az arcán, aztán összeszedte magát, a vonásai újra fegyelmezettek voltak. David felállt és elindult felé. A nő csak állt a bárpult előtt, két fehérneműs lány is próbált hozzá szólni, de ő Davidét nézte, mint aki kísértetet lát. A férfi közelebb lépett hozzá, és elmosolyodott. Mintha Sala szája is mosolyra húzódott volna, de amint David karnyújtásnyira ért, Sala keze megmozdult. A férfi fel sem fogta, hogy mozdul az a kéz. A kis vadóc keze. Amikor ütésre lendült, David csak állt mozdulatlanul.

Hagyta, hogy Sala üsse az arcát, hogy belebokszoljon a testébe, a gyomrába. Két férfi tűnt fel a semmiből, de a nő thaiul elküldte őket.

Álltak egymással szemben, mint két ősi ellenség. David mozdulatlanul, nem védekezve. A nő mint egy lekushadt, de támadásra kész vadállat. Aztán mégsem mozdult.

– Tíz éve téged kereslek – mondta thaiul David. –Minden rohadt bárt végigjártam, minden évben hosszú hónapokat töltöttem Bangkokban, hogy megtaláljalak. Itt is jártam.

Többször is. De sosem láttalak.

– A péntek a szabadnapom – csúszott ki Sala száján. – Te tudsz thaiul?

– Megtanultam. Miattad, Sala.

– Sala már nem létezik – mondta a nő. – Saolla a nevem.

– Saolla. Szép név. Olyan szép, mint amilyen te vagy – mormolta David.

– Azt gondolod, visszajössz ide, húsz év után, és minden úgy van, mint régen volt? – kérdezte később a nő, amikor beültek az egyik bokszba.

– Megszenvedtem ezt a húsz évet. Tudom, hibás vagyok, rohadtul hibás, amiért akkor sorsodra hagytalak.

– Hibás is vagy – csúszott ki Saolla száján, aztán belekezdett egy történetbe. Nem érdekelte, hogy fájdalmat okoz a férfinak, hogy összetöri a lelkét, a szívét. El kellett mondania a közös történetük folytatását. El kellett mondania, hiszen ő már annyit szenvedett attól, amit akkor tett… és ha David visszajött volna hozzá, biztosan nem kellett volna az egyetlen gyerekét eladnia. Saolla már ilyen kegyetlenül fogalmazta meg az igazságot. Hiszen azt a gyereket nem örökbe adta, hanem eladta. És ezen a tényen az sem változtat, hogy akkor még ő maga is gyerek volt. Egyenesen David szemébe nézett, amikor mesélt. Szenvtelenül, hiszen már nem voltak könnyei. Saolla úgy érezte, soha többé nem tud sírni azért, amin akkor átment. Hiszen megkeményedett a lelke, megedződött a teste. De most mégis össze volt zavarodva. És rettenetesen sajnálta magát.

Magukat. Az elmúlt húsz évért. Mindenért.

Amikor Lian belépett a fiatal magánnyomozóval a bárba, ájulás környékezte. Tudta, hogy pillanatokon belül szembe találja magát az anyjával. Az eredeti anyjával, azzal a nővel, aki – szenvedés és kínlódás árán – életet adott neki. Az anyjával, aki eladta őt.

Kétszáz dollárért. Liánban kavarogtak az érzelmek. Félt, szíve szerint elmenekült volna, vissza New Yorkba, Susan és Robert biztonságot nyújtó közelségébe – ugyanakkor azt is érezte, hogy most már nem futamodhat meg. Hiszen ezért volt itt. Ezért jött Bangkokba.

Hogy lássa a nőt, aki világra hozta. Ha már az eredeti apját sosem ismerheti meg, legalább az anyját megnézhesse magának. Azt mondta a nyomozónak, nem biztos, hogy beszélni is akar vele. Nem biztos, hogy fel akarja fedni előtte a kilétét.

– Majd ahogyan érzi – nyugtatta a férfi, és ő erőt merített ezekből a szavakból. Hiszen nem kényszeríti senki, hogy bemutatkozzon annak a nőnek. Ha nem találja szimpatikusnak, akkor egyszerűen isznak egy italt és elhagyják a bárt. Ennyi az egész, próbálta megnyugtatni saját magát.

Beléptek, és az első meglepetés akkor érte, amikor meglátta Davidét. Egy thai nővel beszélgetett az egyik bokszban, nem csajozós beszélgetésnek tűnt, hanem annál sokkal komolyabbnak.

– Nem akarom sokkolni magát, de az a nő az anyja – mutatott Davidék felé a magánnyomozó. Lian úgy érezte, a légcsövébe szorul a levegő. David az ő anyjával beszélgetett. Látszólag nagyon komolyan. Vajon miről? Ahogy leültek, végigmérte a nőt.

Sportos nadrágkosztümben volt, a frizuráján látszott, hogy frissen szárította be a fodrász.

Ugyanolyan kékesfekete haja volt, mint neki. És ugyanolyan vékony csontúnak látszott, mint amilyen ő volt. Amennyire a félhomályban meg tudta állapítani, elegáns és szép nő

volt. Nem egy „szakadt kurva”, mint ahogyan – most emiatt bűntudatot érzett – korábban néha említette magában.

Nézte őket, nem bírta levenni róluk a szemét. Végül David, mint aki megérezte, hogy figyelik, felé fordult. Elkerekedett a szeme. Visszanézett Saollára, majd újra rá. Aztán intett neki. Lian pedig felállt, és, mint egy lassított filmben, odament hozzájuk. Mereven járt, mint aki ivott – pedig színjózan volt. Mindketten felnéztek, amikor Lian melléjük ért.

A lány szótlanul állt néhány másodpercig, és Davidék is hallgattak.

– Ez a nő az anyám – szólalt meg végül Lian, és nem tudott tovább uralkodni magán.

Először csak néhány könnycsepp gördült le az arcán, aztán már úgy sírt, mint egy kisgyerek.

David thaiul, rekedten magyarázott valamit Saollának, aztán Lian már csak arra eszmélt, hogy David leülteti őt a műbőr fotelülésre, és az anyja vizet ad neki.

Beletelt néhány percbe, mire megértette, amit David mondott neki, lassan, angolul.

Miközben mondta, Saolla és David mindvégig a szemébe nézett.

Aztán felfogta. Megtalálta a vér szerinti szüleit. Ott ültek mellette, és tehetetlenül nézték, ahogy ő csillapíthatatlanul sír.

Később mindhárman csak ültek ott, némán. Ilyet a bárban valószínűleg sosem láttak: a madám, egyik ügyfele és egy fiatal lány hangtalanul nyelik a könnyeiket az egyik bokszban, és közben tombol a diszkózene, a helyiség közepén lévő emelvényen pedig thai prostituáltak ringatóznak a zenére, így árulván magukat a szexre éhes turistáknak.

14

– És ez mit jelent? – óvakodott oda Paul az angol orvoshoz, amikor Helen lement a partra, hogy ússzon egyet az óceánban. – Mit jelent, hogy meg kell operálni?

– Azt jelenti, hogy nincs semmi baja, csak egy hangszálgyulladás miatt csomó képződött a hangszalagján. Ha zavarja a rekedtség, akkor meg lehet operálni. Rutinműtét, nem kell félni tőle.

– Szóval… nem rák? Nem vagyok gégerákos?

Az orvos elnevette magát, és bedobta az úszógumit a kis vízben pancsoló gyerekeinek – Nem. Nincs semmi komoly baja. Nem is kell feltétlenül megoperáltatni, csak ha tiszta hangra vágyik. Vagy ha akadályozza az énekesi karrierjében.

Paul is nevetni kezdett, majd kisétált az óceánhoz. Helen balinéz gyerekekkel beszélgetett, akik kölcsönadták neki a szörfdeszkájukat, és tanítgatták szörfözni. Paul leült a homokba, onnan nézte őket, és az elmúlt éjszakára gondolt. Amikor még nem tudta, hogy nem halálos beteg. Ügy szerette, úgy ölelte Helent, mintha utoljára lenne erre módja.

És olyan bátor volt… annyira bátor. Megkérdezte a lánytól, élne-e vele Londonban. „Vagy bárhol másutt”, ezt is hozzátette. És Helen bólintott. De hát ő még akkor, előző este egy nagybeteg ember volt, aki nyugodtan lehetett bátor, hiszen tudta, hogy véges az ideje.

Most viszont… Makkegészséges. Lesz-e ahhoz bátorsága, amihez tegnap volt? Lesz-e olyan bevállalós, képes lesz-e úgy élni az életet, mint amikor még halálos betegnek hitte magát?

Helent nézte, ahogy a deszkán hasalva viteti magát a hullámokkal. Már majdnem kiért a partra, leugrott a deszkáról, és elkezdett futni felé. Korábban fehér bőrét már egészséges barnára színezte a nap, teste izmos volt és formás, és vizes, szőke haja a vállát verdeste, ahogyan szaladt. A férfi felállt, és amikor Helen odaért, átölelte, és azt remélte, sőt már-már biztos volt benne, hogy lesz bátorsága ahhoz, hogy szeresse és megtartsa ezt a nőt.

Helen vizes testével hozzásimult Paul forró bőréhez, és úgy érezte, hogy végre sikerült kifognia egy normális kapcsolatot. Egy pasit, akiben nem volt semmi „nagyon extra”, mint a korábbi barátaiban, nem volt zűrös életű rocksztár, nem volt híresség – ő mégis meglátta benne a szerethető férfit. Jó volt vele lenni Balin, Bangkokban, és biztosan jó lett volna vele együtt lenni bárhol másutt a világban.

Lian már becsekkolt. David és Saolla szótlanul állt mellette, végül David ölelésre tárta a karját. Ő gyorsan megölelte, aztán Saollát is.

– Lehet, hogy visszajövök – mondta búcsúzóul. – De most… nem tudok maradni. Időre van szükségem, végig kell gondolnom mindazt, ami történt… aztán… talán… találkozunk újra – suttogta, majd megtörölte a szemét, és elindult az útlevél-ellenőrző ablak felé. Még rendet kell tennie magában. A hirtelen jött bizonyossággal valahogy minden újra bizonytalanná vált. A véletlennek köszönhetően megtalálta a vér szerinti szüleit, de ezzel minden, ami addig kerek egész volt számára, darabokra törött. A férfi, akire férfiként nézett, aki iránt talán mást is érzett korábban, mint barátságot, aki valahogyan ösztönösen mindenkinél jobban ismerte őt – ez a férfi az apja volt. Akkor, ott, a bárban Lian rájött, kitől örökölte kivételesen kék szemét. Magas, nyúlánk alkatát.

És az anyja. Ő már felkészült arra, hogy egy kiöregedett, lecsúszott prostituáltat talál majd, ha egyáltalán megtalálja… aki nem beszél angolul, aki azt sem fogja tudni, hogy Lian mit akar tőle – vagy maximum a pénzre hajt majd. Ezzel szemben Saolla gyönyörű, kemény nő volt, tökéletesen beszélt angolul – és tisztán emlékezett mindenre.

Lian megtalálta a vér szerinti szüleit. Időre volt szüksége, hogy mindezt feldolgozza.

Ezért utazott vissza az első géppel a biztos bázisra, Susanhoz és Roberthez, de tudta, hogy sem Saollát, sem Davidét, sem pedig Bangkokot nem felejti el, és a történetet nem zárja le ezzel a hazautazással. Ezzel a meneküléssel. Talán maradnia kellett volna, hogy jobban megismerje ezt a két embert, a szüleit, de úgy érezte, legalább egy kis időre vissza kell térnie a biztos révbe. Meg kell pihennie egy kicsit… azután talán majd újra felkerekedik.

Odanyújtotta az útlevelét, és thaiul köszönt a határőrnek, aki nézte néhány másodpercig, majd átengedte. Egy pillanatra még hátrafordult, látta a két embert, ahogyan ott állnak egymás mellett és integetnek neki, ő visszaintett, azután belépett az új reptér hatalmas várójába, és belevegyült az utazók forgatagába.

David és Saolla még akkor is ott állt a reptér indulási csarnokában, amikor Lian karcsú alakja eltűnt a szemük elől.

– És velünk… mi lesz? – kérdezte David thaiul a nőtől.

– Nem tudom. Időre van szükségem – felelte Saolla halkan. – Ha már húsz évet kibírtál, akkor néhány hét vagy néhány hónap nem számít…

– Nem – bólintott a férfi, majd egymás mellett, olyan harmóniában, mintha nem is maradt volna ki a közös életükből az a sok év, kisétáltak a reptér épületéből. Ott elváltak.

Saolla narancssárga, David piros színű taxiba szállt.

– Szóval azt mondod, hogy felejteni jöttél Bangkokba? – kérdezte Anne.

– Igen, és meg is tettem ezért mindent… – mondta Simon, és óvatosan felült az ágyban.

Most éppen csak a kanül volt a karjában, és nem csöpögött belé az infúzió.

– Ne mondd el, kérlek. Azt hiszem, jobb, ha nem vagyok kíváncsi a részletekre – kérte Anne, aki előző este látta a szobába bekémlelő, látogatóba érkezett fiatal thai lányt, aki valószínűleg prostituált volt. Amikor a lány meglátta, hogy Anne fogja Simon kezét, riadt pillantást vetett rájuk, majd gyorsan kihátrált a szobából.

– Rólad álmodtam. Mindig – tette hozzá bocsánatkérően Simon.

– Én pedig hamarosan bemutatok neked valakit. Egy kislányt. Egy hároméves kislányt… az árvaházból.

– Anne…

– Ne mondj semmit. Pihenned kell – simogatta meg a férfi arcát Anne. Akkor sem mozdult az ágy mellől, amikor Simon behunyta a szemét. Békésen aludt végre. Lassan leszállt az éjszaka. Anne nem gyújtotta fel a szobában a villanyt. Alit a kórházi szoba ablakánál, nézte a bangkoki éjszaka színes fényeit, és várta, hogy egy új nap kezdődjön.