© Papp Diána, 2013

© XXI. Század Kiadó, 2013 www.bookline.hu/pappdiana Bor ítóillusztr áció: Keszeg Ágnes Szer kesztette: Libor Anita ISBN 978-615-5373-35-0

Elektr onikus ver zió: Takács Gábor

– Te mégis mit csinálsz? – kér dezte végül. Hosszú per cek óta figyelte a visszapillantó tükör ben  a műveletet,  és nem siker ült szó nélkül megállnia.

– Hát, a testemmel védelmezem Olivér t.

– És miér t a testeddel? Nem bízol a babaülés biztonsági övében? – Judit fél szemmel az utat, fél szemmel továbbr a is a hátsó ülésen ülő húgát és gyer ekét figyelte.

– Sajnos nem tudtam visszakapcsolni. – Vir ág nyelt egyet, és gyor san túlesett a vallomáson. – De ne aggódj, látod, Olivér t sem zavar ja, hogy r ajta fekszem. Az előbb levettem r óla a pulcsiját, mer t úgy láttam, hogy melege van. – Vir ág büszkének tűnt. Észr evette egy beszélni még nem tudó gyer ek igényét. Ilyen se gyakr an for dul elő.

– És?

– És utána nem tudtam visszakapcsolni azt a r ohadt övet – csattant fel.

– Olivér pr óbálta mutatni, hogyan kell, de hát mégiscsak mindössze egyéves. Ő is csak nagyjából tudja ér telmezni ezt a sajátságos megoldást.

– Figyelj. Nem tudom, mit mondjak er r e. Száguldunk az autópályán, Olivér ugr ásr a kész. A következő benzinkút ötven kilométer r e van, de még egy jó ideig ilyen kényelmetlenül fogsz ülni, mer t én most kimegyek a külső sávba, és lelassítok, amennyir e lehet. – Judit felemelte a hangját, és Vir ág is egyr e feszültebb lett.

– Komolyan mondom, nem hiszem el! A hülye anyósom a múltkor szintén nem tudta bekapcsolni, és azt gondoltam, ez csak azér t lehet, mer t amúgy is tök flúgos. Most meg te is kezded. Már megint új indokot kell ker esnem, hogy miér t utálom.

– Például mer t napjában tizenkétszer felhívja a fér jedet – segítette ki

előzékenyen Vir ág.

– Ja. És van r á még ezer egy okom – sóhajtott.

– De neked legalább van egy anyósod. Hiszen abból egyenesen következik, hogy ezek szer int van egy fér jed is – állapította meg Vir ág, miközben Olivér t ölelte. Nem csodálkozott volna, ha a gyer ek per ceken belül óbégatni kezd. Látszott r ajta, hogy unta az utazást, még így is melege volt, hogy már megszabadult a pulóver étől, és egyáltalán nem ér tette, miér t hajolt bele az aur ájába r égen látott nagynénje.

– Milyen volt a jógatábor ban? – váltott témát Judit.

– Teljesen felesleges volt elmennem. Nem innen lesz pasim, az már biztos. Meg is őr ülnék, ha egy olyan fér fival kellene élnem, aki a napot jógával indítja, kizár ólag növényeket eszik, és egyáltalán nem iszik alkoholt. Hát mi ebben az izgalom, mondd meg nekem?

– Nem tudom. Mondjuk mindemellett szer eti a Rolling Stonest?

– Dehogyis!  Legfeljebb a meditációs zenét! És, mondjuk, megmasszír ozza r á a lábamat. Istenem, mennyir e r omantikus!

– Létezik olyan fér fitípus, akivel nem hozott össze a sor s? Vagy aki elől nem menekültél?

Vir ág bal kar jával továbbr a is Olivér t védelmezte, attól tar tva, hogy a gyer ek egyszer csak se szó, se beszéd kir epül az autóból, annak ellenér e, hogy az autópályán egyáltalán nem volt for galom. Jobb kar jával viszont elkezdett kotor ászni a táskájában. A kis füzetét akar ta elővenni, hogy felolvashassa nővér ének az évek sor án összegyűjtött fér fitípusokat. Mivel mániákus noteszgyűjtő és jegyzetelő volt, több példány is lapult a táskájában. Az egyikbe a kiadásait ír ta, per sze mindig csak napokkal később pr óbálta meg összeszedni, hová tűnhetett el az a r engeteg pénz. A másikba azt véste bele, hogy mennyit evett és ivott. Ha valaki ebbe belenézett volna, könnyen talált volna két-hár om évvel kor ábbi étr endet is. Nem azér t,  mer t ilyen vastag volt a füzet, hanem  mer t Vir ág ennyir e r apszodikusan,  mégis  kitar tóan  töltögette. Szentül  hitte,  hogy  így r ákényszer ítheti magát ar r a, hogy kevesebbet egyen. Legalábbis túr ós batyuból vagy pogácsából. Végül a kér dést úgy oldotta meg, hogy pont akkor, amikor úgy ér ezte, semmi mással nem tudná megtölteni az

oldalakat, kizár ólag csokoládék és sütemények neveivel, abbahagyta az étkezési napló vezetését. Ott egye meg a fene, ki volt az a mar ha, aki ezt a r endszer t kitalálta?  Majd  pár  hét  múlva,  amikor  véletlenül  megint egészséges életmódot követőr e aludta magát, újr a kinyitotta a noteszt.

De volt egy kívánságfüzete is egészen kicsi kor a óta. Az első egy picike nar ancssár ga könyvecske volt. Sár ga Limar a dezodor, világoskék koptatott far mer nadr ág, r ózsaszín walkman szer epelt a lapjain. És egy saját szoba. Amit saját maga r endezhet be. Nem kell a nővér e ízlése szer int élnie, olyan lehet a tapéta, ami neki tetszik, akár hány poszter t kiszögelhet, és sosem kell beágyazni.

A mostani kívánságfüzete sem sokban különbözött ettől. Most is vágyott egy jó par fümr e, egy far mer r a, ami lenyomja a hasát, és kinézett magának egy menő fejhallgatót is, amit felvehet a tömegközlekedésen, hogy még véletlenül se hallja meg a kör ülötte utazók beszélgetését. A saját gondolatait mindig is sokkal ér dekesebbnek találta. Ezenkívül számtalan könyv címét ír ta be r endszer int macskakapar ással, hogy el ne felejtse, ezeket  szépen  lassan  be  kell  szer eznie  az  egyelőr e  nem  létező könyvespolcár a. Igen, egy könyvespolc is szer epelt a listán. Meg egy saját lakás. És  egy  fér j. De  legalábbis bar át. Élettár s. Egyelőr e. Aztán menyasszonyi r uha. Gyer ekek. Pont, mint a tesójánál. Na jó, neki elég lesz majd kettő is. Fogalma sincs, Judit hogyan bír t el hár ommal, és mitől ilyen fitt mégis.

Most is hófehér nadr ágban volt, színes, csíkos gallér os pólót viselt, a gázpedált pedig egy színben har monizáló sötétzöld mokaszinban nyomta. Vir ág fekete macskanadr ágban, kissé kopott, vir ágos tunikában és egy elhasznált, koszos sar uban ült, vagyis inkább feküdt a hátsó ülésen. Vállig ér ő, világosbar na haja mindig kócos volt. Egy ideje már   nem is fésülködött, mer t úgyis összegubancolódott a fr izur ája. Nővér e hosszú, fekete haja a hétköznapokon mindig lófar okba volt kötve. Mégpedig a feje búbján. Vir ág ezt sem ér tette meg soha. Az ő copfja mindig lecsúszott, úgy látszik, neki még a haja is fegyelmezetlen volt. Akár csak a kilói. Azok is csak szaladgáltak összevissza. Jobbár a fel. Bezzeg Judit. Hár om gyer ek után sem volt hatvan kiló. A százhetven centijéhez.

Virág végiglapozta a fér fifüzetet, és hir telen ő maga is úgy ér ezte, tényleg nincs már olyan udvar ló a földön, akihez neki ne lett volna szer encséje, vagyis szer encsétlensége. Inkább nem is szólt vissza semmit nővér e megjegyzésér e. Bámult ki a kocsi ablakán, simogatta Olivér fejét, és végtelenül el volt kenődve.

Tényleg pasivadászatr a ment le ebbe a bor zalmas tábor ba is. És nemhogy fér fit nem talált, de a legr osszabb gyer ekkor i élményeit idézte a helyszín. Azér t is jött haza napokkal előbb. Pont, mint annak idején Zánkár ól, az úttör őtábor ból. Akkor az apja menekítette ki, most a nővér e szánta meg. Hogy hova tette a hatéves Tücsit, meg sem mer te kér dezni. A kamasz lány Juli már elvan magában, az a csoda, ha hajlandó közös pr ogr amot csinálni a szüleivel.

– Esténként közösen énekeltünk a tábor tűz mellett LGT-meg Illés-

számokat.

– Mi a bajod ezzel? Én egy csomónak tudom a szövegét.

– Hát ez az! Ilyenkor látszik a köztünk lévő kor különbség. Én nem ismer em ezeket a dalokat. Csak néhányat. És én nem így szer etek kikapcsolódni. Legfeljebb egyszer egy nyár on.

– Ezér t ír tál könyör gő SMS-t, hogy hozzalak haza?

– Egyszer csak azon kaptam magam, hogy kívülr ől nézek magamr a, és látom, hogy mennyir e szánni való vagyok én magam és a helyzetem is. Elmegyek olyan ember ek közé, akikkel a hétköznapokon sem találom meg a közös hangot, nemhogy egy ilyen extr ém helyzetben. Emeletes ágyon alszom, har minckét évesen, és közös für dőben zuhanyozom. Szer inted nor mális vagyok? Hogy engedhettél el? Hát már r ád sem számíthatok? Már te is lemondtál r ólam?

Judit lepar kolt a benzinkútnál, kipattant a kocsiból, kivette Olivér t a gyer ekülésből, és elindult vele a shop ir ányába.

– Annyiszor felajánlottam már, hogy szer vezek egy vacsor át, ahova meghívjuk Bálint egyik kollégáját is. Sőt hajlandó voltam egyéb beépített vendégeket is odar endelni, hogy ne legyen annyir a feltűnő, hogy éppen fér jet akar unk neked szer ezni.

– Csak éppen én semmitmondó fér fiakkal nem r andizom.

– Édesem. Ne kezdjük elölr ől. Attól, mer t a Facebook-oldalán nem hemzsegnek a tr endi életvitelr e utaló bejegyzések és a pr ofin instagr amolt fotók, még lehet er edeti, jó humor ú figur a. És becsületes, kedves ember, aki a tenyer én hor doz.

– Meg okos. És egzisztenciával  r endelkező. Itt a tábor vezető is büszkén vallotta, hogy neki nem számítanak a földi javak, nem szer etne lakást, autót bir tokolni. A lényeg, hogy minden r eggel egészségesen köszönthesse a felkelő napot. Hát, én lehet, hogy nagyon telhetetlen vagyok, de én nemcsak egészségr e meg napsütésr e vágyom, hanem pénzr e is. Legalábbis amíg nem Thaiföldön  élek egy tenger par ti kunyhóban. Látom a kolléganőimen, akiknek a fér jük sem ker es valami jól, hogy mennyir e zaklatottak. Hol a lakáshitel miatt idegeskednek, hol a gyer ek tankönyvei miatt. Hol csak simán a hó vége ver i ki náluk a biztosítékot. Ha én már ilyen r égóta vár om az igazit, hát az ne csak fitt legyen, hanem legyen neki mit a tejbe apr ítania.

– És azt nem határ oztad meg, hogy melyik ker ületben éljen?

– Nem. Ennél nagyvonalúbb vagyok. Sőt felőlem, jelenleg lakhat vidéken is, azzal a feltétellel, hogy házasságkötésünkkor a fővár osba költözik.

Judit kifizette  a százszázalékos, szobahőmér sékletű nar ancslevet a fiának és a szénsavmentes vizet maguknak. – Most beviszem Olivér t a mosdóba. Nyugodtan tégy úgy, mintha nem velünk lennél. Tudom, hogy ciki neked, hogy egy kisfiút beviszek a női vécébe.

Vir ág r ögtön el is indult az újságok ir ányába, fél szemmel az édességpultot vizslatva. Csokir a, női magazinr a  és egy jó pohár bor r a vágyott a pár napnyi wellnesséletmód után. Kell neki valami, ami egy kicsit megnyugtatja, segít neki álmodozni, ha már a valóság nem éppen kedvér e való.

– Er r e pazar oltam el a szabadságomat. Ennyi er ővel otthon is fekhettem volna az ágyban, állandó inter netezéssel és facebookozással szíva le az agyam. Kör ülbelül ugyanannyir a lett volna építő jellegű. Csak éppen sokkal, de sokkal olcsóbb.

Judit kijött a mosdóból, ahol, úgy tűnt, még egy kellemes zuhanyt is

vett. Kellemes púder es illatfelhőben úszott, ar ca újr apir osítva, copfja újr akötve. Olivér t is megfésülte, elővar ázsolt neki egy szellősebb kockás ingecskét, amit szépen beigazított a divatos, felnőttes far mer jébe.

Míg Vir ág egy minir etiküllel jár kált, Judit évek óta nem mozdult ki a hatalmas, mégis elegáns bar na bőr táskája nélkül. Az abban található élelmiszer r aktár ból bár mikor megetette a családot, a táska piper epolcán található készítményekkel pedig újr a és újr a megmosdatta a fülig maszatos gyer ekeit.

– Remélem, nem szer veztél semmilyen pr ogr amot magadnak, mer t meg akar lak kér ni r á, hogy most először hozzánk menjünk. El szer etnék ugr ani  kiszedetni  a  szemöldökömet,  és  gondoltam,  addig  vigyázol Olivér r e – közölte a kész tényeket Judit, már újr a a visszapillantó tükör ből kommunikálva húgával.

– Juli nem tud? – szaladt ki Vir ág száján, pedig pontosan tudta, hogy mennyir e önző. Elvár ta, hogy nővér e oda-vissza kétszázötven kilométer t autózzon az egyéves gyer ekével, csak hogy őt kihúzza a csávából. Nyilván ehhez az egész napját újr a kellett szer veznie. De cser ében Vir ág még ar r a sem volt képes, hogy kér dés nélkül r ábólintson egy szívességr e. – Vagyis, per sze. Remélem, nem lesznek sokan előtted – er őltette meg magát.

– Köszönöm. Kimondhatatlanul kedves vagy – mondta a nővér e üveges tekintettel. Nem voltak elvár ásai a húgával szemben. Már semmivel sem tudta kihozni a sodr ából.

Bekapcsolta a zenelejátszót, Halász Judit énekelt. Olivér ütemesen r ázogatni kezdte a lábát, és boldogan mosolygott. Ettől Vir ágnak is r ögtön jókedve  ker ekedett.  Hiszen  imádta  a  kis  unokaöccsét.  Meg  most tulajdonképpen mi is az ő sér elme? Hogy nincsen évek óta pasija? Hát majd lesz. Este biztos, ami biztos, átolvassa a fér finoteszban a „Miér t jó, hogy egyedül élek” fejezetet. Ő is elkezdte mozgatni a lábát, pont, mint Olivér. És r ázendített a dalr a. Tor kaszakadtából énekelte, hogy „vir ágzott a tér, amikor én még kislány voltam”.

– Tudod, hogy ez is Illés er edetileg? – kér dezte nevetve Judit. És ő is csatlakozott. Dalolt a két lány, a kis Olivér összecsapta a tenyer ét. Judit vezetett, Vir ág  is tapsolt, és egy pillanatr a úgy tűnt, mindannyian

boldogok.

– Újr a és újr a úgy ébr edek, hogy képtelen leszek ezt a napot végigcsinálni. Nyom a szívem, úgy ér zem, megfulladok. Egy olyan igazi, mély levegővétel hiányzik már  nekem nagyon. Aztán beveszem a nyugtatót, amit mindig dugdosok. Majd bezár kózom a für dőszobába. Igaz, hogy előbb kelek mindenki másnál, és klausztr ofóbiás is vagyok, de nem bír nám elviselni, ha valaki r ám nyitna és megzavar na abban a pár per cben, amit egyedül tölthetek.

– Ter mészetes, hogy a vécén nem akar sz együtt ülni a gyer ekeiddel.

– De én nem r ajta ülök. Hanem mellette a földön. És pr óbálom összeszedni   magamat.   Hogy   lezuhanyozzak,   r endesen   felöltözzek, kisminkeljem magam, hogy a fér jem már ébr edés után is gyönyör űnek láthasson. És hogy legyen er őm elindítani a napot.

– Mondd, neked van segítséged?

– Mir e gondolsz?

– Takar ítónőr e például. Bébiszitter r e. Vagy egy nagymamár a.

– Ja! Nincsen. A fér jem nem bír ja elviselni, ha más kotor ászik a holmijai között.

– Szóval már pr óbáltátok. Anyagi lehetőségetek lenne r á?

– Igen, bár nem látok bele pontosan az anyagi helyzetünkbe.

– Ne viccelj! – A kozmetikus őszintén elcsodálkozott, és folytatta a szemöldökfestést.

– De. Az egyetem elvégzése után r ögtön megesküdtünk, ter hes lettem Julival. Azóta nem dolgozom.

–  A  bemutatkozásnál   hallottam,   hogy  hár om  gyer ek  mellől szabadultál el. Szer inted hár om gyer ek nevelése és a háztar tás nem meló? És mondd, te talán főzöl is?

– Per sze, pr óbálom felvenni a ver senyt a bar átnőimmel. Az egyik mar cipánnal díszített tor tákat gyár t hetente a gyer ekek mellett, a másik kizár ólag Jamie Oliver -r eceptek alapján főz, és csakis biopiacr ól szer zi be a hozzávalókat.

– Miér t, te nem?

– Dehogy. Ar r a, attól tar tok, nem lenne elég a konyhapénz. Én csak

kéthetente egyszer jár ok oda.

A kozmetikus abbahagyta a festést. – Azt a szót használtad, hogy konyhapénz?

Judit bólintott.

– De ne ér tsd félr e, a fér jem nem egy diktátor, talán én vagyok tényleg kissé önállótlan, vagy nem is tudom. Lehet, hogy több pénzt is költenék, ha többet kapnék. Nem tudnám beosztani. – Judit hangja nagyon bizonytalan volt.

– Hát, már ne is har agudj, de te aztán r endesen megtéveszted az ember eket. Hivatalos hangon bejelentkeztél a telefonban, mondtam is magamban, édes istenem, már megint idejön egy mísz nekem. Aztán megér kezel, mint akit skatulyából húztak ki, megint gondoltam r ólad egy per c alatt mindent. Távolságtar tóan a székembe er eszkedsz, és hár om szál szemöldök kihúzása után kider ül, hogy egy elesett kislány vagy. Másnak ahhoz, hogy így megnyíljon, kell legalább hár om-négy ar ckezelés. Ugye tudod, hogy nagy a baj, ha egy vadidegen kozmetikusnak így kitálalsz tizenöt per c alatt? – Az asszony elment a mosdóhoz, meleg vizet töltött a tálkájába. Lemosta  Judit szemöldökér ől  a  bar na  festéket, alaposan megtisztította és megszár ította az ar cbőr ét. Kinyitotta az egyik tégelyét, belemár totta az ujját, és elkezdte masszír ozni Judit ar cát.

– Ezt ajándékba kapod. Hogy megnyugodj, és kicsit több ener giával tudjál hazamenni.

Judit becsukta a szemét, pr óbált ellazulni, de ér ezte, hogy az egész teste egy mer ő gör cs. Kezeit összekulcsolta, lábait ker esztbe tette egymáson, hogy még véletlenül se tudjon ár amolni benne a csí, vagy hogy hívják. Er r e egy másik kozmetikus figyelmeztette már egyszer. Hogy ha lezár, akkor nem tud a testében akadálytalanul haladni az életener gia. Azt a kozmetikust azér t hagyta ott, mer t már túl sokat tudott. Judit úgy volt a meggondolatlan vallomásaival, mint más az ivással. Másnapr a mindig nagyon megbánta.

– Túl őszinte voltam – ver te a fejét a falba. – Ok nélkül szidtam a fér jemet. Nincs is olyan r ossz életem Bálinttal, miér t kellett már megint sir ánkoznom. – Nagyon szégyellte magát. Végül soha többé nem ment

oda. És ker esett egy másik kozmetikust, hogy aztán annak is kipakoljon.

Ha nem beszélt volna, megőr ült volna. Évek óta ér ezte már, hogy valami nem klappol, és mégsem tudott változtatni r ajta. Úgy ér ezte, egy ketr ecben él. Hiába voltak ők a mintacsalád, és hiába pont ő pr óbálta ezt a látszatot er ején felül fenntar tani, valójában gyűlölte a kialakult helyzetet. És nem tudta kiönteni a szívét. A fér je észr e sem vette, hogy pr obléma lenne. Juli még kicsi volt ehhez. Legalábbis ő nem gondolta, hogy a tizenéves lányával kellene megvitatnia élete legnagyobb pr oblémáit. Apját sem akar ta kiábr ándítani. Gyönyör ű unokák, r endes fér j, aki még pénzt is hoz haza r endesen. A gond inkább Vir ággal van, aki sehogyan sem talál nor mális udvar lót magának. Pedig minden álma, hogy ő is családban éljen, mint a nővér e.

Kitolatott a kocsival a kozmetikus előtti par kolóból, és bár tudta, hogy jobbr a kellene for dulnia az utca végén, ő inkább balr a kanyar odott. Ha ar r a megy haza, az ker ülő. Nem sokkal, talán ha tíz per ccel hosszabb, vagy akár még többel, ha még pár szor r ossz ir ányba teker a kor mányon. Kellett még egy kis idő, mielőtt visszamegy, Vir ág átadja neki Olivér t, és ő ott mar ad egyedül. Bálint hosszú évek óta mindig este kilenc kör ül ér kezett haza a munkából. Vagy dolgozott, vagy üzleti vacsor án volt. Mir e a fér je hazaér t, ő már  hullafár adt volt. Ellenőr izte Tücsi leckéjét, meghallgatta Juli kamaszos sir ámait, összer ámolt utánuk, megfür dette a kicsit, pr óbálta mindegyik gyer eket megetetni valamivel, az ízlésüket sosem  siker ült  összehangolni.  Mivel  Bálint  megbízhatóan  mindig ugyanabban az időpontban ér kezett, azér t Judit azt is beszor ította a napir endjébe, hogy magát r endbe hozza. Mindig úgy vár ta a fér jét, ahogy a nagykönyvben meg van ír va. Annyir a feszült volt, hogy or dítani tudott volna: egy idegbeteg nő, aki estér e haptákba vágja magát, mir e hazajön az ur a, nehogy annak oka legyen a panaszr a. Ilyenkor valójában eszelősen r öhögni tudott volna magán, ahogyan tölti ki a pohár bor t és állítja össze a tálat sonkából, olajbogyóból, aszalt par adicsomból, hátha a munkavacsor a után még r ágcsálna valamit Bálint.

Megér kezett a házhoz, de ahelyett, hogy lefékezett volna, ment még egy kör t. Na, ha ezt látják a szomszédok, vajon mit gondolnak –

töpr engett. Végül lepar kolt, feltolta a napszemüvegét, megnézte a tükör ben a szemöldökét. Semmi szükség nem volt a festésér e, de most ezt tudta füllenteni a telefonba, amikor hir telen felindulásból felhívta ezt az új nőt.

– Egész r okonszenves, még megyek hozzá nyavalyogni – dör mögte r osszkedvűen. Aztán kiszállt a kocsiból, és újr a úgy viselkedett, ahogyan elképzelte, hogy az ember ek szer etnék őt látni. Hogy pontosan milyen ember ek, azt nem tudta.

Vir ág a nappali szőnyegén ült, kezében a mobiljával. Olivér félig a kanapé alatt, szer encsér e fejjel kifelé. Vir ágnak esze ágában sem volt kiügyeskednie onnan a gyer eket, legalábbis addig nem, amíg le nem fotózza, és ki nem teszi a Facebookr a. Mindig igyekezett kiír ni valamilyen szór akoztató bejegyzést, önjelölt bohóc volt, a lájkok éltették. Egy időben annyir a függött a közösségi oldaltól, hogy egyfolytában pör gette a telefonján az üzenőfalát. Ha a végér e ér t, elölr ől kezdte, boldogan látta, hogy addigr a már új bejegyzések vár tak r á. Juditot is ő vette r á, hogy kezdjen el facebookozni. Per sze most már bánta, mer t látta, hogy a nővér e agyár a ment. Szépen lassan bejelölgette a volt osztálytár sait és bar átnőit, a gyer ekek osztálytár sainak szüleit, és aztán ir igykedett, hogy azok milyen jól élnek. Vir ág nem ér tette, Judit miér t nem ör ül a saját életének. Hát nem veszi észr e a nővér e, hogy mennyivel csinosabb, mint az ismer ősei? Nem látja, milyen gyönyör űek a gyer ekei? A háza? Hát egyáltalán ki mondhatja el  mostanában magár ól,  hogy van egy teher mentes otthona? Úgy ber endezve, mint amilyeneket a lakber endezési magazinokban látni. És még a fér je is egész jól néz ki. Sőt. Lássuk be, kifejezetten jóképű. Csak Vir ág ne utálná annyir a.

– Jól elvoltatok Olival? – kér dezte Judit, miközben kötényt vett fel a far mer jér e és a sár ga-fehér csíkos blúzár a.

– Jól. Nem nagyon méltatott. De legalább megtette azt a szívességet, hogy nem bucskázott le a lépcsőn, nem vetődött le a kanapér ól, hanem csak simán r ohangált négykézláb kör be-kör be a házban. Mikor kezd már végr e jár ni egyébként?

– Megfor dult a fejemben, amikor elindultam a kozmetikushoz, hogy mi van, ha pont most. Nem esett volna jól, ha lemar adok az első lépteir ől.

– Miér t? Az előző két gyer eked első lépéseinél ott voltál.

– Vir i, ne legyél cinikus.

– Bálint viszont egyikénél sem, ha jól emlékszem.

– Mer t dolgozott.

– Na per sze. – Vir ág felhor kant, de nem folytatta. – Mondd, ki is keményíted a kötényedet, vagy mi?

– Vagy  mi?  – Judit felnevetett.  – Azér t ennyir e nem  vagyok elvetemült. De most találtam egy szuper illatú öblítőt, felír jam a nevét?

– Nem,  kösz. Öblítőtémában nem vagyok valami motivált. Viszont éhes vagyok. Mit főzöl?

– Vacsor ár a gr illcsir ke lesz salátával. Mar adsz? Sütök egy sütit is a gyer ekeknek. Cukor menteset.

– Az aztán bar omi finom lehet.

– Pedig az. Bálint is megeszi.

–  Hiszen vigyáz   a  vonalair a. Hogy jól  mutasson a  sötétkék far mer jában és a zakójában a pohár bor a mellett valamelyik belvár osi ter aszon.

– Láttad valahol? – Judit hir telen abbahagyta a pakolást, és úgy nézett Vir ágr a, hogy az egészen zavar ba jött.

– Nem, nem, dehogyis. Egyszer űen csak pont ilyen öltözetű fickók szoktak ezekben a bár okban üldögélni.

– És csajokr a vadászni.

– Nem. Ezt bizton állíthatom. Mer t velem ugyan soha egy sem állt szóba. – Vir ág felhúzta az or r át, utólag is kissé megsér tődve ezen. Judit kezével hessegette el a hir telen támadt gondolatot.

– Ha akar od, ma kr istálycukor ból sütöm meg az édességet. – Odament a testvér éhez, és megsimogatta. El is ér zékenyült kicsit, olyan r égen nem szer etgette meg a húgát, és egyáltalán felnőtt ember t. A nagylánya már nem igényelte, Tücsi kisiklott a kezei közül, annyir a élénk gyer ek volt, hogy egy per cr e sem pihent. A picihez lehetett csak bújni, ő még nem bánta. Átkar olta anyja nyakát, és visszapuszilta. Bálint pedig? Idejét nem tudta, mikor ér tek utoljár a ér zelemmel egymáshoz. Az utóbbi időben egymás tekintetét is ker ülték. Már nem is tudta volna megmondani,

ki  kezdte.  Vagy  mikor.  Mer t  bár  ő is  tele  volt  noteszekkel  és jegyzetelnivalóval, mint a húga, az igazán fontos dolgokat nem mer te r ögzíteni. Még hogy ő le mer je ír ni, mikor feküdt le utoljár a a fér jével? Vagy mikor csókolóztak utoljár a? Dehogy! Még a végén pontos adattal vághatná a fejéhez, ujjával mutogatva határ időnaplójában a bejegyzést.

– Látod, Bálint, amióta a kicsivel ter hes lettem, te nem ér tél hozzám.

Vár jál, mondom pontosan, igen, tizenkilenc hónapja,  két hete és hár om napja.

Judit feltépte a konyhaszekr ény ajtaját, kivette a műanyag tálakat és a tűzpir os    mér legét,    hogy    elkezdje    lemér ni    a    hozzávalókat. Kr istálycukor ból olyan r égi zacskót talált a kamr ában, hogy gyanította, még az előző otthonukból ér kezett velük. Idejét nem tudta, mikor sütött utoljár a valódi hozzávalókból. Annyir a fontos lett neki a családja egészsége, és per sze a saját alakja, hogy hosszú évek óta lemondott ar r ól, hogy valami igazán ízleteset egyen. Kár pótolta az ember ek elismer ő vagy éppen ir igykedő tekintete, amikor kider ült, hogy hár om gyer eket hozott a világr a, és mégis milyen pompásan fest. Ilyenkor csak mosolygott, és ar r a gondolt, igen, ezér t megér i.

Aztán amikor r eggelente a für dőszoba padlóján ülve zokogott, már nem tudta megmagyar ázni magának, mi ér telme van ennek az egésznek. Akkor, amikor jól kisír ta magát, és utána hideg vízzel öblögette az ar cát. Hogy aztán az ajtón kilépve újr a az a Fodor Judit legyen, akit bár ki bár mikor lát, mindig kifogástalan állapotban találja.

– Te szoktál olyat játszani, hogy elképzeled, hogy figyelnek? – kér dezte hir telen testvér étől.

– Jézusom, nem! – kapta fel a fejét Vir ág. Éppen Olivér nek lapozgatott  egy  képeskönyvet  némán.  –  Nem  nézel  te  túl  sok kr imisor ozatot éjszakánként?

– Nem tudom. Lehet – folytatta Judit személytelen hangon. – Mindenesetr e én gyakr an játszom ilyet. És a vécé az egyetlen hely, ahova nem jöhetnek utánam.

– Atyaisten. De hiszen ez üldözési mánia!

– Nem, dehogy! Csak elképzelem, ha többen néznének engem,

mondjuk egy per iszkóppal a szomszéd házból, vagy vár osból, vagy idősávból, mit látnának.

–  Jó,  játsszunk.  Mondom,  mit látnának.  Fodor  Judit,  mindjár t negyvenéves, feltűnően csinos, jól szituált nő hár om gyer ekkel és egy fér jjel, akivel húsz éve ismer ik egymást, még az egyetemr ől. Bálint egy multinál  ügyvezető igazgató, Judit feladata, hogy gondoskodjon a családr ól. Csodaszép házban laknak, amit Judit kiváló ízléssel r endezett be. Mindennap főz a családnak, kizár ólag egészséges ételeket, amiket a testvér e r endr e nem eszik meg. A testvér e? Na, azzal akadnak pr oblémák.

Judit kacagva közbeszólt. – Nem, nem, folytasd, kér lek, az én jellemzésemet.

– Hát jó. – Vir ág kicsit fészkelődött, aztán folytatta: – Szer intem Judit kicsit disszonáns. Azt ér zem, hogy valami nincs r endben vele. – Vir ág óvatosan a nővér e felé sandított, de az nem nézett r á, a hozzávalókat mér te ki. – Szóval a kívülálló úgy látja, hogy ir igylésr e méltó az élete, el is bír ja a r engeteg otthoni teendőjét. Neki aztán nem er őfeszítés, hogy mindig olyan szalvéta legyen otthon, ami illik az aktuális ter ítőhöz, és hogy úgy válogassa össze a család r uhatár át, hogy ha egy képr e kell állniuk, akkor mindenki mindenkivel har monizáljon. Tényleg, Judit, mikor készült utoljár a közös fotó r ólatok? – Vir ág pr óbálta kicsit élőbbé tenni a tár salgást.

– Apunál év elején, a szülinapján. Anyu fotózott le minket, de aztán elfelejtette átküldeni. Vagy nem akar ja. De nem valami jó kép, sajnos, láttam a gépen. – Judit egyesével mosta, tör te, szagolta a tojásokat. – És mit lát a nem kívülálló? – tér t vissza Judit.

– Annyir a mer ev vagy, hogy úgy ér zem, bár melyik pillanatban elszakadhat a cér na – bökte ki végül Vir ág.

– Na igen – nyugtázta Judit, és bekapcsolta a r obotgépet.

– Esetleg szer etnél r óla beszélni?

– Most nem. Beszélgessünk inkább r ólad. Mikor r a hívhatom meg Bálint kollégáját?

– Na, azt már nem! Hogy r ám ter eljük a szót! Szer inted én annyir a szer etek a nyomor omr ól elmélkedni? – vágott vissza a húga.

– Hát jó – legyintett Judit, majd vidám hangon folytatta. – Képzeld, át fogom alakítani Juli szobáját.

– De hát nemr ég készült el!

– Na és? Tücsi kizár t, hogy ilyen szobát kér ne, ha elkezd kamaszodni, úgyhogy kénytelen vagyok Julinál önmegvalósítani.

– És ő mit szól hozzá?

– Még  nem  ör ül. De majd   ha kész  lesz! – Judit bizakodóan mosolygott, beletör ölte  a  lisztes  kezét a  kötényébe, aztán  ettől  a mozdulattól egy kicsit zavar ba jött, konyhar uhát vett elő, és a mosogató fölött megtisztogatta a liszttől a kötényt.

Vir ág feltápászkodott Olivér  mellől, és beállt a nővér e mellé. – Na, mondjad, mit csináljak? Becsüld meg a  per cet, amikor kedvem támadt konyhatündér kedni, nagyon r itkán for dul elő!

A r étestésztával már nem volt feladata, de a töltelék elkészítéséből még bőven kivehette a r észét Vir ág. Judit vezényelt, ő pedig követte az utasításait. Szilvát magozott és vágott apr óbb dar abokr a, mar cipánt szeletelt, hogy aztán mindezt dur va  mandulával és  némi  cukor r al összekever hesse. A következő feladata az volt, hogy vajon megpir ítson zsemlemor zsát. Miközben figyelt r á,  hogy  ne  égjen  oda,  Judittól megtudhatta, hogy a mor zsa is házi, tulajdon két kezével dar abolta, őr ölte, apr ította. A tésztár a először a pir ított mor zsa, majd a töltelék ker ült r á. A felteker ést Judit már nem bízta a véletlenr e. Nem telt el sok idő, a sütőből a szilva illata szállt, és alig győzték kivár ni, hogy mikor szúr hatják már villájukat a r étesbe.

Judit szépen összekészített mindent a téliker tben. A kis kör alakú asztalkár ól leszedte a kockás ter ítőt, helyette csipkéset ter ített r á. Kivette a vitr inből a legszebb kistányér ját, vagyis a második legszebbet, mer t az elsőt nyilvánvalóan kizár ólag  kar ácsonykor, illetve születésnapokon használta. Rózsás szalvéta, süteményvilla, r ózsás teásbögr e, hatalmas volt a készlet, hiszen kamaszkor a óta gyűjtötte a konyhai kiegészítőket. Még Bálint a képben sem volt, de Juditnak már volt teáskannája, kar ácsonyi tányér ja, vitor lásokat ábr ázoló bögr éje. A londoni teakészletét kínálta fel megtekintésr e, Vir ág választhatott, mit inna.

– Attól függ. A tilalom feloldása még ér vényben van? Vagyis kapok mézet a teához?

– Adok.

– Akkor egy ear l gr eyt kér ek.

A hibiszkuszbokor  melletti fonott kar osszékekbe ültek be sütizni. Olivér nyugodtan üldögélt a jár ókájában, Judit a szeme sar kából mindig őt figyelte. Vir ág belekóstolt a sütibe, és elégedetten elmosolyodott. Annyir a, de annyir a meg tudta nyugtatni egy finom falat, vagyis inkább két nagyobb adag édesség. Legszívesebben a lábát is feldobta volna  most a mellette lévő kar osszékr e, de nem akar ta nővér e szer tar tását megszentségteleníteni. Szépen fegyelmezetten, némán ettek, látszott, hogy Judit is mennyir e élvezi, hogy végr e ízeket ér ez.

De a nyugalom nem tar tott sokáig. Tücsi ugyanis a semmiből ber obbant az ajtón.

– Hát te? – Judit is megr ökönyödve nézett a kislányár a, aki mint egy kis Maugli, a bejár ati ajtóból megcélozta a Vir ág melletti kar osszéket, és r ávetődött. – Még jó, hogy nem tettem oda a lábam, most tuti eltör te volna ez a megátalkodott – hőkölt vissza Vir ág.

– Elmar adt a tor naór a, és Kati hazahozott. – Tücsi már a másik szék tetején álldogált.

– Tücsi, vedd le azonnal a cipődet, r áállsz a gyönyör ű pár nár a a koszos lábaddal? És nem Kati, hanem Kati néni, hányszor mondjam el neked? – Judit fejhangon r ikácsolt, ez már Vir ágnak is sok volt, de Tücsit nem különösebben r ázta meg. Ber ohant a konyhába, egyenesen a sütemény ir ányába. Judit szaladt utána, de nem ér te utol. Pedig még a kis sámliját is oda kellett tolnia a gyer eknek a pulthoz. Villával tessék-lássék módon kiszakított egy dar abot a r étesből, a felét a szájába tömte, a másik felét a kezében vitte fel a szobájába. Iskolatáskája még a téliker t padlóján. Judit a fejét fogta, Vir ág jól szór akozott. Pontosan tisztában volt azzal, hogy mennyir e nem szolidár is a nővér ével, és hogy ő is csak beugr óként tudta elviselni a kis hur r ikánhölgy egyper ces per for manszát, ha mindennap élesben ezt játszaná vele, hát ő bizony üvöltene.

– Figyelj, legalább nem a mienkbe kajált bele – vigasztalta Juditot.

– Most egyesével szedegethetem fel utána a mor zsákat. – Judit már állt volna fel, de Vir ág visszahúzta.

– Nyugi, mivel takar ítónőt nem vagytok hajlandók a lakásba engedni, a meló megvár. Senki nem végzi el helyetted. Vagy az időbeosztásodban hár omtól négyig mor zsaszedés négykézláb  szer epel, és semmi esetr e se szer etnél eltér ni ettől?

– Az időbeosztásomban az nem szer epel, hogy Tücsi négy előtt hazajön – mor ogta Judit. – Nem tudom annyi különór ár a beír atni, ami kifár asztaná. Pedig még csak elsős. Ahelyett hogy délután kidőlne, és ájultan aludna a kiságyában, csak ugr ál és ugr ál. Már ar r a is gondoltam, hogy tévedés volt iskolába adni, hagyni kellett volna neki még egy évet az óvodában. Bár Bálint r agaszkodott hozzá. Egy hatévesnek az iskolában a helye! Így van a nagykönyvben megír va!

– Tudom, hogy Bálint akar ta. Hidd el, néha figyelek ar r a, amit mondasz. Csak azt nem tudom, miér t kell mindenbe belepof… vagyis belebeszélnie. Nincs is itthon! Hétvégén is megy focizni, vitor lázni, nem hagyja zavar tatni magát. Mit ér dekli, hogy van egy felesége és hár om hiper aktív gyer eke.

– Csak az egyik hiper aktív – emelte fel a mutatóujját Judit. – Fogalmam  sincs,  kir e  ütött.  Mindenki  másnak  olyan  alacsony  a vér nyomása ebben a családban, hogy csoda, hogy még élünk.

– Hát akkor nálad éppen elr omlott a készülék. Hallottalak én már téged úgy or dítani, hogy komoly félelem költözött belém.

– Hahaha! Ki emlékszik már azokr a az időkr e? Nyugodt, kedves családanya vagyok.

– Mantr ázd is sokat, el ne felejtsd, és egy nap r ombolóként ébr edj! – Vir ág megette az utolsó falatot is, villámgyor san kiitta a csészéből a teát, felpattant és induláshoz készülődött.

– Hogy te mennyir e r endes vagy! Most, hogy már ketten vannak itthon, le is lépsz, mi? Ezt már nem bír ják az idegeid?

– Hát nem. A Tücsihez nyugtatót kellene betennem a nyelvem alá, hogy elviseljem, és este még lesz egy találkozóm, ahol inni szer etnék. Ér ted? Nyugtatór a mégsem bor ozhatok. Na ugye? Tudtam, hogy megér tő

leszel.

Vir ág felnyalábolta a hátizsákját, amit dir ekt a jógatábor r a vásár olt, most már tudta, hogy felesleges kiadás volt. Megpuszilgatta nővér ét és Olivér t, Tücsinek fel se köszönt, tudta, hogy hiábavaló lenne, a kislány hat év alatt talán egyszer ha üdvözölte őt. – Majd hívlak! – vetette oda nővér ének, és már szaladt is a kapu felé, le az utcár a, hogy még elcsípje a legközelebbi buszt.

Judit ott állt az ajtóban, Olivér r el a kezében, és legszívesebben a húga után futott volna. Hogy ő is felpattanjon ar r a a buszr a, aztán egy vonatr a, majd egy r epülőr e, és meg se álljanak a világ végéig.

– Most tényleg azt akar od mondani, hogy ott alszol vidéken? Miér t? Annyir a messze van Eger ? Mióta? – Judit agya zakatolt, semmit nem ér tett.

– Ér tem én, hogy holnap r eggel ott folytatjátok a tár gyalást, de miér t nem lehetett ezt előr e megmondani nekem? Tényleg nekem ehhez semmi közöm? Nem, már nincsen itt Vir ág, nem tud segíteni este. Esetleg majd áthívom anyádat. Na de csak vicceltem. Szia. Akkor holnap.

Letette a telefont, és le akar t ülni. De nem tudott, mer t Olivér éppen sír t  valamiér t,  talán  már  megint egy  kibújó  fog  zavar ta  meg  a kedélyállapotát. Tücsi nem volt hajlandó lefeküdni, pedig másnap tanítás. Azt sem ár ulta el, mi volt aznap a suliban, gyakor latilag semmi ér demi infor mációt nem tudott kiszedni belőle. Juli pedig még nem volt otthon, pedig nyolc ór a volt, és hétig kér edzkedett el. Judit pr óbálta nyugtatni magát, hogy egy majdnem tizenhét éves lánynál ez már teljesen belefér, őt is az őr ületbe ker gette az anyjuk annak idején, ha számon kér te, miér t nincs otthon hét ór akor.

– De akkor is, miér t nincs itthon és segít nekem? – dühöngött, és tár csázta is a lányát, hogy ezt el is mondhassa neki.

Ter mészetesen Juli r ácsapta a telefont, és Judit legbelül tudta, hogy ez a konfliktus nem is végződhetett másként. Nem vezetheti le a nagylányán a feszültségét, még akkor sem, ha ő adja a legtöbb támadási felületet. Bálint nincs itthon, nem eshet neki. Juli viszont még vissza is dumált. És olyan stílusban, hogy Juditnak a haja égnek állt. Na, er r e már nem emlékezett, hogy kamaszként ő ezt megengedte volna magának. Hogy így beszéljen az

anyjával. Per sze az apjával kedves volt Juli. Úgy dor ombolt neki, mint egy macska. Belebújt az ölébe, átkar olta a vállát. Bálint simogatta. Judit meg ir igykedett. Valaha hogy szer ette Judit bőr ét szagolgatni. Azt dur uzsolta, hogy  neki van a legjobb illatú, legpuhább, legfinomabb tar kója,  és a legszebb anyajegyei a kar ján és a hátán.

Judit megbor zongott. Eszébe jutottak a szenvedélyes éjszakáik.

Fogalma sem volt, voltaképpen hogyan bír ja nélkülük. De ő még egyszer nem alázza meg magát. Még egyszer nem kínálkozik fel Bálintnak. Elég volt az elutasításból.

– Itt vagyok, mama, állok r endelkezésedr e. – Juli állt Olivér szobájának ajtajában, gondosan ügyelt, hogy a  mondatot gúnyos hangnemben intézze az anyjához. Bár Judit látta r eggel elmenni a lányát, most mégis újr a megbotr ánkozott az öltözetén. Far mer sor tot viselt, ami épphogy takar ta a fenekét, Conver se cipőt és egy pólót, amiből kikandikált a hasa. Ez akkor volt divat, amikor Judit volt tizennyolc. De ő sosem hor dott ilyesmit, mer t az volt a kényszer képzete, hogy a hasmér ete nem teszi ezt lehetővé. Juli kör me világoskékr e volt festve, ór iási kar ika fülbevaló lengedezett a fülében, haja a most divatos baler inakontyban, sminkje, mint egy har mincas nőnek, aki munka után pr óbálja magát for mába hozni, hogy még elmehessen egy étter embe. Judit még életében nem festette ki így magát, lenne mit tanulnia Julikától.

– Szia, édesem! – Judit pr óbálta helyr ehozni a telefonos baklövést. – Köszönöm, hogy hazajöttél! – búgta, de közben azon gondolkodott, vajon jól hallja-e, hogy milyen hangok, szavak hagyják el a száját. – Kér lek, pr óbáld meggyőzni a húgodat ar r ól, hogy be kell pakolni, für ödni kell és egy kicsit vacsor ázni is, aztán aludni. Ígér em, mindjár t jövök segíteni, csak először leteszem Olivér t.

– Papa?

– Ma nem alszik itthon.

– Na, ez kemény. – Juli csak ennyit mondott, aztán hátat for dított az anyjának, és ber ontott Tücsi szobájába.

Nem volt ener giája bemenni a lányokhoz. Nem volt kellőképpen er ős ahhoz,  hogy  összeszedje  magát  és  kicsit  beüljön  hozzájuk,  és

megkér dezze, mi tör tént aznap. Pedig Tücsi az ágyban fekve, közvetlenül elalvás előtt, amikor a pár nája csücskét csavar gatja, annyir a ar anyos. Félig alszik, és már nem az a kis Maugli, mint egész nap, lehet simogatni a haját, a kis fülét, meg lehet szagolgatni őt.

Ott mar adt inkább Olivér r el a kisfiú szobájában. Nem tette be a kiságyába, hanem maga mellé fektette a kanapér a. Olivér mosolygott r á, és kicsi kezével cir ógatta anyja ar cát. Juditnak kigör dült egy könnycsepp a szeméből. Altatta a kisfiát, pr óbált neki énekelni valamit, de a gondolatai teljesen máshol jár tak. Nézett kör be a szobában, a tapéta, a r ácsos ágy, a szőnyeg, mindegyik egy vagyonba ker ült. Bálint imádta a lányait, de amikor kider ült, hogy a har madik fiú lesz, úgy ör ült és ünnepelt, mint egy ősfér fi. Azt hajtogatta folyton, hogy most már lesz kinek átadnia a tapasztalatát, tudását. Mindezt olyan hangsúllyal, mintha legalábbis ar r ól beszélt volna, hogy lesz kinek átadni az or szágot és a kor onát.

Ehhez képest amióta Olivér megszületett, nem sokat foglalkozott vele. Na de majd ha kicsit nagyobb lesz! Ha már tud jár ni, vagy két szót egymás mögé r akni! – gondolta újr a és újr a Judit.

Olivér t ber akta a kiságyába, elővette a zsebéből a telefonját, és lefotózta az alvó gyer eket. Szinte mindennap így tett, nem tudott ellenállni a kisgyer ek mosolyának, gőgicsélésének, mindent meg akar t ör ökíteni, mer t tudta, hogy neki már nem lesz még egyszer ennyi idős gyer eke. Még egyszer nem fog szülni. Negyvenéves mindjár t, és különben is. Hár om gyer ek bőven elég. Meg hát ahhoz kellene egy szexuálisan aktív fér j is.

Olivér nél mindenr e egy kicsit később váltott. Tovább szoptatta, tovább  tápszer ezte,  később  kezdett  hozzátáplálni.  Csak  egy  kicsit csúsztatott ki mindent, mint ahogy következett volna, hogy még egy kicsit babázhasson. Színtiszta önzésből. Hogy legyen valaki, aki függ tőle, aki számít r á, akinek fontos.

El sem tudta képzelni, mi lesz akkor, ha Olivér jár ni és beszélni kezd.

Biztos volt benne, hogy ha ez bekövetkezik, apja magával r agadja, és megmutatja neki a világot. És akkor ő vajon mit fog csinálni? Elege volt abból,   hogy   évek,   lassan   évtizedek  óta a   család   r abszolgája. Elhatalmasodott r ajta a pánik. És attól is tar tott, ugyanennyir e ki fogja

készíteni, ha előbb-utóbb senkinek sem lesz szüksége a szolgálatair a.

Na de odébb van az még! Bálint egyelőr e nem viszi vadászni a fiát, hiszen ar r a sem méltatja őket, hogy hazajöjjön. Tücsi még kicsi, Juli pedig ma egész nor mális. Nem is ér ti, mi ütött belé.

Bedugta a konnektor ba a világító macit, r ésnyir e nyitva hagyta Olivér szobájának ajtaját, és belopózott Tücsihez. A gyer eket nem látta sehol. Azonnal leizzadt  a r émülettől, már éppen Juliér t kiáltott volna, amikor észr evette, hogy nyitva van a r uhásszekr ény mindkét ajtaja. Tücsi a szekr énybe kupor odva aludt. Mindent kidobált alulr ól, és behúzta az ágyr ól a paplanját. Azzal bélelte ki az alját, de olyan ügyesen, hogy még takar ónak is mar adt belőle. A kis r uhái ott lógtak fölötte, igazán komikus volt a látvány, kalózos, batmanes, pókember es pólók és fekete far mer ek a vir ágos, kockás, r ózsaszín vállfákon. Ki számított ar r a, hogy Tücsi nem hajlandó majd r ózsaszínbe bújni? Hogy neki nem kell Juli Bar bie-háza? Viszont annál inkább a szomszéd fiú távir ányítós autója. Judit nem volt hajlandó autót venni neki, épp elég meghasonulás volt a r észér ől, hogy a H&M fiúr észlegér ől válogatta Tücsi r uháit.

Nem tudta eldönteni, hogy visszavigye-e az ágyába, vagy hagyja aludni az új kuckójában.

– Mama, szer intem még te is idefér sz – súgta a kislány, és Judit meglepve látta, hogy nyitott szemmel néz r á.

– Szívem, nem hiszem. De csodás bunker t készítettél magadnak. Most már mindig itt fogsz aludni? – kér dezte, és közben összepakolt egy kicsit a szobában. Csak a keze ügyébe eső tár gyakat tette be óvatosan az egyik játékdobozba.

– Nem tudom – vonta meg a vállát a kislány. – Ma itt van kedvem.

– Hát, jó. Akkor adjál egy puszit.

– Csak akkor, ha vásár olsz nekem egy plüsspókot.

– Hogy mit?

– Plüsspókot.

– Hogy tudod ezt a szót egyáltalán kimondani? – nevetett Judit.

– Gyakor oltam. Nagyon szer etnék. Feketét, szőr ös lábút.  Tudtad, hogy nyolc lába van a póknak?

jó?

– Tudtam, Tücsikém. De most már jó éjszakát.

– Jó éjt, mama. Holnap megkér dezem az iskolában, hol lehet kapni,

Judit el sem tudta képzelni, kir e üt ez a gyer ek. A húgár a talán? Végül

is, ő is ennyir e határ ozott egyéniség volt már gyer eknek is. Ő sosem kér dőjelezte meg a döntéseit, és nem kér t engedélyt semmihez. Plüsspókot nem követelt, de talán azér t, mer t azt akkor még nem lehetett kapni.

Juli következett. Kopogott lánya szobája ajtaján, hiszen er r e kér te a saját készítésű tábla az ajtón. Ez a fir kálmány is nagyon zavar ta Juditot. Már pr óbált r endelni a neten egy kultur áltabb felir atot, de Julit nem ér dekelte anyja sopánkodása.

– Mama, szer intem nem nor mális, hogy a papa nem jött ma haza. Tiszta ciki, ahogyan mostanában viselkedik – vakkantott a lánya. Már az ágyában ült tör ökülésben, mellette egy light kóla, ölében a laptop, bizonyár a facebookozott. Hogy miket ir kálhatott a bar átainak, ar r ól Juditnak fogalma sem volt, mer t a gyer ek idejekor án letiltotta őt. Osztálytár sak, bar átok oldalár ól pr óbált tájékozódni, nem túl sok siker r el. Azt se tudta, hogy jelenleg van-e a lányának bar átja, ki a legjobb bar átnője, és ezt nagyon aggasztónak találta. Mellételepedett. Lánya ijedten húzta beljebb a lábát, mostanában tényleg nagyon fur csa szokásai lettek.

– Én sem ör ülök, hogy apád nincsen itthon, de nyilván nyomós oka van r á. – Hallotta magát, hogy mennyir e ür esen csengenek a szavai, mennyir e hallatszik, hogy egy fikar cnyit sincs meggyőződve ar r ól, amit beszél.

– Szer intem a legjobb esetben is csak az, hogy nem volt kedve hazajönni. – Juli nem hagyta abba a kegyetlenkedést. Judit elhatár ozta, hogy nem szól vissza a lányának. Nemcsak azér t, mer t ör ül, hogy végr e szót váltanak, és mer t r ettegett, hogy végér vényesen, de legalábbis a kamaszévekr e szólóan elveszíti a lánya bizalmát, hanem azér t sem, mer t tudta, hogy igaza van. Juli csupán ki mer te mondani azokat a mondatokat, amiket ő szépen, lassan, apr ánként fogalmazott meg magának, r eggelente a für dőszobában.

– Mama, szer inted a papának van valakije?

Na, azér t ez már sok volt. – Ugyan, Juli, miér t csinálod a fesztivált? Hihetetlen,  hogy  a  kamaszos  fantáziád  hova  vezet!   Nincsen  elég pr oblémánk? Még gyár tanod is kell? – Judit a kelleténél jobban felemelte a hangját.

– Ugyan milyen pr oblémánk lenne? Szer intem összesen csak annyi, hogy a papa szar ik r ánk. És ar r a gondoltam, hogy talán azér t, mer t van valakije.

Judit hallgatott, a paplan sar kával matatott. Juli pedig zavar talanul folytatta a mondandóját. – Pedig te igazán jó csaj vagy, mama. El se híztál Olivér születése után. Mindig szép a hajad. Szer intem neked is meg kellene pr óbálni hajfánkkal kontyot készíteni, biztos jól állna. Meg eljöhetnél velem egy-két r uhaboltba, mer t szer intem nem vagy még olyan ör eg, hogy ennyir e vonalasan öltözködj. Már kásak a cuccaid, meg elegánsak, jól mutatsz bennük egy jachton, na de a való életben! De most tényleg! Mama, legyél kicsit lazább! – Juli bátor ítóan megpaskolta az anyja kar ját, de hiába, Judit végtelenül ör egnek és mer evnek ér ezte magát. És egyáltalán nem  ér tette,  a  lánya  hogyan  fűzheti  egy  mondatba  az öltözködési stílusár ól  szóló  elmélkedését és  a  megcsalásr ól  szóló teór iáját. Jobb lett volna semleges ter epen mar adni.

– Minden r endben van a suliban?

– Ezt ugye nem kér dezed komolyan? Az élet dolgair ól pr óbálok beszélgetni veled, anyám, te meg megkér dezed, mi volt az iskolában? Na, ide se jövök többet – méltatlankodott a lánya.

Judit   még   sosem   beszélgetett   Julival   ilyen   témákr ól,   és elképzelhetetlennek tar totta, hogy pont most kezdjen bele. Talán majd holnap. Vagy holnapután. A szexuális felvilágosítását is úgy intézte, hogy vett neki egy kézikönyvet, és Juli megr ökönyödött tekintetéből nyugtázta, hogy feleslegesen. Utána szer encsér e a lánya volt annyir a tapintatos, hogy soha többé nem hozta szóba.

Judit fejében teljes volt a zűr zavar. Nem akar t magár ól beszélgetni.

Félt a lánya magánéletér ől kér dezni, miközben ér ezte, hogy ezek azok a helyzetek, amikkel élni kell, hogy tudjanak közeledni egymáshoz. Ha a gyer ek nem hajlandó egyelőr e magár ól elár ulni semmit, akkor neki kell

megosztania vele a félelmeit, gondolatait. Ha már ér deklődik. Ha már végül is egy kicsi felnőtt.

– Tudod, mit? Játsszuk azt, hogy én mondok valamit, amir ől te megmondod a véleményedet, aztán te mondasz valamit, és én mondom el, mit is gondolok. Aztán for dítva – gyúlt fény az agyában.

– Nem is tudom – nyafogott Juli. – Résen vagyok ám, így sem fogsz belőlem semmi olyat kiszedni, amit nem akar ok elmesélni.

– Ki vagyok akadva azon, hogy Bálint ma nem jött haza – vágott bele Judit, és még ar r a is figyelt, hogy ne papának nevezze a fér jét.

– Miér t nem hívod fel, és küldöd el a fr ancba? – ásított Juli.

– Nem mer em.

– Félsz, hogy kiabálni fog?

– Félek, hogy valamiben megzavar om. És valami kider ül, amir e még nem vagyok kész – akar ta mondani, de végül megtar totta magának. – Tudod, mit, ír ok neki egy SMS-t.

– Jó, de ne küldd el a fr ancba, mer t akkor nem fog válaszolni – javasolta a gyer ek.

– Az előbb még azt tanácsoltad, hogy küldjem. Most meg, hogy ne?

– Mama. Nem mindegy, hogy telefon vagy SMS – hümmögött Juli nagy bölcsen.

Judit a fejét csóválta, elővette a mobilját, és üzenetben kér dezte meg a fér jétől, hogy minden r endben van-e te szemét állat. Aztán az utolsó hár om szót kitör ölte.

– Julikám, és van bar átod? Az Er vin az, ugye?

Juli a szemeit for gatta. – Anyám, ennél r utinosabban kéne… De lásd, kivel van dolgod. Igen, most az Er vinnel jár unk. De semmi komoly. Majd szólok, ha az lesz. Akkor úgyis kell majd nőgyógyászhoz menni, meg ilyenek.

Judit azt hitte, r osszul hall, r á se mer t nézni a gyer ekér e. Aztán összeszedte minden er ejét, és megkér te, hogy mutassa meg neki Er vint az inter neten. Vagy a telefonjában.

Juli pedig megmutatott egy szép ar cú sr ácot: a haja r aszta, az alsónadr ágja kilóg a gatyájából, a kezét pedig olyan fur csán teszi az álla

elé a képen.

– Rokonszenves fiú, mikor hozod el hozzánk? – der ült fel Judit.

– Még mit nem? Majd ha fagy! – Juli újr a facebookozni kezdett, nagyon úgy tűnt, hogy aznapr a lezár ta a tár salgást.

Bálint másfél ór a múlva válaszolt az SMS-r e, nagyon szűkszavúan, és azt  a  pár  szót  sem  siker ült  félr eütéstől  mentesen  bepötyögnie. Megnyugtatta Juditot, hogy minden r endben van, és jó éjszakát kívánt. Judit pedig ezt a semmitmondó üzenetet olvasva úgy ér ezte, hogy mindjár t a falhoz vágja a mobiltelefonját. Végül egészen másképp cselekedett.

– Hiányzol – ír ta a fér jének, és nem tudta eldönteni, hogy szívéből jön-e ez a vallomás, vagy csak kétségbe van esve.

Bálint válaszr a sem méltatta. Pedig Judit ór ánként kelt fel az éjjel, hogy őr jár atozzon a házban, r ánézzen a gyer ekekr e, vagy csak üljön a konyhaasztalnál, a kanapén, az ágyán. Félt ebben a nagy házban egyedül. A gyer ekek az igazak álmát aludták, és neki kellett megvédenie őket. Kevésnek ér ezte magát ehhez. Ült a díványon, egy pohár vízzel a kezében, nézett kör be a lakáson, nézte a kandallót, a lakber endezési újságokkal megr akott asztalt, a hatalmas könyvespolcot, a r engeteg állólámpát, és volt egy olyan homályos ér zete, hogy nem is egy házban, hanem csupán egy otthonnak nevezett díszletben ül. Amelyben semmi sem valódi, és csak idő kér dése, hogy er r e a többiek is r ájöjjenek.

A kanapén ébr edt, a telefonja csipogásár a, Bálint mosolygós jelet küldött neki válaszul.

– Sokatmondó – gondolta Judit, és hogy lehiggadjon, jobbnak látta feladat után nézni. Abból végül is akadt bőven. Gyor san elkészült, ebben már nagy r utinja volt, sminkeléssel, vasalással, für déssel együtt fél ór a alatt r endbe tudta szedni magát. Far mer t húzott, pir os Conver se cipőt, de felsőt semmi olyat nem talált, amivel Juli kedvében jár hatott volna. Végül bekopogott a  lányához  a  bögr e  kakaójával,  és  engedélyt  kér t  a r uhásszekr énye átkutatásár a. Juli megr ökönyödve nézte, ahogyan anyja pr óbálgatja a pólóit, de minél több kakaókor ty ker ült a szer vezetébe, a hangulata annál jobb lett, így végül ő maga választott ki az anyjának egy fehér pólót valami fr ancia felir attal. Juditnak fogalma sem volt, mit

jelenthet, és nem is ér tette, annak idején hogyan vehette meg a lányának úgy, hogy előtte nem ír ta be a szöveget a Google for dítójába.

Olivér már gőgicsélt, mir e Judit szettje teljesen készen lett, nagylánya ugyanis  még  két-hár om  kar per ecet,  és  egy  kar ika  fülbevalót  is r ápar ancsolt.

– Nehogy olis legyen a pólóm! – kiabált utána Juli, de Judit már mosolyogva eltűnt a kisfia szobájában. Felöltöztette Olivér t, aki nagyon élénken ébr edt, így nem annyir a akar ódzott neki engedelmeskedni. Tovább tar tott a művelet, mint Judit gondolta volna, úgyhogy a kapálózó Olivér r el a kar ján ment be  Tücsi szobájába, hogy felébr essze őt is. Tücsi még mindig a szekr ényben aludt, összekupor odva, mint egy kis katicabogár.

– Csak tudnám, ma miér t nem bőgtem a für dőszobában? – gondolta, miközben Tücsi r uháit válogatta, Olivér pedig kör ülötte ser teper télt. – Pedig most aztán igazán lenne okom r á. A fér jem már itthon sem alszik. Nem elég, hogy r ánk se r ánt? Vagy talán éppen ezér t? Végr e tör ténik valami? És eddig egy für dős kur va voltam? Csak magamnak gyár tott pr oblémákkal?

Lement a lépcsőn, Olivér t becsatolta a hor dozható babaülésbe, és a kezébe nyomott egy fél banánt. Tücsinek odaadta a joghur tot müzlivel, Juli nem  volt hajlandó  r eggelizni. Ő is  csak  a  tejeskávéját itta  meg kutyafuttában, mindig azután r eggelizett, hogy már kitette a gyer ekeket az iskolában, és csak Olivér r el kellett tör ődni.

Már éppen indultak, amikor Tücsi r osszul lett, a bejár ati ajtóban elhányta magát. A gyer ek falfehér volt. A kicsi nem ér tett semmit, a legnagyobb a szájához kapta a kezét, Judit nem tudta eldönteni, hogy megijedt, vagy ennyir e mulatságosnak találja a szituációt. Mindenesetr e, ha az alaphelyzet  nem lett volna elegendő ahhoz, hogy felmenjen a vér nyomása, ez sokat segített.

– Mit r öhögsz, gyer e inkább segíteni! – för medt r á Julir a, aki er r e bömbölni kezdett. – Hát ennek meg mi a baja, talán most jött meg neki? Édes istenem, én is ennyir e gyagyás voltam az ő kor ában? – Ezekr e a gondolatokr a még futotta, aztán már gépiesen csinált mindent.

Tücsit vitte a für dőszobába, r endbe tette, ágyba dugta. Közben Julinak

taxit hívott, hogy vigye el az iskolába. Telefonált az or vosnak, hogy jöjjön ki, amikor Tücsi már másodjár a hányt az ágy mellé tett lavór ba. A kicsi sír t, mer t nem ér tette, miér t nem foglalkozik vele az anyja. Ezek szer int beállhatott már neki egy napi r itmus, amiben most megint siker ült megzavar ni. Kénytelen volt hor dozót kötni magár a, és abban cipelni egy ideig Olivér t, hátha megnyugszik. Leszakadt a háta, mégiscsak egyéves már a gyer ek.

Annak ellenér e, hogy  a napja megint a feje tetejér e állt, pakolni kezdett. Igazítgatta  a falon a képeket, gyor s mozdulattal  áttör ölte a pár kányt, Tücsi szobájában is, miközben fél szemmel a kába gyer eket vizslatta, r ámolt, mint egy megszállott. Van, aki főz, valaki mos, Judit takar ított, akár egy mániákus, ha azt akar ta ér ezni, hogy minden r endben van az életében. Egy r endezett lakás, egy fr issen mosott ágynemű, nyolcr ét hajtott ágyter ítő r ögtön azt az ér zetet keltette benne, hogy minden úgy jó, ahogyan  van,  minden  a  legeslegnagyobb  r endben.  A  következő kibor ulásig.

És a r úzsozás. Szájcer uza, a felső ajak közepén kicsit jobban r ányomva, satír ozás, szájfény, még egy utolsó pillantás a tükör be, és hiába volt lelkileg ler ongyolódva, ideig-ór áig összeszedte magát.

Bálint este jött meg, túlár adóan köszöntötte a családját. Tökéletesen festett, mint mindig, zakója kifogástalanul állt r ajta, délutáni bor ostája csak még ellenállhatatlanabbá tette. Judit viszont azt ér ezte, hogy üdvözlő csók helyett legszívesebben ököllel esne neki. Végül csak fogai között szűr te a köszönést. Bálint felemelte a tűzhelyen lévő ür es lábasok tetejét, majd a hűtőhöz ment, vacsor át r emélve. Judit r öviden tájékoztatta, hogy éppen az idegösszeomlás szélén áll, jó volna, ha valamit pr óbálna segíteni.

– Nem úgy nézel ki, szívem. Csodásan festesz, mint mindig. Pink száj, csajos cucc – vetette oda neki a fér je mosolyogva, és evés helyett végül kinyitotta a laptopját. Judit majdnem felr obbant.

– Tücsi összeszedett valami vír usfer tőzést. Majd töltsél már el kicsit több időt a szobájában, mint szoktál. Tudod, hogy ér ezze a tör ődést.

– Jó, majd felmegyek, csak még válaszolok az e-mailjeimr e.

– Egész nap azt csináltad. Nem vagy éhes? Az előbb még úgy tűnt,

hogy nagyon.

– De. Összeütsz valamit?

– Bálint, elmész te a jó fr ancba, hát hol élsz? Elfelejtetted, hogy hár om gyer ekkel vagyok itthon? Tudom, tudom, az egyiket már nem hozhatom fel indokként, mer t mindjár t nagykor ú, a másik kettőt viszont még igen! Nem tudtam főzni, és nem is akar tam! Olyan jól meg tudod oldani magadnak szinte mindig, miér t pont most nem? Egyáltalán hogy van képed ezt pont most megkér dezni? És különben is, elár ulod, hogy hol jár tál tegnap este? Mi a fészkes fenének nem tudtál hazajönni? – Judit ezt egy szuszr a üvöltötte, miközben leltár ozta az összes gyer eket fejben, r emélve, hogy mindegyik hallótávolságon kívül van, vagy azér t, mer t alszik az emeleten, vagy azér t, mer t fülhallgatóval zár ja ki magát a családja életéből.

Bálint ijesztően magasodott fölé, ar ca elbor ult. Judit r ögtön megbánta, hogy kiabált. A fér je halkan, kimér ten kezdett beszélni, ami viszont kor ántsem volt megnyugtató, ugyanis r itkán használta ezt a hangnemet.

– Megter emtem a hátter et, és hidd el, annyir a unom ezt ismételgetni. Cser ébe tök jó lenne, hogy ha nyugalomba jöhetnék haza. Miér t kell r ikácsolnod? Vagy ha éppen nem üvöltesz, akkor miér t kell már tír ként közlekedned, és sír i hangon beszélned? Tudod, hogy mikor láttalak utoljár a mosolyogni? Tudod?

Judit zavar tan elfor dította a fejét. – Dehogy tudod. Hiszen kínosan ügyelsz r á, hogy ne nézz kedvesen r ám. De én emlékszem. Tavaly nyár on, amikor fociedzésen eltör tem a lábujjamat. Na, utána. Amikor ápoltál, meg vittél a r öntgenr e. De lehet, hogy akkor is csak kár ör vendtél. – Bálint her gelte magát.

Judit milliószor kántálta már magának, amikor egyedül volt, hogy nem megy bele méltatlan helyzetbe. Nem kezd el or dítozni ökölbe szor ult kézzel, ar r a vágyva, azt kívánva, hogy egy jól ir ányzott pofonnal vezethesse le a dühét. Nem üvöltve kér dez r á, a semmiből előhozva, hogy miér t nem szer etkeznek, hanem megtalálja a megfelelő alkalmat a beszélgetésr e. Mindig megfogadta, de most sem siker ült megtar tania.

Olyan  megmagyar ázhatatlan  gyűlöletet  ér zett  a  fér je  ir ánt,  hogy legszívesebben leköpte volna. Pedig annyiszor elismételte azt is magának, Bálint hazaadja a pénzt, szer eti a gyer ekeit, módjával iszik, nor mális, jóképű, okos, és néha vicces is. De közben meg annyir a, de annyir a elege volt. Hogy nem beszélgetnek. Hogy nem néz r á nőként. Hogy magár a hagyja  a  gyer ekekkel. De  akkor  miér t  akar ta  a  har madikat?   Hát megbeszélték. Ter vezett baba volt. Készültek r á. Vagyis ő készült r á.

– Hol. Voltál. Tegnap. Este? – végül ennyit bír t kipr éselni magából.

– Egy hotelszobában. Nem jöttem haza, mer t r eggel folytatódott a tár gyalás. – Elfor dult Judittól, és újr a megindult a hűtő ir ányába.

Juditban for r t a düh, a tehetetlenségtől nem látott, ér ezte, hogy tennie kell valamit, mozdulnia kell a holtpontr ól, valami most tényleg eltör t kettejük között. Odasietett a fogashoz, és elkezdett kutatni Bálint kabátzsebében. Az sem ér dekelte volna, ha észr eveszi. De Bálint el volt foglalva a  hűtő tar talmával, bor ús ar ccal  szedegette ki  belőle az ételmar adékot. Judit talált néhány papír cetlit, azokat gyor san zsebr e vágta, elhatár ozta, hogy majd ha lesz egy csepp nyugalma, átnézi őket. Dobogó szívvel, bűntudattal ment vissza a konyhába. Odaállt Bálint elé, és bár egyáltalán nem őszintén, a kezét nyújtotta neki, mint r égen.

– Na jó, béküljünk ki! – igyekezett mosolyogni.

Bálint meghökkenve nézett r á. – Most ez komoly? Egyik végletből esel   a másikba? – Megfogta Judit kezét, és felsóhajtott. Zavar tan megsimogatta feleségét, majd felsietett a lépcsőn Tücsi szobájába.

– Ar r a gondoltam, hogy kilépek a munkahelyemr ől, és vállalkozó leszek vagy mi. Mit szólnál te ehhez?

– Te nem vagy nor mális. – Vir ág másnap délután vár atlanul megjelent nővér énél, aki nem is tudta mir e vélni a látogatást.

– Vagy legalábbis elmennék dolgozni valami kevésbé felelősségteljes melóba.  Egyszer űen  nem  bír om  elviselni  a  nyomást.  Mindennap gyomor ideggel   megyek   be.   Mi   volna,   ha,   mondjuk,   zenekar t menedzselnék, vagy ór aadó némettanár lennék a konyhámban. Esetleg kitanulnám a fodr ászkodást, masszőr ködést, és saját kis szalont nyitnék.

– Akkor azt utálnád. – Judit fel se vette Vir ág legújabb őr ületét,

r endszer esen előfor dult, hogy húga megcsömör lött. Tény, hogy alkatilag valóban nem volt alkalmas ar r a, hogy beálljon a sor ba, nap mint nap munkába menjen, fizetésér t dolgozzon, kötelességből, de hát nem volt egyedül ezzel a pr oblémájával a világon.

– Én például szívesen cser élnék veled helyet.

– Velem? Na ne viccelj! Beülnél az ir odába, lennél asszisztens, elviselnéd a főnököd hangulatingadozását,  az ér tekezletek feszélyezett hangulatát? Hát hidd el, annál sokkal jobb itthon pelenkázni Olit, vagy Tücsi hányását mosni fel a padlór ól.

– Milyen szépnek látod az anyaságot – vigyor odott el Judit.

– Ne bosszants még te is! – pattant fel Vir ág. – Pontosan tudod, hogy minden vágyam, hogy legyen végr e egy fér jem és egy kicsinyem.

– Vir ág. Az anyamackónak van kicsinye, baszki, szokjál már le er r ől, még a végén a védőnőnek is így hívod majd a gyer eked, és ő válaszul beteszi a babakocsiba, és eltolja tőled.

– Jól van. Majd ha lesz egy kicsinyem, akkor találunk neki egy r endes nevet, jó? De most már  nagyon-nagyon szer etnék egy fér jet. Intézd el, kér lek, jó? Azt se bánom, ha összevacsor áltatsz azzal, akivel már nyomasztasz  egy  ideje.  –  Vir ágnak  bolond  napja  volt,  Juditot szór akoztatta. Húga feküdt a fotelban, wester ncsizmás lába az egekben. Szemhéján sötétlila festék, kifejezetten r osszul állt neki. Ahogyan a felsője is. Soha nem tudta eltalálni, mi való neki, és még csak nem is a divatot követte. Vir ágnak egyszer űen semmi ér zéke nem volt az öltözködéshez.

– Jó, megszer vezem, ha addig nem veszünk össze Bálinttal. Vir ág kiegyenesedett a fotelban. – Miér t, mi van?

– Nem is tudom pontosan. De tegnap biztos, ami biztos, kiszedtem a zsebeiben található összes cetlit, van kedved átvizsgálni?

– Hogyne lenne! Imádom az ilyesmit. De te mikor is süllyedtél le az én szintemr e? Lassan már a mobiltelefonjába is bele fogsz kukkantani? Vagy tán már meg is tetted? – Vir ág elemében volt, élvezte a helyzetet. Annyiszor jár t pór ul az inkább r övidebb, mint hosszabb ideig tar tó kapcsolataiban, hogy gyanakvóvá vált. Féltékenységével pedig sokszor r ontott az amúgy sem fényes helyzeten. De ő aztán nem csinált gondot

abból, hogy időnként ellenőr zi par tner e inter netes postafiókjait, nem elfeledkezve a kuka tar talmár ól, és ar r ól, hogy ne csak a feladók nevén fusson át, hiszen azok lehetnek álnevek is. Pr ofi volt, hiszen ő maga is kipr óbálta már ezeket a tr ükköket élesben. – Mutasd a papír okat, majd én megmondom, hogy hányadán állunk.

– Az biztos. Főleg, hogy tele vagy előítéletekkel.

– Így igaz. Utálom a pasikat, Bálinttal az élükön, ennek ellenér e megveszek azér t, hogy legyen nekem otthon egy.

– Csak tudnám, miér t gyűlölöd ennyir e Bálintot.

– Ér zem, hogy minden okom megvan r á. És kitar tóan ker esek legalább egy igazán konkr état. Tudod, hogy valaha szer ettem – tette a szívér e a kezét. – De most már nem. És azér t nem, mer t nem szer et eléggé téged. Ki bőg? – nyújtotta a nyakát.

– Van néhány választásunk. Juli szer elmi bánat miatt, de lehet, hogy nem is bőg, csak r öhög, manapság nem lehet nála megkülönböztetni. Vagy Tücsi, mer t nagyon fáj a tor ka. Esetleg Olivér, mer t bár nagyon r endes gyer ek, de néha azér t ő is figyelmet kér.

– Egy nor málisat nem tudunk beszélgetni a gyer ekeid miatt. Mikor nőnek már fel? – színpadiaskodott Vir ág, de közben vigyor gott.

– Ne is mondd. Mir e Olivér nagykor ú lesz, majdnem hatvan leszek.

– Ha dolgoznál, vágnád a centit a nyugdíjig. De nem dolgozol, nincs főnököd, végtelenül nyugodt az életed. Már ebből a szempontból. De tudom, tudom, nem felejtem, a gyer ekeid, és főleg a fér jed kikészítenek.

– Nem er r ől van szó.

– Mindegy, hagyjuk. Add ide a cetliket.

Vir ág  összeszűkült  szemmel  kezdte  tanulmányozni  a  gyűr ött papír dar abokat, simogatta őket, még nagyítót is kér t hozzájuk. Mindig kedvelte a színdar abokat, saját előadásban is, hát most sem szűkölködött felesleges, ám annál szór akoztatóbb gesztusokban.

Volt köztük autópálya-matr ica, benzinszámla, bankautomata nyugtája, számla egy étter emből. Utóbbi nem a vidéki kir uccanásnak a bizonyítéka, hanem pár héttel előbbr ől szár mazott, egy pesti bár blokkja volt. Vir ág számár a egyér telmű volt, hogy a kizár ólag italfogyasztásr ól tanúskodó

estén Bálint mellett egy nő ült a bisztr óban. Bálint viszkit ivott, a másik ember koktélt, de abból többet is. Egyelőr e nem szólt Juditnak. Osztott- szor zott, r ögtön kiszámolta, melyik hétköznapr a esett, amikor  Bálint abban az isten háta mögötti ker ületben jár t. – Judit, Bálint melyik nap jár focizni? – kur jantott fel az emeletr e nővér e után.

– A papa kedden és csütör tökön spor tol, de a többi napokon sem jön haza időben – világosította fel Juli, aki egy másodper c alatt csúszott le a lépcső kor látján, és már a hűtőt nyitogatta. Állandóan éhes volt, és állandóan fogyókúr ázott. És anyja egyr e többször  kapta azon, hogy r ecepteket olvas, megfőz kizár ólag magának egy tésztát, vagy megsüt egy süteményt, amiből aztán az osztálytár sainak visz be dobozban kóstolót.

– Nem igaz, hogy anyám képtelen olyan kaját készíteni, ami finom is, és mégsem hizlal. Ő csak ar r a tud figyelni, hogy ne legyen kövér disznó, de ar r a, hogy bár ki élvezze az étel ízét, ar r a már nem – pukkancskodott, Vir ág pedig ér ezte, hogy viszket a tenyer e. De beszólás helyett inkább újr a r ánézett a blokkr a nyomtatott dátumr a, ami még véletlenül sem kedd vagy csütör tök volt. Ezután beütötte a bár nevét a ker esőbe, hogy megnézze, mennyir e puccos helyr ől van szó. Visz-e oda az ember leendő ügyfelet, vagy inkább egy titkolni való nővel ker esi fel. A bár nak még honlapja sem volt, nincs mese, oda kell menni, hogy tovább folyhasson a nyomozás.

– Valami keleti kaját ütök ma össze magamnak. Feltéve, ha van itthon elég fűszer hozzá. Anyámnak mindig könyör ögni kell, hogy megvegye ezeket, szer intem még sose hallott r óluk, amíg én nem kér tem – gr imaszolt Juli.

Csicser ibor só-konzer vet szedett elő az egyik konyhaszekr ényajtó mögül. Vir ág or r át megcsapta a Távol-Kelet illata. Ez alapján egy per cig nem aggódott, hogy nem lesz elegendő fűszer e Julikának. A csicser ibor sót pür ésítette, hozzáadott egy tojást. Hagymával, fokhagymával, sóval, bor ssal ízesítette, és némi sütőpor r al kever te. Aztán, mintha legalábbis valamilyen szer tar táson venne r észt, egyesével beleszór ta a masszába kedvenc fűszer eit. Kor iander t, r ómai köményt, kevés csilit, majd tovább kever te a r obotgéppel, kevés vízzel könnyítve az állagán. Amikor készen lett, kis golyókat for mált belőle. Míg a falafelgolyók sültek az olajban,

Juli zöldséges már togatóst állított elő játszi könnyedséggel papr ikából, par adicsomból, petr ezselyemből. Vir ág pedig egy magazin mögül leste, mennyir e ügyes és határ ozott az unokahúga a konyhában.

De nem szólt Julihoz, félt, ha belekezd a mondókájába, estig nem végeznek a veszekedéssel. Nagyon nehezen toler álta a gyer eket, amióta kamaszodott. Szedelődzködni kezdett, és bár nem így ter vezte a napját, de nagyon izgatott lett a gondolattól, hogy talán most tiszta vizet önthet a pohár ba. Végr e kider ül, joggal utálja-e a sógor át. Egyér telmű volt, hogy Judit nem tud vele tar tani, úgyhogy egyedül volt kénytelen odautazni a távoli ker ületbe, hogy megnézze magának a helyet.

–  Elmentem, majd hívlak –  kiabálta Juditnak, és felpattant. –  Apu üzent, hogy már r égen látott. Tudod, a nagypapád – szólt oda búcsúzóul az unokahúgának, és már szaladt is le a buszmegállóba.

Vir ág nem tudta visszafogni magát. Ő nem sétált, hanem r ohant. Nem halkan beszélt, hanem inkább or dított. Ha nevetett, akkor nyer ített. Ha sír t, akkor bőgött. Nővér ével ellentétben neki nem viselkedésből állt az élete, ezér t is  ér ezte  magát igencsak feszélyezve jelenlegi  munkahelyén. Megőr ült  a  gondolattól,  hogy  neki  azér t  kell  beállnia  a  sor ba, fegyelmezetten mosolyogni és bólogatni, hogy legyen miből kifizetnie az albér letét.  Ez  volt  az  egyetlen  nagy  kiadása,  de  ez  kellőképpen megbélyegezte az életvitelét.

Dir ekt számolta, hány átszállással jut el a helyszínr e, hogy majd kellőképpen dr ámaian számolhasson be Juditnak az áldozatvállalásár ól. A bár inkább kocsma volt a villamosmegálló mellett. Kifejezetten lepattant, de nem abból a fajtából, amit újonnan tesznek r ommá. Egy lebuj. Vir ág el sem tudta képzelni, mit ker esett itt Bálint, aki legjobban a belvár osi ker thelyiségek kar osszékeiben szer et tetszelegni, lehetőség szer int a bar átaival. Feleségét és gyer ekeit pedig budai kisvendéglőkbe szállítja hétvégenként a többi példamutató család közé.

– Ide a legócskább kur vát hozza az ember a filmeken. Legalábbis én ezt javasolnám helyszínnek, ha nem egy könyvelőcégnél lennék asszisztens, hanem, mondjuk, egy filmgyár tónál – gondolta, és hogy tovább fokozza az izgalmakat, le is nyomta a kilincset.

Idős alkoholisták üldögéltek egyesével az asztaloknál, éppen hogy csak megemelték a fejüket, hogy lássák, ki tévedt be közéjük. Az életből már annyir a elegük lehetett, hogy az sem villanyozta fel őket, hogy Vir ág végr e újdonságnak számított a helyi palettán. A pultban egy ötvenes nő állt, ő bezzeg alaposan végigmér te. Vir ág kér t egy szódát, és a legtávolabbi asztalig sétált. Nem pontosan ér tette maga sem, mi a célja ezzel a hadművelettel, de biztos, ami biztos, leült, hogy bámészkodjon egy kicsit. Megnézte az itallapot, fogalma nem volt, hogy juthatott itt Bálint koktélhoz. Bizonyár a úgy készíttette el a csapossal, lediktálva neki a hozzávalókat. Számlát is csak azér t kaphatott, mer t az asszony bizonyár a megilletődött az exkluzív r endelés hallatán.

Vir ág átfutotta még egyszer a listát, látta, hogy a készletből legfeljebb cuba libr e mixelhető lime helyett citr ommal, úgyhogy fogta magát, odament a pulthoz, és r endelt magának egyet. A nő elhúzta a száját, aztán hátat for dított Vir ágnak, és odament a kólagéphez. – Lajos bácsi, lassan felvehetem az itallapr a ezt a kubalibr ét, már olyan népszer ű lett itt minálunk, ugye?

Az ör eg, az első asztalnál, csak megemelte a sör r el töltött pohar át a hír r e, és biztos, ami biztos, ivott is r á. – Biztos olyan mar ha divat ez is, mint a fantás sör vagy a málnás fr öccs. Édes istenem, hát manapság az ember ek már az italt sem tisztelik – csóválta a fejét.

Vir ág átvette a pohar át, és egy hir telen jött ötlettől vezér elve nem a hátsó asztalhoz gyalogolt vissza, hanem leült Lajos bácsihoz.

– Olyan vállas menyecske vagy, talán súlyt emelgetsz? – kér dezte az r ögtön.

– Nem, csak a blézer em válltömése kelt ilyen benyomást – szúr t vissza Vir ág, és magában elkönyvelte, hogy az ör eg egyáltalán nem ér t a divathoz.

– Na, hát én nem ér tek ehhez – er ősítette meg a fér fi Vir ág ki nem mondott feltételezését. – Ide nem annyir a jár nak be nők, főleg nem egyedül. Nézd, még a Böbe is olyan, mint egy fér fi – mutatott r á a pultos nőr e. – Hát fér fivá kellett váljon, hogy itt r end legyen. – Böbe felé emelte pohar át, mintegy bocsánatkér ésképpen, a nő csak annyit vetett oda neki: –

Egi!

– Mindennap itt tetszik lenni, Lajos bácsi?

– Per sze, ar anyom. Hol máshol lennék? Az otthon hangulatát nem

viselem. Egyedül élek, itt jó a sör, a fr öccs, a Böbét is egészen megszoktam már. Még azt is megszoktam, hogy aszongya, Egi. Ér ted te ezt?

– Máskor is szóba tetszik elegyedni a betér őkkel? – Vir ág már készült r á, hogy megmutatja a telefonján Bálint fotóját.

– Per sze, ar anyom. Itt kibeszélgetem magam. Otthon meg mar adnak a gondolataim. Bár azokat igyekszem elvonni tévével. Mutasd csak? Ő ki? – for dította maga felé Vir ág telefonját. – Ismer ős! Ja per sze! – csapott r á a homlokár a. – Idejár egy kislánnyal mostanában. Ugye, Böbe? Nézd már meg. Közös ismer ős!

Böbe jött, miközben egy pohar at tör ölgetett. Futólag r ánézett a fotór a, és bólintott. – Ja. Ez a puccos pasi, aki megpr óbál fesztelennek tűnni, meg a kiscsaj, aki utálja a r umos kólát, de azt iszik, mer t azt kér neki a fér fi. Teljesen zavar odott pár os. Bár úgy tűnik, ők jól ér zik magukat együtt. Csak azt nem tudtam eldönteni, hogy a fér fi az apja  vagy a pasija a kiscsajnak.

Vir ág hir telen kimelegedett, és a gyomr a is liftezni kezdett. Számított ő er r e, de meghallani az igazságot vár atlan és kegyetlen volt.

– Per sze hogy a bar átnője, látszik minden mozdulatából. Ahogyan pr óbál fér finak látszani. Hát tudom én azt, ar anyom, én is így csináltam annak idején – tette még hozzá az ör eg.

Vir ág  le  volt  sújtva.  Menni  akar t. De  tudta,  még  egy  kicsit beszélgetnie kell, hogy ne tűnjön fel a pár osnak, hogy ő ezér t az infor mációér t ér kezett.

– Milyen kicsi a világ! Hogyhogy neked van fotód er r ől a fér fir ól? – nézett r á ker ekr e nyílt szemmel Böbe.

– Hát mer t ő egy alter natív zenekar énekese, és pont most tette fel a Facebook-oldalár a a fotót – hadar ta Vir ág ijedtében.

– Na, hát mindennek látszik ez a pasi, csak lazának nem. Pedig az alter natív énekesek mind lazák, mint a r igalánc, nem, Lajos bácsi? – ver te

hátba az ör eget Böbe, és ment vissza a pultba, hogy helyér e tegye a szépen eltör ölgetett sör öskor sót.

Vir ág elkor tyolta a r umos kóláját, még kikér t Böbétől egy nógr ádi r opogóst. Kiette belőle az odaégetteket, a többit elfelezte Lajos bácsival. Nem  igazán  tudott már  odafigyelni  az  ör eg  csever észésér e,  mer t folyamatosan ar r a gondolt, hogyan fog er r ől beszámolni a nővér ének, mi lesz a folytatás. És főként ar r a, hogy miér t nem mer te felvállalni maga előtt sem azt, hogy ezek szer int valóban Bálintot látta annak idején, még Olivér születése előtt csókolózni egy lánnyal a Sziget Fesztiválon. Nem kápr ázott a szeme, nem volt annyir a éjszaka, nem volt annyir a ber úgva, Bálint lassúzott egy csajjal a nagyszínpad előtt a hatalmas tömegben.

Nem tudta, mit tegyen. Rohanjon Judithoz? Bizonyár a otthon van már Bálint is. Viszont ezt a hír t SMS-ben nem ír hatja meg neki. Valakinek pedig beszélnie kell r óla. Ki legyen?

Pör gette a neveket a telefonján, és még őt is meglepte, amikor ujjával automatikusan apja számár a bökött.

– Vir ikém, bogar am, édes kis hör csögöm, nahát, már úgy vár tam a hívásodat – csicser gett bele az apja a telefonba.

– Apu. Utoljár a r eggel beszéltünk, ne gyer e a hülyeségeiddel. Most azér t hívlak, mer t van valódi aggódnivaló. Bálint csalja Juditot – zár ta r övidr e Vir ág.

– Ó, hogy a ter embur áját! Akar om mondani, megölöm azt a r ohadt gazember t, sose volt szimpatikus, hát mindig utáltam, már akkor is r ühelltem,   amikor   az   egyetemen   idehozta.   Édesanyád   pr óbálta megszer ettetni velem, mindhiába. Látod, kis mókuskám, igazam volt. Cipőt húzok, beülök a kocsiba, megyek és megölöm. – Vir ág látta maga előtt az apját, ahogy hadonászik.

– Apu. Nyugalom. Judit még nem tudja. Csak gyanakszik. Én tudtam meg, az előbb. Azér t hívlak, mer t nem tudom, mit csináljak. És ezzel a pr oblémámmal mégsem akar tam r ögtön a bar átnőimnél házalni.

– Gyer tek ide! Hozzátok a gyer ekeket is! Haza sem engedem többé Juditot, az én kis szentem bogar amat. Itt lesz újr a az otthona! – Apja továbbr a is ki volt kelve magából.

–  Jó.  Ez  lesz  a  megoldás.  Áthívod  magadhoz  a  hétvégér e. Megmondod, hogy  van  valami  fontos  dolog,  amir ől  személyesen szer etnél beszélni. És hogy ne hozza Bálintot, mer t a  lányaiddal és az unokáiddal szer etnél csak lenni.

– Ebben nem lesz semmi fur csa, bogar am. Sosem hívom Bálintot. Se telefonon, se a hajlékomba. Honnan tudod egyébként? És biztos vagy benne? – Apja kicsit lehiggadt.

– Tudom. És majd mindent elmesélek. Pr óbáld megszer vezni a hétvégét. Még jó, hogy csak hár om gyer eke van, így pont befér ek még a kocsiba.

Judit nem tudta mir e vélni apja hívását. Mor cos volt, és leszidta már az első mondatával, hogy miér t jár nak hozzá ilyen r itkán. Egyszer űen megpar ancsolta, hogy hétvégén menjen le hozzá a gyer ekekkel, mer t már r égen látta őket. De Judit hetedik ér zéke figyelmeztette: apját mindig kenyér r e lehetett kenni, még gyer ekkor ukban sem büntette meg őket semmiér t. Nyugtalan lett, és azonnal tár csázta Vir ágot, aki úgy tett, mintha semmir ől sem tudna, de  őt is meghívta az  apjuk, és meglepő módon szabad volt a hétvégéje, és még kedve is volt vidékr e kocsikázni.

Bálint el volt r agadtatva az ötlettől, hogy a család a hétvégét Tapolcán tölti, egyáltalán nem bánta, hogy ő nem mehet. Megígér te a lányoknak, ha hazajönnek, együtt elmennek moziba. Judit azt hitte, r osszul hall, ilyen gesztusokat legfeljebb adventi időszakban szokott tenni a gyer ekeknek.

Tapolcár a menet mindenki szokatlanul nyugodt volt a kocsiban. Vir ág nem akar ta Olivér t katapultálni a gyer ekülésből. Tücsi is nyugton mar adt a helyén, Judit  gyanította, hogy még nem teljesen szedte össze magát a vír usfer tőzéséből. Juli meg boldog volt, hogy elöl ül, és feldobhatja a lábát a műszer falr a.

Apjuk a kapuban vár ta őket, egy-egy műanyagból készült hawaii vir ágfüzér r el. Ünnepnek számított, ha egyszer r e ennyien hazamentek, megadta hát a módját, mindenkinek a nyakába akasztott egyet. Olivér is kapott, Judit r ögtön azon kezdett el mester kedni, hogy mikor veheti le r óla észr evétlenül, nehogy a gyer ek nyaka kör é csavar odjon.

Tücsi első  útja a műhelybe vezetett, és kisvár tatva egy félig kész,

fából far agott or r szar vúval futott ki onnan.

– Papa, ezt nekem készíted?

– Hát per sze, te kis er dei manó, csakis neked készítem, ki másnak – emelte nagyapja magasba a kislányt. Nagyon boldog volt, hogy nála van a családja, puszilgatta a lányait, ölelte volna Julit is, de ő kimanőver ezett a kezei közül. – Már előkészítettem mindent a kinti konyhában, r eggel még úgy tűnt, nincsen annyir a hideg a ker ti főzéshez-sütéshez.

A lányok egymásr a néztek, de látták, itt nem lesz ellenszegülés. Apjuk r epdesett az ör ömtől, úgyhogy ők is igyekeztek felvenni a tempót, és fázósan összehúzva magukon a kabátot, odaballagtak a spar helthez. A pálinka már ki volt készítve, Vir ág r ögtön töltött is hár om kupicával. Apjuk még egy fél pohár kával egészítette ki a tálcát, Julikámnak, aki már kész felnőtt.

Ser téshúsból készültek pör költalapot főzni a tár konyos-citr omos palócleveshez. Ez volt apjuk egyik kedvenc étele, de csak bogr ácsban, azaz nagy mennyiségben volt képes készíteni, így sejtették, hogy milyen r égen mer hette a tányér jába. A pör költbe babér levelet és tár konyt is kell tenni, hogy megfelelően alapozzanak a levesnek. Utána jöhet a zöldbab, majd a víz. Ha kész a leves, tejfölt kell behabar ni egy kevés liszttel, hogy besűr űsödjön az étel. Mindehhez bur gonyagombóc dukál, attól már előr e tar tott Vir ág. Mindig az anyjuk gyár totta eddig, mi tagadás, egyáltalán nem ör ült, hogy jelenleg egy másik utca másik házában, egy másik fér fi oldalán éldegél.

Míg Vir ág hagymát szeletelt, apja pedig a gyer ekeket ajnár ozta, Judit kör besétált a ker tben. Annyir a r itkán jár t haza, hogy mindig elfelejtette, mennyir e szer et itt lenni. A szomszédoktól szinte teljesen zár t ker t, az ör eg fákkal, már gyer ekkor ában is megnyugtatta. Elbújt az egyik bokor mögé, vagy a kis szer számos házikóba, és ott olvasgatott. A sufnit fr issen festhette az apja, az ajtó elé őr nek egy félméter es zöld manót állított. A ter aszon található or r szar vúgyűjtemény is egyr e csak gazdagodott, és az ablakokból,   faágakr ól   lógó   angyalkákban   sem   volt   hiány.   A legvár atlanabb helyeken ar anyszínű vagy éppen bor dó dr apér ia vont be egy-egy vastagabb ágat, feltűnt egy-egy műanyag béka, hor tenziabokor

tövében fészkelő agyaggalamb, sőt még egy flamingó is. A macskák a pár kányokon hever észtek, vagy éppen egy bokor mélyér ől villogtatták Juditr a a szemüket. Hir telen nem is tudta, hányan vannak. Saját macskájuk évek óta nem volt, de a szomszéd utcák állatai szájr ól szájr a adhatták, hogy itt szíves a vendéglátás, mer t szép lassan ide gyűlt a vár os apr aja- nagyja.

– Apukám, és most a cicákon kívül nincs más vendéged? – célzott Judit az apjánál hébe-hóba ideiglenesen meghúzódó hontalanokr a.

– Dehogynem. A Béci. De ő most nincs itthon, besegít a szomszéd utcában összesöpör ni a faleveleket.

– És itt miér t nem ger eblyézett ez a Béci? – nézett kör be Judit. A dió még mindig a földön volt, pedig már r égen leeshetett a fár ól.

– Annyi más dolgunk volt, bent csináltunk ezt-azt a padláson, majd megmutatom, ha fel mer tek jönni. A dióér t én meg le nem hajolok a ger incsér vemmel. Az a fontos, hogy amíg le nem esik az első hó, valahogy belegur uljanak a kosár ba.

– Anyu tudja, hogy itt vagyunk? – nézett fel Vir ág a kondér ból.

– Én egy szóval nem említettem neki, pedig tegnap is összefutottunk a kisboltban.

– És hogy van? – kér dezte Judit, de úgy csinált, mintha a válasz már nem is ér dekelné, szór akozottan lenyúlt egy dióér t, és ker este a kosar at, amibe dobhatná. – És megvan még az a félkegyelmű pasija?

– Per sze. Iszik, mint a gödény.

– Ó, szegény anyám, még megsajnálom – szűr te a fogai között Vir ág.

– Jaj, hagyjad anyádat. – Apjuknak túlságosan jó ter mészete volt.

– És a te Bécid, apu, iszik ő is r endesen? – ter elte gyor san Judit.

– Képzeljétek, ő az első befogadottam, aki nem piál. Nem is ér tem, de nem fir tatom.

– Na, megyek, ellenőr zöm, melyik gyer ek mit csinál. – Judit ezzel megint magukr a hagyta a főzőket, semmi kedve nem volt még itt is a r otyogó fazék mellett állni. Olivér aludt, Juli a mobiltelefonját nézte megkövülten, Tücsi pedig fel-le r ohangált a padláslépcsőn. Judit már megszokta, hogy nem tudja megakadályozni kisebbik lánya veszélyes

játékait. Ő világéletében óvatos volt, nem is ér tette a gyer eke r ohamait. Rá se nézett az anyjár a, csak ugr ált le a har madik, az ötödik lépcsőfokr ól, és Judit csak azt r emélte, nem kell Tapolcán ügyeletet ker esniük. Visszament a ker tbe, egyenesen a hintaágyhoz, belefeküdt, magár a húzta a támlár a dobott pokr ócot, és kisvár tatva elnyomta  az álom. Még  a nyála is kicsor dult.

Alkonyodott már, amikor felébr edt. Heves szívdobogást kapott, mer t a következő pillanatban r áeszmélt, hogy az egyéves gyer eke anyátlan legalább hár om ór ája. Majd felbukott az egyik kisebb kaspóban, úgy r ohant a házba.

– Juditkám, dr ágaságom, nyugodj meg, édesem. Itt van a kis Olivér, a nagypapája vigyáz r á. Olyan boldog vagyok, hogy itt vagytok, és itt van ez a kisfiú is. Hát el sem hiszem, hogy fiúunokám van, és végr e láthatom is.

Vir ág bőszen ter ített, Judit csodálkozva nézte, mennyir e aktív a húga.

Eddig főzött, most meg szalvétát hajtogat. Általában for dított volt a felállás. Vir ág volt az, aki a hintaágyból szemlélte az eseményeket.

– Na, r emélem, Bélát nem kell megvár nunk, és végr e ehetünk – pattant fel ellentmondást nem tűr ve.

Miután a gyer ekeket közös er ővel ágyba r akták, újr a leültek az asztalhoz. Apjuk mécseseket gyújtott, és  a  ker ti  kandeláber eket is felkapcsolta. Mindenki kapott pokr ócot és pálinkát. Amikor minden előkészülettel megvolt, megköször ülte a tor kát.

– Juditkám, életem, szemem fénye. Édesapád kellemetlen hír t hozott.

– Judit elhűlve nézett r á, kezével a kar fát ker este.

– Nem, nem, ne ijedj meg, nincsen semmi bajom! – nyugtatgatta ügyetlenül az apja.

– Apu, mondjad, mi van, a fr ászt hozod r ám. Így is tök feszült vagyok, és akkor még ilyen bevezetőket is tar tasz.

– Jól van, jól van, kislányom, hányszor mondtam már, hogy nem szabad ennyit str esszelni. Most is látom, milyen puskapor os vagy.

– Apu, hát hogy a fr ancba ne lennék, amikor az előbb közölted, hogy valami kellemetlen hír t akar sz velem megosztani. – Judit ekkor r ánézett Vir ágr a. – Te talán már tudod, mir ől lesz szó?

– Az a helyzet – Vir ág nagy levegőt vett –, hogy Bálint megcsal téged. Apja kezében megállt az üveg, pedig nagy igyekezettel töltött, hogy isznak még egy kupicával a nagy bejelentés előtt. Judit a Vir ág előtt lévő

egyetlen teli pohár után nyúlt.

– Tudtam. – Mindössze ennyit mondott. Apja és húga már éppen fellélegezhetett volna, hogy ennyivel megúszták, amikor keser ves sír ásr a fakadt. – Hogy az a r ohadt szemétláda,  hónapok, mit hónapok, évek óta sejtem, hogy nincsenek r endben a dolgok, de homokba dugtam a fejem. Játszottam az ideális feleséget, hogy simán elbír ok a gyer ekekkel, vezetem a háztar tást, és még ki is nézek valahogy. De az nem zavar t annyir a, hogy nem beszélgetünk. És nem fekszünk le egymással már mióta. – Beszélni pr óbált, de közben r ázta a sír ás.

Még a sötétben is ér zékelhető volt, hogy apja zavar ba jön Judit kitör ésétől. Elszokott már ő azér t az asszonytól a házban. Régen volt az, amikor lányai menstr uációs fájdalomtól vagy szer elmi csalódás miatt fetr engtek a díványon. És hát az mi volt ehhez képest?

–  Bocsánat,  Fr ici  bácsi,  megjöttem,  idepofátlankodhatok  egy pillanatr a? – Egy magas, szemüveges, negyvenes fér fi állt meg az asztalnál, Vir ág legnagyobb r émületér e.

Apjuk felpattant, és tanácstalanságában azonnal az asztalhoz ültette a fér fit. – Ő Béci, lányok, akir ől meséltem. Ő lakik most a fészer ben. Sokat segít nekem, majd holnap megmutatom, mennyit haladtunk a padlással.

Judit szipákolt, nem úgy nézett ki, mint aki be akar mutatkozni, de aztán er őt vett magán és a kezét nyújtotta. Béci is feszengett. És Vir ág ezt még  azzal  tetőzte,  hogy  udvar iaskodás  helyett  folytatta  az  er edeti beszélgetést. Elmondta, hogy elment a blokkon talált címr e, és ott a söntésben  álló nő és egy kedves, idős alkoholista bácsi segítségével vár atlanul, pillanatok alatt kider ült, hogy Bálint odajár a nőjével.

– Most olvastam, hogy Claudia Schiffer manökent is megcsalja a fér je – szólt hozzá a tár salgáshoz Béci. Mindenki ámulva nézett r á.

– Na, ez se most volt! Apu, hát mikor i újságokat tár olsz a fészer ben?

– pr óbált poénkodni Vir ág. – Adjál már Bécinek valamivel fr issebb olvasnivalót!

A fér fi láthatóan felfogta, hogy elefánt volt a por celánboltban. Tétován vakar gatta a fejét, fel sem mer t nézni. Vir ág megsajnálta volna, ha most nem éppen Juditr a kellett volna minden ener giáját áldoznia.

– Milyen helyr e vitte azt a kur vát? – Judit egyelőr e sajátosan menekült a valós pr obléma elől, pr óbált fegyelmezett mar adni. – Valami menő belvár osi bár ba, mi?

– Nem, dehogy! Ezt csak úgy elképzeljük! Az igazság az, hogy egy külvár osi csehóban bujkálnak.

– Ez igazán fantasztikusan hangzik! – Újr a r ázendített. Apjuk ber ohant zsebkendőér t. Judit szabályosan bömbölt, alig lehetett ér teni, mit mond. – Bár csak engem vitt volna egy ilyen lepattant helyr e! De soha nem vitt! Soha semmi izgalmasat nem csináltunk! Még fiatal kor unkban sem! – üvöltötte. Apja tar totta a papír dobozt, ő pedig bőszen r ángatta ki belőle a zsebkendőt. – Hány éves a kur va? Fiatal? – Judit az or r át fújta és az öklét r ázta. Vir ág meglepve figyelte, milyen sok mindent tud egyszer r e csinálni a nővér e.

– Az az igazság, hogy a csapos nő kislánynak nevezte – vallotta be megszeppenten.

– Hány éves a csapos nő? – kér dezte teljesen logikusan Judit.

– Ötven kör ül lehet. – Vir ág tudta, hogy ezzel megint kiver i a biztosítékot.  Judit  vigasztalhatatlanul  sír t.  Minden  oka  megvolt  a kir ohanásr a, Vir ág hagyta, hogy kitombolja magát.

– Hát szer intem, Juditka, már bocsásson meg, hogy hozzászólok a témához. De talán mégiscsak jobb tár snak lenni egy siker es boltban, mint tulajdonosnak egy r osszul menő üzletben. Nem így gondolja? – kér dezte egyszer csak Béci.

Apjuk Bécir e, a lányok egymásr a néztek, és kitör t mindenkiből a nevetés. Judit  is  kuncogott,  de  közben  folytak  a  könnyei. Vir ág legszívesebben megölelgette volna a nővér ét, de spór olt az ér zelmekkel, nehogy nővér e meghatódjon r itka gesztusa láttán, és újr a zokogni kezdjen.

– Tudtam én, hogy valami van. Meg sem szabadna lepődnöm a hír en. És végül is nem is ér t vár atlanul. A bizalmamat már r égen elveszítettem ir ányába, pedig eddig semmi kézzelfogható nem tör tént. – Kifújta az or r át,

és csak nézett maga elé.

Vir ág pedig a nővér ét figyelte. Hogy milyen szépek a vonásai, és még mindig mennyir e fiatal és csinos. És hogy ez a szemétláda ezt már nem becsüli! Mer t Bálintnak mindez hosszú ideje ter mészetessé vált.

– Tudod, tündér bogar am, anyáddal annak idején figyelmeztettünk, hogy nem szabad hozzámenni életed első bar átjához. – Apjuk nem ker ülgette a for r ó kását.

– Na igen. Végül is húsz évvel később beteljesült a jóslatotok.

Szer intem lottózz is, apu, látod, bár mikor bejöhet, csak legyen tür elmünk kivár ni.

– Lottózom, kislányom. Tudod, az egyik kedvenc számom a te születési éved. Már negyven éve lassan. – Apja szeme bepár ásodott.

– Apu, legalább te ne csináld itt a fesztivált! – r ivallt r á Vir ág. Nagyon tar tott tőle, hogy Judit újr a r ázendít.

– Te ezt már r égóta sejtetted, ugye? – nézett Judit a húgár a olyan tekintettel, hogy Vir ág csak r ábólintani bír t. – Mindegy. Most ne mesélj. Legyen elég már a ennyi. Lefekszem. – Judit felállt az asztaltól, vállár a igazította a pokr ócot, és bement a házba.

Másnap r eggel ter ülj-ter ülj asztalkám fogadta őket a ker tben. Béci már  egészen kor án kiszaladt a piacr a, hogy hozzon a r eggelihez mindenféle finomságot. Csak úgy vásár olt, mint egyéb r eggeleken, amikor csak ő és a lányok apja ül asztalhoz: szalonnát, kolbászt, kecskesajtot, er ős papr ikát, hagymát, jófajta cipót. Még ar r a is figyelt, hogy egy nagy csokor r ózsaszín dália ker üljön egy r égi, kissé csor ba, mér egzöld vázába. A bor smentát a teához a ker tből szedte.

Béla egy nagy tepsivel is kiegyensúlyozott, abban volt a r eggeli meleg változata. Apr ór a vágott szalonnát, hagymát pir ított, kr umplit szelt vékony szeletekr e, hogy aztán azokat is valamelyest megpir íthassa a szalonna zsír ján. Az újhagyma szár át apr ór a metélte, azt is felhasználta a finomsághoz. Papr ikát, par adicsomot is dobott a tepsibe, hogy aztán az összes hozzávalót nyakon önthesse jól felver t, tejjel összekever t tojással. Fél ór át, ha sütötte, és már  kész is volt specialitása, a Béla-féle par asztr eggeli.

A gyer ekek már az asztalnál r andalír oztak, amikor Judit kissé kábán közéjük ült. Vir ág az ölében tar totta Olivér t, aki ér deklődéssel nézegette és fogdosta nagynénje or r át.

– Te felkeltetted Olivér t?

– Nem. Már nyitva volt a szeme, amikor én felébr edtem.

– Nem sír t?

– Nem.

– Nem hallottam semmit.

– Hát mer t nem sír t. Ugye nem ír tál Bálintnak üzenetet?

– Nem. Gyakor latilag elájultam. Azonnal elaludtam, ahogy bementem a házba. Bizonyár a idegösszeomlásom van – tűnődött Judit.

– Nem. Az biztosan nincsen.

– És mondd, tisztába is tetted Olit?

Vir ág elpir ult, de jobbnak látta megmondani az igazat. Hogy bele se nézett Olivér pelenkájába. De nem is nagyon akar. Judit felpattant, kivette Vir ág öléből a kisfiút, és visszanyar galt vele a házba. Juli és Tücsi unottan r eggeliztek, lábuk a  székr e  felhúzva. Fél  szemükkel a  mobiljukat bütykölve  egykedvűen  felelgettek  nagyapjuk  ér deklődő kér déseir e. Amikor újr a mindenki az asztalnál ült, Béla felszolgálta a kávét.

– Mit tetszik kér ni, Juditka? Egy r övid pr esszókávét tejszínnel, vagy inkább töltsem duplán, és r á sok tejet?

– Duplán kér em, bele egy kis pálinkát, meg egypár szem nyugtatót – biccentett r ezignáltan Judit. Majd Bélát látva, elnevette magát. – Jaj, nyugodjon már meg, ne nézzen így r ám. Kér ek szépen egy eszpr esszót, aztán üljön már le, mer t nem bír om nézni, ahogy így tüsténkedik. Pont úgy, mint én szoktam. Ször nyű!

– Hagyjad Bécit ér vényesülni, kis szar vasbogar am. Ő így ér zi jól magát. Legszívesebben még engem is betakar gatna elalvás előtt, olyan gondoskodó. Ugye, Bélám?

– Igen, Fr ici bácsi.

– Papa, én félnék a helyedben! Lehet, hogy Béla meg akar fojtani a pár nával – mélázott hangosan Vir ág.

– Ugyan, van ebben gyakor latom. Emlékeztek, hogy szer intetek pár

éve az a Fer i gyer ek az életemr e tör t? – kuncogott az apjuk.

– Tényleg! Az a hapsi tutir a meg akar t ölni, többször bement a szobádba éjszakánként – bólogatott Vir ág. Ez a téma már Julit és Tücsit is ér dekelte. – Egyszer én aludtam a szobádban, mer t annyian voltunk itt, hogy te kiszor ultál a kanapér a. Akkor is ar r a ébr edtem, hogy éppen nyomja le a kilincset.

–   Mindannyian   emlékszünk   a   velőtr ázó   visításodr a.   Az   a szer encsétlen alvajár ó Fer i sem felejti el soha, nyilván – jegyezte meg Judit, miközben a mobiltelefonját kotor ta elő a zsebéből. – Hívott Bálint. – Úgy dobta az asztalr a a telefont, mintha legalábbis a sütőből húzta volna elő. Ugyanabban a pillanatban észhez is tér t, és pr óbált kor r igálni. Ott voltak a gyer ekek, előttük nem mutathatott semmit. Zavar tan a telefon után nyúlt, de Juli tekintetén látta, hogy a lánya figyel, és mindent ér t.

Reggeli után, mosogatás közben Vir ág r öviden vázolta neki nyomozása tör ténetét, minden olyat elmondott, amir e tegnap Judit már nem volt kíváncsi. Egyvalamit hagyott ki, a feltételezett, de szinte teljesen biztos előéletet, a fesztiválos csajozást.

– Ahogy hazaér ünk, ker esek egy alkalmat a beszélgetésr e. Tudod, amikor talán tud r ám figyelni. És akkor megkér em, hogy váljunk el.

– Ugyan. Ne kapkodj. Hár om  gyer eketek van. Mégis hogyan oldanátok meg?

– Elhozom mindhár om gyer eket. Ő meg fizet. Sokat.

– Kér lek, aludjál er r e még egyet!

– Pont egyet fogok is – válaszolta eltökélten Judit. – Hiszen csak holnap megyünk haza.

– Jó, de addig azér t vedd fel neki a telefont, mer t mégiscsak nálad vannak a közös gyer ekeitek – mutatott a Judit zsebében jól hallhatóan ber r egő készülékr e, aminek a hangját elnyomta a r égi Citr oën kacsa, Béla jár gánya, amivel apjuk és lakótár sa elindultak az ócskapiacr a.

– Te, a lányok is velük tar tanak, tudod?

– Hála az égnek! – Judit még a két kezét is összer akta. – Ha most nem lennék idegbeteg, kifesteném a kör mömet. De így inkább fel és alá jár ok, szor ongok és sír ok.

– Nagyszer ű pr ogr am. Hadd csatlakozzam! De tudod, mit? Inkább kimanikűr özöm a kör mödet én, hogy lásd, kivel van dolgod.

– Nagyon kedves tőled. Vir i, jobb, ha tudod, hogy anyánkkal nem fogok találkozni, úgyhogy semmilyen pr ogr amot ne szer vezzél stikában.

– Figyelj, most már szer intem nem kellene har agot tar tanod. Régen volt már cius.

– Igen, pont fél éve. De még képtelen vagyok vele kibékülni.

– Mikor beszéltetek utoljár a? Én a múlt héten.

–  Én  is.  De  távolságtar tó  vagyok.  És  nem  vagyok  hajlandó meglátogatni. Vir ág, mit szólnál, ha a manikűr időpontomat elhalasztanám, és helyette készítenénk valami nagyon-nagyon cukr osat? Ér zem, hogy jót tenne a lelkemnek. És az idegeim is kisimulnának ideiglenesen.

A kamr ában Judit talált kör tét, és nyár elejér ől még egy kevés bodzaször pöt. Meghámozta a gyümölcsöt, nagy dar abokr a vágta, beletette egy edénybe, amit felöntött kevés vízzel, cukor r al és citr omlével. A kompót pár per c alatt kész lett a tűzön, a kör te hamar puhult, akkor még beleöntött egy kevés bodzaszir upot, csak az íze kedvéér t. Apja kekszéből csent  egy  keveset,  és  egy  zacskóba  téve  klopfolóval  összetör te. Mascar ponénak se hír e, se hamva nem volt apja házában, így tejfölbe kever t egy kevés vaníliás cukr ot. A pohar akba először a kompót ker ült, r á a kekszdar abkák, ar r a pedig a cukr os tejföl. Majd kezdődött elölr ől a r étegezés. Két-két pohár r al a kezükben dőltek le a kanapér a, és öt per c sem telt el, nyoma sem volt az édességnek.

Az ócskástól egy r ózsás zománcozott kannával, egy kakast ábr ázoló festménnyel, egy szétesőben lévő sokfiókos kisasztallal tér t haza a család. Az ár u a Kacsa tetején utazott, gumikötelekkel r ögzítve, a lányok kilógtak a kocsi hátsó ablakán, még a mindig letar gikus Juli is fel volt dobva, ugyanis  talált  a  színes  sminklemosó  vattapamacsainak  egy  fehér por celántálat.

Vir ág és Judit kávéscsészéket kaptak, hogy vita ne legyen, az egyik alj és a másik csésze lett egy szett, és for dítva. Apjuk mindig nagyon igazságos volt.

– Nézd, mama! Kaptam egy moncsicsit – villogott Tücsi. Teljesen fel

volt dobva, fel-alá r ohangált, mint egy kiskutya. Úgy látszik, a piacon őt meg teletankolták ener giával. – Bécitől tudom, hogy így hívják, pont olyan szőr ös, mint a pókom. Biztos jóban lesznek!

– Majd mindkettővel dobálod a falat, úgyhogy mindketten félni fognak tőled.

– Nem is – vigyor odott el Tücsi, és Judit legszívesebben felkapta volna, annyir a ar anyos volt a hiányos fogsor ával. De tudta, felesleges minden er őfeszítés, a gyer ek olyan für gén menekül a kezei közül, mint egy kis halacska.

Fr ici papa r ögtön nekiállt szer elni, Bécivel bevitték a műhelybe az asztalt.  Mivel  fantáziája  meglehetősen  szabadon  szár nyalt,  a  bar na, legalább százéves faasztalt r ögtön r ózsaszínű plexilapokkal kezdte el összepr óbálni.  Juli ér deklődve állt mellette, nagyon úgy tűnt, kinézte magának nagyapja legújabb tákolmányát, a r estaur álást egyeztették. Lelki szemei előtt már látta, hogy ez lesz az új piper easztal a vattapamacsai alatt, hogy fognak majd ir igykedni az osztálytár snői, amikor kiteszi a fotót a Facebookr a.

Judit, hogy valamivel elfoglalja magát, felkötötte a ker ti kötényt, felvett egy kismér etű gumipapucsot, amit nyilván anyja hagyott ott. Anyja nyomai egyébként is fellelhetők voltak a házban, bár Judit gyanította, hogy er r e apja r á is er ősít.

Egy r égi, bar nuló Cachar el kölni a für dőszobában, idejét nem tudta Judit, anyja mikor használta. Talán sose, és csak locsolókölniként üzemelt húsvét idején. Vagy a divatjamúlt, bar ackvir ágszínű, igencsak elhasznált vállkendő, amit  még a nagyanyjuk kötött, vagy inkább a dédi. Mindenesetr e pocsékul nézett ki, mind vállon viselve, mind a sötétkék bár sonyfotel háttámláján, ahova apjuk illesztette. Aztán a gobelinek! A lányok anyja egy időben hímzéssel is pr óbálkozott, a kempingbiciklizés és a bögr esüti őr ülete között. Utóbbi er jedő alapját szomszédsütemény néven adták egymásnak az utcabeliek, és ahhoz képest, milyen bizar r ötlet volt, egész finom édesség lett belőle.

A  nem  túl  szép  hímzéseket  anyjuk  r éges-r égen  eldugta  a konyhaszekr ény legalsó fiókjába. Apjuk bizonyár a azt hitte, hogy ezt a

lányok  nem vették észr e, ahogyan azt sem, hogy most képker etbe feszítette, és a ház legkülönbözőbb pontjain kiszögelte őket.

Lassan szedegette a diót, szer tar tásszer űen, pr óbált nem gondolni semmir e. Lehajolt, beledobta a kiskosár ba, ha az tele lett, elvitte a faládáig. Ér ezte a fű és a lehullott levelek illatát, gyönyör ködött a színükben. A nap a felhők mögé bújt, amúgy sem volt már túl sok er eje, a levegő már csípős volt. Hir telen nem is tudta eldönteni, hogy ezér t szimatol füstszagot, vagy valamelyik szomszéd tényleg égeti az avar t. Beszívta a füst illatát, nosztalgia tör t r á, a gyer ekkor i őszökr e emlékezett, amikor a bar átnőjével bicikliztek szombat délutánonként, belegázolva az  összeger eblyézett levélkupacokba.

Hir telen hátr ahőkölt, mer t egy kéz nyúlt be a látóter ébe. Felnézett, Béla volt az, segíteni akar t neki a nagy munkában. Judit némán hajolgatott tovább, Béla szólalt meg először.

– Juditka, tudom, hogy megvan magának a saját baja, de Fr ici bácsi nem találja a helyét Ir muka nélkül. Nem tudnának valamit kitalálni?

– Nem, Béla, nem tudunk. Anyám megker gült sajnos. Minden tiszteletem az övé, de aki hülye, az hülye. – Judit nem köntör falazott. – Még ha egy nor mális, sár mos, pénzes pasival lépett volna le. Na de egy idiótával? Egy falu bolondjával? Hozzá képest apánk egy tisztes úr iember, akinek mindenki köszön, és mindenki megbecsüli. Ezt a szégyent! Ha er r e gondolok, már is megbántam, hogy hazajöttem Tapolcár a! Hát nem mer ek kimenni az utcár a, úgy égek az anyám miatt. Szer elmes lett ör egkor ár a?

– Ezér t nem hibáztathatja – szólalt meg csendesen a fér fi.

– Igaza van. – Judit bosszús volt. – De mégiscsak kissé későn tör t r á az életközépi válság.

– Engem is elhagyott a feleségem, pont, mint Fr ici bácsit.

– Na de maga alig múlt ötven, ha jól ér zékelem.

– Negyvennégy vagyok, Juditka, csak kicsit megviselt az élet.

– Hát, Béla, akkor  szedje össze magát, mer t nagyon le van gatyásodva, és nem csak anyagilag, ahogy elnézem. Mi ez a kor dnadr ág? Mi ez a madzag szíj gyanánt? Az inge az apámé volt, de még akkor, amikor nekem pöttyös labda volt az óvodai jelem!

– A feleségem szétszabdalta az ingeimet. Bár azok se voltak sokkal különbek – vetette oda Béla, mintha mi sem lenne ter mészetesebb, és közben a lábával pr óbált kicsalogatni egy diót a zöld házából.

– Vir ág! Vir ááág!!! – kiáltotta Judit. – Ne har agudjon, de ezt a húgomnak is hallania kell. Ugye elmeséli a tör ténetet? Előr e mondom, mi nem magával, hanem az asszonnyal leszünk. Sajnos még nem elég nagy a bosszúszomjam,  úgyhogy  egyelőr e  fogalmam  sincs,  hogyan  fogok r evánsot venni.

Vir ág egyik kezében a babahor dozóval, a másikban egy kalapáccsal tar tott feléjük.

– Olivér bar omi r endes gyer ek, de Tücsit továbbr a sem bír om elviselni. Ki-bír -ha-tat-lan! – sziszegte.

– Alig élénkebb, mint te voltál ennyi idős kor odban. Igaz, ő nem kap koffeint.

– Nem tehetek r óla. Anyánk engedte meg, hogy én is kólát igyak a vacsor ához. És azóta sem tudtam megunni. Továbbr a is hiszem és vallom, hogy a Coca-Cola, az inter netbank és az automata mosógép a legnagyobb találmány a világon – fogalmazta meg Vir ág költői hitvallását.

– Tudja, Béla, a húgom olyan izgága volt, hogy a kakasokkal kelt, és bár én aludtam, ő a szemhéjamat nyitogatta a hasamon ülve, hogy játsszunk!

– A feleségem az or r omat fogta be éjszakánként, annyir a idegesítette, hogy hor kolok – avatta be őket Béla r égi élete r észleteibe.

– Béla, ha maga ivott, és azér t hor kolt, hát annak ör üljön, hogy az asszony nem fojtotta meg! Én megtettem volna! – mondta Judit sír i hangon. – Tudja, hányszor néztem Bálintot álmában? Amikor egy-egy haver okkal átmulatott éjszaka után édesdeden aludt? Vagyis ő biztos mennyeien ér ezte magát, de közben üvöltve hor kolt az a r ohadék! Na, elmeséli nekünk, miér t vágta fel ollóval a r uháit az exe?

Béla finoman kivette Vir ág kezéből a kalapácsot, és elkezdte tör ni a diót. Némán megpucolt annyit, hogy mindenkinek jusson egy mar ékkal, aztán mintha csak a fonóban ülnének, halkan elkezdett mesélni.

– Egy r ohadt gazember voltam, majdnem tönkr etettem a feleségem

életét. Ő most már talán r évbe ér t, van egy új pár ja is. Elköltözött egy másik vár osba, sajnos nem tar tjuk a kapcsolatot. Akkor iban a helyi kultúr házban                  dolgoztam,                  számítógép-kar bantar tással, r endezvényszer vezéssel   foglalkoztam.   Mikor   mir e   volt   szükség. Délutánonként ahelyett, hogy  hazamentem volna, elbicikliztem a kocsmába. Amikor fizetést kaptam, talán még lelkesebben pedáloztam, hogy már hár omnegyed ötr e odaér jek. Ott álltam a játékgép előtt, az ajtó mellett, kezet fogtam minden belépővel. Mint egy állandó szobadísz, úgy festettem, alaptar tozéka voltam a kocsmának. Szívtam a cigiket, váltottam a pénzt, igazság  szer int nem is ittam valami sokat. Már ahhoz képest, mennyit toltam a gépbe. A feleségem nem tudta, hogy mi tör ténik. Eleinte. Nem tudta, hol vagyok, nem tudta, mir e ment el a pénz. Kitaláltam mindent, hazudtam, mint a  vízfolyás, hiszen másnap már  nagyon r estelltem a dolgot, de csak a következő alkalomig. Mer t újr a és újr a mennem kellett. Először a fizetésemet játszottam el. Aztán tőle loptam. Aztán másoktól is kölcsönkér tem. Néha nyer tem, de csak pont annyit, hogy meghozza a kedvemet a folytatáshoz. A feleségem végül is egész sokáig bír ta, hogy lopok, hazudok, és miattam r osszabbul élünk, mint egyébként, pedig soha nem vetett fel minket a pénz. Úgy menekült el, hogy még a házat se tudtuk eladni, hogy legalább feleznénk az ér te kapott pénzt. Aztán azt is elár ver ezték. De ehhez először az kellett, hogy felvegyek egy kis hitelt. Hogy játszhassak még. De továbbr a sem nyer tem, csak fillér eket. Pénzem már egyáltalán nem volt. Akkor loptam a kultúr ház kasszájából is, a  néptánccsopor t pénzéből. A gyer ektáncosok abból  mentek volna kir ándulásr a. Nem is tudom már, hogy az mir e kellett. Hogy befizessem a villanyszámlát, vagy vegyek valami kaját, vagy hogy megint bemenjek abba a r ohadt kocsmába. A lényeg, hogy lefüleltek. És kir úgtak. Hogy a lábam nem ér te a földet. Csoda, hogy nem jelentettek fel. Bár akkor már a feleségem nem volt velem, ő elsüllyedt volna szégyenében. Én egy ideig a házban r ejtőzködtem, ettem a mar adék lecsó-és sóletkonzer veket, meg kr umplit kr umplival. Már nem volt pénzem játszani, nem volt kedvem semmihez. Feküdtem, cigiztem, bámultam a tévét. Aztán kikapcsolták a villanyt, majd a fűtést is. Akkor beállítottam újr a a kamr ában lévő

fatüzeléses kályhát, és az éj leple alatt fáér t jár tam a faluvégi er dőbe. Aztán jött az ár ver ező. És ment a ház fillér ekér t, hitelr e, r ezsir e. Én meg csak tör deltem a kezem, de alapjában véve bénultan néztem, ami tör ténik. Még most sem tudom felfogni, hogy jutottam el idáig. És azt sem tudom elképzelni, hogy van-e ebből kiút. Eljöttem a faluból, és miután munkát nem kaptam, elkezdtem házalni, bekopogtattam mindenhol, hogy vállalnék egy kis ház kör üli munkát. Így ismer tem meg édesapátokat. Nem tudom, hányadik kapu volt, amin becsöngettem. De ami azt illeti, sejthettem volna, hogy itt egy jó ember lakik. Már a levendulás házszám, a ker ámiamacska a ker ítés tetején utalt r á. De ezt akkor nem figyeltem. – Béla egy szuszr a hadar ta  el,  ami  belészor ult.   Kétségkívül  jól  esett  neki,  hogy  már házigazdája lányai előtt sincsenek titkai. Egyér telmű volt, hogy ez nem a szépített ver ziója a tör ténetének, ennél jobban nem tudná ár nyalni vagy hosszabban mondani a sztor it.

A lányok szívesen feltettek volna néhány kér dést még, de a volt feleség szemszögéből inkább pihentették a témát.

Este az egész család a nappaliba gyűlt. A gyer ekek a tehetségkutatót nézték a tévében, Tücsi léggitár ozott, Juli is benne volt a játékban, ő egy dezodor t használt mikr ofonnak. Judit nézte a két lányát, figyelte, ahogy Juli megengedi magának, hogy újr a kislány legyen. Húga kocsizott vele, ugr ált a hátár a, boldog volt, hogy a nővér e foglalkozik vele.

Judit Vir i ölében feküdt a kanapén, apjuk a kandallóba dobott még egy kis fát. Béla mosogatott, r agaszkodott hozzá, hogy egyedül tehesse. Vir ág benézett hozzá egy pillanatr a, és látta, amint egy pink színű nyeles kefével szisztematikusan, nagy műgonddal dör zsölgeti a tányér okat. Észr e sem vette, hogy van még ott valaki. Vagyis valakik. Mer t a lábánál két macska feküdt a kövön.

– Mondjátok, mit csináljak? – Judit kezében ott volt a telefon.

– Semmit. A gyer ekekkel beszélt már Bálint, te pedig ír sz neki egy sablonos SMS-t. Nem fog neki feltűnni, van egy olyan megér zésem, hogy már jó ideje így kommunikáltok.

– Na, igen. Majd nézd át, mielőtt megnyomom a gombot, mer t attól tar tok, hogy véletlenül elküldöm az anyjába.

– Szer intem ez is a sablonlevél r észe, nem? – nevetett Vir i, és Judit is elvigyor odott.

– Ter ike még mindig nem vett vissza magából? – Apjuk beült a fotelba, és feltette a lábát az előtte lévő puffr a, amióta a két lánya az eszét tudta, ez volt a szokása. Ugyanaz a fotel, ugyanaz a puff, és ugyanaz a mosolygós apa. A megdézsmált háztar tási keksze után nyúlt, amit szintén évtizedek óta ugyanúgy egy pléhdobozban tar tott a nappali asztalán.

– Apu, holnap r eggel sütök neked kekszet, jó? – élénkült fel vár atlanul Vir ág. Judit és az apja is felkapta a fejét, annyir a vár atlan ir ányból ér kezett a javaslat. Judit nem is hagyta elillanni a var ázslatot. – Szer intem süssünk most! – felugr ott a kanapér ól.

– Hé, hé! Mindjár t éjfél van! – pr óbálta visszafogni Vir ág.

– Na és, kit ér dekel? Gyer tek, csajok, kekszet sütünk! – A lányokat is pr óbálta  elcsalogatni  a  tévé  elől.  Bélát  kitolta  a  konyhából,  és ellentmondás nélkül szedte elő a sár ga műanyag tálakat, ugyanazokat, mint gyer ekkor ában.

– Mama, ne kelljen már ! Majd segítünk enni! Tök jó a műsor, végr e Tücsit is leköti valami – kér lelte Juli.

Vir ágnak se volt nagy kedve az éjjeli akcióhoz, de mivel a nővér e eddig egész jól kihor dta lábon az idegösszeomlást, most sem akar ta kizökkenteni. Ér ezte ő, hogy nagyon nem oké, hogy Judit a tegnap esti kir ohanásán  kívül  látszólag  semmi  jelét  nem  adta  annak,  hogy megviselnék a vele tör téntek. Ugyanúgy kontr ollálta magát megint, mint hosszú évek óta.

Apjuk is r észt vett a színjátékban, buzgón mér te ki a hozzávalókat, ser ényen dolgozott nagylánya keze alá.

Judit nem akar t r obotgépet használni, a kezével gyúr ta meg a tésztát.

Olyan er ővel csapkodott, hogy Vir ág nem ker ült volna a keze közé. – Nem kellene inkább bőgnöd egy kicsit? Komolyan. Megnyugodnál. Ne otthon bőgjél már, amikor ott van Bálint. Vagy csak a gyer ekek. Kisír od magad előr e, aztán hideg fejjel dönthetsz a továbbiakr ól. Ha már kialakult bennünk, hogy mit akar unk – tette hozzá.

– Nyugi! Töltsél bor t, legyél szíves! – nyugtatta Judit a húgát.

Vir ág visszament a nappaliba, és kinyitotta a bár szekr ényt. Imádta az illatot,   ami   ilyenkor   megcsapta   az   or r át.    A  likőr ök,   r umok, pálinkásüvegek pár lata kever edett a fa illatával, apja nagy gyűjtő volt. Kiválasztott egy dr ágább italt, gondolta, szükséghelyzet van. Végr e iszik valami finomat is, ő mostanában úgyis kissé költséghatékonyabban kellett hogy kielégítse az alkoholigényét.

Kicsit még kotor ászott a nappali szekr ényében, belekukkantott a fotósdobozba, nem  tudta nem  meglátni, hogy legfelül kizár ólag olyan képek voltak, amelyek a szüleir ől készültek. Gyor san visszatette a doboz fedelét, illetéktelennek ér ezte magát. Ez apja titka volt. Nagyon sajnálta őt, hogy az anyjuk elhagyta, de pr óbálta beleélni magát az anyja helyébe is. Már csukta volna vissza az ajtót, amikor egy kazettát vett észr e. Egy r éges- r égi Polimer t. Azonnal tudta, mi az. Ez az a kazetta, amin a nővér e énekel. Méghozzá r égi Hungár ia-számokat. És R-Gót. Meg egy kis Eddát talán. Az összes kedvenc számát, tizenéves kor ából. Ezt meg kell hallgatniuk! Méghozzá most!

Lázasan ker este a magnót, r emélte, hogy apja gyűjtőszenvedélyének köszönhetően az is van még valahol a házban. Nem tévedett. Még a fészer ig sem kellett elmennie ér te.

Meglepetésnek szánta. A konyha közelében ker esett egy konnektor t. Felhangosította a készüléket, hogy mindenki hallja, amikor egy kislány egyszer csak elkiáltja magát: – R-Go! Létezem!

A gyer ekek nem akar tak hinni a fülüknek, hogy akit hallanak, az nem más, mint az anyukájuk. Akkor, amikor annyi idős volt, mint Juli. Több se kellett a tehetségkutató elől elr ángatott Tücsinek és Julinak, sikoltozva r ohantak felteker ni a hanger őt, és r ángatták az anyjukat is a képzeletbeli színpadr a. Nagy vigasság vette kezdetét éjfél után a házban, egyszer r e sült a vigasztaló süti, és tombolt a r égi kazettár a hár om gener áció. A legtöbb ener giát Judit adta a műsor ba, bőven volt mit levezetnie. Ha most éjfélkor kar atebajnokságon indítják a gyer ekei, hát azt nyer i meg. Szer encsér e most csak táncolt, énekelt, és fél kézzel bekever t egy süteményt.

A vajat kisebb dar abokr a vágta Judit, hogy könnyebben tudjon

dolgozni vele. Kimér te a lisztet, a cukr ot, szétválasztotta a tojás sár gáját, és a sár ga műanyag edénybe tett még egy csipet sót. Addig gyúr ta, míg össze nem állt egy ker ek cipóvá. Pár per cr e betette pihenni a hűtőbe, de csak annyir a, hogy megigyon még egy pohár bor t, és elénekeljen a lányoknak egy R-Go-számot. Utána kötelességtudóan visszament a munkapulthoz, szalámi alakúr a for mázta a tésztát, és elkezdte felszeletelni. Vir ág  feladata  volt,  hogy  kilopja  Tücsi  hátizsákjából  az  M&M’s csokigolyókat és a gumimacikat, ezeket tették a kekszek közepér e. Már melegen ették, nem tör ődve a hasfájással, apjuk alig győzte a mar adékot belesöpör ni a pléhdobozába.

– Apu, te tettél bár mit azér t, hogy visszahódítsd anyát? – kér dezett r á egyszer csak Vir i, amikor már a kanapén pihegtek, a gyer ekeket pedig nagy nehezen ágyba par ancsolták.

– Mir e gondolsz, kislányom?

– Már a kér dés is r ossz, r emélem, tudod. Vettél például r epülőjegyet Rómába? Amit aztán kikosar azás miatt el kellett adnod az inter neten? Nem mondhatod, hogy dr ága mulatság, tisztában vagyok vele, hogy mindig van spór olt pénzed.

– Néha, amikor a kisboltban összefutunk, elmondom neki, hogy én még mindig szer etem. És bár mikor visszajöhet hozzám. – Apja teljesen elkámpicsor odott, Vir ág ettől zavar ba jött, elkapta a tekintetét, aztán összeszedte magát.

– Apu. Az, hogy szer eted, sajnos nem elég. Még akkor sem, ha esetedben ez tényleg igaz, nem csak duma. Becsülendő ennyi év után, de kevés. Tettekr e van szükség. Hát egyik haver od se javasolt semmit?

– Ugyan, kislányom, kir e gondolsz? Nem jár ok én már sehová. Teszek-veszek itthon. Bélától meg már csak nem kér ek tippet, amikor úgy hagyta el az asszony, hogy még köszönni is elfelejtett. Az anyátok legalább szemtől szembe felvállalta, hogy nem kér többet belőlem. Negyven év ide vagy oda, nem bír ja tovább.

– És mit mondott, miér t? – Vir ág most már elég bor t megivott ahhoz, hogy feltegye ezt a kér dést. Fél éven át nem mer t, vagy éppen nem akar t kér dezni. Először azér t, mer t az apjuk állandóan pityer gett, és Vir ág a

nagyjelenettől  meg  akar ta kímélni  magát. És azt sehogy sem tudta elképzelni, hogy szer elmi bánat miatt vigasztalja a saját apját. Aztán pedig pontosan ezér t nem kér dezett már. Mer t valahol abszur dnak találta a helyzetet, hogy apja, még csak nem is az anyja, vele ossza meg, hogy mi volt a gond a házasságukban.

– Mer t, mer t voltak bizonyos vágyai, elképzelései, amiket én nem tudtam teljesíteni.

– Például.

– Nem tudom. Elfelejtettem, mit mondott.

– Hát ez az, apu! Ez gáz.

– De én nagyon szer etem anyátokat.

– Hát, apu, az kevés.

– Igen, szer inte is. Bizonyos alapvető fér fitulajdonságokat, amikr e ő vágyott volna, soha nem tudott belőlem kicsiholni. És most még nem késő, hogy másban megkapja.

– Ó. Mir e gondolhatott anyu? – Vir ág elképzelni sem tudta.

– Ugyan, Vir i. Például hogy apu ott van, ahova teszik. Ugye nem har agszol meg ezér t, apukám? Tudjátok, mindig is anyu szabta meg, mi a pr ogr am, mi lesz a kaja, hova megyünk nyar alni, mit újítunk fel a házban. Apu meg csinálta. Többnyir e szívesen, néha ímmel-ámmal. – Judit nagyon is ér tette, mir ől beszélhet az anyja.

– Nem igaz, mer t a házat szer etem csinosítani – kotyogott közbe az apjuk.

– Apu. Ne tér j el a tár gytól, kér lek – par ancsolt r á Judit. – Szóval ér tem én anyámat, de mégsem. Szer intem ezt ne ennyi évtized után lépjük meg, hanem időben.

– Ez nem világos, kér lek, segíts! – Úgy tűnt, mintha Vir ág mást is megkóstolt volna a bár szekr ényből.

– Ne csináld már, Vir i! Ilyenkor az ember már mar adjon nyugton, ha eddig nem ugr ált.

– Most épp temetsz, lányom, jól hallom. – Apja is úgy ér ezte, közbe kell szólnia.

– Apu. Nektek fognotok kéne egymás kezét itt a kandalló előtt.

Kandalló is van, fa is van, ugyan mi lehet az akadály?

– Anyád kar ja nem ér el idáig az Akácfa utcából.

– Ott lakik a palija?

– Ott – sóhajtott az apja. – Egy vakolatlan házban. Nem is tudom, hogy bír ja anyád.

– Hát igen. A pedáns anyuci. Úgy látszik, anyánk így ker esi az izgalmakat, muskátlik helyett omló vakolat. Nagyon unhatta már a banánt. Talán egy kicsit több pasit kellett volna hogy kipr óbáljon, mielőtt összeházasodtatok.

– Tudom, hogy meg fogom bánni, ha megszólalok, kicsiny bogyiszlói papr ikám, de pont ezt mondtuk mi is neked, amikor Bálint mellett tetted le a voksodat.

Vir ág har sányan hahotázni kezdett. – Ezek szer int mégiscsak én csinálom a legjobban, hogy a jógaoktatótól a mobiltelefon-szer előig mindenkit kipr óbálok!

Későn  ér keztek  meg,  nagy  volt  a  for galom  hazafelé.  Judit szívdobogva végezte a r utinfeladatokat, annyir a félt a szembesítéstől. Pontosan tudta, hogy mennyir e abszur d, hogy még ő van zavar ban. És még neki kellett előhozakodnia a témával. Nem segített senki, ez az ő kettejük feladata, vagyis inkább az övé. Többször elpr óbálta magában, mit kellene mondania. Végül úgy döntött, a legegyszer űbb, ha úgy kezdi, ahogyan éppen abban az adott pillanatban ér zi. Tar tott tőle per sze, hogy Bálint hazudni fog, vagy hogy esetleg neki blöffölnie kell. És maga is meglepődött, de nem tudta, hogy kinek megy majd jobban a szer epjáték. Ennyi  év után sem   volt benne   biztos, hogy látja majd Bálinton  a hazugságot, és hogyan is  lett volna, hiszen azt nem  vette észr e, hogy megcsalja. És azt sem tudta, hogy ő mir e képes, mennyir e lesz ur a a helyzetnek. Elker ülhetetlen pár bajr a készült, amitől már előr e összeugr ott a gyomr a.

Hol ker ítsen r á sor t, a tévé előtt, a kanapén ülve, ahol bár mikor megjelenhet  valamelyik  gyer ek?  Vagy  a  hálószobában,  az  intim ter ületükön, hogy már soha többé ne tudjon tiszta ér zésekkel belépni az ajtaján?

Végül a konyhában csapott le. A maga módján. Ker esetlenül, r övid kijelentő mondatokban tájékoztatta, hogy tud r óla, mi folyik a háta mögött. Nem mesélte el, honnan az infor máció, és egyelőr e nem kér dezte ar r ól sem  a  fér jét,  hogy  óhajt-e  további  szaftos  r észleteket elár ulni  a kapcsolatr ól.   Bár    szívesen    gyötör te   volna    még    magát   némi pluszinfor mációval a megismer kedéssel, a lány életkor ával kapcsolatban. Az is ér dekelte volna, mióta vannak együtt, de nem fir tatta. Nem tudott, és nem mer t kér dezni.

A  fér je  nagyon  zavar ba  jött,  megfor dult,  hogy  leer essze  a r edőnyöket, mintha csak a többi vizslató szem elől akar na elbújni. Elég lehetett neki a felesége tekintete is. Mir e újr a Judit szemébe nézett, valamelyest  összeszedte  magát,  a  pillantása  metsző volt,  már -már kegyetlen. Úgy tűnt, har cr a kész, Judit meg is ijedt.

– Igen, megismer kedtem valakivel. Valakivel, aki hatással volt r ám – ismer te el kíméletlenül.

Juditnak nagyon fájt az igazság. Sokkal jobban, mint amikor a húga mondta el neki. Fájt, mer t fér je hangneméből a puszta tényeknél sokkal többet tudhatott meg. A fér fi már nem bánta, ha őt megbántja. Sem tettekkel, sem szavakkal. Már r éges-r égen túl lehetett ezen.

Le kellett ülnie.  Tétova léptekkel kiment a nappaliba, a fotelba kupor odott, ar cát tenyer ébe temette. A gondolatok összevissza kavar ogtak a fejében, nem tudta már, mit vár t, mit hitt, r emélt, akar t. És főleg, mi legyen a következő kér dése. Ha ez a szemétláda nem szólal meg. Már pedig úgy tűnt, hogy lapít. Tett-vett a konyhában, mintha mi sem tör tént volna. Hogy van ehhez pofája! Judit egyr e jobban felhúzta magát.

Felugr ott, és azonnal a hűtő mellett ter mett. – Méltóztatnál kinyögni végr e valamit? – sziszegte. – Vagy sakkjátszmába képzeled magad, ahol a következő lépésen gondolkodsz?

– Nem tudom, mit mondjak – vetette oda a fér je. Judit számár a döbbenetes volt látni és ér ezni, mennyir e más ember áll előtte. A fér fi olyan szívtelenül lendült támadásba, hogy egyér telmű volt, jó ideje nem függ ér zelmileg tőle.

Judit tehetetlen volt. Azt ér ezte, sokkal jobb lenne, ha fér je legalább

feldúlt vagy dühös lenne. Pr óbálná letagadni az egészet, vagy vagdalkozna meggondolatlanul. De ez a hűvös távolságtar tás letaglózta. Nem tudta, mit csináljon, csak azt ér ezte, legszívesebben nekimenne a fér finak.

– Menj el! – suttogta. Ennyit tudott mindössze kimondani. Teljesen eler őtlenedett, pedig összesen hár om mondatot, ha váltottak. Fér je meg sem mozdult. Állta a tekintetét, szájához emelte a sör öspohar át, már csak az hiányzott, hogy elr öhögje magát.

Juditnak ar r a alig volt er eje, hogy felmásszon a lépcsőn. Levetkőzött, bezuhant az ágyba, és fohászkodott, hogy ne mer jen feljönni utána a fér je. Feküdt a sötétségben. Olivér r e gondolt, Julir a és Tücsir e, akik alig több, mint egy kar nyújtásr a aludtak tőle, mégis úgy ér ezte, mintha egy másik univer zumban lenne. Folytak a könnyei, némán szor ongatta a paplanja sar kát, fázott kívül és belül. Mozdulatlanul hever t nem is tudta, meddig, amikor ar r a lett figyelmes, hogy nyílik az ajtó, valaki óvatosan lenyomta a kilincset. Becsukta a szemét, alvást színlelt, hogy ha fel mer t jönni a szobájukba Bálint, ma már véletlenül se folytatódhasson a csata.

De ér ezte, hogy nem felnőtt súlya nehezedik az ágyr a. Résnyir e kinyitotta a szemét, és látta, hogy Tücsi mászik óvatosan felé. Apja helyén bevackolt, úgyhogy ott már nem fér t el más. Betakar gatta magát, és megsimogatta Judit ar cát.

– Mama, ma én alszom veled, jó? – suttogta, és Judit alig tudta visszatar tani a sír ást.

Megfogta a kislánya kezét, és úgy aludtak el.

Mir e felébr edt, Bálint nem volt otthon. Ez szokatlan volt tőle, de Judit ar r a jutott, nappali fényben már nem mer t olyan számító és r ideg lenni, ezér t inkább megfutamodott.

– Vir i biztos gyanítaná, hogy egy vámpír r al van dolgom – nevetett fel er őtlenül.

Nem tudta, hogyan folytassa a meccset. Mer t az tisztán látszott, hogy nem fogja könnyen szór a bír ni Bálintot. A fér je valószínűleg ar r a számított, hogy ezután majd nyílt lapokkal játszik, Judit pedig elfogadja a helyzetet, és többé szóba sem hozzák a tör ténteket.

– Most azonnal menjünk oda a munkahelyér e, akkor át bever ek neki,

hogy eltör ik az or r a! – Vir ág  tombolt a telefonban,  amikor  Judit beszámolt neki az este tör téntekr ől. – Hogy lehet valaki ekkor a r ohadék? Annyiba nem vesz, hogy szóba álljon veled? Mit nem mer észel még ez az ember ? – Mindent, amit nővér e csak gondolni mer t, Vir ág szavakba öntött.

– Vagy kutassuk fel a kiscsajt? Őt vegyük elő? Kinyomozom a nevét, címét, mindent! Ha akar od,  elbeszélgethetünk a fejével! Gondolj bele, odamegy két anyja kor ú nő, szer intem nagyon megr émülne! – Vir ág kezdte belelovalni magát.

Juli  a  r eggelinél  buliba  kér te  ki  magát,  Judit  szór akozottan r ábólintott, mit foglalkozott ő azzal,  hogy  csak  kedd  van. Tücsi szokatlanul visszafogott volt,  még a müzlijét  is zokszó nélkül megette. Olivér nyűgösen ébr edt, kicsit sír dogált, Judit sem tudta megnyugtatni. Már hogyan is tudta volna, hiszen majd szétfeszítette a bánat. Ott állt a csodaszép IKEA-konyha közepén, ahol a por cukor szór ótól a lábasfogó kesztyűig minden átgondolt és egymással har monizáló volt, csak ő maga nem illett a képbe sehogyan sem. Még Tücsi is ter mészetesebben mutatott az ideális konyhában, a kiömlött mazsolával, a lábár ól félig lelógó zoknival, bor zas hajával, ahogyan szemével is mosolyogva, némán pr óbál er őt önteni az anyjába.

– Mit tudhat ez a gyer ek? – mor fondír ozott Judit. – Talán valamit hallott a tegnap estéből? Vagy egyszer űen csak jók a megér zései? Soha nem gondoltam volna, hogy ő lesz az, aki mellettem áll, és átér zi a pr oblémámat.

Elvitte a gyer ekeket az iskolába, felhívta a szomszéd lányt, aki már többször ajánlkozott bébiszitter nek, és egyeztette vele a délutánt. Most először engedte meg magának, hogy Olivér t másr a bízza. Tudta, hogy mély vízbe dobja a lányt és a kisfiát is, mer t úgy tűnt, Olivér nek nemcsak a r eggele r ossz, hanem az egész napja az lesz, mégis el kellett hogy menjen otthonr ól. Elképzelése sem volt, hova induljon, csak valahova el a megszokott közegéből. És egyedül akar t lenni. Hogy ne a kozmetikus, ne a húga, és ne az apja mondja meg neki, hogy szer intük mit kellene tenne.

A  Vár ba  vezetett  az  útja,  hir telen  felindulásból.  Feltette  a napszemüvegét, levette mobiltelefonja hangját. Pont jókor, éppen anyósa

hívta. Esze ágában sem volt felvenni. Sétált tovább, a készüléket pedig a táskája zsebébe süllyesztette.

Anyósát még jobban utálta, mint valaha, pedig nem gondolta volna, hogy azt az ér zést lehet fokozni. Mindenbe beleszólt az asszony, a kezdetektől  fogva. Sokat köszönhettek neki anyagilag, Judit mégsem ér ezte, hogy  mindezt magánéletük feladásával kellene megköszönniük. Anyósa  bár mikor  bekopoghatott  hozzájuk,  bejelentkezés  nélkül.  A pr obléma az volt, hogy ezt mindennap megtette. Ha már ott volt, leellenőr izte a ház tisztaságát, végighúzta a pár kányon, az ajtófélfákon az ujját, hogy a por talanítás színvonalát is pontozhassa. A hűtőbe és a kamr ába is benézett. Ételt soha  nem hozott, az unokáir a sem vigyázott. Felnevelte egy szem fiát, és azóta csak magával foglalkozott. Tücsi pir osmamának hívta, mer t mindig eltúlozta  a br onzosítót az ar cán. A szolár iummal is túllőtt a célon, amit a bőr e er ősen megsínylett.

Vékony volt, magas, mindig tipp-topp. Egyáltalán nem illett hozzá a nagymamaszer ep, és ő sem er őltette. De a fián csimpaszkodott. Ha nem ér te el, a menyét hívta. Hogy minden infor mációja időben meglegyen az életükr ől, vagyis Bálint életér ől. A fia családja elhanyagolható, apr ó pr oblémának tűnt számár a. Gyakor latilag ker esztülnézett r ajtuk. De azt tudni akar ta, hova megy Bálint, mit evett, hogy  aludt, ezekr ől r endr e beszámolt neki a negyvenéves kisfiú, vagy ha nem ő, akkor kénytelen-kelletlen Judit.

Csavar gott a Vár ban a macskaköveken, nem is emlékezett r á, mikor jár t itt utoljár a. Ha külföldi kolléga jött Bálint cégéhez, mindig a fér je intézte a vár osbemutatást. Őt mindenből kihagyta. Nem is ismer te Bálint munkatár sait. Semmit sem tudott r óla hosszú évek óta. És már egy jó ideje nem is ér deklődött. Bálint könnyedén kialakíthatott egy másik világot magának.

Judit ar r a jutott, fér je és az ismer etlen nő kapcsolata viszonylag fr iss lehet, ha Bálint eddig még csak egyszer nem jött haza éjszakár a. Pr óbálta felidézni, hogy gyanútlan kor szakában tör ténte olyan, hogy a fér je távolmar adt egyszer -egyszer, de nagy meglepetésér e, egyáltalán nem emlékezett semmir e. – Hihetetlenül naiv voltam. Nem figyeltem se apr óbb,

se  figyelemr eméltóbb  jelekr e.  Most  aztán  nincs  milyen  r ejtvényt összer aknom, hiszen nincsenek meg az elemei – dühöngött.

Pont egy cukr ászda előtt ment el,  visszafor dult, hogy megnézze a kir akatot. Régies, apr ócska ker ek asztalok, hor golt ter ítők csalogatták befelé. Egy  kr émest,  egy  zser bót,  és  egy  ekler  fánkot   r endelt,  és biztosította a felszolgálót, hogy nyugodtan teheti egy tányér r a, ő bizony nem osztozik ezeken senkivel. Beült a sar okba, addig meg sem állt az evéssel, míg be nem lapátolta az összes süteményt. Pillanatnyi boldogságot ér zett, és még inkább sajnálta magát, hogy ezt az ér zést, a cukor mámor ító hatását, éveken át megvonta magától. Azér t, hogy Bálint büszke lehessen a csinos feleségér e. – Dögöljön meg Bálint! – gondolta magában, és lenyalta a süteményesvilláját. Abban a pillanatban meg is bánta, hogy mit gondolt. Judit szer etett lelkiismer et-fur dalást ér ezni kósza, ösztönös gondolatok miatt.

Az autójával megint minden kör nyékbeli utcát bejár t, mielőtt hazaér t a kóbor lásból. Az égvilágon semmir e nem jutott, csak lenyúzta a macskaköveken a cipője sar kát, illetve elkezdte magában ker esni a hibát. Vajon ő mikor és hol r ontotta el, hogy idáig fajult a helyzet? És per sze bőven  talált  kivetnivalót  saját  magában  is.  Önmaga  ostor ozását mester fokon űzte.

Olivér or dított, amikor belépett az ajtón. A szomszéd lány r omokban hever t a kisfiú mellett a kanapén. Judit a kezébe kapta a gyer ekét, és fur dalta a lelkiismer et. Nő a kisfia foga, szenved, el se tudja mondani, hol fáj neki pontosan, és ő itt hagyta egy tapasztalatlan kislányr a. Egy pillanatr a látta maga előtt, ahogyan elveszi tőle a gyer eket a gyámügy. Ilyen gondolatokkal is szer ette r iogatni magát.

Olivér állapotát sokkal r osszabbul viselte, mint máskor, fejben továbbr a is máshol jár t. Automatikusan pár olta a csir kehúst, választotta ki a kamr apolcr ól uzsonnár a az üveges babaételt.

Felkapcsolta a fűtést, mer t bár kint, ha visszafogottan is, de sütött a nap, ő nagyon fázott a lakásban. Lassan melegedett át a nagy ház, úgyhogy felkapta a r uhájár a a plüssköntösét, és abban tette a dolgát. Ha elhaladt a tükör előtt, inkább elfor dult, annyir a bántotta a szemét a látvány, de nem

vette le  magár ól, mer t a plüss adta melegségtől kicsit komfor tosabban ér ezte magát.

Nem vette észr e, mikor jött haza Bálint. Egyszer csak ott állt előtte, ő pedig annyir a megijedt, hogy hátr augr ott. A fér je éppen csak r ánézett, és odamor gott valami köszönésfélét, és már futott is felfelé a lépcsőn. Kis idő múlva hallani lehetett a víz csobogását.

– Hm, most vajon jön a kur vájától, vagy éppen oda tar t? – gondolkodott Judit egyr e gyámoltalanabbul.

Biztos, ami biztos, levette a für dőköpenyt, de már mindegy volt, mindenhogyan ér dektelennek és csúnyának ér ezte magát. Bálint pár per c múlva levágtatott a lépcsőn, Olivér fejér e adott egy puszit, Juditot nem méltatta.

Döbbenetes volt látni a pálfor dulást. Judit egyszer űen nem ér tette, mi tör tént. Kivel élt ő eddig? Hogy ha egyetlen kér dés, és ar r a egyetlen válasz semmissé teszi az együtt eltöltött húsz évüket. Vajon a lányokat felhívta ma a mobiljukon? Mer t az egészen elképesztő, hogy tőle meg sem kér di, hogy vannak. Nem lehet ennyir e ér dektelen, ennyir e aljas. Csak r ájuk csör gött! – fohászkodott magában, miközben állt a r adiátor mellett, és a szemével követte a fér je minden mozdulatát. Vár t, kivár t, hátha megszólal. Szinte szugger álta Bálint hátát.

Végül megfor dult.

– Ma nem alszom itthon. Gondolom, nem kell magyar ázkodnom. A gyer ekeknek mondj valamit, légy szíves, és er ősítsd meg, hogy elviszem őket moziba. A múltkor úgyis elmar adt – közölte szár azon.

– Eltetted a vér nyomásgyógyszer ed? – Judit megköször ülte a tor kát, hogy egyáltalán hang el tudja hagyni a száját. – Egyáltalán tudja a kis bar átnőd,  hogy  te  már  olyan  idős  bácsi  vagy,  hogy  mindennap gyógyszer eket kell szedned?

– Ne gúnyolódj! Különben sem olyan fiatal.

– Takar odj! – üvöltötte Judit. Egyszer űen nem bír ta tovább. – Takar odj el innen, többet ne is lássalak! – kiabálta, és tolta ki a fér fit az ajtó felé. Lökdöste, taszigálta, csak menjen már. Olivér keser vesen sír t, annyir a megijedt az anyjától. Bálint csak ar r a figyelt, hogy a kezével védje

magát, úgy tűnt, ar r a is fel van készülve, hogy a felesége pofon vágja. Amikor kidobta az ajtón a fér jét, Judit a küszöbr e guggolt, és ott zokogott tovább.

Bőgött a gyer ek, bőgött ő is, egyikük sem tudta megvigasztalni a másikat. Nem tudta, mitévő legyen. Pr óbáljon Bálinttal szót ér teni, legyen tür elme kivár ni, amíg hajlandó vele kommunikálni? Vagy hallgasson, és tegyen úgy, mintha mi sem tör tént volna?

Er r e képtelen volt. A gyer ekek kedvéér t sem tudta megtenni. Nem fog úgy csinálni, mintha minden r endben lenne, mikor mindegyik gyer ek pontosan ér zi r ajta, r ajtuk, hogy válságban van a házasságuk. Nem fogja őket is felőr ölni ebben a néma hábor úban.

Felment a lépcsőn,  bement a gar dr óbszobába,  és előhúzott két bőr öndöt és egy spor ttáskát. A lányok szekr ényéből bedobált néhány r uhát, Juli par fümjét, sminkszer es kosar át. Tücsi kedvenc játékait az ágyából, újr a megütközve nézte, hogyan tud a gyer eke kényelmesen aludni egy Rubik-kockával. Olivér holmijait szedte össze a legnehezebben. Cumisüveg,   bébitáp,   melegebb   r uha,   játékok,   őt   nem   mer te alapfelszer eléssel kilopni a házból. Magának azt söpör te be a táskába, ami a keze ügyébe esett.

Elmosogatott, kivitte a szemetest, r endkívüli gyor sasággal r endbe r akta a lakást. Minden elutazás előtt ez volt a szokása, de most főleg nem akar t kupler ájt hagyni maga után. Becsukta az ablakokat, kivitte a bőr öndöket az autóhoz, majd visszament még köszönni a háznak. Fogalma nem volt, mikor látja legközelebb.

Fogta Olivér hor dozóját, és ber ögzítette a kocsiba. Először Tücsit szedték össze egy osztálytár sánál. Aztán  Julit hívta,  aki csak második pr óbálkozásr a vette fel a telefont. Ér tetlenkedett, de anyja fojtott hangja meggyőzhette, mer t viszonylag hamar ler akták a telefont.

Némán indult el a csapat a belvár os ir ányába, Judit ekkor hívta fel Vir ágot, hogy induljon haza, mer t ők is felé tar tanak.

Juli és Tücsi izgatott lett, nagyon r itkán mentek Vir ághoz, nem is emlékeztek r á, hol lakik. Csak annyit tudott mindkettő, hogy nagynénjük otthona sokkal, de sokkal izgalmasabb volt, mint az övék.

– Szülinapja van? – kér dezte Tücsi. – Akkor miér t nem viszünk neki tor tát?

– Nem, nem, csak egy kicsit elmegyünk hozzá. Már r égen jár tunk nála – válaszolta bizonytalanul Judit, miközben fél szemmel jól látta, hogy az anyósülésen mellette ülő Juli lassan felé for dítja a fejét, és figyeli.

Alig talált par kolóhelyet a szűk utcában, mostani idegállapotával Judit elképzelhetetlennek tar totta, hogy fegyelmezetten ker esgéljen a kocsinak beállót egy-egy hosszú nap után. – Hát te, anyám, tényleg megőr ültél – gondolta. – Nincs is munkahelyed! Mégis mi az isten van a fejedben?

Hiába csör getett a kapucsengőn, a húga nem r eagált. Kénytelen volt megint felhívni.

– Mindjár t ott vagyok! Nem volt ám annyir a egyszer ű r osszullétet színlelni! Szer inted én csak úgy eljöhetek a melóhelyr ől? Pár per c és ér kezem! Ott a sar kon egy csokibolt, vidd be oda a sr ácokat! – lihegte a telefonba, Judit hallotta a hangján, hogy szinte alig kapott levegőt, annyir a sietett.

Mit volt mit tenni, beter elte a gyer ekeit a csokiboltba. Tücsit kellett lekötni valamivel, Olivér aludt, Juli pedig zavar tan mászkált kör ülötte. Látszott r ajta, hogy kér dezne valamit, de nem mer. Juditnak pedig még nem volt er eje er r e a beszélgetésr e. Szór akozottan bepakolt a kosar ába egy panettonét, bár a kar ácsony még odébb volt. For r ó csokihoz pálcikás csilis csokikockát is talált, azt is levette a polcr ól. Meg tejszínes csokoládét. És még egyet csak a r ózsaszín-tür kizkék-lila csomagolása miatt. És egyet, amit Pár izsban, az Eiffel-tor ony alatt evett utoljár a. Bálinttal. De az most mindegy volt.

Juli kér ette magát, mivel aznap éppen kövér nek ér ezte magát. Tücsi viszont telehor dta a kosar at halloweentök és denevér for májú falatokkal.

Vir ág az ajtó előtt vár ta őket. – Nem jövök be, mer t nem állok jót magamér t – magyar ázta. – Bár ahogy elnézem, így sem biztos, hogy siker ül megúsznom ma az édességzabálást – tette hozzá, amikor r ánézett a nővér e kezében lévő szatyor r a.

– Iszonyú r endetlenség van és kosz – figyelmeztetett már előr e, amíg a lépcsőházban vár ták a liftet. Beter elte a nővér ét, Olit és Julit, ő pedig

felugr ándozott a másodikr a kisebbik unokahúgával.

A lányok  tátották a szájukat, amikor meglátták Vir ág bir odalmát. Színes lampionok, ór iási papír bojtok lógtak le a plafonr ól. A nappali lámpa hol r ózsaszín, hol zöld fényt bocsátott ki. Egy diszkógömb is hozzájár ult az attr akcióhoz, ami r ögtön for gott, ahogy felkapcsolták a világítást. A padlón szőnyeg szőnyeg hátán, és sok-sok pár na. Egy vir ágmintás fotel, egy valaha fehér kanapé, ma már a foltokat jótékonyan fedte pár színes, kockás pléd. A falakon r égi filmek plakátjai. A sar okban egy állólámpa, biztos, ami biztos, pir os kör tével. Rajta egy r ojtos kendő. Tücsi először cipőstül r áugr ott a díványr a, és üvöltve, indiánszökelléssel kezdte kör bejár ni a lakást. Mer t ilyet ő még nem látott! És ez csak a nappali! Hát mi lehet itt a konyhában és a hálószobában?

Judit felakasztotta a fogasr a a ballonját, vagyis csak pr óbálta. Pont mint a fodr ásznál, amikor az ember csak megkísér li valahogyan r ádobni az ezer nyi kabátr a még a sajátját is, és amikor elégedetten megfor dul, elindul a hajmosó felé, a kabát elegánsan a földr e csúszik.

Vir ág felcsavar ta a konvektor t, és ker esett négy ép bögr ét. Ehhez mosogatnia  is  kellett.  Közben  vizet  töltött  a  vízfor r alójába,  és meggyújtotta alatta a gázr ózsát.

– Neked nincs elektr omos vízfor r alód? – mer edt r á Judit.

– Nincs. De nem is kell. Ez sokkal hangulatosabb. – Előker este a teásdobozát, kitette az asztalr a, hogy mindenki válasszon magának.

Judit kör benézett a lakáson, és élesen ér zékelte a két élet közti különbséget. Bűntudata volt, hogy a húga, aki csak alig pár évvel fiatalabb nála,  mennyir e  szer ény  kör ülmények  között  él  hozzá  képest.  Ha lecsupaszítaná a lakást a sok apr óságtól, amivel Vir ág ötletesen díszítette és otthonossá var ázsolta, hát nem sok ér ték mar adna benne. Olcsó bútor ok, fillér es étkészlet, tur kálós függöny. A par ketta csiszolásr a szor ult, az ajtók cser ér e. Mégis minden olyan bar átságos volt. Főleg, hogy a  konvektor  is beüzemelt végr e. Vir ág  leer esztette  a  r edőnyöket, bekapcsolta a CD-lejátszóját. Judit kibontott két csokit, már mint Tücsi denevér jein kívül, mer t azokr ól r ég leker ült a fólia. Fütyült a teáskanna, és Judit egyszer r e olyan biztonságban ér ezte magát.

– Ma itt aludhatunk? – tette fel halkan a kér dést a húgának.

– Per sze! Van valami fejlemény a leleplezés óta?

– Nem. És nem is lesz, ha r ajta múlik. Nem azér t jöttem el, mer t azt akar om, hogy utánunk jöjjön, hanem azér t, mer t nem bír om elviselni a látványát és a közelségét. Bár az is lehet, hogy fel sem tűnik majd neki, hogy nem vagyunk otthon, mer t, mondjuk, ma elfelejt hazamenni. – Judit a teáját is túlízesítette. Mostanában  annyi édeset vett magához, mintha kár pótolni akar ná magát a cukor nélkül töltött évekér t.

– A lányok tudják, hogy mi van?

– Dehogy. Azt se tudom, hogy fogom beadagolni nekik, hogy nálad alszunk.

– Szer intem azzal nem lesz gond – nyugtatta meg Vir ág.

– Hát, ha így gondolod, akkor kér lek, te mondd meg nekik.

Judit egyelőr e nem mer te felhozni a bőr öndöket. Abból Juli egyből megér tette volna a helyzetet. Pr óbált spontánnak tűnni, mint aki csak buliból, a gyer ekek kedvéér t vállalja, hogy Vir ágnál alszik, ha már a papa úgyis megint Eger ben éjszakázik.

– Eger ben, basszuskulcs, nem tudnék legalább valami másik vár ost kitalálni? Vagy talán befészkelte magát a gondolataim közé, hogy ez a szemét a tör ökfür dőben fetr engett, miközben a nő masszír oztatott? – kínozta magát.

A  lányok  csendesen  tévéztek,  Olivér  szundított  a  földön,  a szőnyegekr e még r áker ült egy-két bár ányszőr, a nyála is kicsor dult boldogságában. A pizzafutár csengetett, a dr ága gyer mek ar r a sem r eagált. Bezzeg a lányok! Négyen kör beülték az asztalt, és alig bír ták kivár ni, míg Judit felszeleteli a tésztát. Sonka, gomba, ar ticsóka volt a feltét, ezt meglepő módon Tücsi is szer ette. Falta a pizzát, nyúlt a sajt, a kislány élvezte a látványt és a játékot, Judit már kevésbé, de most visszafogta magát.

– És akkor most mi lesz? – tette fel a kér dést Vir ág, amikor Julit siker ült ar r a kényszer ítenie, hogy bemenjen a húgával a hálószobába.

– Fogalmam sincs. Az biztos, hogy most azt ér zem, holnap is itt alszunk, és holnapután is. Sőt mindör ökké. Mit szólsz? Vagyis amíg mást

nem találok ki. Te, nincs valami piád?

– Ha már ilyen szépen kér sz! – Vir i hátr atolta a székét, csikor dult is egy hatalmasat. Oli nyöször gött, de aztán békésen aludt tovább. Kinyitott egy üveg vör ösbor t, elővett két csodaszép bor dó pohar at. Juditnak r émlett, hogy ezeket még ő szanálta ki hosszú évekkel ezelőtt.

– Eltökélt vagyok. Elválok Bálinttól – jelentette ki fél pohár bor r al később.

– Nyugalom! Elszoktál az italtól. Nem kapkodunk. De ha ekkor a szemétláda, és tényleg nem hajlandó kommunikálni, akkor tényleg ki kell mozdítanod az életedet a r endes ker ékvágásból. Szer intem vegyél ki egy albér letet.  Mi  a  véleményed? Én  el  vagyok  ájulva  az  ötletemtől. Koccintsunk is r á! Itt lakhatnál, mondjuk, a szomszéd utcában. Vagy felőlem ebben is. Biztos van valami kiadó kecó.

– Kecó. Milyen szavakat használsz te meg? – fanyalgott Judit.

– Nem tetszik az ötlet?

– Nincs bevételem. Elfelejtetted?

– El. Fr ancba! – Vir ág lábujjhegyen odasétált Olivér hez, lekupor odott hozzá, és teljesen belehajolt az ar cába.

– Mit csinálsz? – suttogta Judit, miközben nagyon mutogatott, hogy Vir ág ér zékelje a felhábor odását az ér deklődés mögött.

– Mozdulatlanul alszik. Hát gondoltam, megnézem, lélegzik-e még – magyar ázta Vir ág már újr a az asztalnál. – Olyan csöndesek ezek a gyer ekek. Hogy tudsz egyáltalán te nyugodtan aludni? Nem aggódsz, hogy álmukban nem tudsz vigyázni r ájuk?

– Dehogynem. De attól még bar omi fár adt vagyok, úgyhogy alvás közben szor ongok – mosolyodott el Judit.

– Tehát nincs mese, dolgoznod kell – tér t vissza a tár gyhoz a húga.

– Na igen. Most, hogy így nekem szegezed. Ha er r e gondolok, a gyomr om gör csbe r ándul. Mégis mi a fr ancot tudnék én csinálni? Soha, sehol nem dolgoztam. Manapság még az se talál munkát, akinek minden végzettsége, tapasztalata megvan hozzá. – Felállt, és elment a bejár ati ajtónál lévő ler akodókomódhoz. Dir ekt otthagyta a telefonját a táskájában. Most ér ezte úgy, hogy képes szembesülni az ür es kijelzővel.

Valóban  nem  ker este  Bálint. Az  apja  viszont  kétszer  is  hívta. Visszadobta a készüléket a r etikülbe, és lefor r ázva kullogott vissza a pohar ához.

– Ez az ember nemcsak úgy kiszer etett belőlem, hanem egyenesen meggyűlölt. Máskülönben ilyet nem tenne. Hát ilyet nem csinálunk egy ember r el! – Újr a sír ni kezdett. Pr óbálta visszafojtani, nehogy meghallják a lányok a szobában. Vir ág simogatta a kar ját, és pótcselekvés gyanánt r átöltött a pohar ában lévő bor r a.

– Figyelj. Szer intem simán csak megőr ült. Kapuzár ási pánikja  van. Elcsavar ta egy kiscsaj a fejét, ő meg ör ül, hogy még be tud cser készni egy fiatal lányt. Vissza fog jönni hozzád szégyenszemr e. Bár nagyon r emélem, hogy akkor már nem fog kelleni neked. Mer t hogy azér t ez valóban megbocsáthatatlan. Nem is a megcsalás r észe. – Judit felkapta a fejét. – Na, ne nézz így r ám. A legjobb családban is előfor dul, ne most kelljen már er r ől beszélgetnünk. Majd később, ha már a fontosabb dolgokat tisztáztuk. Szóval inkább az a gond, hogy ez a te Bálintod egy fér eg. Így ember nem viselkedik. Hát hol van ebből a fickóból a tar tás, a ger incesség, a becsület, az egyenesség? Hogy ha legalább megtör tént, ami megtör tént, legalább azzal megtisztel, hogy beszél? Ha nem beszél, akkor ír levelet, SMS-t, diktafonr a dumál, bár mi. Vagy akar ő? Csak még nincs er eje? Hát mi nem tudunk vár ni. – Vir ág ezt kicsit hangosabban mondta a kelleténél, és fel is ugr ott az asztaltól. Így ő vette észr e először, hogy Juli lazán a falnak támaszkodva az ajtóban áll, és hallgatja a beszélgetést. Vir ág óvatosan megbökte Judit vállát, hogy ő is lássa, amit ő.

– Julikám, hát te? – Judit kinyújtotta a kar ját, Juli odaszaladt, és beült az anyja ölébe, pont, mint gyer ekkor ában.

– Apu elhagy minket? – kér dezte egyszer csak, és zokogni kezdett.

Juditból minden er ő kiszaladt. Hát itt van ez a nagylány, aki a múltkor még ar r a oktatta, hogyan szedje össze magát, aki pontosan látja a helyzetet, és most mégis olyan, mint egy kisgyer ek. Itt bőg az ölében, most csak nem zendíthet ő is újr a r á?

– Kér sz egy pohár r al? – Vir ág sajátosan találta fel magát. Juli csak a fejét csóválta, és szipogott tovább.

– Egy kis kólával felöntve már meginnád? – Juli nemet intett. Aztán kifújta az or r át, és megszólalt. – Édes Mar tinid nincsen?

Mindhár mukból kir obbant a nevetés. Mar tini volt a hűtőben, alig több, mint egyéves. Juli kapott egy felest. Vir ág még a pohár szélét is kicukr ozta neki, sőt citr omkar ikával is díszítette. – Olyan jó a lánylakásodban! – mondta Juli, amikor egyik pillanatr ól a másikr a összeszedte magát. Nemhiába, kamaszodott. Bőven volt r utinja az okkal és ok nélkül kitör ő hisztér iákban. – Mama, ha nem fér ünk el itt mind, én át tudok költözni ideiglenesen Er vinhez – javasolta ár tatlan tekintettel az anyjának.

– Julika, ne tedd ezt velem! Elég nekem az apád.

– Látod, mama, tudtam, hogy nincs r endben  valami. A filmeken is pont így viselkednek a pasik, amikor bekattannak. Meg az Er vin is mondta, hogy az ő apja is ezt csinálta. Sunnyogott, nem jött haza. Csak ők sokat veszekedtek az anyjával. Mondtam neki, hogy ti soha nem balhéztok. Nem is ér tette.

– Hát igen – sóhajtott Judit. – Nem is nor mális. És mondd, Er vin szüleivel most mi van?

– Kibékültek – vonta meg a vállát Juli, mintha mi sem lenne ter mészetesebb. – De én most nem akar om, hogy ti kibéküljetek, mer t gyűlölöm a papát. Hogy tehette ezt meg velünk? – Juli ivott egy kor tyot a Mar tiniből, és újr a bőgni kezdett.

– Hol vagytok? – állt a r eggeli SMS-ben. Ezek szer int Bálint nem vitt magával elég r uhát, és kénytelen-kelletlen hazaugr ott munka előtt. Vir ág für dött  éppen, a szokásos levendulapor os vizében, nem hagyta magát kibillenteni a megszokásaiból. Mit ér dekelte őt, hogy épp ötször annyian vár nak a für dőszobár a, mint általában. – Ír d neki azt, hogy a pár izsi Disneylandbe vitted a gyer ekeket – kiáltotta ki Juditnak. – Hadd izguljon, hogy elköltöd a pénzét a Champs-Élysées-n!

– Sajnos minden költést lát, ő is kap ér tesítést a telefonjár a – vallotta be Judit.

– Te tényleg minden önállóságodat feladtad? Komolyan mondom, kor a r eggel felidegesítesz. Pr óbálok itt r elaxálni, mielőtt bemegyek az or oszlán bar langjába. Hogy kisimult legyek, hogy ha a főnök leor dítja a

hajam, ne omoljak össze, te meg felher gelsz. A te életedet, kedves nővér kém,  alapjaiból  kell  újr aépítenünk.  Akár   mar adsz  ezzel  a r ohadékkal,  akár  nem.  Hívhatom  hulladéknak?  Beceneve  Hulli.  Ha r osszalkodik,  akkor  meg  Hulla.  Pfuj,  de utálom!  Uuutááálooom! Legszívesebben odamennék a munkahelyér e, és jelenetet r endeznék. Lehet, hogy még fogok is. Na, most, hogy így felbőszültem, jobb, ha nem szól be a   főnököm,   mer t   különben!   –   Vir ág   kikászálódott   a   kádból, végigcsattogott vizes lábával a lakáson, Juli pedig ámulattal figyelte, mit meg nem engedhet magának nagynénje. Nem akar t már Er vinhez költözni, leánylakásr a      vágyott.     Diszkógömbbel,     színes     lampionokkal, mar tinispohár r al.

Amikor Judit har madik napja mar adt Olivér r el kettesben a húga lakásában, akkor keser edett neki igazán. Ült a szőnyegen, pakolgatta a kisfiú elé azt a kevés játékot, amit elhozott otthonr ól. Nézte az ablakokat, amelyeket Vir ág valószínűleg még sohasem pucolt meg. A szőnyeget, amelyen nor mál kör ülmények között nem tar taná a fiát, mer t félne, hogy elkap valamit. Végül er őt vett magán, feltápászkodott, és nekiállt takar ítani. Ahogyan otthon szokott. Kényszer esen.

A szomszédtól létr át kér t, aki hir telen azt sem tudta, mit gondoljon. A függönyt is leszedte. Kimosta, újr a felaggatta. A mosógépbe öblítő helyett sampont r akott, csak nem fogja már ilyen kis semmiség megakasztani. Olivér nagyon r endes volt hozzá, csak mosolygott, gőgicsélt, néha felállt, kapaszkodott a kanapéba, és közben Tücsi Rubik-kockáját r ágcsálta.

Majd azon kapta magát, hogy már megint édességet kíván. Kinyitotta a hűtőt, volt elég tej és tojás, így semmi akadálya nem volt a cr éme car amel elkészítésének. Először a kar amellt kever te ki, óvatosan, lassan kavar gatta a cukr ot, amíg világosbar na masszává nem változott. Eszébe jutott, hogy gyer ekkor ában az anyukája milyen gyakr an készített neki kar amelles meleg vizet tor okfájásr a. És amennyir e azt szer ette, úgy utálta a  kar amelles  tejet  az  óvodában.  Ar r a  jutott,  hogy  a  kör nyezet befolyásolhatta az ízlelőbimbóit. Amikor elkészült, beleöntötte kicsi tálkákba, hogy azok alján kényelmesen megszilár dulhasson, míg elkészül a  kr ém. A vaníliát egy előző kar ácsonyr a  kapott, csatos üvegnyi

levendulás cukor ból húzta ki, bizonyár a húga sem bánta volna, ha látja. A tejbe kever te, ahhoz adta a tojást, a külön tojássár gáját és a cukr ot, még véletlenül sem a levendulásból. A for mákba öntötte, majd sütőbe tette a kr émet. A tepsit, amelyben álltak a kis cser epek, félig felöntötte vízzel. Majd azon kezdte tör ni a fejét, mivel foglalja el magát addig a másfél ór áig, amíg az édessége megsül és kihűl. – Lehet, hogy egyszer űbb lett volna ler ohanni a boltba egy Spor t szeletér t – gondolta, aztán elindult a für dőszobába, hogy kisúr olja a kádat.

Csipogott    a   telefonja,    de   annyir a   lekötötte    a   teafor r aló vízkőtelenítése, hogy elfelejtett ér te r ohanni.

– Látni szer etném Olivér t. Megoldható? Pesten vagy? – A fér je mindössze ennyit ír t.

Judit végképp nem tudta, mit tegyen. Annyit azér t sejtett, hogy ha megtagadja a kér ést, a fér je akár még fel is jelentheti. Még azt is állíthatja, hogy elr abolta a gyer eket. A két lánnyal nyilván össze tud futni az iskola kapujában, egy gyor sétter emben, bár hol, de Oli nem kínálja tálcán a megoldást.

– Mikor szer etnéd? – kér dezett vissza, és még egy SMS-t küldött. – Mikor tisztázzuk a helyzetünket?

– Holnap este valamikor megoldható? Bár hova odamegyek ér te. – Judit megint azt ér ezte, hogy földhöz vágja a készüléket, és jól meg is tapossa. Hátha legalább egy nyomasztó tényezőt kiiktat az életéből.

Nem takar ított tovább, elment a kedve. Kinyitotta Vir ág laptopját, és felment a Facebookr a. Alig gör getett valamit a hír falon, már is megbánta. Olvashatott  beszámolót  jól siker ült agyagégetésr ől: egész étkészletet állított   elő a   családnak   az   édesanya   ipar művész   színvonalon. Hár omemeletestor ta-sütésr ől, amikor is a másik édesanya szabadkozik, legközelebb, talán holnap, újból nekifut a r emekműnek, és az bizonyosan szebb lesz. Ezt mindenesetr e elviszi a legközelebbi hajléktalanszállór a. Kir ándulásr ól  az  állatker tben  családostul, ami  közben  a  har madik édesanya ar r ól is tájékoztatta inter netes ismer őseit, hogy édesapa dir ekt szabadságot vett ki, hogy ők négyen együtt lehessenek egy hétköznapot.

Judit lecsapta a gép fedelét, er r e nem volt kíváncsi. Egy hónapja még

közönyösen nézegette ezeket a hír eket, hiszen neki is szép élete volt, talán szebb is, mint a posztoló ismer ősöké. De aztán… Aztán másképp alakult.

Olivér t végül Vir ág vitte el a megbeszélt helyszínr e. Ami valójában a sar ki kávézó volt a lakásánál. Sajnos Vir ág ablakai a kör folyosór a néztek, így  Judit  számár a  a  leskelődés  helyett  mar adt a  kéztör delés  és  a képzelődés. Még jó, hogy Tücsi otthon volt, ő lekötötte a mar adék ener giáját.

Vir ág is áldotta az eget, hogy ilyen közeli helyszínben siker ült megállapodniuk, elképzelése sem volt, hogyan vitte volna messzebbr e Olivér t. Még sosem volt nála a gyer ek szülői felügyelet nélkül, házon kívül.

Bálint már vár t r ájuk. Vir ágban a látványától felment a pumpa. Míg a nővér e az utóbbi napokban nem különösebben tör ődött magával, Bálint valósággal kivir ágzott. Egészen megfiatalodott, ezt Vir ágnak is be kellett ismer nie. Ökölbe szor ított kézzel ült a kávézó asztalánál, míg Bálint kezébe vette Olivér t, és pr óbált vele valamit kezdeni. Nem lehetett nem észr evenni, hogy nem nagyon találta fel magát. Még nem különösebben alakult ki köztük kapcsolat. Hiába vár ta annyir a a fiát.

– Nyilván lefoglalta már a csajozás – gondolta Vir ág és viszketett a tenyer e.

– Néha eszembe jut, hogy mi lesz, ha nem vagyok  ott, amikor elindul? – tette fel a kér dést, talán inkább csak magának Bálint.

– Hát ehhez a gondolathoz jobb, ha hozzászoksz – vetette oda neki Vir ág.

– Milyen kedves lány vagy te. Azt hittem, az idő majd előhozza belőled a komolyabb és kicsit kedvesebb énedet, de ezek szer int nem. – A sógor a éppolyan szívélyesen vágott vissza.

– Ha már itt tar tunk, szer intem hagyjuk a mellébeszélést. Mégis mikor szándékozol megbeszélni Judittal a továbbiakat?

– Mégis mit tudnék mondani neki? – kér dezte Bálint maga elé nézve, de tekintetén látszott, nem igazán vesz r észt a tár salgásban, már a saját kér dése sem ér dekli, nemhogy a válasz.

– Tudod, csak őszintén! Valaha ment ez neked! Látod, nem csak én

változom hátr ányomr a. – Vir ág megemelte a hangját. – Eleget babusgattad a fiadat? Mer t akkor elvinném. Mégsem egy kávézóban van ilyenkor a helye. – Már szedelődzködött is.

– Figyelj! – állt fel Bálint is. – Nem tudok mit mondani Juditnak.

Egyszer űen azt ér zem, hogy egy teljesen más világba csöppentem, ahol nem tudok vele mit kezdeni. Per sze r emélem, ez azér t majd változik, és akkor majd meg tudom vele beszélni a dolgokat, de egyelőr e nem.

Vir ág végigmér te a sógor át, legszívesebben felpofozta volna. Azt ér ezte, akár hány léhűtővel hozta össze eddig a sor s, mind tisztességesebb volt, mint ez az ember itt előtte.

– A személyiségfejlődésedben  súlyos elakadás tör tént, szer intem for dulj szakember hez, mielőtt a kis bar átnőd teljesen kiszívja az agyadat egy szívószállal – sziszegte még oda, és kitolta Olivér t a kávézóból a zuhogó esőbe.

Állt a bál az otthonában, Juli ugyanis összeveszett Er vinnel. Zokogott az ágyon, életét r eménytelennek ér ezte. Bömbölt valami Vir ág által sose hallott, nyilván vigasztalásnak szánt zene, Tücsi a sar okba kupor odva, mindenkinek háttal játszott. Kör ülötte Vir ág magas sar kú cipői. Judit ételt pr óbált  előállítani  az  otthon  talált,  még  nem  lejár t  szavatosságú alapanyagokból. Vir ág melléállt, és csak annyit mondott: – Szer intem válj el!

Judit  másnapr a  összeszedte  magát,  és  r eggelinél ismer tette  a gyer ekekkel az aktuális helyzetet. Mindenki ott ült az asztalnál, de Tücsinek szánta a mondandóját. A kislány látszólag nem bor ult ki azon, hogy anya és apa most nincsenek jóban, de r emélhetőleg  a helyzet változik. Per sze Judit tudta, hogy ez csak a látszat. És hogy egyáltalán nem nor mális, hogy Tücsi egyszer r e kezdi az általános iskolát és ér zi a bőr én szülei tönkr ement házaséletét. Meglesz még ennek a böjtje!

Aztán hallótávolságon kívülr e vonult, hogy felhívja Bálintot. Hatot csör gött ki a telefon, mir e felvette. Fér je kelletlenül szólt bele a telefonba, de Judit kihallotta a hangjából a zavar t is.

– Bálint, azér t hívlak, mer t nagyon r öviden beszélni szer etnék veled a kialakult helyzetr ől – hallotta a hangját, és nem hitt a fülének. Tényleg

ígér etet tett ar r a, hogy nem zavar ja hosszan a gyer ekei apját? A fér fit, akivel húsz éve él? Bálint megőr ült, és ő is szer epet vállalt a színjátékban? Még papr ikásabb lett.

– Mir ől pontosan? – Judit látta maga előtt, ahogyan Bálint babr álja a nyakkendőjét, és húzza a száját.

– Nézd. Nem mar adhatunk ör ökkévalóságig Vir ágnál. Azt ér zékelem, hogy neked most teljesen jó nemcsak nélkülem, hanem nélkülünk. Viszont segítened kell abban, hogy valahol lakjunk. Egyelőr e ennyi.

Bálint egy nagyot sóhajtott a telefonba. – És mir e gondoltál?

– Például ar r a, hogy visszaköltöznénk a házba, te pedig elvinnéd a cuccaidat.

– Ez teljesen kizár t – vágott vissza azonnal a fér je. – Én építettem, majdhogynem a malter t is én kever tem. Biztos, hogy nem fogok onnan csak úgy kiköltözni.

– És a hár om gyer eked? Velük mi lesz? Neked tök mindegy, hogy hol laknak? Hogy már  így is ki kellett r agadnom őket a megszokott kör nyezetükből? – Judit sikítani tudott volna, de félt, ha megteszi, fér je lecsapja a telefont.

– Nem tudom. Bér eljetek valamit. Adok pénzt. Majd megbeszéljük, mennyit. Ker essél lakást, és mondd, ha találtál. Ne har agudj, most ennyit tudok mondani. – Bálint mintha valamelyik kevésbé kedvelt üzleti par tner ével beszélt volna. Aztán enyhült egy kicsit a hangneme. – Tücsi jól van? Hát Julikám?

Judit nyelt egyet. – Igen, jól vannak. Tücsi kapott egy pöttyös gombát az iskolában, ez valamiféle dicsér et, egy pecsét – hadar ta. – Julikánk összeveszett Er vinnel, de szer intem holnapr a kibékülnek. Főzök neki mindenesetr e csokipudingot, hogy egy kicsit enyhítsek a bánatán. Oli pedig lassan elindul. Már nagyon magabiztosan közlekedik fogódzókkal.

– Mondd meg nekik, hogy hiányoznak, és a lányokat hívni fogom, hogy megbeszéljük, mikor találkozunk – váltott Bálint sokkal nor málisabb hangnemr e.

– Jó. – Judit majdnem elsír ta magát.

– És akkor ker essél egy lakást magatoknak, és küldd át az e-mail

címemr e a linkeket.

Na, ettől újr a magához tér t.

Húga számítógépén megnézte, hogy hány for int van azon a számlán, amir ől ő veszi le a pénzt. Abból messzir e nem jutott. Egyér telmű volt, hogy súlyosan függ Bálinttól, nem tehet neki ker esztbe, nem dönthet semmiben elhamar kodottan. Olcsó albér letet kell találnia, és munkát. Sür gősen.

– Nálam bár meddig mar adhattok, ezen ne aggódj. Pasit nem bír ok összeszedni,  látod,  ha  pedig  mégis,  akkor  majd  nála  lesznek  a pásztor ór áink. – Vir ág felnyer ített. – Hallod, Judit, milyen szavakat használok? Pásztor ór a, baszki! Lassan zár dába is vonulhatok, azt hiszem, ez valami jel lehetett.

Judit ének–or osz szakos tanár ként egyelőr e elképzelni sem tudta, hogyan r úghatna labdába a munkaer őpiacon. Per sze Vir ágnak r ögtön volt néhány kiváló ötlete: luxusár uházban eladóként biztos nagy hasznát vennék a  nyelvtudásának, amikor  mér egdr ága  bundát pr óbálnak  az  or osz asszonyokr a r ásózni. Vagy éppen jelentkezhetne egy or osz étter embe énekesnőnek,  és  anyanyelvükön   dalolna  a  vendégeknek, balalajkakísér ettel.

Juli is r észt vett az együttgondolkodásban. – Mama, lehetnél légi kísér ő egy Budapest–Moszkva-jár aton, mit szólsz?

– Neked nyilván jó lenne, mer t akkor végleg elkanászodhatnál. Szóval a válaszom, nem. Kér ek új ötletet.

Hetet-havat összehor dtak, de a legr eálisabbnak az tűnt, hogy Judit megpr óbálja felvenni a kapcsolatot valamelyik r égi bar átnőjével, hogy van-e véletlenül ür esedés az iskolájában. Nem tűnt valószínűnek így a tanév közepén, de egy pr óbát megér t, most már igazán csak magár a számíthatott.

– Jobb lett volna talán, ha kevésbé hanyagolom el a r égi bar átokat.

Gyakor latilag senki sem mar adt kör ülöttem – fogalmazta meg magának, miközben Olivér t tisztába tette. – Jó, per sze, itt van nekem Vir i, de hát mégis. Az osztálytár sak anyukái… Velük is csak tisztes távolságból tar tom a kapcsolatot, pedig  most milyen jó lenne a segítség. Kicsit gyakr abban kellett volna r észt vennem azokon a r ohadt iskolai  vásár okon, üveget festeni, sütit ár ulni, meg ilyenek. Most nincs kihez for dulnom – zúdította Vir ágr a.

– Nem állhatsz így hozzá! Mindent megoldunk! Együtt! Öten vagyunk r á! Olivér ener giáját is használjuk! Annyit hagyunk neki, hogy jár ni megtanuljon. Beszélni még r áér később is! – Vir ág pr óbálta elviccelni a helyzetet. – Mondd utánam: Együtt megcsináljuk! Minden r endben lesz!

Judit elismételte a mondatokat, aztán felhívta apját, hogy beszámoljon ar r ól, épp mekkor a a káosz.

Er zsivel évek óta nem beszélt, most is csak Facebookon küldött r á üzenetet, hogy tud-e segíteni neki. Az egykor i csopor ttár s találkozót javasolt.

Egy külvár osi cukr ászdában vár t Er zsir e, alig tudta r ászánni magát, hogy hajat mosson, és nor málisan felöltözzön. Azt vette észr e magán, hogy napr ól napr a kedvetlenebbül kel, nem motiválja semmi, még a gyer ekek sem tudják különösebben feldobni.

És most ez a találkozó. A háta közepébe kívánta. El sem tudta képzelni, mir ől fog folyni a tár salgás. Semmit nem akar t elmondani magár ól, hiszen r ettenetesen szégyellte a vele tör ténteket. De Er zsi volt jelenleg az egyetlen ember, aki segíthetett r ajta.

– Egyáltalán nincs gyakor latom, most mégis munkába állnék. – Itta a

kávéját, az édesítőt a r etiküljéből szedte elő, mer t nem volt kedve külön igényelni a pincér től. Gyor san beszélt, szűkszavúan, és nem tudott mosolyogni. Így nem sokr a fognak jutni.

– Nektek is a devizahitel tett be? – nézett r á együtt ér zően a volt csopor ttár s.

– Hogy? – Juditnak felszaladt a szemöldöke. – Dehogy, nem – hebegte.

– Azt hittem. Azér t jönnek nálunk vissza most idő előtt a kismamák. Vagy azér t, mer t a fér jük vár atlanul elveszíti az állását. A te fér jed mivel foglalkozik?

– Az építőipar ban van, egy multinál. – Judit úgy képzelte, r á van ír va az ar cár a, hogy már csak félig a fér je Bálint, félig pedig másé.

– Ó, hát az is halódik most. Ér telek már. De egyvalami továbbr a sem világos. Miér t akar tál még szülni ennyi idősen egy har madik gyer eket?

Judit legszívesebben felállt volna az asztaltól. Mit képzel magár ól ez a nő? Nézte ezt az otr omba, nagydar ab asszonyt vele szemben, és el sem tudta képzelni, hogy valaha szeminár iumok után még beültek bár hova is bor oskólázni. Ki ez itt vele szemben? Miér t kell neki vele beszélgetnie? Er r ől is Bálint tehet!

Tízig  számolt,  majd  válaszolt. –  Hogy  a  házasságunkat újr a megpecsételjük. Azér t akar tunk még egy gyer eket. Tudod, Olivér igazi szer elemgyer ek.

Végül is nem hazudott. Akkor igaz volt, legalábbis azt hitte. Most már végképp a múlt.

– Nálunk tudsz or oszt tanítani. Nem nagy ór aszámban, mer t kevés az ér deklődő diák, de szükség van tanár r a, mer t az eddigi külföldr e távozott. Ér dekes módon, Nyugatr a – mer engett el az egyr e ellenszenvesebb volt iskolatár s. – Megpr óbálod? A fizetés r ossz, de ez nyilván nem meglepő. Egy hét pr óbatanítás lenne, tizenhat éveseknek. Ha gondolod, szólok az igazgatónak.

Judit bólintott. Soha ilyen bizonytalannak nem ér ezte magát. Soha ilyen elveszettnek. Pontosan tudta, hogy egyáltalán nem ér dekli a tanítás. Hogy nem is tud már olyan jól or oszul. Hogy ebbe nem mehet bele, mer t

felsül. Mégis sodr ódott az ár r al. Valamit cselekednie kellett. Az életnek mennie kellett tovább. És neki fogalma sem volt ar r ól, mi legyen a következő lépés. Így nem volt más választása, az lesz, ami adódik.

Kifizette Er zsi süteményét és limonádéját, és ar r a hivatkozva, hogy össze kell szednie a gyer ekeit, elköszönt, és szinte futott az autóig.

Ha eddig nem volt gyomor idege, hát most lett. Nem elég, hogy eddig úgy  ébr edt  r eggelente,  hogy  gyer ekeit  egyedül  nevelő anyuka  lett bizonytalan megélhetéssel, most már az is nyomasztotta, hogy hamar osan pr óbatanításr a  kell  mennie  egy  középiskolába.  Or oszul  kell  majd megszólalnia olyan kamaszok között, mint amilyen Juli. Gátlástalan, nagyszájú, önér zetes tizenévesek veszik gór cső alá. A leendő kollégákat is folytonosan vizslató, r osszindulatú bagázsnak látta. Nem akar ta sehogy sem ezt, de képtelen volt bevallani magának.

Vir ág buzdította, mer t azt ér ezte, ez a feladata. De a pr óbatanítás előtti estén, amikor Judit szinte le sem szállt a vécér ől, és megállás nélkül ar r ól beszélt, mi minden miatt döntött úgy annak idején, hogy soha nem fog tanítani, Vir ág végr e észhez tér t.

– Ker esünk neked valami más melót. Nehogy elmenj holnap, mer t holnaputántól pszichológusr a is kell költened, azt meg tuti nem fogja fizetni Bálint. Még  csak az kéne, hogy kijavít valami nagypofájú hülyegyer ek, hogy, mondjuk, r osszul r agozol. Ne ér ts félr e, elhiszem én, hogy emlékszel, meg hát láttam is, hogy pr óbálod feleleveníteni a tananyagot, de hát mégis. Kell neked ez a feszkó? És mikor akar sz készülni az ór ákr a? Délután, amikor már itthon van az összes gyer ek? Akkor akar od megtanulni azt, amit másnap leadsz? Ne tegyél magadr a pluszter heket, bőven elég van így is r ajtad. Húsz év otthonlét után ne szúr j ki így magaddal!

Vir ág annyir a meggyőző, Judit pedig annyir a meggyőzhető volt, hogy ezen túl is jutottak volna, ha nem jut Judit eszébe egy újabb aggódnivaló. Ha holnap nem megy be az iskolába, hülyét csinál Er zsiből a főnöke előtt. Kész volt hát újr a ezer nyi megpr óbáltatás elé nézni, nehogy szégyenbe hozzon valakit, akit r áadásul egy kicsit sem szer et.

– Nagyon szép dolog az empátia és a szolidar itás, de úgy ér zem, most

egy kicsit túlzásba  viszed. Azt akar od, hogy az infar ktus vigyen el? Ha nem is holnap, hát pár év múlva? Kér lek, Judit, legyél egy kicsit önző! Így is elég nagy a teher r ajtad. Nézd például Tücsit. Tíz ór a van, és pör ög a fején! Kíváncsi vagyok, mikor fognak ar r a kötelezni a szomszédok, hogy hangszigeteljek. Hogy tudod ezt elviselni immár hat éve?

Judit a kezébe temette az ar cát, és az ujjai mögül kér te a húgát, hogy oldja meg a helyzetet, hívja fel a tanár nénit és az igazgató bácsit, és mondja le az ő holnapi ór áját, kér je ki az iskolából így éjnek évadján.

Vir ág kivette a r etikülből Judit telefonját, és bepötyögte a következő üzenetet: Kedves Er zsi, most der ült ki, hogy nyer tem a lottón, holnap Flor idába megyek. Elnézést kér ek a kellemetlenségekér t, minden jót, Judit.

– Most pedig kibontok egy üveg pezsgőt! Az első jó döntésedet ugyanis meghoztad! Éljen a szabad élet! – Vir ág egészen feldobódott, és Judit is kezdett oldódni. Legbelül tudta, hogy a döntést nem ő, hanem a húga hozta meg, messze van még ő az önállóságtól. Bálint után most a testvér e vállár a akar ja helyezni a felelősség súlyát.

Ittak egy-egy pohár r al a kissé meleg pezsgőből, aztán Judit bement a gyer ekekhez a szobába. Tücsi aludt a fr anciaágyon, Juli a galér ián, Olivér pedig   a   hor dozható   kiságyában.   Mindegyiküket   megpuszilgatta, betakar gatta, jó volt ér ezni megnyugtató közelségüket. Mind a hár om gyer ekének más illata volt, de millióból megismer te volna.

Kiment a kanapér a, Vir ág már megágyazott. Az L alakú gar nitúr a egyik felén ő aludt, a másikon a testvér e. Pont, mint gyer ekkor ukban, a kisszobában.

– Mikor mondod el anyának, hogy mi a helyzet? – kér dezte már villanyoltás után Vir ág.

– Nem tudom. Nem akar om még. Mindent lépésr ől lépésr e csinálok.

Vagyis ahogy elnézem, inkább egyet előr emegyek, kettőt pedig hátr a.

Bálint nem ker este őt. A gyer ekek szűkszavúan beszéltek ar r ól, hogyan  tar tják  apjukkal  a  kapcsolatot. Hetek  teltek  el,  már  nem mar adhattak sokáig Vir ágnál, itt volt az ideje albér let után nézni.

Telefonon   egyeztetett   néhány   hir detővel,   és   nekiindult   az otthonker esésnek. Még az első lakás ajtaján sem lépett be, amikor Vir ág

hívta.

– Olivér elindult! Olivér jár ! – kiabálta a telefonba, és Judit akar va- akar atlanul hallotta húga hangjában a meghatottságot.

– Jaj, r emélem, nem hallotta, hogy elár ultad! Kér lek, beszéld meg vele, hogy ha hazaér ek, újr a mutassa be nekem a tudományát, és tegyen úgy, mintha azok lennének az első lépései. Van olyan okos Oli, hogy ezt megér tse. Meg tudod oldani,  Vir i? – kér dezte, és nevetett. Boldog volt, hogy a húgán változást vett észr e. Kor ábban soha nem hatották meg a gyer ekek, sőt kikér te magának, ha valaki gyer ekvállalást emlegetett vele kapcsolatban. Most pedig? Majdnem sír t, hogy jár az unokaöccse. Van r emény!

A húga lakásához közel vett ki egy másfél szobás, bútor ozott lakást. Ami azt illeti, nem gondolkodott valami sokat r ajta. Rögtön elhatár ozta, hogy kidíszíti halloweenr e. Eddig legfeljebb egy töklámpást készített, most majd némi gir land is ker ül a falakr a, aminek főleg Tücsi ör ülne. Igyekezett  a  kedvében  jár ni,  hátha  így  könnyebben  megszokja  a kör nyezetváltozást.

Két hete laktak az albér letben, ahova a fr issen jogosítványt szer zett Er vin szállította el a gyer ekek alapvető holmijait a családi házból. Judit r okonszenvesnek találta Juli bar átját, hir telen felindulásból még azt is megengedte neki, hogy tegezze. Nagylánya ker ekr e nyílt szemmel nézett r á, de már késő volt, nem lehetett visszaszívni.

Egyik este, pont amikor Judit a für dőszoba csempéjét pr óbálta újjávar ázsolni, Bálint felhívta. Annyir a r égen tette, hogy Judit hosszasan nézte  telefonja   képer nyőjét,  mintha  tényleg   nehezér e  esett  volna összeolvasni a betűket. Tücsit hozta haza éppen, az anyjától jöttek. Az anyóstól, aki a költözés óta egyetlen telefont sem engedett meg magának. – Feljöhetek? Megnézném, hogy siker ült ber endezkednetek – mondta a telefonba.

Judit úgy izgult, mint talán utoljár a kamaszkor ában, a r andik előtt.

Kiszámolta, legfeljebb fél ór a áll r endelkezésér e. Lezuhanyozott, új r uhát vett fel, a legszebb dar abjait tar talmazó zacskóból r ángatta elő, abból a zsákból, amit eddig még ki sem nyitott.

Hajat mosott, félig-meddig megszár ította, gyor s sminket tett fel, és nagy nehezen kiker esett egy pir os lakkot. Semmi más célja nem volt ezzel, csak hogy takar ja a házimunkában kicsit megfár adt kör meit.

Amikor elkészült, a tükör elé pender ült, ahol  nyomban ler ángatta magár ól a r uhát.

– Szánalmas vagy. Mint egy elsőbálozó. Teljesen megőr ültél, hogy télvíz idején vir ágos nyár i r uhában fogadod a fér jedet, akit nem mellesleg gyűlölsz? – vádolta magát. Gyor san magár a húzott egy far mer t és egy fekete felsőt. Így már jobban ér ezte magát. Leült egy pillanatr a. Csak hogy lehiggadjon. Ránézett a kezér e, látta, hogy belenyúlt a lakkba. Fújtatott egyet, bement a für dőszobába, acetont ker esett. Nagyjából eltávolította a pir os színt, amikor csöngettek. A telefonján. Aztán az ajtón is. Egyszer r e beszélt az apjával, tett neki ígér etet, hogy hamar osan hívja, és engedte be kaputelefonon Bálintot, akit hetek óta nem látott.

Tücsi előr er ohant. Ő pedig ott állt az előszobában a fér jével, és nem tudta, mi ilyenkor  a szokás. Hogyan kell üdvözölni egymást egy válófélben lévő házaspár nak? Judit megfelelési kényszer e mit sem változott.

Zavar ában két puszit adott Bálintnak. A fér fi is meg volt illetődve. Judit gyor san elfor dult, és elindult a nappali felé. – Gyer e, megmutatom a lakást! Tessék, itt van egyben a nappali, a konyha és az étkező. Mi itt alszunk Olivér r el. Én az ülőgar nitúr án, a kiságyát meg pont a kanapé mellé állítottuk fel. Tücsi és Juli alszik a szobában.

– Julikánk? Ő hol van? – kér dezte Bálint elfogódottan, miközben Olivér t vette a kar jába.

– Er vinnél alszik ma. Így Tücsi kedvér e r andalír ozhat a szobában.

– Megengeded, hogy ott aludjon? – A fér je teljesen elhűlt.

– Meg. Nagyon r endes gyer ek ez az Er vin. Rasztahaj ide vagy oda. Rengeteget segített nekünk, és igazán tisztelettudó. A szülei is nor málisak.

– De Juli még alig tizenhét. Nekem bezzeg nem újságolta, hogy már ekkor a nagylány lett.

– Bálint, annyi minden változott az életünkben az utóbbi időben, hogy tényleg lehet, hogy nem a megfelelő időpontban engedtem meg  az ott

alvást Julinak. De pont amiatt, hogy nem biztos, hogy oda tudok r á figyelni megfelelően, ör ültem, hogy legalább van egy másik család is, aki szer eti őt, és ápolja a lelkét.

– Hát jó. Kér hetek valamit inni?

– Tisztított víz van csak. Jó lesz? A gyümölcslé  a gyer ekeké. Reggelir e isszák. Visszavettem a költésből. És úgy néz ki, hogy elkezdem az itthoni or osztanítást. Már van néhány jelentkező. Kor r epetálni kell gimiseket.

Bálint nem válaszolt. Odament a  konyhapulthoz, kitöltötte a kancsóból a vizet, és miközben ivott, még egyszer szemr evételezte a lakást.

– Papa! Papa! Megnézed a szobámat is? Csak az enyém ma! Juli annál a hülyénél alszik! – Tücsi boldog volt, hogy az apja közelében van. Már húzta is maga után a folyosón, Bálint boldogan tar tott vele.

Judit beszaladt a für dőszobába, hogy befejezze a kör ömlakklemosást, és egy pillantást vethessen a tükör be. Gyor san be is fújta magát a polcon lévő par fümmel. Annyir a ösztönös mozdulat volt, hogy csak akkor tudatosult benne, amikor behúzta maga mögött az ajtót.

– Eddig egész jól siker ült a találkozás – gondolta. Bár mit is vár el a tár sadalom a válófélben lévő házaspár októl, ő azt ér ezte, hogy ör ül a fér jének. Per sze utálta azér t, amit vele, velük tett, de ennyi évet nem tudott nyomtalanul kitör ölni a szívéből. És talán azér t, mer t sosem látta a nőt, akivel most él, talán azér t, mer t a gyer ekei sem beszéltek r óla, nem tudott r á úgy tekinteni, mint létező alakr a. Bálint elhagyta, igen, azt még felfogta, de a többit nem tudta befogadni, nem akar ta még feldolgozni.

Gyor san r endet r akott, aztán eszébe jutott, hogy Tücsinek vacsor áznia kellene. – Mit ennél, te kis ör dögűző? – kukkantott be a szobába, ahol nagy meglepetésér e Bálint a földön ült, ölében Olivér, Tücsi pedig színdar abot r ögtönzött neki a kedvenc játékaival. A főszer eplő a plüsspók volt, a sztár, a kedvenc alvótár s.

Nem  tudta  felidézni, a  fér je  mikor  töltött valamelyik gyer ek szobájában egy per cnél hosszabb időt. Előfor dult, hogy dir ekt nézte a mikr ohullámú sütő ór áján, hogy hány másodper cig tar tja a kapcsolatot

Bálint a gyer ekeivel.

Most állt az ajtóban, és figyelte, ahogyan Tücsi teljes beleéléssel impr ovizál. A minitör ténetben a plüsspók éppen találkozott apjával, a jó ör eg medvével, aki hosszú, hosszú évek után tér t vissza a családi odúba, sok-sok tür kizkék gombolyagot hozva a pici póknak, hogy annak ne kelljen többé fár adnia a hálófonással. Tücsi annyir a meggyőző volt mindkét szer epben, hogy még Olivér is megbabonázva figyelte. Bálint zavar tan maga elé nézett, jobban ér tette Tücsi meséjét, mint maga a kislány.

– Melegszendvicset kér ek – közölte Tücsi. – Pókinca meg kólát.

– Bálint, neked is süssek? – Ösztönösen jött a kér dés.

– Fú, olyat, mint r égen szoktál? Kukor icával, szendvicskr émmel, r eszelt sajttal?

– Hát, ha ilyen fapadosr a vágysz, akkor igen, ilyet – mosolyodott el Judit, és elindult a konyha ir ányába. A főbér lőnek volt egy matuzsálemi kor ú szendvicssütője, r emélte, hogy használható még, és nem csak ígér gette, hogy hamar osan vacsor át szolgál fel.

Negyedór a múlva együtt ültek az asztalnál hár man. Judit nem is tudta, hogy sajnálja vagy ör üljön, hogy Juli nincs itthon. Attól tar tott, nagylánya szabotálná a szívélyes vendéglátást. Imádta apját, de nagyon har agudott r á.

Ketchuppal mosolygós ar cokat r ajzolt a szendvicsekr e, magában per sze ezt is Tücsir e fogta. És beszélgettek. Hagyták, hogy a gyer ek ir ányítsa a tár salgást, r ajta ker esztül léptek kapcsolatba egymással, így kevésbé volt kínos és nehézkes.

Aztán lassan készülődni kezdett Bálint, a nyakába csimpaszkodó Tücsinek megígér te, hogy gyakr abban jön majd.

– Ha nem gond – nézett r á Juditr a, aki semmi mást nem látott, csak a fér je kék szemét, és azt az egyetlen für töt, ami most is r akoncátlanul lógott bele a homlokába.

Judit becsukta az ajtót, ber eteszelte, Tücsit a für dőszobába ter elte, és amíg a gyer ek für dött, ő a kád sar kán ülve tár csázta a húgát.

– Most nem ér ek r á, kutyát mentünk! – fontoskodott Vir i.

– Mi van? – Judit egy szót sem ér tett, legjobb tudomása szer int Vir ág

nem szer ette különösebben a kutyákat, legalábbis tar tott tőlük.

– Majd visszahívlak, most nem jó! – Húga letette a telefont.

Már vitte volna ki a készüléket a für dőszobából, nehogy véletlenül a vízbe ejtse, amikor látta, hogy közben SMS-e ér kezett.

– Jó volt veletek – állt az üzenetben, aminek a feladója Bálint. Judit teljesen összezavar odott.

Mégis mit ér tsen ezalatt? Mit akar tulajdonképpen a fér je? Legyen magánál, és ér telmezze az eszével a szavakat? Magyar án nem jelent ez semmi mást, csak a fér jének mégis van néminemű lelkifur dalása,  netán ér zelmi élete, szíve, és tényleg ör ült, hogy látta két gyer ekét és a nőt, akivel húsz évet leélt egy fedél alatt.

Vagy ne gondolkozzon, és hagyja, hogy az ér zései a hatalmukba ker ítsék? De hiszen akkor azt fogja hinni, hogy Bálint békülni akar ! És most, hogy így egyedül van, és Vir ág talán a gondolatait sem hallja, mer t kutyát ment vagy mit csinál, hát azt is bevallja magának, hogy ő nem is bánná. Sokkal egyszer űbb lenne az élet! Már nem is bőgne r eggelenként. Ér tékelné azt, amije van. Szemet hunyna afelett, hogy Bálint félr elépett. És elhinné neki, hogy többet nem fog.

Tücsi hir telen elcsúszott a kádban, amitől Juditot bebor ította a víz. Éppen ideje volt a kijózanodásnak. A kislány vigyor gott, esett-kelt egész nap, nem ár tott meg neki ez sem, szer encsér e.

– Még hogy nem aggódnék, hogy nem szed-e össze megint valakit! Nem a fenét nem. Most már mindig csak vizslatnám. Tur kálnék a zsebeiben, átnézném a mobilját, soha többé nem bíznék benne – tépelődött tovább.

Bebugyolálta Tücsit egy nagy, flamingós tör ülközőbe, felvette a hátár a, és bementek a szobába. Még feljebb csavar ta a fűtést, a kislány ágyba bújt, Olivér t is melléfektette. Bekapcsolta a tévét, vasalni kezdett. A melegedő vasaló és az öblítő illata békésebb hangulatba hozta, kezdett lecsillapodni. Remélte, mir e végez a kupac r uhával, elmúlik az az inger e is, hogy visszaír jon a fér jének.

– Judit, ne felejtsd el, hogy most a csajához ment – beszélt magához.

– Az isten szer elmér e, ne legyél ennyir e lúzer ! Nemsokár a fekszenek,

vagy éppen fetr engenek majd az ágyban, még az is lehet, hogy az ágyadban, és Bálint véletlenül sem r ád fog gondolni.

Éjszaka alig tudott aludni, még kényelmetlenebbnek ér ezte a kanapét, mint egyébként. A vádlija is gör csbe r ándult, ijedten talpr a ugr ott, pr óbálta kimasszír ozni a csomót. Ült a kislámpa fényénél, nézte az alvó Olivér t, és egyszer csak megkor dult a gyomr a. Ült tovább fegyelmezetten, nézte a szobát, a bútor okat, a dísztököket a nappali sar kában.

– Nemsokár a kar ácsonyr a kell dekor álni a lakást – jutott eszébe, aztán elhessegette a gondolatot. A kar ácsony szó újabban feszültté tette.

A gyomr a továbbr a is kor gott, úgyhogy odasétált a hűtőszekr ényhez. Gyor san magába tömött néhány szelet pár izsit. Aztán beler ágott a tr appista sajtba és a csemegeubor kába. Majd kólát ivott. Rögtön jobban ér ezte magát. Már nem volt éhes, csak éppen teljesen felébr edt. Nem akar ta jár tatni az agyát, mer t az mostanában nem vezetett semmi jór a. Olvasni sem volt képes, mer t egy idő után ar r a lett figyelmes, hogy már r égen nem a megír t tör ténet, hanem a saját sztor ija köti le. Viszont szívesen főzött volna valamit.

Tésztát főzött ki szép csendben, fusillit, mer t azt talált. És pár deka füstölt lazac is volt a hűtőben, a múltkor a boltban akciós volt, nem tudott ellenállni. Olívaolajat és a hal csomagolásából kipr éselt olajat öntött a ser penyőbe. Nem  akar t  er ős  ízeket,  így  fokhagyma helyett kevés pór éhagymát szeletelt vékony csíkokr a, azt megpir ította az olajon, majd kapr ibogyóval és fehér bor r al pár olta. Már csak sózni, bor sozni kellett, és tejszínnel felönteni. Amikor kész volt a már tás, beleszeletelte a lazacot, és petr ezselymet szór t r á. Olivér édesdeden aludt, és álmában néha szimatolt.

Délelőtt ber obbant Juli és Er vin, így Tücsinek ki kellett költöznie a szobából. A nappaliban r andalír oztak Olivér r el, amikor csengettek. Fr ici papa ér kezett teljesen vár atlanul, Bélával az oldalán. Mindketten meg voltak pakolva r endesen, házi tésztától a tojáson át a csir kéig  mindent hoztak.

– Felvásár oltam nektek a ter melői piacot, majd osztozzatok el testvér iesen a kis Vir ággal, mókuskám – mondta az apja, és összevissza ölelgette, puszilgatta a lányát, majd egyesével az összes unokáját. Még

Er vin fülét is megcsavar gatta, a fiú egészen belevör ösödött.

– Üljetek le, apukám, te is, Béla, tegeződjünk már, ha egyszer családtag lettél. – Judit úgy hangsúlyozott, hogy apja észr evegye a célzást.

– Bélám kacsájával jöttünk, az én kocsim nem bír magával – szabadkozott.

– Hát, ami azt illeti, azon is csodálkozom, hogy ezzel ideér tünk – vakar ta a fejét Béla.

– Együnk valamit, édes kislányom, úgy megéheztem az úton! – Már talpr a is ugr ott az apja, ment a hűtőhöz, ór iási pocakjától alig fér t el Judit mellett az apr ó konyhában. Kitette az  asztalr a a kolbászt, a szalonnát, hagymát pucolt, előker este a kör özöttes dobozt. – Ezt édesanyád küldi – mutatott r á zavar tan.

– Csak nem elár ultad neki, hogy mi van? – Judit ideges lett.

– Ne har agudj, bogár kám, úgy alakult, hogy kicsúszott a számon. De hát az édesanyádr ól van szó, aggódik ér ted. Nem hívott még?

– Nem. Annyir a mégsem aggódik. Gondolom, el van foglalva a saját magánéletével.

Ebben a pillanatban megint csengettek. Vir ág állt az ajtóban, kar jában egy picike vizslával. Ar cán széles mosoly ült.

– Apu kikotyogta, hogy idejönnek, és hoz enni. Ennél hatásosabb hívószó nem is kellett nekem – jött be az ajtón. – Á, szia, dr ága apukám! Hoztad Bécit háztűznézőbe? Vagy minek köszönhetjük, hogy ő is látogatást tesz itt nálunk?

– A kacsa az oka…

– Vicceltem, Béla, ör ülök, hogy itt vagy. Nyilván Judit ezt elfelejtette mondani – fojtotta bele a szót Vir ág, majd megfor dult a tengelye kör ül, kis figyelmet kér t, és bemutatta a család legújabb tagját, Gombát.

Aztán letette a padlór a a kiskutyát, aki annyir a megilletődött az új kör nyezettől és az  őt bámuló r engeteg ismer etlentől, hogy hamar osan kisebb tócsa gyűlt kör ülötte. Judit a fejét fogta. Kilencen voltak alig több, mint ötven négyzetméter en. Mindenár on koor dinálni akar t. Ir ányítani, ahogy   megszokta.  Családanyaként  funkcionálni.  Aztán   vár atlanul megmagyar ázhatatlan nyugalom szállta meg. Mindig r ácsodálkozott az

ilyen pillanatokr a. Leült a kanapér a, maga mellé tette Olivér t, és csak nézte a családját.

Mindenki  nyüzsgött,  csacsogott,  kiszolgálta  magát.  Ettek,  ittak, egymás szavába vágva beszélgettek. Apja és Béci úgy for gatták az asztalt, hogy így vagy úgy mindenki odafér jen. Judit csak figyelt, és látta, hogy működik ez! Nem kell ő mindenhez.

Vir ág egy kupica pálinkával és egy boldogan csaholó  kutyával csapódott be mellé. Judit biztos, ami biztos, kivette húga kezéből a pohar at, és gyor san lehúzta a tar talmát.

Az egész napot együtt töltötték. Régen ér ezte ilyen jól magát. Sokkal ter mészetesebb   családi összejövetel  volt, mint amikor  abban a nagy házban  gyűltek  össze  néhányszor  egy évben. A gyer ekek  akkor  is gondoskodtak  ar r ól,  hogy  a  hangulat  még  véletlenül  se  legyen feszélyezett, de Bálint kar ót nyelt anyját nem tudták ellensúlyozni.

Most viszont se anyós, se szép r ózsás tányér, se mér egdr ága étkészlet, amit félteni kellett volna! De azok, akiket szer etett, mind ott voltak vele. Kivéve az anyját. Ő azér t hiányzott.

A telefonjár ól megint megfeledkezett. Késő este szedte elő, amikor apja hívását vár ta, vajon hazaér keztek-e épségben a vén csotr ogánnyal. Akkor látta, hogy anyja ötször hívta aznap. Bár a délutáni var ázs már elmúlt, sőt újr a ér ezte a har agot, tár csázta a számot.

– Anyu? – szólt bele a telefonba.

– Dr ága kislányom, jaj de ör ülök, hogy visszahívtál! Azóta sír ok, amióta apád beszámolt nekem ar r ól, mi tör tént veled.

– Na ne dr amatizálj! – Judit ki nem állhatta anyja túlzásait.

– Miér t, te nem zokognál, ha ez tör ténne valamelyik gyer ekeddel? Ha összetör nék a szívét?

– De anyu. Én majdnem ilyen szomor ú voltam, mint most te, amikor te voltál szíves összetör ni apu szívét.

– Nem hiszem el, hogy témánál vagyunk! – Anyja felcsattant.

– Jó, hagyjuk, bocsánat. – Judit is unta már, hogy nem tudnak nor málisan beszélni egymással.

– Mit szól ehhez Ter i?

– A mélyen tisztelt anyósom nem méltóztatott felemelni a telefont.

– Na, ilyen nincs! – Anyja meg volt döbbenve.

– Anyukám, miér t vagy meglepve? Komolyan mondom, nem ér telek. Hát évtizedek óta ismer ed. Egyenesen következik az eddigiekből, hogy nem viseli meg, hogy a fia elhagyja a családját. Az viszont megr ázná, ha az aktuális r áncfeltöltésér e nem ker ülhetne időben sor, mer t vár atlanul, bejelentés nélkül elutazik az or vosa.

– Láttad a nőt?

– Nem, anyu, és nem is akar om.

– Nem lested ki?

– Ezt most tényleg kér dezed? Nem, nem lehet, hogy ez komoly kér dés. Mer t ugye képzeljük el! Legalább egy gyer eket magammal kell vinnem. Tehát állok a  babakocsival, egy plakátokkal teler agasztott telefonfülke mögé bújva. Megkér em Olivér t, hogy most az egyszer ne óbégasson, és ne akar jon kimászni. Viszont ő is figyeljen, hátha hamar abb észr eveszi, amikor az apja megjelenik egy hosszú combú, fenékig ér ő hajú, magas sar kú csizmát, szűk bőr dzsekit, hatalmas színes sálat viselő fiatal nő oldalán.

– Bálint egy kur vával állt össze?

– Azt hiszem, nem, anyukám. Csak a fiatal lányok általánosságban így öltöznek. Például a saját unokád is szívesen mutatkozik már így – ábr ándította ki Judit.

– Kislányom – anyja egy pillanatr a elhallgatott –, annyir a boldog vagyok, hogy beszélünk. Még ha ilyen szomor ú alkalom szülte is. De végr e hallom a hangodat. Láthatlak is majd titeket valamikor ? Olyan jó lenne, ha már nem har agudnál r ám.

– Nem tudom, mit mondjak, anyu – sóhajtott Judit. – De per sze, találkozzunk. Majd megyünk úgyis mostanában apuhoz, és akkor veled is összefutunk.

– Eljöttök hozzánk? – Anyja felvillanyozódott.

– Szer intem inkább majd sétálunk egy kicsit a Malom-tónál, Tücsi úgyis meg szer etné már nézni az ar anyhalakat.

Váltottak még pár szót, aztán letették a telefont. Judit kicsit

lecsillapodott. Bár sokr a nem jutottak, mégis jó volt újr a hallani az anyja hangját. Még egy valakit maga mellett tudni. Nincs egyedül. Ha nincs is kihez bújnia éjszakánként, akkor sincs egyedül.

Ezt a gondolatát Vir ággal is megosztotta a szokásos esti telefonos élménybeszámolójában.

– Nekem kellemetlen, hogy fel kell hívnom a figyelmedet ar r a, hogy tájékoztatásod szer int te már évek óta nem bújtál össze a fér jeddel, és te magad sem ér ted, hogyan siker ült olyan kevés együttlétből viszonylag hamar összehozni Olivér t. Komolyan nem ér tem, hogy miér t kell engem ilyen helyzetbe hozni – affektált a húga.

Judit felnevetett. – Na, igen, te aztán hír es vagy a diszkr éciódr ól. Szinte semmilyen r észletet nem tudok a szexuális életedr ől. Jól sejtem, hogy a kutyamentésnek például köze volt ahhoz, hogy felélénküljön valamelyest?

– Nem. Kikér em magamnak ezt a feltételezést. – Judit szinte látta, ahogy húga sér tődötten szenveleg. – Na jó. Tényleg tetszik a pasi. De a kutyájával él. Egy dalmatával. Az élni szó alatt ér tsd azt, hogy a kutya iszik a kávéscsészéjéből, vele alszik a paplan alatt az ágyban, és az anyósülésen ül a kocsiban. Hát hol lehetne a helyem egy ilyen családban?

– Azt hittem, ennél tovább jutottál a ter vezésben, ha már egy vizslát is beújítottál.

–  Elhamar kodott  voltam. Nem  tudtam,  hogy  egy  állat  ennyi felelősséggel jár. Emlékszel, hogy az ékszer teknőst is kinyír tam? A vízmelegítőt r ossz helyr e tettem az akvár iumban.

– Vir ág. A vízmelegítőt  nem tehetted r ossz helyr e. Kér lek, ne hibáztasd magad húsz év elteltével is. Engedd el ezt a pr oblémát. Bocsásd meg magadnak a bűneidet, én feloldozlak vétkeid alól.

– Ámen. Köszönöm, nővér em. Gombát egyébként nem lehet nem szer etni. Egyelőr e behor dom a munkahelyemr e, ott van velem egész nap. Talán jó pontot is szer zek a főnöknél, ki tudja? Ha eddig nem látta volna, hogy egy ér ző szívű, kedves lány vagyok, akinek végr e fizetésemelést kellene adnia!

– És a fiút is kezded már megszer etni? – Judit nem tágított.

– Tomit? Dehogyis! Óvatos vagyok. Majd ha szer et, akkor én is.

– Milyen jó neked, hogy ezt te így tudod működtetni. Képzeld, én még kicsit szer etem Bálintot. Bár szer intem még ő is szer et egy kicsit engem. – El is ér zékenyült, ahogy ezt kimondta.

– Biztos vagyok benne, nővér kém. Csak kér lek, ezt ne mondd neki. Ha azt is szer etnéd, hogy visszajöjjön, kér lek, vár j még ezekkel a kijelentésekkel.

– Jó. – Judit már sír t.

– És még valami. Tudod, ezt a saját ér dekedben kell mondanom. Ha azér t hiányzik Bálint, mer t a r égi életedr e, a háttér r e, a biztonságr a és a nyugalomr a vágysz, akkor inkább felejtsd el. Megoldjuk valahogy! Tudod, Vir i és Judit mindenen felülker ekedik! Miénk a világ! – emlékeztette nővér ét gyer ekkor i mottójukr a.

Először Tücsi iskolatáskája r epült be a nappaliba, aztán a spor tcipője, amivel siker ült is eltalálnia az anyja vállát.

– Tücsi, az isten szer elmér e, ne vadulj már ennyir e! – kiáltott a kislányr a.

– Képzeld, apu hazahozott minket! – visította Tücsi, és már vetődött is Juditr a.

Ar r a sem volt ideje, hogy felfogja a mondatot, fér je már ott állt előtte a szobában.

Juli elvonult mellettük, anyját köszönésr e sem méltatta, a fülér e r á volt r agadva a mobiltelefonja. Kisvár tatva újr a kijött a szobájából, és csak annyit vetett oda, hogy Er vinnél alszik, illetve elvitte magával anyja szempillaspir álját. Az ajtó becsapódott, Tücsi vágtázott be a megür esedett szobába. Ott szobr oztak a nappaliban egymással szemben, a lábuk kör é fonódott Olivér r el. Judit ebben a pillanatban nem bánta volna, ha a segítségér e van egy bébiszitter.

– Kér hetek egy kávét? – Bálint mintha egy étter mi r endelést adott volna le, olyan illedelmesen kér dezett.

– Per sze, de csak instant van. Nem vettem kávégépet, elképesztő dr ága – közölte Judit a köztudott tényt, félig-meddig azér t, hogy Bálint lássa, ő bizony nem szór ja a pénzt.

– Nem akar od Julit elvinni a nőgyógyászodhoz?  – for dult felé egyszer csak a fér je.

– De – vör ösödött   el  Judit. – Bár  nem  szer etném,  ha már is fogamzásgátlót szedne.

– Jó, jó, de azér t mégiscsak.

– Neked beszélt ezekr ől a dolgokr ól?

– Dehogy. A fr ancba küldött el, amikor r ákér deztem, hogy óvszer t azér t használnak-e.

– Szer encsér e használnak, a múltkor kiesett egy a táskájából. Még jó, hogy nem Tücsi találta meg. Annyir a hihetetlen ez nekem, Bálint. Hiszen nemr ég múlt tizenhat.

– Mindjár t tizenhét – javította ki a fér je.

– Jó, jó. De ér ted, mir ől beszélek.

– Per sze, de ezen most ne aggodalmaskodj. Annyi minden más is van! Judit szeme ker ekr e nyílt. Mégis mir ől beszél Bálint? Judit aztán tudja, hogy bőven van gond! Nap mint nap ér zékeli a vállán, a hátán, a szívén, a lelkén, az  idegr endszer én. Bálint olvasott felesége szeméből.

Felállt, átkar olta a vállát.

– Gyer e, menjünk el sétálni!

Judit nagyon meglepődött. A testi ér intkezés, a vár atlan odafigyelés és kedvesség kibillentette. Szó nélkül szedte össze a gyer ekeket, vette a kabátját. Bálint vitte a babakocsit, elindultak a közeli par k ir ányába.

A par kszéli bódéban Judit kapott egy for r alt bor t, Tücsi pedig egy kür tőskalácsot. A felét már a fizetés pillanatában leejtette, a másik felér ől kider ült, hogy valójában nem is szer eti, így szülei ették meg a mar adékot.

A fűszer es, for r ó ital megtette a hatását, és hát az is sokat javított a kedélyállapotán, hogy újr a családban ér ezte magát.

– Szer etem, amikor mosolyogsz – jegyezte meg a fér je, és Juditnak ez  is jólesett. Tudta jól, hogy ezt nem mesélheti el Vir ágnak, mer t ő követelné r ajta, hogy utólag is vágja pofon Bálintot ezér t a bókér t.

Judit beszélt a gyer ekekr ől, mesélt a húgár ól és az ör ökbe fogadott vizslár ól. Ar r ól, hogy úgy néz ki, csak kibékül az anyjával. Hogy az apja jól van, megint valami kisbútor t r estaur ál.

Egy ór át sétáltak, aztán Judit jobbnak látta visszafor dulni, nehogy Olivér megfázzon.

A  lakásban   kicsomagolták   mindkét   gyer eket   a   bakancsából, kiskabátjából, a kicsinek a für dés ideje is elér kezett. Bálint átvállalta Olivér mosdatását.

Judit nem ér tette, mi tör ténik, de csinálta, amit kell. Meger esztette a vizet,  megnézte  a  hőmér sékletet,  és  magár a  hagyta  a  két  fiút  a für dőszobában. Zúgott a feje, és nem foghatta a bor r a. Olyan fur csa volt Bálint, vagyis inkább gyanús. Csak nem összeveszett a csajával?

Ő mindenesetr e nem fogja megkér dezni. Ahhoz még nem ivott eleget.

Pár per c múlva Bálint hozta a bebugyolált Olit, alig látszott ki a pici feje a tör ülközőből. A kacagását viszont annál inkább hallani lehetett. Olivér boldog volt, hogy az apjával lehet. Bálint letette a kanapér a, és pr óbálta belegyömöszölni a pizsamájába. Ügyetlen volt, utoljár a még Julinál gyakor olt. A hosszú szempillájú, nedves hajú Olivér elégedetten üldögélt a kanapén a tiszta pizsamájában, az alvóeger ével a kezében. És pont amikor Bálint felállt, és nyújtózott egyet a kád melletti gubbasztás után, a kisfiú kimondta: Apa.

Bálint ujjongott. Felkapta a fiát, és pör gött vele a szobában. Judit nem ár ulta el, hogy a gyer ek nem először hívogatja az apját, meghagyta fér jét abban a hitben, hogy most először hagyta el a száját a bűvös szó. Miér t vette volna el az ör ömét? Így mindenkinek jobb volt. Olivér nek pedig még nem volt lehetősége elár ulni az igazat.

– Bontsunk pezsgőt! A fiam tud beszélni! – Bálint magánkívül volt. Judit pedig alig tudta visszafojtani a nevetést. A fér je mint egy indián tör zsfőnök jár ta a táncot. Egyér telművé vált, hogy  hamar osan tényleg bekövetkezik, amir e számított, Bálint viszi a fiát halászni, vadászni.

A hűtőben  volt  még  egy  üveg  pezsgő,  amit  apja  hozott  a látogatásakor. Kibontották, miután mindkét gyer eket az ágyba dugták. Üldögéltek a kanapén, egymástól méter ekr e, és beszélgettek. Bálint mesélt a munkájár ól, újr a felbukkant gyer ekkor i bar átjár ól, legújabb ter veir ől, Judit pedig áhítattal hallgatta. Régen is ez volt a felosztás, sok-sok évvel ezelőtt, amikor még kíváncsiak voltak egymásr a. Juditnak csillogott a

szeme, és Bálintnak is egyr e inkább, ahogy nőtt benne az alkoholszint, és ahogy egy ér deklődő női szempár hatásár a még jobban elkezdett hinni magában.

– Emlékszel, amikor nyar alni voltunk Tibiékkel? És utána szépen hazaautóztunk, és soha többé nem beszéltünk velük?

– Na, azér t már a kocsiban is elég fagyos volt a levegő – nevetett Bálint. – A visszapillantóból figyeltelek titeket, egy szót nem váltottatok már akkor Tibi bar átnőjével. Egyébként nem őt vette el. Sőt vele nem sokkal a nyar alás után szakított.

– Na, akkor nem mi voltunk hülyék, megnyugodhatok ennyi év után – Judit felállt, hogy kimenjen a mosdóba.

Amikor vissza akar t helyezkedni a kanapé sar kába, Bálint megfogta a kar ját, jelezve, hogy üljenek közelebb egymáshoz. Judit zavar ba jött, szinte kelletlenül foglalt helyet. Bálint újr a töltött mindkettejüknek, Judit kor tyolt, újr a és újr a, ér ezte, ahogy lelazul, minden könnyebb lesz, és ha nem is most, de majd, mindenr e megtalálja a megoldást. Kedves volt a fér jével, és ez egyáltalán nem esett nehezér e. Egymás szavába vágtak, sztor iztak, olyan jól telt az este, hogy még azon sem ér t r á aggódni, vajon túl hamar ér -e véget. Nem volt szomor ú, amikor Bálint feltápászkodott, hogy indul. Előr enézett, tudta, hogy van jövő. Hálás volt ezér t az emelkedett hangulatáér t a jóféle alkoholnak, amit a hűtőben talált. Az ajtóban búcsúzkodtak, és szinte automatikusan megigazította Bálinton a sálját. A fér je hosszan a szemébe nézett, Juditot felkavar ta a tekintete, r égmúlt pillanatokat idézett benne. Odahajolt hozzá, hogy két oldalr ól megpuszilja, ahogyan az utóbbi időben szokásává vált, ám a fér je ehelyett szájon csókolta. Nem a r égi csók volt, ahogy r eggel és este szülőkként köszöntötték egymást, hanem a r éges-r égi szenvedélyes csók, még a családalapítás előtti időkből. Judit hagyta, sőt viszonozta, ki tudja, hogyan gabalyodtak egymásba. Bálint finoman a falnak nyomta. Judit a kar ját fér je nyaka kör é fonta, becsukta a szemét, és teljesen elengedte magát. Hagyta, hogy Bálint keze becsússzon a felsője alá, végigsimítson a hátán, aztán a mellén.

Önir óniája itt tér t vissza r övid szabadságából, kinyitotta a szemét,

elhúzta a fejét, r ámosolygott Bálintr a, ezzel is pr óbálva jelezni, hogy ör ül a fejleményeknek, de most legyen ennyi elég. Fér je visszamosolygott, adott még egy puszit Judit szájár a, halkan elköszönt, és már ott sem volt.

Judit kábán dőlt végig az ágyon, fekvő helyzetben tolta le magár ól a nadr ágját, betakar ózott, és már aludt is, mint akit fejbe ver tek.

– Csókolóztál a fér jeddel? Hogy lehetsz ennyir e gusztustalan? – Vir ág őszintén megdöbbent. – Remélem, nem feküdtetek le egymással.

– Nem, dehogyis! – Judit feje még mindig zúgott az előző estétől.

– Mint a gyer ekek, esküszöm. Gondolkodtok ti egyáltalán? Vagy legalább az egyikőtök? Nem, mi? Engedd meg, hogy tisztázzam a helyzetet…

– Nem kell, köszi! – szakította félbe. – Én is tudom, hányadán állunk.

– … biztos a kiscsaj kihajította, aztán r ögtön r ád fanyalodott.

– Hát köszi – Judit hangja sér tődött volt.

– Ne játszd meg  magad, ki mástól vár hatod az őszinteséget! Szer intem fasír tban vannak, a libidója azonban az egekben, hiszen ehhez szokott hozzá az utóbbi időben.

– Fantasztikusan hangzik. Még egyszer köszönöm, hogy növeled az önbizalmamat. Hogy énr ám már csak az vet szemet, aki hoppon mar adt vagy potencianövelőt szed.

– Nézd. Lehet, hogy nem így van. De szinte kizár t. – Vir ág hamar elűzte Judit hir telen támadt r omantikus hangulatát. – Mindenesetr e ör ülök, hogy felhívtál. Épp azon gondolkodtam, hogy milyen béna, hogy itt fekszem az ágyban apátiában, ahelyett hogy Opatijában lennék az udvar lómmal. Már Gomba kutya is teljesen depr essziós lett mellettem. Szegény állat nem hitte volna, amikor egymásr a találtunk.

– Hát mi van a kutyás sr áccal?

– Ne is mondd. Két napja nem hív.

– Remélem, te sem. Szer intem egyébként gondolkodik. Most teszi helyér e magában a vele tör ténteket. Pr óbálja feldolgozni a szer encséjét, hogy  ilyen  csodálatos  lánnyal  találkozott,  mint  te.   –  Judit  teljes er őbedobással buzdította Vir ágot.

– Gondolod? Esetleg már a lakását is meghir dette, és intézi a hitelt a

családi házunkr a. – Vir ág tovább álmodozott. – Ha így volna, a mai pr ogr amom már is meglenne, ingatlanokat ker esgélnék a neten.

– Szer intem meg menjünk el kir ándulni – javasolta Judit hir telen.

– Opatijába?

– Elég lesz a közeli Kopaszi-gátr a is – nevetett.

– És hány gyer ek jön? – Vir ág óvatos lett.

– Attól tar tok, kettő biztosan. Az egyik hiper aktivitását a másik azzal váltja ki, hogy általában egy szót sem szól.

– Szer encsér e! Remélem, a foga sem nő.

Kíváncsi volt, Bálint vajon akar -e a tör téntekr ől szót ejteni. Fog-e jelentkezni nála. Elhatár ozta, ha tör ik, ha szakad, ő nem hívja és nem ír neki. Hiába pr óbálta a figyelmét minikir ándulással elter elni, ahogy teltek az ór ák, egyr e sér tettebb lett.

– Nem elég, hogy becsajozott és lelépett, most még szívat is – foglalta össze a húgának, miközben a Duna par tján egy étter em ter aszán üldögéltek pir os pokr ócba bur kolózva. A kutya mellettük feküdt, élvezte a napsütést. Tücsi tologatta Olivér babakocsiját, de látszott, hogy ez a játék már csak pár per cig tar that. Minden asztalnak nekimentek már, ezer szer encse, hogy mindkét gyer ek bájosan mosolygott a vendégser egr e.

– Ami tör tént, megtör tént, ne foglalkozz ezzel a gör énnyel.

– De nem tudok nem foglalkozni, hiszen itt lebegek a nagy semmiben. Nem tudom, mi lesz, és most meg még jobban elbizonytalanított. Visszajön? Elválunk? Vagy így élünk most már mindör ökké?

– Egy biztos. Bár mi lesz, anyagilag is meg kell pr óbálnod legalább egy kicsit önállósodnod. Van egy kollégám, aki említette a múltkor a menzán, hogy szívesen tanulna  or oszul. Rábeszéljem, hogy te vagy a legjobb választás? Képes vagy ar r a, hogy ne csak gyer eket nevelj?

– Ami azt illeti, ar r a képes vagyok, hogy ne csak gyer eket neveljek, de vajon tudok-e még or oszul? – ingatta a fejét Judit.

– Ezt bőven volt már időd átgondolni. Apr opó, azóta sem válaszolt az Er zsi?

– Nem, nyilván megsér tődött. Unatkozó luxusfeleségnek gondolhat, aki kicsit játszani akar t. Hány éves a munkatár sad?

– Fogalmam sincs. Szer intem fiatalabb, mint én.

– Hogy hívják?

– Szabi.

– Nem mondtad, hogy fiú.

– Nem mindegy? Pénzt hoz a házhoz. Szóval szólhatok neki?

Judit nem tudott mit felelni. Végül bólintott, mer t már nagyon szégyellte a tehetetlenségét. És azt, hogy sejtelme sem volt ar r ól, mit akar és mir e vár.

Este kapott egy SMS-t Bálinttól,  r övid volt, de lényegr e tör ő, vacsor ár a hívta Juditot egy mosolygós jellel ellátott mondatban. A meghívás másnapr a szólt.

Judit teljesen biztos volt benne, hogy elmegy vele, mégsem válaszolt azonnal. Pont, mint Juli vagy Vir ág, ő is per ceket kivár t, per sze tűkön ülve, mir e elküldte a válaszüzenetét.

– Szívesen. – Ennyit pötyögött be mindössze, gondolta, ezzel csak nem r ont a helyzeten.

Ezután felhívta  a nagylányát és a húgát, hogy másnapr a kimenőt szer etne kér ni, valamelyikőjük legyen szíves vigyázzon a két kisebbr e.

– Anyám, csak nem bepasiztál? – szegezte neki a kér dést a lánya.

Judit pedig nem mer te bevallani neki,  hogy  a saját fér jével, Juli apjával r andizik. Összevissza magyar ázott neki valami újonnan nyílt kozmetikár ól.

Oda egyébként tényleg illett volna elmennie. Ha nem is azér t, hogy beszámoljon a legutóbb kihasznált, majd magár a hagyott kozmetikusnak, hanem legalábbis egy jó ar cmasszázs miatt.

De tény, hogy amióta megtör tént a leleplezés, kevesebbszer sír t. Mi sem lett volna ter mészetesebb, mint hogy elhagyott feleségként zokog r eggelente az új für dőszobában is a vécé mellett, ám ehelyett lényegesen kevesebb papír zsebkendőt fújt tele, mint annak idején. A kor ábbi bizonytalanság sokkal jobban bénította, mint ez a mostani, nem túl ir igylésr e méltó helyzet.

– Vagy éppen kicsi az új für dőszoba, és a vécé mellett most túl kényelmetlen bőgni? – fintor gott.

Ter veket szőtt, hogyan fiatalodik meg, hogyan születik újjá holnapig. Másnap kor a r eggel az előszobában egymás tetején álló dobozokból a piper eholmijait tar talmazót pr óbálta előker esni, siker telenül. Aztán eszébe jutott a nagyobbik lánya, és már mászott is fel a galér iár a. Régen jár t ott. Most is jobban tette volna, ha megspór olja ezt az utat. Juli mér téktelenül kihasználta anyja bizonytalan lelkiállapotát és apja távollétét, boldogan és szabadon kamaszodott. Ruha r uha hátán, hiszen soha nem tudta eldönteni, aznap mit is viseljen. Az ír óasztalt por r éteg fedte, ott Juli még sohasem tanult. Mivel r endszer esen egyik táskából a másikba pakolt, az éppen felesleges holmik a padlón vár tak a sor sukr a. Gyor sétter mi zacskók összegyűr ve, bevetetlen ágy, néhány CD tok nélkül kör ülötte. Lehajolt, hogy egy kicsit összepakoljon, és benézzen az ágy alá, hátha ott van a ker esett doboz. Ott is volt, néhány Bacar di Br eezer tár saságában. Úgy tűnt, Er vin és Juli színes üvegek mellett szer etett lazulni az ágyban. Cigit is talált, egy bor osüveget teledobálva csikkel, és egy har isnyakötőt. Nem emlékezett, hogy ilyesmit valaha vásár olt volna magának vagy a lányának. Juli tényleg nagy léptekben haladt a felnőtté válás útján.

Levitte az ür es üvegeket és a szemetet, aztán visszamászott a dobozér t.

Már éppen nekiállt volna egy gyor s szemöldökszedésnek, amikor Olivér r ázendített. Előkotor t nagyítós tükr e jóvoltából megtudhatta, hogy már az or r nyer ge tetején is szőr nő, de egyelőr e nem szabadulhatott meg tőle, mer t hiába ült mellette a kisfia, ez nem volt neki elég. Judit mindenhova magával cipelte a gyer eket. Még a mosdóban is vele volt. Beszélt is hozzá megállás nélkül, de volt nap, amikor a gyer eknek kevés volt az alapvető anyai jelenlét. Aznap is kevesellte Olivér a tájékoztatást, miszer int „Nézd, Oli, hát anyának még az or r án is szőr nő, vajon megszúr ta-e tegnap vele apát?”. Több tör ődésr e vágyott. Így Judit letette a csipeszt, besötétített, elővette a diavetítőt a kanapé mellől, és beteker te a Vackor t. Kívülr ől tudta a mesét, megannyi más tör ténettel együtt, ideje sem volt elfelejteni, hiszen folyamatosan volt egy kicsi gyer eke, aki újr a és újr a igényelte az előadást.

Egész délelőtt játszottak, Olivér nagyon nyűgös volt. Fogalma sem volt, hogyan fogja r ábízni Julir a és Vir ágr a. Az már biztos volt, hogy mindkettejükr e szükség lesz, csak egyesült er ővel bír nak majd el a két

apr ósággal.

Szer encséjér e iskola után Er vin is megér kezett, és mivel biztosította ar r ól, hogy ő is mindvégig ott mar ad, nem volt mer sze leter emteni, amiér t a szer elmi fészekben iszik és dohányzik. Hiszen az ugyanaz a szoba, amiben Tücsi alussza az igazak álmát, kedvenc pókjával, hár om méter r el lejjebb! Még a gondolatától is r osszul volt.

Vir ág tudta, hogy mir e készül a nővér e, ezér t jelezte, hogy szer etné látni Judit ter veit az öltözködésér e nézve.

– Ne r ingasd magad abba a hitbe, hogy megengedem, hogy úgy menj a vacsor ár a, mint valami bálkir álynő – vonta félr e Juditot. – Csak semmi fakszni. Nehogy már azt higgye, hogy a lábai előtt hever sz. A bugyidtól kezdve a par fümödig mindent le fogok ellenőr izni. Nem akar ok én  itt sír ás-r ívást.

Vir ág nagyon határ ozott volt, de a szemében vidámság bujkált.

Kifejezetten izgalmasnak találta a helyzetet, annak ellenér e, hogy legbelül ő is tudta, mekkor a a tét.

Kedvenc indiai étter mükben találkoztak, aminek nem azér t ör ült nagyon Judit, mer t végr e ehetett olyan ételt is, amit nem ő állított elő, hanem mer t ez azt jelentette, hogy ezt a helyszínt nem szentségtelenítette meg Bálint azzal, hogy odavitte a lányt.

Vajas  csir két  kér t,  Bálint  pedig  tandor it.  Egymás  tányér jából csipegettek, és r égi lakomáikat elevenítették fel. A nagy utazások is szóba ker ültek, amikor Juli születése után nem sokkal hátizsákkal indultak neki Kambodzsának, Vietnamnak, minden félr etett pénzüket felélve. Fogalmuk sem volt ar r ól, hova vezet az útjuk, másnap hol szállnak meg, és vajon mit esznek majd. De nem tör ődtek semmivel. Azzal sem, ha nem volt ár am a helyen, és se közel, se távol egyetlen ember sem lakott. Eszükbe jutottak r epülőutak, szállodákban ottfelejtett fél pár cipők, hajózás a vihar os tenger en, távol-keleti nyelveken nézett filmek.

Mir e eljutottak eddig, már túl voltak az étter men, a kör nyéken mászkáltak, hogy a r engeteg naant lesétálják. Nagyon r égen jár tak er r e, meglepve látták, mennyir e megújult a ker ület. Számtalan r omkocsma nyílt, hiába jár t későr e, kifejezetten sokan voltak az utcán.

Megilletődve  nézelődtek,  Juditnak  úgy  tűnt,  nem csak  számár a újdonság ez a fajta szór akozás. Végül Bálint megember elte magát, és behúzta Juditot az egyik kocsma ajtaján. Határ ozott léptekkel ment elöl, pásztázta a helyet, ker este a megfelelő asztalt a tömegben. Judit botladozott a magas sar kújában, amit a r etiküljében csempészett ki a lakásból. Vir ág baler inában engedte el, az volt ugyanis a meglátása, hogy az gar antálhatja nővér e legújabb kor i szüzességét. Bálint fr öccsöket hozott a pulttól, iszogattak és bámulták a tömeget. Az ital hamar elfogyott, Bálint újabb kör ér t ment, a kedvük egyr e jobb lett, pedig beszélgetni is csak kiabálva tudtak a hangzavar miatt. Egy padon ültek egymás mellett, Judit ütemesen mozgott a zenér e, pedig egy számukr a teljességgel ismer etlen zenekar játszott a színpadon. A következő pillanatban fér je belecsókolt a nyakába, újr a egymásba fonódtak, és csókolózni kezdtek.

Egyszer csak Bálint felállt, megr agadta Judit kezét, és vitte magával, ker esztül az ember ár adaton. Kiér tek az utcár a, jobbr a for dult, és elindult a kör út ir ányába. Judit azt se tudta, pontosan hol vannak, már meg is ár tott neki a bor. Nem zavar ta, sőt élvezte, hogy egy szó nélkül mennek, sietnek valami felé. A következő pillanatban egy hotel fotocellás ajtaja nyílt meg előttük, Bálint már a r ecepción intézte a bejelentkezést. A liftben Judit már alig állta a pillantását. Nem fár adtak a világítás megoldásával, az ajtó kár tyáját valahol belépéskor elejthette Bálint. Sötétben vették le egymásr ól a r uhát, de nem is kellett fény, hiszen hosszú évek óta jól ismer ték egymás minden por cikáját. Bálint nagyon aktív volt, Judit pedig teljesen ellazult, élvezte szer etkezésük minden másodper cét. Pontosan tudta, hogy mik azok az ér intések és helyzetek, amelyek eddig nem for dultak elő együttléteik sor án, amelyeket a fér je valószínűleg már új kapcsolatából hoz, de nem ér dekelte. Annyir a vágyott már az élvezetr e, hogy teljesen átengedte magát. Hagyta, hadd ir ányítson a fér je, pedig kor ábban egyenr angú par tner ek voltak. Bálint pedig élvezte, hogy ur alja Juditot, számár a is új, izgalmas volt a helyzet.

Juditnak fogalma sem volt, mennyi ideig szer etkeztek. Csak pihegett az ágyban, míg Bálint zuhanyozott. Nézte a szoba ber endezését, utólag is megnyugvással  töltötte  el,  hogy  ízléses  szálloda  ágyában  siker ült

landolniuk. Semmi sem zavar ta meg komfor tér zetét. Elnyújtózott, mint egy macska, nem húzta magár a a takar ót, pedig kicsit fázott. Nézte a testét, a    für dőszobából    kiszűr ődő fény    sejtelmesen    világította    meg. Kívánatosnak, fiatalnak ér ezte magát. Hinni akar ta, hogy az a másik nő semmivel sem lehet szebb, jobb és csinosabb, ha Bálint most újr a vele akar lenni.

A szex feltöltötte ener giával. Nem tudta, mi a következő állomás, de abban biztos volt, hogy most megint nagyot zuhanhat. Gyor san elűzte a nyomasztó gondolatot. Még mindig benne volt az izgalom, így úgy döntött, másodjár a ő hódítja meg Bálintot. Amikor a fér je kijött a für dőszobából, félr eér thetetlen pózban vár ta. És Bálint nyitott volt újr a az egymásr a találásr a.

A szobapincér r el cigar ettát és egy üveg bor t hozatott, és csokoládét Judit kedvéér t. Az  ágyban  feküdtek  még  ór ákon  át. Beszélgettek, nevetgéltek, pont úgy, mint hosszú évekkel ezelőtt. Judit feküdt Bálint mellkasán, a fér je pedig simogatta a haját. Csak egyr ől nem beszéltek, ar r ól, hogy hogyan tovább. Hol van az a lány, mit csinál most, és egyáltalán, mi lesz vele? Judit képtelen volt r ákér dezni, annyir a félt, hogy elillan a var ázs. Szanaszét tör ik minden, pedig tudta, a múlt már r éges-r ég dar abjair a hullt.

Hajnalodott, amikor felöltöztek, magukr a aggatták a r uhát, Judit már a baler inájába bújt. Fér je kezét fogva, mégis szemlesütve sétált ki az épületből, szégyenteljes szer etőnek képzelve magát. Ér ezte magán a r ecepciós tekintetét, és megbor zongott, egy másodper cr e izgalmasnak ér ezte az életét. Gyalog mentek haza, vagyis Judit lakásához, a kapualjban búcsúztak. Judit megint egy ösztönös mozdulattal igazította meg Bálint hajtincsét, fér je pedig megcsókolta a kezét.

Kábán botor kált fel az emeletr e, és áldotta az eget, hogy amikor belépett a lakásba, senki nem látta.

Másnap délután volt az első nyelvór ája, Olivér alvóidejében. A konyhában ter ített meg a tanuláshoz. Szór akozottan vár ta a tanítványt, nem különösebben dobta fel, hogy hosszú idő után újr a átadhatja a tudását. Inkább azzal foglalkozott, hogy Vir ág SMS-eir e válaszoljon, aki egyelőr e

hiába pr óbálta kiszedni belőle, hogy az éjjel mi tör tént.

Amikor csengettek, akkor is a telefonját babr álta, úgy nyitott ajtót, hogy alig nézett fel az üzenetír ásból.

– Jó  napot, jó helyr e jöttem? – ér deklődött egy fér fihang, s Judit végr e magához tér t. Meglepve látta, hogy a kolléga, akit húga ker ített neki, mennyir e fiatal és mennyir e jóképű. Nem is ér tette, Vir ág hogyhogy nem hajtott még r á. Miér t nehezen becser készhető, mogor va, kutyamentő pasasokr a pazar olja az idejét?

Hamar  kider ült,  hogy  Szabolcs  nemcsak  sár mos,  hanem  okos, humor os és udvar ias is. És a nők nyelvén is ér t. Juditnak úgy kellett koncentr álnia,  hogy  felnőtt  módjár a  beszélgessen  vele,  és  ne  csak r ihegjen-r öhögjön. A r övid ismer kedés után igyekezett r átér ni a ter vezett tananyagr a, de minden pr óbálkozása ellenér e mindig valami új figyelemr e méltó r észletet fedezett fel a fiú külsején.

Másfél ór át töltöttek együtt, a fér fi még csak meg sem pr óbált flör tölni, ezt Judit be kellett hogy lássa. Mégis úgy ér ezte magát, mint aki egy r andevún van túl, nem pedig egy alapfokú or oszór án.

Alig vár ta, hogy Vir ágot lássa, és beszámolhasson neki a tör téntekr ől. Egy kis időr e még az éjszakai légyottjár ól is elfeledkezett.

– Miér t nem szóltál, hogy maga Johnny Depp ér kezik? – ugr ott neki a húgának.

– Eszembe sem jutott, hogy te mostanában r ánéznél valakir e. Azt hittem, annyir a elemészt a bánat, hogy fel se tűnik majd, mi tagadás, egész jól fest a sr ác.

– Jól fest? Alig tudtam abbahagyni a bámulását. Úgy tett, mintha nem venné észr e, igazán jól nevelt kisgyer ek.

– Ur amatyám, téged mióta vonzanak a fiatalabb fér fiak?

– Dehogy tetszenek. De mégiscsak fur csa helyzet volt ez. Ketten egy lakásban…

–  Bocs, de  hár man voltatok. Szegény Olivér  is  asszisztált a vakr andihoz.

– Biztos még az este hatása – legyintett végül Judit.

– Na, csak nem mesélni fogsz?

– Lefeküdtem Bálinttal – gr imaszolt Judit.

– Ó, basszuskulcs, hát már  a baler inacipő sem segít? – jajdult fel Vir ág, és az ég felé emelte kezeit. – Hát beszélgettetek-e?

– Per sze. De semmi olyanr ól, ami a jövőnkr e vonatkozna.

– Hát nincs mit mondanom. Mintha most te lennél a szer etője, nem? Vagy unja a nőt, vagy nincs is már meg. Mikor fog ez kider ülni vajon? – tűnődött.

– Nem tudom. Talán ha elmész megint a kiskocsmába. Hátha a bácsi meg a pultos néni tud hír r el szolgálni.

– Te teljesen megbolondultál. Hol az önér zeted, meg a büszkeséged, ár uld már el nekem!

– Nem tudom, és nem is ér dekel – vonta meg a vállát Judit. – Legalább jól ér eztem magam. És ami azt illeti, ezzel a kisfiúval is szívesen jól ér ezném magam egy éjszaka er ejéig.

Vir ág szigor úan végigmér te a nővér ét, de látszott, hogy majd megpukkad a nevetéstől. – Azt hiszem, most nálad köszöntött be a kapuzár ási pánik. Hozzád képest én apácaként élek, esküszöm. Soha eszembe nem jutott nálam fiatalabb fér fiak fejét elcsavar ni. Még csak helyzetbe sem hozom őket, te meg vinnéd ezt a szer encsétlent az ágyadba mindjár t. Hát nincs hat kezem, hogy befogjam a hár om gyer eked szemét. Jézusom. Te meghülyültél. Egyébir ánt nagyon r emélem, hogy Bélár a azér t nem veted majd r á magad. Mer thogy megint jönnek, apánk telefonált. Téged hiába hívott, nem ér t el. Nem mondtam neki, hogy azér t, mer t valamikor ki kellett hogy aludjad magad a r ejtélyes éjszakád után.

Bálint SMS-eket  ír t, Judit pedig szár nyalt, végr e újr a nőnek ér ezte magát. Flör tölt a fér jével, incselkedett, és alig vár ta a fiatal tanítvánnyal való újbóli találkozást. Juli kér dőn nézett az anyjár a, aki magában kacar ászott, általában ok nélkül, vidáman főzött és takar ított. Juli nem emlékezett r á, hogy valaha ilyennek látta volna.

– Mama, te tényleg bepasiztál – r akta össze a lánya. – És ha jól sejtem, a papa az új pasid – tette még hozzá. Er vin meg csak vigyor gott, hiszen látott ő már ilyet. Az anyja is így békült ki az ő papájával.

A következő or oszór ár a már nem csak elméletben készült. Titokban

átkutatta Juli r uhatár át. Egy pir os-kék kockás ingr e, fehér bor dás tr ikór a esett a választása. Koptatott far mer t húzott, lábkör mét pir osr a lakkozta, és csak egy flip-flopba bújt. A fiú usánkában ér kezett, Judit el volt ájulva a stílusosságától. Egy kósza pillanatr a kívülr ől látta a jelenetet, amikor vihogva  veszi le a fiúr ól a sapkát és a kabátot. Pr óbálta fékezni magát, hogy legalább a jeleit ér zékelje annak, ő is tetszik a sr ácnak. Be is kapcsolta a vízfor r alót, hogy készítsen maguknak egy teát. Gondolta, azzal legalább egy ideig elter eli a gondolatát. A fiú azonban a konyhapulthoz is követte őt.

– Már csak egy szamovár hiányzik, igaz? – kér dezte kedvesen.

Határ ozott volt, és r utinos, Juditnak meg is for dult a fejében, hogy Vir ág talán felfogadta őt.  Hogy ez a Szabolcs egy dzsigoló, aki a húgának komoly pénzébe ker ül, hiszen nem lehet, hogy magától legyen itt, hogy neki ekkor a a szer encséje! Most is milyen szépen néz r á! Hát ő mindjár t elolvad. Hogyan fogja  vissza magát? – Ugye ez nem az a kategór ia, mintha  a  saját  lányom  pasiját  néztem  volna  ki  magamnak?  – mor fondír ozott, de nem sokáig. Inkább megpr óbált visszatér ni az ór a tananyagár a.

– Nagyon ör ülök, hogy eljöttem Vir ág ajánlásár a. Pedig valójában nem tudtam eldönteni, akar om-e én ezt a tanulást – magyar ázta a fiú, miközben húzta a bakancsát. – Nemr ég zár óvizsgáztam a főiskolán, kellene még egy nyelvvizsga. És az or osz izgalmasnak tűnt – magyar ázta olyan tekintettel, hogy Judit csak azt tudta elképzelni, ezeket a nyelvór ákat ez a hosszú hajú fiú csakis miatta találhatja ér dekesnek.

Fázott a lakásban, evett volna egy jó levest, de nem volt  otthon gyakor latilag semmi. Zeller t talált, kr umplit, kenyer et és szalonnát. Kockár a vágott egy fej kr umplit és a zeller t. Megpir ította, majd elővette a mélyhűtőből a megmar adt húslevesalaplét. Felöntötte a zöldségeket, méghozzá annyival, hogy a botmixer r el majd úgy tudja tur mixolni, hogy kr ém állagú levest kaphasson, és ne kelljen hozzáöntenie tejszínt, mer t az is hiányzott a háztar tásból. Apja ker tjéből hozott szár ított zsályával ízesítette, a sütőben kenyér kockákat pir ított, a húsos szalonnából egy ser penyőben pör cöket pir ított, ezzel szór ta meg a levest.

Olivér a nappaliban játszott, egyedül ült az asztalhoz. Megállás nélkül evett, falta az ételt, amit főzött, kényeztette magát. Kitöltött egy pohár vör ösbor t, és elhatár ozta, hogy bonbont is fog készíteni, sőt mindjár t lemegy a boltba, és egy finom édességgel lepi meg magát. Annyi minden jött vissza az életébe az utóbbi napokban, amelyekr ől már el is feledkezett. Amelyek jó ideje eszébe sem jutottak, hogy az élet ter mészetes velejár ói. A szenvedélyes szer etkezés, a tetszés, a vágy, az evés élvezete, a vör ösbor cseppjei r égen elfeledett emlékek voltak mostanáig.

Az elmúlt években elszokott a szextől, még csak nem is csókolóztak Bálinttal. Most pedig végr e nőnek ér ezte magát. Mindössze egy alkalom kellett hozzá, akár olyan passzban is lehetett volna, hogy éppen ezér t sajnálja magát. Hogy mennyir e nyomor úságos is az ő élete, ha mindössze ennyi boldoggá teszi őt. Hogy a fér je, aki nagy valószínűséggel jelen pillanatban is egy ismer etlen nővel van, egyszer szobár a vitte.

Az egész helyzetet nem tudta helyr e tenni magában. Feldobta, hogy végr e ener gia van benne, lüktet a teste és mindenféle ér telemben van végr e étvágya, de meg is lepte, hogy semmiféle er kölcsi fenntar tása nincsen. Sőt mi több, mint aki homokba dugja a fejét, nem foglalkozott fér je mellékvágányával, és ő maga is nyitott egy másik fér fi felé. Talán igaza van a húgának, ez valóban a kapuzár ási pánik. Jaj, csak ki ne r öhögtesse magát!

És a gyer ekei? Akikr e mindig, minden helyzetben elsőként gondolt, most miér t szor ulnak háttér be? Jár t az agya, figyelt, hátha valamelyik ir ányból  csak  megér kezik  a  lelkiismer et-fur dalás,  de  valamilyen ér thetetlen okból elker ülte.

Ez az ő élete. Ez a tör ténet most r óla szól. Neki kell r endbe jönnie és kitalálnia, hogy mit akar. Szer etni magát. Csak pár per cet, napot, hetet kér, és a r égi anyu lesz. Csak talán egy kicsivel több kedvvel, ener giával.

De azt elképzelni sem tudta, kinek az oldalán.

– Ér zem, hogy visszajön Bálint – ír ta r eggel a húgának, amikor felébr edt és megkapta fér je éjjeli üzenetét. – És igen, most már szer etném is, hogy jöjjön, meg tudnék neki bocsátani.

– Dr ágám. A múltkor még egy újabb gyer meket akar tál a családodba

fogadni, pontosabban a hálódba. Egy félig or osz ajkú idegent usánkában. Ne legyél ennyir e megzavar odva, mer t a gyer mekeid lassan bevándor lási engedélyér t folyamodnak hozzám – ér kezett a hideg zuhany egyenesen a húgától.

– Tanár nő, eljönne ma velem moziba? Egy or osz filmet játszanak a Művészben. – Judit szíve hevesen dobogott, amikor elolvasta az üzenetet a telefonján. Hát nem tévedett, a fiú nőként néz r á. És nem teketór iázik. Nem matr joskás bögr ét hoz először, hanem ajtóstul r ont a házba. Eleganciár a legfeljebb annyiban hagyatkozik, hogy or osz filmet választ a kínálatból.

Nem volt kér dés, hogy elmegy. Izgalmat akar t, végr e tör ténést az életében.  Mindenesetr e  annyi  fegyelem  volt  benne,  hogy  először bébiszitter r ől gondoskodott. Nem akar t segítséget kér ni sem a húgától, sem a lányától, mer t egyikőjüknek sem akar t magyar ázkodni. A szomszéd lányt pr óbálta elér ni, egyelőr e siker telenül. Kihasználta az alkalmat, gyor san megnézte, mi lehet ez a film a moziban. Őszintén r emélte, hogy szinkr onizálják. Nehogy neki kelljen szinkr ontolmácsként funkcionálnia, mer t akkor hamar kider ül, hogy momentán épphogy egy tananyaggal jár a fiú előtt.

A kislány visszahívta, és vállalta a gyer ekvigyázást, miután átgondolta, hogy elég kipihentnek ér zi-e magát ahhoz a néhány ór ához, amit Tücsivel kell eltöltenie.

Judit megír ta az SMS-t Szabolcsnak, és már er esztette is a kád vizet. Itt volt az ideje elkezdeni a r egener álódást. Olivér t behívta a für dőszobába, és magukr a húzta az ajtót. A gyer ek kapott játékot, kekszet.

– Látod, Olikám, anyád meghülyült – mosolygott a gyer ekr e, és a kisfiú tekintetében látni vélte a teljes egyetér tést. – Copfba kötötte a haját, a copfot még fel is tűzte. Feltett egy hajpántot, hogy a maszkot nyugodtan kenhesse az ar cár a.

Engedte  a  csapból  a  for r ó  vizet,  újr a  és  újr a  öntötte  a gyöngyvir ágillatú habfür dőt a kádba. Azt szer ette, ha minél nagyobb a hab, pont úgy, ahogy gyer ekkor ában a filmekben látta. Ejtőzött a kádban, kiemelte a lábát a vízből. Hosszan nézte, és minél tovább mer edt r á, annál kar csúbbnak látta. Aztán a hasár a vetődött a pillantása, amivel soha nem

volt elégedett. Most sem ör ült a látványnak, nagynak találta a pocakot, így a habból r áter elgetett egy adagot. Pont úgy, mint amikor r éges-r égen Bálint még beült hozzá a für dőszobába. A mellével nem volt pr oblémája, pedig hár om gyer eket is szült. Alapvetően lehetett volna nagyobb, de csodával határ os módon for más mar adt. A háta mögött lévő polcr ól levette a kistükr öt, és a szemr áncait kezdte el bámulni. Szemr evételezett magán mindent, ami a kor ár a utal.

– Kéne valami r áncfeltöltés, hogy fel tudjam venni a ver senyt, ugye, Oli? Te se bánnád, ha egy jó csaj vinne majd annak  idején óvodába – vigyor gott a fiár a. Odanyújtotta a kezét, Oli ügyetlenül belecsapott, Judit pedig egy pici habot kent az or r ár a.

Gyomor gör ccsel állt a mozi előtt, az se használt az idegállapotának, hogy előbb ér t oda, mint a fiú, annak ellenér e, hogy dir ekt késve indult el otthonr ól. Szabolcs a film kezdése előtt két per ccel esett be, Judit már nagyon feszült volt.

–  Bocsánat  a  késésér t,  tanár nő.  Csak  az  egyik  haver ommal összefutottam a villamoson, és valamit megmutatott a telefonján. – A fiú megpuszilta, Judit pedig lopva nézett kör ül, ki látja őket. Félt attól, hogy esetleg valami ismer ős, a fér je kollégája, osztálytár sak szülei meglesik a titkát. Épp ideje volt, hogy a moziban lekapcsolják a villanyt, és elkezdődjön a vetítés. Szabolcs egy ideig izgett-mozgott, aztán csak leküzdötte magár ól a bőr dzsekijét. Rávigyor gott Juditr a, és a vászonr a szegezte a tekintetét. Judit is a filmet nézte, de valójában semmit sem látott. De nem is akar t, csak szer ette volna helyr e tenni magában a dolgait. Mit ker es ő itt, egy bugyuta filmen egy kisgyer ekkel, aki azér t késik el, mer t egy haver ja mobilján töltögeti az applikációkat?

– Mekkor a mar ha vagyok! Még utcár a is vonulok a hülyeségemmel, hadd lássák minél többen! – ostor ozta magát.

A másfél ór ás film  alatt Judit újr a végiggondolhatta, vajon miér t hagyta el a fér je, vajon miér t közeledik most újr a hozzá, és azt is, hogy ő mit akar ettől a gyer ektől itt maga mellett, aki ámulattal nézi ezt az ér dektelen filmet. Na, ő aztán biztos nem izgatja magát azon, hogy egy idősebb nővel r andizik. Csak úgy sugár zik belőle a nyugalom.

– Van kedved még meginni velem egy sör t? – tér t a lényegr e r ögtön Szabolcs, ahogy kiér tek az utcár a.

Juditnak egyáltalán nem volt kedve, de nem akar ta megbántani a fiút. Egy ór át adott még magának, és már ter vezgetni kezdte, milyen filmet néz majd meg a pokr ócába bugyolálva, miközben a csimpaszkodó Tücsit simogatja, ha egyszer végr e ler ázta Szabolcsot.

Aki most is itt mosolygott r á, és nagyon úgy nézett ki, hogy nagyszer űen ér zi magát.

A kör úton gyalogoltak, a Deák tér ir ányába. Judit összehúzta magán a kabátot, és már megbánta, hogy er r e esett a választása. Bár egyszer űbb dar abot  húzott  ki  a  szekr ényből,  mégis  sokkal   elegánsabb   volt Szabolcsnál. Aki egyszer csak átkar olta Judit vállát, ezzel közelebb húzva magához.

– Ör ülök, hogy igent mondtál – súgta. – Már amikor először beléptem az ajtódon, tudtam, hogy r andir a hívlak.

– Úgy mondod, mintha ez évekkel ezelőtt lett volna – nevette el magát végr e Judit.

– Viccelsz? Nekem tényleg éveknek tűnt az a két hét – kacsintott r á Szabolcs.

Megér keztek a kocsmába, ami annyir a lepattant volt, mint ahogyan azt a helyet képzelte, ahol Bálint a nővel találkozgatott. Ha nem tudta volna, hogy az a külvár osban van, komolyan tar tott volna attól, hogy összefut a fér jével és annak bar átnőjével.

Bor t kér t, az itallapr ól a legolcsóbbat, ugyanis sejtelme sem  volt Szabolcs pénztár cájár ól. A fiú egy nagy kor só sör t r endelt. A pincér lány évődött vele, egyér telmű volt, hogy ismer ik egymást. Juditot fur csán mér egette, szinte hallani lehetett, ahogy a kor különbséget számolgatja magában.

– Szóval mit kell tudnom r ólad? – kér dezte Juditot Szabolcs, miután koccintottak.

– Neked? Inkább én kér dezhetnék. Végül is én engedlek be a lakásomba, és én jövök el a te kér ésedr e egy r andir a.

– Oké, oké. Szabi vagyok, huszonnégy, és Békéscsabár ól jöttem. –

Úgy hangzott, mint egy tehetségkutatóban.

– Hú, és milyen hangszer en játszol? – mosolyodott el Judit. És szívéből r emélte, hogy er r e sem a dob, sem a gitár, sem a női test nem hangzik el válaszul.

– Ami azt illeti, nem tudok zenélni. Sőt énekelni sem. Tök átlagos gyer ek vagyok – tár ta szét a kar ját. Judit pedig megint csak a szemét tudta bámulni.

– Te tudod, hogy én hány évvel vagyok idősebb nálad? – szedte össze magát Judit.

– Per sze. Tizenöttel – kacsintott a fiú. – És?

– Hát nem is tudom – Judit fészkelődött. – Nem találod ezt kicsit bizar r nak?

– Egyáltalán nem.

– És azt, hogy hár om gyer ekem van? Azt tudod?

– Per sze hogy tudom! Hát ezekr e az infor mációkr a mind ott van a Facebook! – vigyor gott a fiú. – Csak most már azt tisztázhatnánk, hogy hol van a fér jed. Mer t a képeken ott van. De a lakásban hűlt helye.

– Elhagyott. – Az első ember volt, akinek ezt a szót Judit a családján kívül kiejtette.

– Hát, mondhatnám, hogy sajnálom, de nem lenne igaz – mosolyodott el Szabolcs. – El is váltatok?

– Nem. – Judit elunta a vallatást, felemelte a kezét, és kér t a pincér lánytól még egy kör t. Szabolcs is bemutatkozott pár szóban. Judit megtudhatta, hogy a szüleivel él, nemr ég szakított a bar átnőjével, akivel a gimi óta jár tak együtt, és egyelőr e fogalma sincs, hogy mit szer etne csinálni, de még egy londoni gyor sétter mi munka is izgalmasabbnak tűnik neki, mint a mostani feladatai. Még jó, hogy a hétköznapokat feldobják a haver ok, és most már Judit is.

Judit csalódott volt, mer t két pohár bor után szer elmi vallomást vár t.

De Szabolcs csak jól ér ezte magát. Filmekr ől, YouTube-videókr ól beszélt, Judit pedig bólogatott. Egyáltalán nem ér dekelte, amir ől beszélgetnek, ahogyan a fiú sem. És még az alkohol sem segített neki. Sem a pár beszéd fenntar tásában, sem abban, hogy a kezdeti fizikai vonzalmat újr a ér ezze.

És ennek semmi köze nem volt a fiú életkor ához. Vagy ahhoz, hogy fur csa lett volna Szabolcs gyer ekszobájában hálni. Teljesen világos lett számár a, hogy a fiú ir ánti fékezhetetlen vonzalmát Bálint gener álta. A fér jét akar ta. Végr e vissza akar ta kapni már.

Elnyomott egy ásítást, tür elmetlenül mocor gott a helyén, lopva az ór ájár a pillantott. Vir ág egyszer mesélte, hogy egy r andija sor án azt az alkalmat használta ki az eltűnésr e, míg a sr ác a pulttól visszaér t, de er r e most nem volt lehetőség.

Áldotta az eget, hogy nem egy együtt töltött éjszaka után világosodott meg, így könnyű szívvel engedheti be a fiút továbbr a is az otthonába.

Szabolcs semmit nem vett észr e Judit unalmából. A metr ómegállóban, a búcsúzásnál meg akar ta csókolni őt. Judit megsimogatta a fiú ar cát, megköszönte az estét, majd hátat for dított, felsietett újr a az utcár a, és taxit hívott.

Ör ült, hogy nem ment bele felesleges kalandba, ami múló élvezetet és nulla tapasztalatot adott volna neki. Ör ült, hogy nem r úgott be, hogy a gyer ekei és a bébiszitter előtt emelt fővel jelenhet meg. És ör ült, hogy végr e tudja, mit akar. Mégpedig visszaszer ezni Bálintot. Holnap kitalálja a ter vet.

Elégedetten dőlt hátr a a hátsó ülésen, a taxis a visszapillantóból r ámosolygott. – Látom, jól siker ült a r andi, kisasszony – jegyezte meg neki.

– El sem tudja képzelni, mennyir e – bólintott Judit. – Végr e látom a holnapot.

Az este pont úgy fejeződött be, ahogy elképzelte, egyik oldalán Oli, másik oldalán Tücsi aludt a kanapén. Nézte a tévét, és olvasgatta Bálint üzenetét.

Hétvégér e  tapolcai  utat  szer vezett,  az  összes  gyer ek  kötelező r észvételével. Julit úgy tudta befűzni, hogy Er vint is elhívta a nagypapa- látogatásr a. Az apjánál akar t tölteni pár napot, és úgy ér ezte, eljött az idő az anyjával való találkozásr a is. Advent volt, Judit megnyugvásr a vágyott, és ehhez szüksége volt a szülői ház békés hangulatár a.

Apjánál már minden kar ácsonyi díszben pompázott. A ker tben álló,

évek alatt hatalmasr a nőtt fenyőfa égősor tól r agyogott. Judit r emélte, hogy Béci volt az áldozat, aki élete ár án is, de feldíszítette a fát, és nem apja egyensúlyozott többméter es magasságban.

Az ablakok is fényben úsztak, a ház ajtaján pedig adventi koszor ú díszlett.  Amikor   beléptek,  kar ácsonyi  zene  szólt,  tényleg  csak  a süteményillat hiányzott.

És a hóesés. De végül is elég lesz, ha kar ácsonykor szállingózik – gondolta Judit, miközben átölelte az apját. A gyer ekek nagy hanggal vették bir tokba a házat, Vir ág r ögtön elnyúlt a kanapén, a vizsla pedig fel-alá r ohangált. Fr ici papát majd szétfeszítette a boldogság.

–  Képzeljétek,  bogár káim,  édesanyátok  is  átjön  vacsor ár a  – lelkendezett kitör ő ör ömmel. Mit ér dekelték őt lányai fenntar tásai, ha a szer etett asszony végr e hazalátogat.

– Nocsak, apukám, csak nem kibékültetek? – kér dezte Vir ág. Úgy tűnt, ő sem tudott a meglepetésr ől.

– Tudod, édesem, hogy mi sohasem vesztünk össze, engem unt meg az édesanyád. Per sze most sem ar r ól van szó, hogy felkeltettem volna az ér deklődését, egyszer űen csak nem bír ja tovább, és titeket látni kíván – ingatta a fejét. – Na, kér em az én dr ága kis unokámat a kezembe, hadd vizsgáljam meg, nehezebbe már, mint hat dar ab ásványvizes palack – nyújtotta a kar ját Olivér felé.

A nagy hangzavar r a Béci is előker ült, egy kosár fával a kezében. Megr akta a kandallót, hamar osan lobogott a tűz, a sütőben kacsacombok pir ultak, ezekr e is a fér fi figyelt.

A lányok összenéztek, úgy meglepte őket a látvány. Béci, immár Béla, sokkal kiegyensúlyozottabb volt, mint az előző alkalmakkor. Nyugodtabb, kimér tebb, és… és alig mer ték maguknak is kimondani, de fér fiasabb.

– Fodr ásznál is volt talán? – súgta oda Vir ág Juditnak.

– Te, nem tudom. Szer inted csak a bor bély tenné? – kuncogott halkan Judit. – Egészen más az aur ája.

– Mint akit Lakatos Már k vett kezelésbe. Ez őr ület. Eddig észr e sem vettem benne a lehetőséget – hüledezett Vir ág.

– És láttad, hogy végr e nem apánk levetett göncében van?

– Naná! Azt hiszem, kimegyek a gar ázsba, hátha a kacsa helyén már egy BMW áll.

Béla mágikus átváltozásának tör ténetét egyelőr e nem mer ték fir tatni a lányok. Inkább a házat jár ták kör be a gyer ekekkel, hogy megtekintsék az adventi díszítést. A tár latvezetést Fr ici papa tar totta, hosszú beszámolókkal. A gyer ekek idén is meghallgathatták, melyik dísz mikor ker ült a család tulajdonába, mit mikor készített a tulajdon két kezével, és mit a lányok, amikor még olyan kicsik voltak, mint ti most, ni!

Judit hallgatta az ismer ős tör téneteket, idilli hangulattal töltötte el az állandóság. Azon gondolkodott, vajon ő képes-e ilyen példát mutatni a gyer ekeinek, mint amit ők kaptak, ahogy az apja ma is él. Vajon ha nem békül ki Bálinttal, ha nem siker ül őt visszaszer eznie, hogyan fog felnőni a legkisebb gyer ek? Vagy Tücsi, aki még szintén nagyon-nagyon kicsi. Számos elvált anyuka jár t a szülői ér tekezletekr e, de ő eddig egyszer sem pr óbálta a helyükbe képzelni magát.

A piacon kezdték a r eggelt, Káptalantótiban. Egy ugr ásr a volt a vár ostól, Judit mégsem volt még ott soha. Lenyűgözve jár t-kelt az ár usok között, Vir ág pedig megállás nélkül fényképezett. Gyönyör ű por tékák kínálták magukat a hangulatos standokon. Régiségek, zöldség-gyümölcs, lakásdísz, minden volt ott, ami egy nőt lázba hoz. Béla kísér te őket, apjuk otthon mar adt a gyer ekekkel, nyugodtan szemlélődhettek, senki sem sür gette őket. Megkóstolták a sajtokat, szár ított fűszer eket néztek, aszalt gyümölcsöt a kuglófba. Egy szép szál kolbász is a kosár ba ker ült, na meg szalonna. És lekvár.  Judit r ögtön kedvet kapott a befőzéshez is. Vett koszor úalapot  a  saját  ajtódíszéhez,   és  mindenféle   ter mést,  hogy feldíszíthesse. Itt volt az ideje leszedni a halloweenr e sebtében összedobott füzér eket, dísztököket, és adventet var ázsolni a pesti lakásba is. Tavaly ilyenkor már megállás nélkül sütött, hogy teljenek a sütisdobozok. Hajnalban kelt, éjszaka is folytatta a linzer -és mézeskalácsgyár tást. Volt, amibe a gyer ekeket is bevonta, de számtalan specialitása volt, amihez nyugalom szükségeltetett. Idén viszont még semmit sem csinált, és a piacon döbbent r á, hogy ez a tör ténet sem csak r óla szól. A nagy önsajnálatban elvette a  gyer ekektől  azt, amit eddig  minden évben

megkaptak, a kar ácsonyr a vár ás izgalmát. Nem illatozott süteménytől a lakás, nem gyújtottak adventi gyer tyát, pedig ha jól számolja, kettő lángja világítja már be a vasár nap estét.

Most mindehhez ér zett magában kellő er őt, tudta, hogy apjánál megkapja hozzá a lelki támogatást. Van még pár hét kar ácsonyig, hozhatja a megszokott for máját, ha összeszedi magát. Tücsi újr a ott lábatlankodhat mellette, míg készülnek a mézeskalács ember kék, és a CD-lejátszóból szól a Let it snow.

És addig is, itt a hétvége, együtt a család. Kit ér dekel Bálint! Ha képes volt így szétr ombolni a családot, hát menjen, amer r e lát! Judit is ér zékelte saját, folyamatosan változó kedélyét.

Összevásár olt mindent a piacon, a gyer ekek is kaptak apr ó ajándékot, és Vir ág is mindenből választhatott egyet. – Na, er r e legalább jó Bálint – gondolta. – Tolja a pénzt a számlár a, őr izze is meg ezt a jó szokását! – fohászkodott.

Béla ér deklődését a r égiségek keltették fel. Ahogy a lányok látták, főleg   angyalkák  után  kutatott,  r éges-r égi    zománcozott  bögr ékr e alkudozott. Vir ág pedig kinézett magának egy pr óbababát. Egy kopott, koszos fababában látta meg a lehetőséget, hogy stílusosan díszíthetné icipici lakását. Meg is vette, Béla segített neki az alkudozásban, aki aznap művészsálat, kor dzakót és svájcisapkát viselt.

Itt volt az ideje szóba hozni a pálfor dulást.

– Mondd, Bélám, tán politikusi pályár a léptél, hogy újabban adsz a megjelenésedr e, és ha jól ér zékelem, még a hanglejtéseden is változtattál?

– tér t a tár gyr a Vir ág, amikor telepakolták a kocsit, és magukat is siker ült bepr éselniük.

– Ami azt illeti, közel jár sz az igazsághoz. Tagja  lettem a helyi színjátszó tár sulatnak. Azt r emélem, hogy egy előadásunkr a eljön majd a feleségem, és a hatásár a visszatér majd hozzám.

– Ez nagyon megható, de attól tar tok, kevés. Az asszonynak otthon nem szavalhatsz ver seket, ő bútor r a, vacsor ár a, r uhár a is vágyik.

– Már a megélhetésemr ől is gondoskodtam. Édesapátok sufnijában újítom fel az itt-ott fillér ekér t vagy ingyen összehalászott r égi székeket,

képker eteket, kisbútor okat, aztán meghir detem őket az inter neten. Nem ker esek sokat, de végr e van fény az alagút végén – foglalta össze Béla, és mivel pont egy útszéli ker eszt előtt mentek el, hát alig láthatóan ker esztet vetett.

– Majd előadsz nekünk valamit a r ögtönzött házi színpadunkon? – Vir ág nem szállt le r óla.

– Csak akkor, ha ti is énekeltek valamit – kacsintott.

– Mindenképpen – szólt közbe Judit. – Itt az ideje a kar ácsonyi r eper toár begyakor lásának. Rengeteg a teendőnk – fészkelődött izgatottan a hátsó ülésen. – Elkészíteni a vacsor át, megsütni a süteményt, és összeállítani a dalok listáját.

– Ráadásul anyu is jön, ne feledd! – nézett hátr a Vir ág. – És jelenetr e semmi, de semmi szükség, így is megvan a pr oblémánk! – Mutatóujjával fenyegetően hadonászott, de nem lehetett komolyan venni.

Jól indult a nap, és jól is folytatódott. Minden gyer ek nyugis volt, gyanús is volt, hogy Béla esetleg r umot kever t a teájukba. Fr ici papa izgatottan segédkezett a főzésnél, de sok hasznát nem vették. A két lány és Béla felelt az esti menüér t. Apjuk inkább kör be-kör be r ohangált a házban, megigazította a szőnyegeket, tudván, hogy anyjuk egyik gyengéje a megfelelő r ojtállás. Kiválasztotta a legszebb kar digánját, még egyszer megbor otválkozott, és folyamatosan a tűzr e r akott.

Közben Béla ér tekezést tar tott Vir ágnak a kacsacomb elkészítési módjár ól. Hiába  ásított látványosakat, Bélát nem  akadályozta meg művészete ismer tetésében. Élvezettel beszélt ar r ól, hogyan ir dalta a már megtisztított, sózott, bor sozott kacsa bőr ét, hogyan pir ította bőr ével lefelé pár per cig a ser penyőben, majd for dította a másik oldalár a. A zsír ból valamennyit a kacsasütő edény aljár a öntött, bőr ével felfelé beletette a combokat. Löttyintésnyi vizet öntött alájuk, r átette a fedőt, és ölbe tett kézzel vár t. Néha r ákukkantott, kíváncsiságból, illetve azér t, hogy az elpár olgott víz helyett némi sör r el öntözze meg a kacsát, és a saját tor kát is. Késsel tesztelte a puhaságát, leöntötte r óla a folyadékot, levette a fedőt, és hir telen pir ította, de imádkozva, koncentr álva, hogy a kacsa bőr e r opogós legyen, ki ne szár adjon.

Kör etnek fóliában sült céklát készített hozzá, balzsamecettel locsolta, mint mondta, az inter neten találta ezt a megoldást, egy fr ancia oldalon. Vir ág ámultan nézett r á, Béla egy újabb titkár a der ült fény.

Este hatkor ér kezett meg az anyjuk, akit hónapok óta nem láttak. A gyer ekek boldogan ölelték a nagymamát, csak Juli tudott ar r ól, mi áll a r itka találkozások mögött.

– Nagyon lefogyott, de nem áll r osszul neki – állapította meg magában Judit, miközben apja ügyetlenül segítette le anyjár ól a kabátot. Ar cán a r áncok csak picit lettek er ősebbek, kis smink volt r ajta, ő is igyekezett. Megsütötte Juli kedvenc süteményét is, a méter est, Béla vette ki a kezéből a dobozt, mielőtt a földön végezte volna az előszobában.

Judit egy szót sem szólt, csak átölelte az anyját, és halkan sír ni kezdett. Ez a zokogás hónapok óta nem szakadt ki belőle. Sír t az egyhangú élete miatt, sír t a fér je miatt, de azt a luxust nem engedte meg magának, hogy még az anyjával való r ossz kapcsolata miatt is gyötör je magát. Most döbbent r á, hogy milyen r égóta nem látták egymást. Mennyi fájdalmat okozott neki, amit elnyomott magában! Nem mondhatta el anyjának, amikor elhagyta Bálint, és egyáltalán nem hívhatta apr ó-csepr ő dolgok miatt. Mindezt a saját elhatár ozásából. Anyja simogatta a hátát, és mindketten  pr óbálták  összeszedni  magukat.  A  család  többi  tagja szétszéledt, hogy ne zavar ják békülésük intimitását.

Apjuk ter ített Vir ág segítségével, és csodaszép asztalt var ázsoltak. A textilszalvéták mellett r ozmar ingágak, azokon pici kar tonlapok jelezték, ki hol ül. A második legszebb pohar ak ker ültek elő, az elsők a kar ácsonyr a vár tak. Két emeletes tor tatál is állt az asztal melletti komódon. Az egyik tele  volt házi aszalású gyümölcsökkel, a  másikr a  a  süteményeket szeletelték fel. Házi ször p csatos üvegben, pir os kifényesített almák, akár egy lakber endezési magazintól is jöhettek volna fotózni, olyan mesebeli világot ter emtettek. Judit apjától tanulta a meleg otthon megter emtésének képességét, aminek mostanában nem tulajdonított kellő fontosságot.

A szülők nem ültek egymás mellé, de így is mindketten feszengtek egy kicsit. Lányaik számár a egyér telmű volt, hogy anyjuk is bizonytalan, és   egyáltalán   nem   boldog   a   kialakult  helyzetben.  Egy   csepp

magabiztosságot sem lehetett ér ezni r ajta, még azt a kezdetit sem, a fellángolás idejit. Amikor egy kis időr e azt hihette, hogy újr a fiatal, és egy másik fér fi oldalán talán bepótolhatja mindazt, amit fér je nem tudott megadni neki.

Judit tudta, hogy ezen az estén nem fogja szóba hozni anyja új par tner ét. Nem kér dezi ar r ól, hogy visszacsinálná-e. És ő sem fog a vállán zokogni. Most az a fontos, hogy jól ér ezzék magukat. Készüljenek a kar ácsonyr a lélekben is, legyen együtt a család.

Épp hogy kör beülték az asztalt, amikor autó fékezett a ház előtt. Nem volt ez gyakor i feléjük, úgyhogy mindannyian összenéztek. Fr ici papa loholt a ker ítéskapuhoz, kicsit talán attól tar tva, hogy útját kell állnia r iválisának.

Megilletődve tér t vissza Bálinttal az oldalán, aki alig látszott ki a hatalmas vir ágcsokor mögül. Nagyon zavar ban volt, de hősiesen állta a család csodálkozó tekintetét. Még a gyer ekek számár a is egyér telmű volt, hogy apjuk ér kezése minden, csak nem ter mészetes.

Vir ág pr óbálta oldani a kínos helyzetet, átvette a vir ágcsokr ot, szépen megköszönte, és  lesegítette  Bálintr ól  a  kabátot. Béla  pedig,  mint másodházigazda, hellyel kínálta őt.

Judit úgy meglepődött, hogy fel sem állt a székéből. Bálint odament hozzá, hogy üdvözölje.

– Látni akar talak – mondta, és látszott, hogy ennél többet most nem tud kinyögni, annyir a meg van szeppenve.

Aztán bemutatkozott Bélának, helyet foglalt az asztalnál, és akkor nyugodott meg kicsit, amikor Tücsi az ölébe ült.

– Hát akkor szer intem kezdődjék a vacsor a – csilingelt Fr ici papa egy pohár on. – Ör ülök, hogy ilyen szépen egybegyűlt a család. Egy fél disznót dolgoztunk fel Bélámmal a héten, mindenkinek jut falat elég. De szer intem először igyunk! Ráfér mindnyájunkr a! – Töltötte is a pohar akba a vör ösbor t, kér dés nélkül mindenkinek. Er vin ér zékelte a lehetőséget, így ő is nyújtotta a kr istálypohar át. Juli pedig csak vigyor gott.

Hosszasan ettek, a gyer ekek összehor dtak mindenféle csacskaságot az életük tör ténéseiből. Most az egyszer Vir ág is hálás volt Tücsinek, hogy

egy per cr e sem állt be a szája.

Aztán Vir ág felpattant, hogy elmosogasson, Béla pedig szinte futott utána. Vir ág r ánézett a szor gos lakótár sr a, és hir telen megvilágosodott. – Te menjél vissza, kér lek, és mutasd meg, hogy milyen jó színész vagy. Legyeskedj Judit kör ül, de csak pont annyir a, hogy Bálintnak feltűnjön, viszont a többieknek nem. Meg tudod csinálni?

– Nem is tudom – r émült meg Béla a feladattól, de Vir ág szeme villámokat szór t. Jobbnak látta hát először a mosdóba kioldalogni, hogy ha összeszedte magát, elegáns, hódító úr iember ként tér jen vissza az asztal mellé.

Ám Judithoz egyelőr e csak Bálint kapott sor számot. Pr óbált önfeledt és laza lenni, de sehogyan sem siker ült neki. Bizonyár a felfogta, igen nagy fába vágta a fejszéjét, amikor idejött az or oszlán bar langjába.

– Kicsit úgy ér zem magam, mint annak idején, amikor először jöttem hozzátok – vihogott feszélyezetten. – Amikor apád úgy mér egetett, és annyir a bar átságtalan volt, hogy nem csodálkoztam volna, ha a fészer nél a tor komnak szor ít egy kést.

– Azt lehet, hogy most is fog – nevette el magát Judit. – Biztos, ami biztos, ne menj ki vele a sufnihoz.

Ebben a pillanatban Béla állt meg Judit mellett, megsimította a vállát, és a kezébe helyezett egy csésze teát. Judit megmer evedett, Bálint pedig megr ökönyödve nézett r á. Aztán Juditr a. Látszott r ajta, hogy minden ér zékszer ve segítségével igyekszik ér telmezni a helyzetet. De kér dezni nem mer t.

– Miér t jöttél? – tette fel végül a kér dést Judit.

– Mer t látni akar talak benneteket. Téged – mondta Bálint, és Judit keze után nyúlt.

– Juditom, hozhatok egy kis süteményt? Fr ici a mandulásat ajánlja, na és per sze édesanyád legendás méter esét sem hagyhatjuk ki – szakította félbe Béla a tár salgást.

Judit már épp mondott volna valamit, amikor megér ezte húga jelenlétét. Vir ág a konyhaajtóból figyelte a jelenetet, és alig láthatóan r ákacsintott Juditr a. Végr e minden világos lett.

Judit megr ázta magát, felállt a kanapér ól és bemutatta egymásnak Bélát és Bálintot.

– Ugye milyen ér dekes? BB? Bizonyár a jelent valamit az azonos kezdőbetű – kacér kodott, és tudta, képes lesz majd ur alni a helyzetet. Eljátssza, hogy vonzódik Bélához, engedi az udvar lást. Neki aztán menni fog a r ébuszokban kommunikálás. Amíg Bálintból mindent úgy kell kihúzni, mer t nem játszik nyílt kár tyákkal, ennyi igazán belefér.

Béla kiválóan alakított az este folyamán, így Juditnak két hódolója is akadt.  Bálint   csak   vör ösödött,   miközben   Béla   egyr e    mer észebb megjegyzéseket engedett meg magának. Pedig nagyon vigyázott szegény. Tudta, hogy Fr ici papa fejét veszi, ha túlmegy egy bizonyos határ on. Vir ág végül  úgy  látta,  itt az  ideje  egy  újabb  játéknak,  Bélát  egy  időr e kipar ancsolta a konyhába.

Üggyel-bajjal összeállították a kar aokeber endezést, sejtelmesr e állították a világítást, és kezdődhetett a Ki mit tud? Tapolcán.

Először  a nagyszülők léptek a képzeletbeli por ondr a. A Reszket a hold a tó vizént adták elő, mégpedig együtt. Er r e az estér e újr a összehozta őket a meglepetés és a döbbenet, ahogyan a nappali másik sar kából, ugr ándozó gyer mekeken át, lopva figyelték a kibontakozó jelenetet. Megütköztek már Bálint megjelenésén is, de a két fér fi har ca letaglózta őket. Ők ugyan nem vették észr e, hogy Béla beépített ember, és Judit is nagy játékos. Megilletődötten nézték az udvar lást. Egy pár ossá kovácsolta össze őket az aggodalom, és minden er ejükkel azon voltak, hogy mentsék az estet.

Pedig nagyon is jól alakult. A nagyszülők után Vir ág következett. Kezébe kapta a mikr ofont, nyakába a sálját, és átszellemülve a közönsége felé for dult.

– Az Eddától hoztam egy számot, r emélem, szer etitek majd. Jeeeeee!

– or dított egy nagyot, és már futkár ozott is fel-alá a jelzésér tékű szőnyegszínpadon. – Mi vagyunk a r ock, mi vagyunk az élet! – üvöltötte hamisan, a család pedig dőlt a nevetéstől. Akinek nem volt bátor sága eddig a szőnyegr e állni, most az is kedvet kapott.

Er vin volt a következő fellépő egy Br uno Mar s-dallal, nagy tapsot

kapott,  Fr ici papa megfelelőnek találta az alkalmat egy újabb üveg bor kibontásához. Béla szer elmes nótát nyeker gett, Stevie Wonder től az I Just Called to Say I Love Yout. Egyér telmű volt, hogy zenés színházakban nem lesz ker esnivalója, gyor san le is kever ték. Judit jött, egy pör gős számmal, hogy kicsit felr ázza a hangulatot. Úgy ér ezte, átugr ik pár kötelező kör t a szokásos r eper toár ján, pont itt az ideje egy kis Zoltán Er ikának. Apja a mikr ofon mellé hozott pohar at és a bor osüveget is, ha esetleg ennyi r ajongó szempár hatásár a inába szállna a bátor sága. De Judit csak énekelt, énekelt, élvezte a hangját, amit olyan r égen használt. Egyr e jobban ér ezte magát, mir e a dal végér e ér t, alig akar ta továbbadni a mikr ofont. Lázasan gondolkodott, mi lehetne a következő szám.

De Vir ág akkor változtatott a játék menetén. Kalapba dobta a neveket, egy másikba a dalcímeket, és azt kellett énekelni, amit dobott a gép. Bálint a nagy mulatság közben odasomfor dált Fr ici papához, és engedélyt kér t az ott alvásr a. Pont úgy, mint annak idején.

Fr ici papa halálr a r émült, azt r emélte, hogy Bálint éjjel elmegy, és akkor végr e lenyugodnak a kedélyek. De nem volt mer sze nemet mondani, nehogy megakadályozza nagylánya boldogságát. Töltött hát Bálintnak is egy pohár r al, így valamivel később ő is a színpadr a pender ült.

– Az INXS-től hoztam egy nótát. Fogadjátok szer etettel – dör mögte a mikr ofonba, lányai pedig sikongattak a boldogságtól.

Éjszakába nyúlóan daloltak, egyr e vadabb kívánságok hangzottak el, de mindig akadt egy-egy vállalkozó kedvű családtag, aki szívesen előadta a dalt a saját feldolgozásában. Sor ker ült Bálint és Béla duettjér e is, és Judit is énekelt szer elmes dalt a fér jével. A szülők minden második számnál koccintottak lányaik és unokáik egészségér e, akik szépen lassan egyesével kidőltek a ház különböző sar kaiban.

Béla egy óvatlan pillanatban angolosan távozott, csak Bálint nem vette észr e, hogy az útja a fészer be vezet. Ezek után a nagyszülők pr óbáltak szintén észr evétlenül lelépni, de csak hitték, hogy siker ült nekik. Vir ág pedig ellentmondást nem  tűr ve intézkedett, így tör ténhetett meg, hogy Bálint a kanapén tér t nyugovór a, a lányok pedig a gyer ekekkel az egykor i gyer ekszobában.

Másnap, mir e felébr edtek, az összes fér fi a konyhában tevékenykedett. Bálint boldogan mosolyogva tett-vett, olyan otthonosan ér ezte magát a munkapult előtt, mintha legalábbis ősidők óta ő látná el főtt étellel a családot. Béla a keze alá dolgozott, Vir ág megr ökönyödésér e, Fr ici papa pedig vezényelt.

A fér fiak egyesült er ővel padlizsánkr émet készítettek, hosszan vitázva azon, vajon milyen eszközzel mer jenek a zöldséghez hozzányúlni. Béla volt, aki felvilágosította őket, hogy ez ma már legendának számít, a mai kések tökéletesen alkalmasak ar r a, hogy az ember a szent padlizsánhoz ér jen. Addig voltak a sütőben, míg kér gük kissé égetté és r opogóssá nem vált. Óvatosan felvágták, de a gőz per sze így is kicsit megégette Bálint kezét. Vár tak, míg hűlt, addig elfogyasztottak egy pálinkát. Kikanalazták a belsejét, citr omlével, mustár r al, fokhagymával, olívaolajjal kever ték, sózták, bor sozták. Kitették a pár kányr a, hogy gyor sabban hűljön, és maguk közül kiválasztottak egy őr t, hogy a macskák elől védelmezze a lányok r eggeli táplálékát.

– Már tisztáztuk a félr eér tést, szívem – vigyor gott Bálint Juditr a. – Bélám ugyanis elfelejtette magár a  zár ni  a  fészer ajtót. Így amikor kiszaladtam egy tonhalkonzer vér t, kis híján felbor ultam benne. Édesdeden aludt, ennek ellenér e úgy döntöttem, felzavar om. Jöjjön csak ő is segíteni, r eggelit készíteni. Tudod, hogy megkönnyebbültem, hogy nem a tapolcai pasid, hanem csak apád legújabb ápoltja? – nevetett, miközben a kávéjukat iszogatták az ablaknál állva.

Szállingózott a hó, szinte tökéletes volt a r eggel. Együtt a család, anyjuk  is  szemlesütve  somfor dált  elő a  saját  hálószobájából.  Úgy viselkedett, mintha legalábbis valamiféle tiltott dolgon kapták volna r ajta a saját gyer ekei. Fr ici papa nagyon fel volt dobva, r ég látták ilyen boldognak a lányok. Kör beugr álta a feleségét, el akar ta hinni, hogy ez most már mindig így lesz, és soha többé nem megy vissza az ő szer etett hitvese ahhoz a semmir ekellőhöz ott az alvégen.

A gyer ekek még aludtak, Bálint pedig továbbr a sem tágított Judit mellől.

– És most mi lesz? – szedte össze magát végr e Judit.

– Délután hazamegyünk, nem? Bár igazság szer int én most úgy ér zem, hogy az egész életemet le tudnám élni itt vidéken – hadar ta Bálint.

– Nem így ér tem. Velünk mi lesz? – Judit mér ges volt a fér jér e, hogy nem ér t a szóból, pedig ő annyir a nehezen tette fel a kér dést, és annyir a, de annyir a félt a választól.

– Mi lenne? Megyünk együtt haza.

– Hova haza?

– Hát a saját otthonunkba. Judit a fér je felé for dult.

– Bálint, szakítottál a lánnyal talán? – Először, és r emélte, utoljár a kellett szóba hoznia fér je szer etőjét.

– Igen.

– Megtudhatom, hogy miér t?

– Mer t veletek akar ok lenni. Veled és a gyer ekekkel. – Bálint hangja megr emegett.

– Biztos vagy a döntésedben? – Judit nem mer t még ör ülni.

– Igen. Ezer szer átgondoltam. Volt időm. Már jó ideje, hogy elhoztam tőle a cuccaimat.

– Miér t? Nem nálunk laktatok? – Judit nem tudta megállni, hogy ne kér dezze meg.

– Nem.

– Akkor legalább nem kell fer tőtlenítenem – futott át Judit agyán, és majdnem felr öhögött.

– És azt is átgondoltad ezer szer, hogy ha visszajössz, az azt jelenti, hogy egy csomó mindent az alapoktól kell tisztába tennünk? És hogy a bizalmat is újr a kell építenünk? És hogy ha még egyszer ilyen előfor dul, én a hátadba állítom a nagykést? – Judit ár tatlan szemmel nézett r á. – Nem szívathatsz se engem, se a gyer ekeket. Én nem az a típus vagyok, aki ezt sér ülés nélkül bír ja és tűr i. Egyszer még csak-csak, de többször nem – folytatta.

– És te? Te sem fogsz kipr óbálni ilyen Bélákat? – kér dezte Bálint mosolyogva.

– Ez még  viccnek is r ossz. Továbbá sér tő is, úgyhogy inkább ne

menjünk bele, ne r ontsuk el a hangulatunkat.

– Akkor visszajöttök?

– Még megkér dezem a gyer ekeket.

Akik per sze ugr áltak ör ömükben, hogy anyu és apu ezek szer int kibékültek. Mázsás kő esett le a nagyszülők szívér ől is.

– Látod, dr ága kislányom, ez az én ener giáimnak köszönhető – súgta oda Juditnak az anyja, miközben hor dták ki az autókba a pakkot.

– Anyukám, r emélem, most nem akar od megmagyar ázni magadnak, hogy  csak  azér t jöttél  el,   aztán  aludtál  is  itt,  mer t r ajtad  múlt a családegyesítés? Ne bántsd meg ezzel aput, kér lek, és magadnak se hazudj.

– Jó, jó, csak annyir a szégyellem magam. Milyen asszony vagyok én, vén fejjel ide-oda r ohangálok a fér fiak között? – Juditnak át kellett ölelnie az anyját, mer t az majdnem sír t. – Mi a fenét akar ok én?

– Boldogságot, anyukám. Kíváncsi voltál, és elégedetlen. Ezér t kipr óbáltál mást. És most már tudod, hogy er edendően boldog voltál. Gondolj bele, micsoda szer encséd van. Hogy ezt felismer ted, és hogy apu tár t kar okkal vár.

– Ahogy te is Bálintot. Ne vesd meg magad ér te, kislányom – szipogott az anyja.

– Igyekszem, anyukám, de ehhez nagyon higgadtnak és bölcsnek kell majd lennem. Tudod, egyik nap ilyen, a másik olyan. Most nagyon ör ülök, és a lányok is. De nem mar adhat minden a r égiben, az biztos.

A gyer ekek úgy vették bir tokba a szobákat, mintha nem is laktak volna hónapokig máshol. Judit már másnap felmondta az albér letet, és hazaszállíttatta az elhor dott holmikat. Lázasan kezdett bele az új-r égi életébe, először is lemondta egyetlen tanítványát.

– Nem folytatni akar od a r égit, hanem új alapokr a helyezni, nem?

Akkor nem kellene valami minimális  önállóság? Nagy nehezen összekapar tunk neked egy lelkes tanulót. Legalább látná Bálint, hogy te is akar sz dolgozni. És ker esel, ha szabad szemmel nem is látható összeget – osztotta az észt Vir ág a telefonban.

– Per sze, per sze, de nem akar om, hogy idejöjjön ez a gyer ek, mer t mindig az átmenetr e emlékeztetne.

– Remélem, azér t nem úgy fogsz emlékezni er r e az időszakr a, hogy tulajdonképpen  te kacsingattál félr e, és szegény Bálint még jó, hogy hazatalált.

– Nem. De attól még ne jöjjön ide.

– Hát jó. Vállalom, hogy vastag bőr t növesztek a képemr e, és nap mint nap belenézek a szemébe. Or oszul akar t tanulni szegény fiú, és még tán beléd is szer etett, te meg így átejtetted. Hát jó. Én majd ülök vele a menzán, az ér tekezleten, és állom vádló tekintetét. Hogy élete nője ilyen csúnyán átvágta.

– Na, ne túlozz. Inkább gyer e át délután segíteni.

– Mit? Ne ijesztgess!

– Pedig de. A gyer ekekr e kellene vigyáznod. Én meg elmegyek a kozmetikushoz. Beszámolok az életem tör ténéseir ől. Aztán meg veszek kar ácsonyi díszeket. Meg adventi koszor út. Meg csomagolópapír t. Meg…

– Figyelj – vágott a szavába Vir ág. – Nem szívesen, de jövök, mer t a testvér em vagy, és ne az én lelkemen szár adjon, ha mégsem siker ül a kedves fér jeddel helyr ehozni az életetek. De hosszú távon nagyon jó lenne, ha tudomásul vennéd, hogy utálok, utálok, utálok a gyer ekeidr e vigyázni. Rettegek, hogy megölöm Olivér t valami óvatlan mozdulattal. Rosszul tar tom a cumisüveget, r osszul fogom, r osszul teszem az ágyba. Tudom, hogy nemr ég múlt egyéves, de akkor is. És tar tok tőle, hogy véletlenül egyfajta fegyelmezésként kilógatom az er kélyr ől Tücsit. Mer t amikor ketten vagyunk, akkor még r osszabb, mint egyébként. Szór akozik velem, látom a szemén, hogy dir ekt csinálja.

– Fenét! Engem is kikészít, hidd el. Ma r eggel, iskolába indulás előtt kiszökött a ker ítéskapun, és a kisboltban szedtem össze, gyakor latilag a kapucnijánál fogva r ángattam haza, mer t ott akar t mar adni a pénztár osnő lába alatt, és mindezt topor zékolva pr óbálta megér tetni velem.

– A fér jed hol volt?

– A kicsir e pr óbált r uhát húzni. Még sose tett ilyet. Hir telen azt is ér eztem, hogy talán túl nagy lépésekben haladunk. Elég lenne ma annyi is, ha nyugton ülne az asztalnál, míg r eggelizünk, és nem a telefonját buzer álná. Édes istenem, annyi feladatunk van. Szer inted igénybe vegyük

szakember segítségét?

– Na jó. Ezt majd megbeszéljük a kozmetikusod után. Most megyek és megvigasztalom Szabit.

Judit mindent egy nap alatt akar t helyr ehozni. Kar ácsonyi díszbe öltöztetni és kekszillattal ár asztani el az otthont. Magát for mába hozni, szíve szer int a teljes r uhatár át kicser élte volna, és a kuponos oldalakon már alakfor máló szalonok után kutakodott. Már megint az ideális nő szer epér e vágyott, aki egyszer r e képes jó anya és feleség lenni.

Legbelül pontosan ér ezte, hogy ha nem hagy fel ezzel a gör csös maximalizmussal, hamar osan újr a a für dőszobában bőg majd r eggelente, de elképzelése sem volt, hogyan csinálhatná ezt másképpen.

– Ugye tudod, hogy valami elfoglaltság után kellene nézned – közölte vele a kozmetikus, akit utoljár a elhagyott. – Egyszer űen nem hiszem el, hogy téged kielégít az, hogy otthon vagy és a családodat szolgálod.

– De ha egyszer nekem így jó!

– Fogalmazd meg, miér t?

– Mer t azt jól tudom csinálni. Jól főzök, jól takar ítok, jól nevelek gyer eket.

– Ki mondta?

– Én. Tudom és kész, passz.

– És a tanítás?

– Abban nem vagyok jó. És nem is szer etem.

– És mit szer etsz, ami nem otthoni tevékenység? Juditnak bevillant a hétvégi kar aokepar ti. – Énekelni.

– Na ne viccelj.

– De! Komolyan mondom. Egyáltalán nem énekelek r osszul. Nagyon r égen ar r ól álmodoztam, hogy egyszer hangulatos bár okban fogok fellépni. Vagy musicalszer epben nagyszínpadon.

– Mikor ter veztél ilyesmit?

– Ameddig teher be nem estem Julival. Aztán már csak sodor tak magukkal az események.

– Tanultál is énekelni?

– Per sze. Ének a másik szakom az or osz mellett.

– Hát, ha r ám hallgatsz, adsz egy esélyt magadnak. Csak hogy te is megízleld, milyen az, amikor valamiben házon kívül is siker es vagy. Nem azér t, hogy a fér jednek megmutasd, hanem hogy magadnak. Gondolkozz el ezen, amíg masszír ozlak. Har minc per c elég lesz kezdetnek, nem? Aztán mehetsz vissza a gyer ekzsivajba. – Benyomta a lejátszón az indítógombot, és felcsendült a r elaxációs zene.

– Színt vallott Tomi – közölte sír i hangon Vir ág, ahogy levetette magát az első székr e, és teker te le magár ól soha véget nem ér ő sálját.

– Ki az a Tomi? – kér dezte szór akozottan Judit.

– Hát a kutyamentő! Nem igaz, hogy ilyen feledékeny vagy.

– Én ugyan nem. Szer encsétlenr ől eddig  még  csak a pasiként emlékeztél meg, és ez annyir a ter mészetes volt, hogy tulajdonképpen eszembe sem jutott, hogy lehet neve.

– Nincs véletlenül tejed? Úgy innék egy bögr ével. Jó hideget, zsír osat.

– Nagyon különös tüneteid vannak újabban. Régen még pálinkát kér tél volna az ilyen bejelentésekkor. Szóval?

– Van egy gyer eke.

– Aki tör ténetesen egy kutya.

– Nem. Egy igazi gyer eke. Egy kislány. Ezér t volt ennyir e titokzatos eddig.

– Vagyis még véletlenül sem titokzatos volt, hanem eddig elhallgatta előled ezt a cseppet sem mellékes tényt.

– Hát ha te így akar od megközelíteni a kér dést, akkor tegyed. Pedig igazán lehetnél tekintettel r ám. – Vir ág egyr e har sányabb lett, elur alkodtak r ajta az ér zései. – Végr e tetszik valaki, úgy-ahogy még nor málisnak is tűnik. Kivéve az, hogy kutyákat ment akár az éjszaka kellős közepén is, a lakhelyétől kilométer ekr e. Aztán el-eltünedezik. Én már szokás szer int magamban ker esem a hibát. Aztán előker ül, és nagy nehezen kinyögi, hogy van egy hár oméves gyer eke.

– Nem tudom, miér t kellett ezt elhallgatnia. – Judit elkészítette a kávéját, és úgy ér ezte, most már képes lesz leülni húgával szemben úgy, hogy csak r á tud figyelni. Na meg a fahéjr a a tejszínhab tetején.

– Azér t, mer t a kislány, neve Vivien, vele él. És hogy ár nyaljam a helyzetet, ők mindketten az anyjánál élnek.

– A kislány anyjánál?

– Te mikor épültél le, már megbocsáss?

– Azt akar od mondani, hogy a sr ác az anyjánál lakik a kislányával?

– Azt. Ör ülök, hogy felfogtad. Na meg a kutyájával. Vagy kutyáival. Mikor mennyi van nála ideiglenesen. Szóval kell ez nekem?

– Nem! – kiáltotta Judit, talán a kelleténél valamivel hangosabban.

Juli ekkor ér t le az emeletr ől, megfogta az anyja kávéskanalát, és a fahéjas habot, amellyel Judit per cek óta szemezett, egy kanyar intással leszelte a for r ó ital tetejér ől.

– Jaj, mama, imádom, hogy itthon vagyunk. Végr e nem azt a szar kávét főzzük – nyafogta.

– Ör ülök, kislányom, hogy meglátod mindenben a jót és a szépet.

Esetleg még valami, amiér t feldob, hogy hazaköltöztünk?

– Hogy nyugodtan itt aludhat nálam Er vin, nem kell Tücsir e ügyelnünk – válaszolta flegmán.

– Ami azt illeti, szer intem apádnak ehhez lesz egy-két szava. És kér lek, ne nehezítsd azzal a dolgunkat, hogy, mondjuk, földhöz veted magad, ha megtiltja, hogy Er vin itt mar adjon éjszakár a. Vagy azt, hogy te menjél hozzájuk.

– Mama, ne legyetek már ennyir e kor látoltak. Csak nem képzelitek, hogy csak éjszaka lehet csinálni?

– Nem, a mama nem kor látolt. Anyád pontosan tudja, hogy fényes nappal is lefekszel Er vinnel. Csak azt szer etné, ha nem élnél meg mindent tizenhét évesen, hanem tar togatnál valamit egy kicsit idősebb kor odr a is. Tudod, hogy ne legyél kiélt fejű picsa huszonkét éves kor odr a! Hogy mar adjon   benned   vágyakozás,   álmodozás!  –   Vir ág   összevissza gesztikulált, miközben elmondta hegyi beszédét, már r égóta kikívánkozott belőle. – Hol van Tücsi? Őt is kiosztom ám! – nyer ítette, Juditból pedig kir obbant a nevetés. Juli először megsér tődött, fel is pattant, hogy elindul a lépcső ir ányába, de amikor ér zékelte, hogy senkit nem ér dekel, hogyan r eagál a kioktatásr a, inkább visszaoldalgott a felnőttek kör ébe némi

tapasztalatszer zésr e.

– És miér t ő neveli a kislányt? – kér dezte Juli Vir ágtól.

– Mer t az  anyja  most inkább  önmegvalósít.  Kiment  külföldr e dolgozni, vagy mi, de er r ől nagyon szűkszavúan beszél Tomi.

– Jézusom. Szegény kislány. – Judit a két kezébe temette az ar cát, hár om gyer ek anyjaként semmilyen sanyar ú sor sú félár va tör ténetét nem tudta felindulás nélkül hallgatni. – És mit ker esnek a sr ác anyjánál?

– Nagyon egyszer ű a tör ténet. Olyan mai. A lánnyal annak idején vettek egy lakást, per sze  hitelr e. Amikor szétmentek, ár on alul eladták, senkinek semmi pénze nem mar adt belőle. Tominak legfeljebb annyi, hogy egy hétvégén  eligya a haver jaival  ör ömében  vagy bánatában. Úgyhogy  szépen visszaköltözött  az anyjához. A gyer ek anyja aztán összejött egy pasival viszonylag hamar, nyilván már Tomi alatt megvolt neki.

– Azt gondolod, egyszer r e szoptatott és tar tott két vasat a tűzbe? – mer edt r á Judit.

– Azt. A te két vasad a fér jed és a tökéletes háziasszonyi lét. Az talán még több vassal is felér.

– És mikor döntött úgy, hogy lelép külföldr e?

– Fél évvel ezelőtt. Akkor volt egy látónál, aki elmondta neki, hogy hatalmas súlyokat cipel a vállán, nyilván valaki megátkozta. A csaj pedig sajátosan ér telmezhette ezeket a ter heket, az egyik koloncnak e szer int a lányát vélte, és itt hagyta az apjár a.

– Hát szer intem hagyd ezt a Tamást vagy Tomit. Anyagilag se indulnátok valami fényesen, és hát más anya gyer ekét nevelni, az az egyik legnehezebb feladat – sóhajtott Judit.

– Ugyan, mama, Vir ág biztos nem gondolja komolyan, hogy bevállalná, hiszen utálja a gyer ekeket. Minket is utál! – jegyezte meg Juli, miközben a szőr eit számolta a kar ján.

– Hát ez az! El se tudnám képzelni egyelőr e, hogy gyer ekem legyen, hiszen még a tieidtől is kiütést kapok. Hát még az idegen kis vakar csoktól. És akkor a kar ma  az  utamba sodor egy Tamást. Kutyával, gyer ekkel, anyával, és hajléktalanul. Biztos nem véletlen.

– Dehogynem. Kér lek, ne tulajdoníts ennek nagy jelentőséget! – Judit haja égnek állt Vir ág ezoter ikus elgondolásaitól.

– De nem lehet véletlen – ingatta a fejét. – Hiszen már Gombát is beszer eztem a hatásár a. Kutyatulajdonos lettem. Etetem, az ágyamban alszik, a fejem fölött, kiflipózban. Kiviszem pisilni, sétálni. Beszélek hozzá, amikor egyedül vagyok. Vagyis sokszor. És ér zem, hogy általa jobb ember lettem. Ugye ti is ér zitek?

– Nem. – Juli nagyon határ ozott volt. – De szívesen összepakolok néhány játékot a kis Viviennek, ha gondolod. Tücsinek annyi van, hogy fel se tűnik neki.

– Ezt bízd a húgodr a. Sosem tudhatod, hogy épp mi a kedvence a pókon kívül – közölte Judit.

– Szóval nem tudtok segíteni nekem. – Vir ág tényleg feszült volt.

– Ha az eszedr e hallgatsz, nem mész bele. Ha a szívedr e… Azt csak te tudod. Ha még nem függsz tőle ér zelmileg, ki tudsz belőle lépni. De ha egy kicsit is igen…, már pedig azt hiszem, egy kicsit már igen, akkor nagyon nehéz dolgod lesz.

– És mondd, mama – r agadta újr a magához a szót Juli –, a papa otthagyta azt a csajt?

– Igen. – Judit először nyelt egy nagyot, és csak utána válaszolt.

– Akkor jó. És ha akar sz r óla beszélni, velem nyugodtan lehet, tudod, már nagylány vagyok. – Megsimogatta anyja hátát, a következő per cben pedig már tr appolt fel az emeletr e.

Bálint  vir ágcsokor r al  ér kezett  haza,  mégpedig Judit  kedvenc üzletéből és sokkal hamar abb, mint bár mikor máskor az elmúlt években. Judit nem is volt még készen a vacsor ával, de Bálint beállt mellé, hogy segítsen neki. Mindketten nagyon igyekeztek. Tücsi üvöltve ugr ált egyik fotelból a másikr a a konyhai mér leg ser penyőjével a fején, Olivér anyja lábánál ült a földön egy pár nán, minden  ér dekelte. Juli egy hatalmas fejhallgatóval a fülén feküdt a kanapén, és a tabletjér e mer edt. Teljes volt a családi idill.

Bálint  hosszan  köször ülte  a  tor kát,  majd  kibökte.  –  Anyám kar ácsonykor itt szer etne lenni velünk.

– Na ne!  – Judit abban a pillanatban megbánta, hogy kiszaladt a száján. Annyir a akar ta, hogy minden r endben legyen, hogy valójában még az anyósát is elviselte volna szenteste.

– Nagyon szer etné jóvátenni, hogy magadr a hagyott, amíg én, én…

– Leléptél? – segítette ki a fér jét.

– Igen – nézett félr e Bálint.

– Hát, ami azt illeti, felénk se nézett. Az egy dolog, hogy engem nem méltat, de hogy az unokáit!

– Tudod, milyen. Az se ér dekli, velem mi van.

– Na per sze. Nyilván most sem őszinte, amikor azt mondja, hogy jönne, mer t szánja-bánja bűneit. Sőt szer intem nem is mondott semmi ilyesmit, csak te pr óbálsz javítani a helyzeten. Nem ör ülnék, ha itt lenne szenteste. Jöjjön  kar ácsony  első napján  ebédr e,  hogy  aztán  még elmehessünk apuékhoz aznap.

– Jézusom. Hihetetlen, hogy ennyi év után még mindig itt tar tunk! – nevette el magát Bálint. – Minden kar ácsony előtt ugyanaz a vita. Hol legyünk először, és kinél hány ór át? Apr opó, a te anyád hol ünnepel?

– Apámnál. Vagyis otthon. Végleg elköltözött a pasitól.

– Akinek soha nem adtál esélyt. Soha tudomást nem vettél r óla. – Bálint ter ített, Judit Olivér t vitte fel pelenkázni, de er r e megfor dult.

– Na, vár jál, a te anyád talán ember számba vette a nődet?

Bálint nem  válaszolt, folytatta a ter ítést, mintha meg sem  hallotta volna a kér dést, és Judit tudta, hogy igen. A lány találkozott az ő anyósával. Újr a elindult felfelé a lépcsőn a gyer ekkel, és tudta, hogy nagyobb   volt  a  baj,   mint  gondolta,   még   most  is   mér gezi   a mindennapjaikat. Lassan lépdelt Olivér r el, mintha legalábbis mázsás súlyt cipelt volna.

A gyer ek szobájában ler oskadt a fotelba, és azt ér ezte, hogy képtelen lesz lemenni újr a. Mer t azt az ember t ott lent, aki állítólag visszatáncolt, ilyen r övid idő alatt is komoly kapcsolat fűzte ahhoz a lányhoz. Teljesen biztos volt benne, hogy nem a plázában futottak össze Bálint anyjával, csak úgy, véletlenül.

Tisztában van azzal, hogy nem foglalkozhat a múlttal, ha boldog akar

lenni a jövőben,  de hogy fusson így neki a kar ácsonynak, az új évnek, ennek az egész újr akezdésnek, ha mindeközben nagyon úgy tűnik, hogy nem bízik a fér jében. Igenis tudni akar ta, mit ér zett Bálint a nő ir ánt. Csak szór akozott vele? Vagy szer elmes volt belé? Vajon mikor beszéltek utoljár a? És ő hogyhogy nem tudja még a nevét sem? Hát nor mális dolog ez?

Összeszedte magát, hogy együtt megvacsor ázzanak, aztán a kanapén megnézzen egy filmet a család. Alig vár ta, hogy véget ér jen az este, pedig attól tar tott, hogy nagy valószínűséggel csak akkor kezdődik. Újr a egy ágyban aludtak, Bálint óvatosan, de közeledett. Egyelőr e nyoma sem volt a kényszer szünet alatt tapasztalt szenvedélynek. Mindenki tar tott valamitől.

Miután végr e minden gyer eket ágyba r aktak, és befeküdtek az ágyba, Judit jobbnak látta elővenni a laptopot, és inkább a Facebookon nézelődött, nehogy valamilyen meggondolatlan kér dést tegyen fel Bálintnak. Aki pedig olyan tisztességgel pr óbált bújni, hogy ha Vir ág látta volna, egy szava nem lehetett volna. De Judit csak nem adta meg magát.

– Szer inted menjünk pár ter ápiár a? Vagy mi legyen? Félek, ha nem csillapodom, beleállítom a hátába a kar ácsonyfa csúcsdíszét. Azt hiszem, mi nem beszéltük át kellőképpen ezt a megcsaltalak, de most visszaköltöznék ügyet.

– Esetleg jobb lett volna, ha tovább tar t ez a különköltözés? Akkor talán jobban át tudtad volna gondolni, hogy mi tör tént, és mit akar sz? – Vir ág sokadjár a gyúr ta össze a tésztát, mer t állandóan elr ontotta a linzer for máját. Szakadt a szív és a vir ág is. Süteményt sütöttek kar ácsonyr a, töltődtek a pléhdobozok. Juli még idén sem volt hajlandó kivenni a r észét a mókából, inkább lelépett Er vinnel a belvár osba, for r altbor ozni.

– Nem. Az átmenetnek kellett volna hosszabbnak lennie. Hogy amikor lejött Tapolcár a, akkor még ne jöjjünk haza r ögtön másnap. Hanem leüljünk egy semleges helyen, és átvegyük a dolgokat. A konyhapultnál, vagy a paplan alatt nem lehet ezeket a dolgokat megtár gyalni. És tényleg nem tudom, hogy mi tar tozik r ám, mit ér demes megkér deznem. Mi az, amivel sér tek, mi az, amivel ő bánt meg.  De azt tudom, hogy nem beszéltük ki, pedig nekem igényem lenne r á.

– Bálint nyilván hálát ad az égnek, hogy ilyen könnyen ment a visszakozás.

– Egyszer űen   nem  bízom  benne. – Míg Vir ág  egyetlen  vir ág megfor málásával bíbelődött, Judit teletett egy fél tepsit. Hiába szólt a kar ácsonyi CD, r obbanásközeli állapotban volt.

– Esetleg egy jó kozmetikus? Szer intem így kar ácsony előtt nem tudunk leakasztani pszichológust. Nyilván dugig van a vár ójuk depr essziós páciensekkel, akik r ettegnek az ünneptől.

– Jól tettem, hogy visszafogadtam? Lehet ez még jobb? – Judit szája sír ásr a gör bült.

– Per sze hogy lehet. Csak nagyon lassú folyamat lesz. De ha mindketten  akar játok,  akkor  minden  r endbe  jöhet. – Vir ág  annyir a megsajnálta a nővér ét, hogy egészen elér zékenyült.

– Te mitől vagy ilyen szentimentális? – Juditnak azonnal feltűnt a szokatlan for dulat.

– Jaj, biztos a zene teszi. Figyelj, elhozhatom a legközelebbi sütisütésr e Vivient?

– Vivient?

– Hát a kislányt.

– Atyaég! Tehát bevállalod.

– Te. Én nem tudom, mi van velem. Az eszemmel tényleg tudom, hogy nehéz utat választok, de a szívemnek nem tudok par ancsolni. Teljesen  ér thetetlen, de ez a kislány is r okonszenves nekem. – Vir ág tényleg nem tudta mir e vélni, hogy őt egy kisgyer ek nem ir r itálja. Pedig a „Mi  idegesített  ma  fel”  elnevezésű noteszében  a buszon  közlekedő óvodáskor ú egyedekkel kapcsolatos felhábor odott bejegyzések viszonylag gyakor iak voltak.

– Talán már a fenekét is kitör ölted? – Juditot őszintén ér dekelte, hogy húga vajon mekkor át változhatott.

– Azt már nem! Ott az apja, meg a nagyanyja.

– Ha csak úgy nem… – Judit a sütőhöz ment, hogy benézzen az ablakán, hogyan áll az első adag linzer.

A szokásos liszt, cukor, tojás, sütőpor, r eszelt citr om kever ék mellé

Judit most egy kevés őr ölt mandulát is a tésztához adott. Megint nem hagyta pihenni a tésztát egy ór án át, talán még soha nem for dult elő, hogy ennyir e tür elmes lett volna. Lekvár nak azt a szilvát szánta, amit egy napon át készített cukor nélkül a sütőben, most lesz a bevetése, r emélte, hogy jól siker ült a kísér let. A szív és csillag alakú for mákon kívül bekészítette az újonnan vásár olt házikót is, amivel a kávéscsésze per emét díszítheti majd. Elhatár ozta, ha az siker ül, biztos kr eál egy kompozíciót, amit feltölt a közösségi oldalr a. Süti, kávé díszítéssel, kevés fenyőgally – végr e r á is lehet ir igykedni. Fogalma sem volt, hogy miér t, de most ezt az ér zést kívánta.

– Helló, lányok, azt találtam ki, ma elmegyek a gyer ekekkel moziba. Hetek óta ígér getem nekik. – Bálint focizásból ér kezett, jókedvűen és ener gikusan. Judit már megint a bizalmatlanság jeleit vélte felfedezni magán. Vajon tényleg spor tolni volt? Mi ez a tusfür dőillat? Ez ugyan nem az, mint amit ő készített ki Bálint táskájához. És egyáltalán, miér t az egyik legszebb ingében ment az edzésr e? És miér t akar ja moziba vinni a sr ácokat? Pillanatok alatt számtalan kér dése lett, per sze egyet sem mer t feltenni, ér ezte ő, hogy gyanakvása nem teljesen szokványos.

– Nagyszer ű ötlet – válaszolt helyette Vir ág. – Legalább addig nyugodtan becsomagoljuk az ajándékaikat. Gondolom, már mindegyik megér kezett.

– Per sze, az albér lethez. Volt is kalamajka. Egyébként ar r a is gondoltam, hogy nem adom oda nekik, hanem inkább készítek mindenkinek a saját két kezemmel.

– Könyör gök, csak azt ne! – Vir ág felkiáltott. – Ennyir e nem őr ülhetsz meg! Nem kell életed minden ter ületén tiszta lappal indulnod. Gondolj bele, mit szólna Juli, ha egy magad kötötte sállal lepnéd meg. Szer intem amennyir e r apszodikus ér zelmi életet él mostanság, még meg is szökne itthonr ól. Hát mekkor a égés! Hogyan lehet ezt az osztálytár saknak meg a haver oknak előadni? Egy sál, amit anyám kötött? Ne har agudj, de következetesnek kell lenned. Add neki szépen oda a Mango blézer t.

– Gyer e, r agasszuk össze a linzer eket! Ha jó leszel, a végén te leszel a por cukr ozó.

– És elhozhatom Vivient holnap?

– Hát per sze! – Judit megér tette, hogy Vir ág felnőtt  életének új szakaszába ér t.

Michael Bublé énekelte a Feliz Navidadot, Vir ág is csatlakozott hozzá minden r efr énnél, Judit pedig felhívta az anyját a sor on következő sütemény r eceptjéér t, amit idén készült először megsütni.

– Jól vagyunk, bogár kám, éppen tánciskolából jövünk.

– Hogy honnan?

– Jól hallottad – nevetett az anyja –, apád nem győz a kedvemben jár ni. Már  befizettünk jövő tavaszr a  egy buszos olasz útr a  is,   a dugipénzéből. Remélem, nem gondolja meg magát. Bár akkor viszem Bélánkat.

– Ő hogy van?

– Készül a kar ácsonyi műsor r a a művelődési házban. Most is épp ott van. Úgy tudom, hogy énekelni is fog, kicsit izgulok ér te. Ha nem muszáj, el sem megyek, én szór akozni szer etek egy előadáson, nem együtt mor molni a szer eplővel a szöveget a nézőtér r ől, hátha akkor nem r ontja el.

– Anyu. Ugye tudod, hogy nagyon ör ülök, hogy hazatér tél.

– Én is, dr ága kislányom. De ami azt illeti, nem bánom, hogy láttam mást is – kuncogott az anyja. – Most legalább van összehasonlítási alapom. És most már te is tudod, hogy milyen az élet Bálint nélkül, és látod, hogy vele mégiscsak jobb és könnyebb.

– Ebben egyáltalán nem vagyok biztos.

– Ur amisten! Mégsem bocsátasz meg neki?

– De. Valószínűleg megteszem. Ám nagyon nagy munkát kell belefektetnünk, hogy a legkisebb gyer eket is együtt neveljük fel, és együtt ör egedjünk meg.

– Az biztos, kislányom. Hallottam ám az or osz fiúr ól – kotyogott az anyja.

– Ugyan, anyu, én nem izgek-mozgok. Engem kielégít a család, a házimunka, és pasit csak a tévében vagy a Tescóban látok.

– Én is így voltam ezzel.

– Bálinttal lehetetlen megbeszélni a dolgokat – váltott témát.

– Igen, a fér fiak többségével nem lehet kommunikálni. De te is túl higgadt vagy! Inkább magadba fojtod a bánatodat, vagy bőgsz, amikor senki se látja. Vegyél példát a húgodr ól vagy r ólam. Hát milyen szépen ki tudjuk    er eszteni    a    hangunkat.    Hányszor    or dibáltam    apátokkal gyer ekkor otokban, és nem tanultál belőle? Így kell elmondani, ami fáj, ha másképp nem megy. Muszáj beszélni és beszéltetni. Ha másképp nem tudod kihozni belőle, hát vitával.

– Ar r a gondoltam, elmegyünk egy coachhoz.

– Te, lányom, az mi? Minden női magazinban olvasom, de nem bír om felfogni.

– Hát ilyen lelki tr éner vagy mi.

– Ha r ám hallgatsz, azt a pénzt beleteszed egy dobozba, és ha összegyűlt elég, kiveszel belőle egy szobát valami puccos hotelben. Egy gyer ekmentes  éjszaka,  és  már is  évekkel  kitolódik  a  házasságod időtar tama.

Vir ág elmesélte volna a szüleinek az ominózus r omkocsmás éjszakát is? – r ökönyödött meg Judit. – Csak nem tett ilyet. A szexuális életét már csak nem ter egeti ki?

– Szóval Bálinttal nem lehet leülni és átbeszélni az életünket. Soha nem is lehetett, de soha nem is volt ekkor a konfliktusunk. Csináltuk a mindennapokat, születtek a gyer ekek, építettünk házat, mentünk nyar alni, hiper mar ketbe,   nyír tunk   füvet,   fogadtunk   vendégeket,   de   nagy beszélgetések soha nem zajlottak köztünk.

– Kislányom.  Ne  gondolkozz  ezen  túl  sokat.  Bálint  r engeteg szempontból egy főnyer emény. Tulajdonképpen még az is kor r ekt volt a r észér ől, hogy csak egy ideig csalt stikában, aztán nem tagadott.

– Hát ezt egyelőr e nem tudom egyér telműen a jó tulajdonságai közé sor olni a „Mi a bajom Bálinttal” füzetemben. Vagyis Vir ág noteszében – nevetett egy nagyot Judit, és elköszönt az anyjától.

Tücsi, Juli, de még Er vin is feldobódva ér keztek haza. Bálint nemcsak valamilyen hár omdimenziós filmr e vitte el őket, hanem kor csolyázni is a Bazilika előtti jégpályár a.

– Képzeld, mama, a papa még fagyit is vett nekünk! – újságolta Tücsi.

– Fagyit? De hát r eggel még szopogatós cukr ot kér tél, mer t fájt a tor kod – aggodalmaskodott Judit.

– Hát téli fagyit.

– Ez a papa milyen ötletes! Egy nap alatt bepótol minden lemar adást. Mit ígér t, mikor visz titeket legközelebb valahova?

– Azt mondta, hogy jövőr e minden héten lesz egy pr ogr am, amit ő szer vez csak nekünk.

– Tücsi, ugye tudod, hogy a papád ígér ete igencsak könnyelmű? Ugye nem leszel nagyon szomor ú, ha január ban már nem is fog emlékezni r á? – kér dezte sír i hangon Vir ág.

– Ne legyél már ilyen ünnepr ontó! – för medt a húgár a Judit.

– Ugyan, csak felkészítem a gyer eket a való életr e, ha már az apja álomvilágba akar ja r ingatni. Még hogy heti egy pr ogr am. Ör üljünk, ha a kar ácsonyt itthon tölti.

– Miér t? Hát hol töltené? – mer edt r á Judit.

– Hát mit tudom én! – vonta meg Vir ág a vállát, lecsukta a lepor cukr ozott linzer ekkel teli doboz tetejét, és r ákötött egy szép szalagot.

– Ezt elviszem a leendő anyósomnak – közölte, majd amikor meglátta Judit döbbent ar ckifejezését, felr öhögött. – Nyugi, vicceltem csak. De az már biztos, hogy én, veled ellentétben, egyenr angú kapcsolatot fogok vele kialakítani.

Szentestér e díszbe bor ult a ház. Adventi koszor ú készült, kopogtató, falidísz. Gir land a lépcsőn, a kandalló fölött. Fahéjtól, a tűzr e dobott nar ancshéjtól illatozott minden. Judit nem bízta a véletlenr e, per cr ől per cr e megter vezett mindent. Az adventi beosztás a konyhában lógott a falon. Tudta, mikor főz, díszít, csomagol, megy a fodr ászhoz. Hol lesznek a gyer ekek, mit vesznek fel este. A bőr öndök már útr a készen vár akoztak, két tapolcai napr a elegendő felszer eléssel.

– Vajon ör ülni fog Bálint a könyvnek? – gondolkodott el, de csak egy pillanatr a. – Egy vagyonba ker ült a különleges Ker esztapa-kiadás, és tulajdonképpen teljesen biztos a siker.

Vir ágnak egy szép táskát vásár olt, egy kockás lábmelegítő palackot,

és egy jó vastag  alvózoknit. – Most, hogy a sr ác egyr e többet van nála, talán nem is fogja használni – mosolygott.

Bálint a ker tben igazítgatta a füzér eket, a fenyőfán és az er esz alatt futott végig a világítás. Judit az ablakból kiintegetett neki.

– Ha valaki most figyelne minket, vajon mit látna? – kezdte Judit a megszokott játékát. – Fiatalos házaspár, jó egzisztencia, szép és okos gyer ekek. A kar ácsony?  Pont,  mint a magazinokban.  Egy hatalmas mézeskalács ház. Ha valaki bekukkantana az ablakon, minden bizonnyal ir igyelné őket. Hogy az asszonyt megcsalta a fér j? Ugyan már ! A legjobb családban is előfor dul az ilyesmi. A lényeg, hogy újr a egymásr a találtak.

Vir ág is megjött estér e, Gombával. Óvatosan, hogy a kutya ne lássa, odacsúsztatott  egy szépen   becsomagolt  dobozt Juditnak. – Ez az ő ajándéka. A nevetekben. Mer t tudtam, hogy te elfelejted – suttogta. Judit kacagva a kar ácsonyfához vezette a húgát, ker esgélt egy kicsit az ajándékdobozok között, és kiemelt egy zacskót. – Nézd, milyen gyönyör ű pink-zöld gumidisznó! A te Gombádnak vettem! Úgy sípol, hogy a világból kiker get majd. De szer intem ne aggódj, amilyen élénk ez a kutya, nem hiszem, hogy a gumidisznó megéli a holnapot.

A gyer ekek őr jöngtek a boldogságtól, minden ajándék telibe talált.

Bálint is nagyon ör ült, a könyv hatásár a majdnem megakadályozta, hogy az  események  szokásos  módon  folyjanak tovább.   Kitalálta,  hogy kar ácsonyi mozifilmként azt nézik meg, hogyan lövik szét Sonnyt a Ker esztapa első r észében. Végül nem is Judit, hanem Juli győzte meg az apját, hogy nézzék meg az Igazából szer elem filmet, mint minden évben. Kar en és Har r y tör ténete Juditot kísér tetiesen emlékeztette saját magukr a. Csak r emélni mer te, hogy Bálint nagyvonalú ajándékát, a tűzzománc nyakláncot er edetileg is neki szánta.

Másnap   a   r eggeli   után   akar tak   indulni.   A hagyományos, citr omkr émmel megkent cr oissant után a gyer ekek szétszéledtek. Olivér is már egyr e magabiztosabban mozgott a házban, de most az ő figyelmét is lekötötte a kutya. Vir ág pezsgőt bontott, ez volt a kar ácsonyi kötelező tennivalók listáján a százhuszonegyedik pont. Halk zene szólt, a tévében egy  r éges-r égi  fekete-fehér  ünnepi  film  ment,  ter mészetesen  nem

véletlenül. A két nővér pezsgőzött, megettek még egy házi süteményt, és készültek a hazalátogatásr a. Apjuk azt ígér te, idén egész pulykát süt, a gyer ekek  pedig  mákos  gubával  vigasztalódhatnak  csokipudinggal  a tetején.

Bálint egyszer csak kabátban jelent meg előttük, a slusszkulcsát r ázta és közölte, hogy elmegy megtankolni a kocsit, és ha már ott van a benzinkúton, autópálya-matr icát is vesz.

Juditot ez a momentum kihozta a sodr ából. Sehogy sem akar ta megér teni, mi szükség van er r e. A teendők sor r endjében ez nem így szer epel. Mindig együtt tankolnak, már úton Tapolca felé, olyankor viszi el a mosdóba az összes gyer eket, hogy aztán már ne legyen nyavalygás.

– Ezt nem így szoktuk! – Csak ennyit tudott kinyögni. Tisztában volt vele, mennyir e fur csán hangzik, és azzal is, hogy a pezsgő a fejébe szállt, pedig most kell odafigyelnie!

– De gyor san megtankolok, hogy ezzel már ne húzzuk az időt – hajtogatta Bálint. Most már Vir ág is odanézett. Bálint pedig zavar tan maga kör é kötötte a sálját, és már el is indult az ajtó felé.

– Papa, papa! – nyavalygott Tücsi. – Én is jövök veled, vár jál, veszem a dzsekim! – r ohant az apja után. Bálint r émült tekintettel nézett r á. – Tücsi, most ne gyer e, egyik lábam itt, a másik ott. Segítsél inkább a mamának csomagolni.

– De a mama már bepakolt! Én veled akar ok menni! Veled, veled, veled! – Tücsi teljesen bevadult, Judit nem is ér tette, mi ütött belé.

– Légy szíves, vigyed magaddal a gyer eket! – kér te a fér jét.

– Nem. Mindjár t jövök. Egy fél ór a, és itt vagyok. Csak kibír ja valahogy – és becsukta maga után az ajtót. Tücsi pedig levetette magát a bejár at előtti szőnyegr e, és hisztér iázni kezdett.

– Remélem, nem  a nyakláncot viszi a r endeltetési helyér e – utalt Vir ág az előző nap látott Igazából szer elemr e.

– Nem tudom. De nekem is r ossz ér zésem van. És a gyer eknek is. Úgy bőg, mintha soha nem látná többé az apját.

– Hát én tudom, miér t. Ha akar od, megpszichologizálom. Attól fél, hogy megint elmegy. Ahogy hetekkel ezelőtt egyszer már megtette.

Kiment az ajtón egy szokatlan időpontban. Hiszen a gyer ek is ér zékeli, hogy kar ácsony első napján nem jár unk tankolni szépen felöltözve. Benne is r ögzült már a teendőlistád a hat kar ácsonya alatt. Tudja, hogy ilyenkor együtt készülődünk, aztán megyünk a nagypapához. Kér sz még egy pohár r al?

– Nem. Elment a kedvem az ivástól is.

– Hát pedig minden okod megvan r á, hogy felönts a gar atr a!

– Vir ág, ne fessük az ör dögöt a falr a! Szer etném elhinni, hogy tankolni ment – jelentette ki Judit, majd az előszobatükör höz ment, és ideges mozdulatokkal pir osr a r úzsozta a száját. Odament a magába r oskadt Tücsihez, felnyalábolta és hízelegve, kedveskedve megkér te, hogy mutassa meg neki még egyszer a Jézuskától kapott denevér t.

Vir ág a vizslához bújt, Judit az ölébe vette azt a két gyer eket, aki még hagyta. Így  üldögéltek a kar ácsonyfa mellett. Csöndben, vár akozva. A lépcsőn levágtázó Julit igencsak meglepte a látvány. – Anyám, azt hittem, már  vígan iszogattok, mint máskor ! Azér t jöttem le, hogy én is kuncsor ogjak egy keveset. De látom, hogy kapok eleget, mer t ti leszoktatok. Ezzel megfogta a nyakánál az üveget, és már indult is vissza a szobájába. Judit egy szót sem szólt.

Bálint másfél ór a múlva ér kezett, falfehér en. Lehajtott fejjel botor kált be az ajtón. Addigr a már egyér telmű volt, hogy nem a benzinkúton jár t. És az is világos lett, hogy a nővel találkozott.

Judit elindult kifelé az ajtón, a gar ázs ir ányába. Az volt jelenleg az egyetlen hely, ahol magukban lehettek. Bálint követte.

– Csak azt ne mondd, hogy az anyádnál voltál – esett neki r ögtön.

– Nem mondom. És ide sem jön az anyám – Bálint nekitámaszkodott a falnak.

– Hogyhogy? – kapta fel a fejét Judit.

– Lemondtam. – Hosszú szünetet tar tott,  majd nagy nehezen újr a megszólalt. – Judit, esküszöm, hogy én szakítottam vele. Hetekkel ezelőtt. És nem is hívtam azóta, nem is találkoztunk. De ezt a mait kier őszakolta.

– Mit akar t?

– Egyszer űen nem tudom elhinni, hogy ez velem tör ténik. – Bálint a

kezébe temette az ar cát.

– Mit akar t? – Judit lassan ismételte meg a kér dést.

– Azt mondta, azt mondta, hogy gyer eket vár – mondta ki Bálint végr e.

Judit mozdulatlanul állt, nézte a fér jét, és a legkülönfélébb ér zések kavar ogtak benne. Úgy ér ezte, mintha kívülr ől nézné a saját jelenetüket. Tudta, hogyan kellene viselkednie, ha mindez egy filmben tör ténne, hogyan, ha meg akar ná őr izni a lélekjelenlétét, és hogyan, ha túl akar ná élni.

Végül az utóbbit választotta, ler ogyott a hideg földr e, pontosan úgy, mint másfél ór ája a gyer eke. És zokogott. Ez már sok volt. Nagyon sok. Kibír hatatlan.

Nem emlékezett r á, hogy mikor sír t utoljár a ennyir e. Elfeledkezett magár ól, kivetkőzött magából, ahogy sohasem tette. Ér zékelte, hogy Bálint is mellé ül, pr óbálja a kabátjával takar gatni, aztán ő is sír va fakad, de nem tudott ezzel foglalkozni.

Nem tudta, mióta ültek egymás mellett a gar ázs jéghideg padlóján. Szinte önkívületben feltette a kér dést: – Mit akar sz tenni?

Bálint nagyon megviselt volt. Lábait felhúzta, tér dér e hajtotta a fejét, és r ázta a zokogás.

– Újr a akar tam kezdeni. Veletek! A családommal. Én annyir a szer etlek téged! Mindent ér tetek tettem, és minden, amit elér tem, azt neked köszönhetem. Miér t tör ténik most ez velem? Azér t ezt nem ér demlem! – szinte kiabált.

Judit pedig azon kapta magát, hogy simogatja a fér je fejét, csitítja, nyugtatja őt. Pont olyan volt Bálint, mint kapcsolatuk kezdetén, amikor még mer t gyengének mutatkozni, amikor még el tudott ér zékenyülni a szer elemtől.

Bálint lassan megnyugodott, felesége ölébe hajtotta a fejét, és a kezét csókolgatta. Judit már nem akar t több kér dést feltenni. Teljesen biztos volt benne, hogy a fér je vele, velük akar mar adni. Hogy innentől kezdve csak őr ajta  múlik. Hogy  képes-e  megbocsátani. Hogy  megfogalmazza-e magának, miér t kellene egyáltalán megbocsátania. A gyer ekekér t? Az

együtt töltött húsz évér t? A jövőbe vetett hitér t? Vagy azér t, mer t ő még mindig látja magukat ősz hajjal, r ozogán, kéz a kézben üldögélni a kanapén?

– Lassan el kellene indulnunk – mondta halkan. Bálint meglepve emelte fel a fejét.

Judit olyan er ősnek ér ezte magát, mint még soha. Letör ölte a könnyeit, és kiment az udvar r a. Bálint is összeszedte magát, pillanatokon belül utolér te. A bejár ati ajtóban megfogta a kezét, és megállt. Egymás szemébe néztek. Bálint némán átölelte Juditot. Mozdulataiban  lehetett ér ezni az őszinteséget.

– Megoldjuk. Minden r endben lesz. Elkezdjük elölr ől – mondta neki, önmagát is bátor ítva Judit, majd a gyer ekekr e mosolygott, odasétált a kar ácsonyfához, és felkapcsolta r ajta a világítást.