Lois McMaster Bujold

Maréknyi becsület

Lois McMaster Bujold

Maréknyi becsület

Lazi

KÖNYVKIADÓ

Szeged

♣

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lois McMaster Bujold: Shards of Honor

Published by Baen Publishing Enterprises

© 1986 by Lois MacMaster Bujold

All rights reserved

Fordította

NEMES ISTVÁN

A borító

Szendrei Tibor

festményének felhasználásával készült

ISBN 978-963-9690-36-3

Hungarian translation © Nemes István, 2007

Hungarian edition © Lazi Könyvkiadó, 2007

A Lazi Kft. kiadása

e-mail: info@lazikiado.hu

www.lazikiado.hu

A kiadásért felel: a kiadó ügyvezető igazgatója

Lektor: Fazekas Sándor, Juhász Ferenc

Tördelőszerkesztő: Szentmiklósi Csaba

Borítótipográfia: Koha Kolett, Szilícium Grafika

Felelős szerkesztő: Hunyadi Csaba Zsolt

Nyomtatta és kötötte a Kaposvári Nyomda Kft. – 270325

Felelős vezető: Pogány Zoltán igazgató

♣

Pat Wrede-nek,

aki megadta az alaphangot

Első fejezet

Ködtenger úszott át a felhőrengetegen, puhán, szürkén, foszforeszkálón. A legmagasabb szirteken ragyogni látszott e köd a napsütésre felszálló párában, ám a szurdokot belepő hűvös, csöndes sűrűség még mindig a hajnal előtti homályt idézte.

Cordelia Naismith kapitánynő a botanikusára pillantott, és lazított a biológiai begyűjtőkészülék szíjain, hogy valamivel kényelmesebbé tegye a kimerítő kapaszkodást. Félresodorta a szemébe lógó, hosszúra nőtt, ködnedves, rézvörös hajtincset, és türelmetlenül rántotta a tarkóján lévő csat irányába. Az biztos, hogy a következő felderítendő területnek mélyebben fekvő térséget fog választani. Az itteni gravitáció valamivel csekélyebb lehetett, mint szülőbolygójáé, a Béta Kolóniáé, de ez nem kárpótolta azért a fiziológiai megerőltetésért, amit a ritka hegyi levegő okozott.

A növényzet sűrűsödése az erdős rész felső határát jelezte. A vízmosás latyakjában mélyre hajolva másztak át az élő alagúton, míg végül kibukkantak a szabadba.

Reggeli fuvallat oszlatta el a köd utolsó foszlányait az aranyfényes hegyoldalon. Végtelen emelkedők újra meg újra, melyek végül hatalmas, szürke vállakként kapcsolódtak össze a csillogó jégsapkás központi csúcs alatt. A bolygó napja mély türkiz égen ragyogott, lehengerlő színárnyalatokat adva az aranyszínű fűszálaknak, a pöttöm virágoknak, az ezüstös fűcsomóknak, melyek vert csipke cafatokként hevertek mindenfelé. A két felfedező igézetten bámult fel a csöndbe burkolódzott hegycsúcsra.

Dubauer zászlós, a botanikus rávigyorgott a válla fölött Cordeliára, és térdre hullott az egyik ezüstös fűcsomó mellett. A kapitánynő felkapaszkodott a legközelebbi magaslatra, hogy pillantást vethessen a mögöttük elterülő panorámára. Az erdőfolt a lenti, lankás részen volt a legsűrűbb. Ötszáz méterrel lentebb, akár egy fehér óceán, felhőtakaró húzódott a láthatárig. Messze nyugaton az ő hegyük kistestvérének csúcsa épp csak áttört a legfelső fodrokon.

Cordelia azt kívánta, bárcsak a lenti lankákon lehetne, megtapasztalva annak újdonságát, milyen az, amikor víz hullik az égből, amikor kizökkent ábrándozásából.

– Mi az ördögöt éget Rosemont, ami ennyire büdös bír lenni? – mormolta.

A szomszédos nyúlvány mögül olajos, fekete füstoszlop kanyargott fel, melyet elsodortak, megritkítottak és szétfoszlattak a felső légáramlatok. Nyilvánvalónak tűnt, hogy a lenti bázisról szállt fel. Cordelia gyanakodva fürkészte.

A csöndet távoli nyüszítés törte meg, mely üvöltéssé erősödött. A szirt mögül az űrsiklójuk bukkant elő, és szikrázó, ionizált gázcsíkot húzva maga mögött, az ég felé száguldott.

– Micsoda riadóstart! – kiáltotta Dubauer, akaratlanul is az eget bámulva.

Cordelia beleszólt rövid hatótávolságú csuklókommunikátorába:

– Naismith Bázis Egynek. Kérem, jelentkezzenek!

Csak kurta, üres sziszegést kapott válaszul. Megpróbálta újra, kétszer is, ugyanazzal az eredménnyel. Dubauer zászlós aggódva tűnt fel a könyöke magasságában.

– Próbálja maga is! – sürgette Cordelia. Azonban a férfi sem járt több sikerrel. – Pakolja össze a műszereit! – parancsolta neki. – Visszatérünk a bázisra. Méghozzá sürgősen.

Ziháló ügetésben ereszkedtek alá a lejtőn, és ismét bevették magukat az erdőbe. Az erőtlen, vézna fák ebben a magasságban gyakorta kidőltek, összegabalyodtak. Festői látványt nyújtottak felfelé menet; lefelé viszont veszedelmes akadálypályát képeztek. Cordelia fejében egymást kergették a lehetőségek, bizarrabbnál bizarrabb katasztrófák. Ha falra fested az ördögöt, megjelenik, villant fel benne, és leküzdötte a feltörő pánikot.

Átcsörtettek az utolsó bozótoson, és innen már ráláthattak arra a jókora tisztásra, amit elsődleges táborhelynek választottak. Cordelia levegő után kapkodott, zihált. A valóság túllépett a képzeletén.

Füst szállt fel öt elszenesedett és ormótlan, fekete halomból, ott, ahol korábban a sátrak álltak. Füstölgő sebhely égett a fűbe, ahol az űrsikló parkolt, a tábor vízmosástól távolabbi oldalán. Törött alkatrészek hevertek szétszórtan. Légmentesen lezárt egészségügyi létesítményeiket meglékelték; igen, jól látszott, hogy még az illemhelyet is átégették.

– Istenem! – lihegte Dubauer zászlós, és úgy indult meg, akár egy alvajáró.

Cordelia azonban galléron ragadta.

– Hasra, és fedezzen! – parancsolta neki, majd óvatosan a csöndes romok felé indult.

A tábor körüli magas füvet letiporták. A kapitánynő kábán találgatta a pusztítás okát. Előzőleg fel nem fedezett őslakosok? Nem, a sátorszöveteket semmi más nem olvaszthatta meg, csakis plazmasugár. Vagy a régóta kutatott, de mind ez ideig meg nem talált, fejlett idegen lények? Esetleg valami váratlan vírus, amit nem láthattak előre a hónapokon át itt ténykedő mikrobiológus robotszondák és immunizátorok… Lehet, hogy sterilizációs okból történt a felperzselés? Vagy egy másik bolygó kormányának katonái? Ha így van, a támadók valószínűleg ugyanazon a féregjáraton át érkeztek, mint amit ők fedeztek fel. Bár miért ne létezhetnének a közelben más átjárók is, hiszen még alig tíz százalékát térképezték fel annak a roppant űrnek, ami ettől a rendszertől egy fényhónapos távolságon belül terül el. Vagy mégiscsak idegen lények?

Szánalmasan tudatában volt annak, hogy a gondolatai úgy rohangálnak körbe-körbe, mint ahogy a zoológusa egyik állatkája a mókuskerékben. Zordan turkált a romok között, valamiféle támpont után kutatva.

Félúton a vízmosás felé találta meg, a magas fűben. A jókora test a Bétai Csillagközi Felderítők rozsdabarna gyakorlóruhájában arccal lefelé hevert, szétvetett kézzel és lábbal, mintha aközben lőtték volna hátba, ahogy az erdő felé menekült. A kapitánynőnek a lélegzete is bennszorult a fájdalmas felismeréstől. Gyengéden a hátára fordította.

Rosemont hadnagy volt az, aki lelkiismereti okokból tagadta meg a fegyveres szolgálatot. Az üveges, meredt szempárban valamiféle aggodalom látszott, mintha még mindig a lelkét tükrözné. Cordelia lefogta a férfi szemét.

A halál okát kutatta. Nincs vér, sem égésnyom, sem törött csontok – hosszú, fehér ujjaival a halott skalpját tapogatta. A fejbőr a szőke hajfürtök alatt felhólyagosodott, s ez egyértelműen idegroncsolóról árulkodott. Tehát idegen lények kizárva. Pár pillanatra az ölébe vette a halott fejét, s oly elesetten cirógatta az ismerős arcvonásokat, akárha vak lenne. De most nincs idő a gyászra.

Négykézláb mászott vissza a felperzselt területhez, és valamiféle kommunikációs egység után kutatott a roncsok között. A támadók egészen alapos munkát végeztek e tekintetben, legalábbis az olvadt műanyag-és fémdarabok ezt tanúsították. Rengeteg értékes felszerelési tárgy hiányzott.

Zörej hallatszott a fűből. Cordelia odakapta a kábere [1] csövét, de nem lőtt. Dubauer feszült ábrázata bukkant elő a szalmaszínű növényzetből.

– Én vagyok – közölte suttogásnak szánt, elcsukló hangon. – Ne lőjön!

– Nem sokon múlott – sziszegte vissza Cordelia. – Miért nem maradt a helyén? Mindegy, jöjjön, segítsen keresni egy kommegységet, amivel elérhetjük a hajót! Ne álljon fel, bármikor visszajöhetnek.

– Kik? Kik tették ezt?

– Többesélyes, válasszon… nuovo brazíliaiak, barrayariak, cetagandaiak, bármelyikük. Reg Rosemont halott. Idegroncsoló.

Cordelia a mintagyűjtősátor maradványaihoz mászott, és óvatosan vizsgálgatta az elszenesedett darabokat.

– Nyújtsa ide azt a rudat! – suttogta.

Próbaképpen megpiszkálta a legígéretesebbnek tűnő kupacot. A sátrak már nem füstöltek, de hőhullámok áramlottak belőlük, melyek úgy csaptak le az arcára, mint otthon a nyári nap heve. Az elszenesedett anyag úgy foszlott szét, akár a papírpernye. A kapitánynő beakasztotta a rúd végét egy félig olvadt tárolóba, és kiemelte a szabadba. A legalsó fiók nem olvadt meg, de alaposan elgörbült és szorosan beragadt, mint az hamarosan kiderült, amikor Cordelia a keze köré tekerte ingujját, és rángatni kezdte.

Néhány percnyi kutatás után előkerült valami fura kalapács-és vésőféleség – lapos fémdarab és egy súlyos bunkó –, melyek, ismerte fel szomorúan, valaha egy érzékeny és rendkívül értékes meteorológiai műszer részei voltak. Ezekkel a kezdetleges szerszámokkal és Dubauer nyers erejével kifeszegették a fiókot, mely akkora csattanással ugrott ki, mintha pisztolyt sütöttek volna el. Mindketten hátraugrottak.

– Nyert! – jegyezte meg Dubauer.

– Vigyük a vízmosáson túlra, ott próbálkozzunk! – javasolta Cordelia. – Borsódzik a hátam. A hegyoldalról bárki megláthat bennünket.

Még mindig kuporogva, sietve fedezékbe vonultak, Rosemont testén túlra. Miközben elmásztak mellette, Dubauer émelyegve, mérgesen meredt a tetemre.

– Bárki tette is, rohadtul megfizet érte!

Cordelia csak a fejét rázta.

Feltérdeltek a saspáfrányszerű aljnövényzetben, és megpróbálkoztak a kommlinkkel. A készülékből statikus sziszegés és sípolás hallatszott, aztán süket csönd, majd amikor megrázták és megcsapkodták, bejött a jel. A kapitánynő beállította a jó frekvenciát, és beleszólt:

– Naismith kapitány hívja a Rene Magritte kutatóhajót. Kérem, jelentkezzenek!

Gyötrelmes csendet követően halk, statikus zörejekkel vegyes válasz reszketett:

– Itt Stuben hadnagy. Jól van, kapitány?

Cordelia kiengedte a lélegzetét.

– Jelenleg minden rendben. Mi a helyzetük? Mi történt?

Dr. Ullery, a kutatócsapat rangidős tisztje, Rosemont helyettese vette át a szót:

– Egy barrayari katonai őrjárat körülvette a tábort, és megadásra szólított fel bennünket. Kijelentették, hogy igényt tartanak a helyre az elsődleges felfedező jogán. Aztán valami remegő ujjú mániákus meghúzta a ravaszt, plazmasugarat lőtt ránk, és elszabadult a pokol. Reg magára vonta a figyelmüket, és fedezett bennünket, így mi, többiek elérhettük a hajót. Van idefenn egy Generális-osztályú barrayari hajó, amivel bújócskát játszunk, ha érti, mire gondolok…

– Tiszta vonalon beszélünk – emlékeztette Cordelia élesen.

Dr. Ullery habozott, majd folytatta:

– Rendben. Még mindig azt követelik, hogy adjuk meg magunkat. Mit gondol, elfogták Reget?

– Dubauer velem van. Mindenki mással el tud számolni?

– Kivéve Reget.

– Reg halott.

A statikus sziszegés összemosódott Stuben szitkozódásával.

– Maga a parancsnok, Stu – vágott közbe Cordelia. – Nagyon figyeljen! Azokban az izgága militaristákban nem, ismétlem, nem lehet megbízni. Semmi esetre se adja meg magát! Láttam a titkos jelentéseket a Generális cirkálókról. Jobb a fegyverzetük, jelentősebb a tűzerejük, számosabb a legénységük, de maguk gyorsabban el tudnak iszkolni. Tehát tűnjenek el lőtávolból, és maradjanak is azon kívül. Ha kell, hátráljanak vissza egészen a Béta Kolóniáig, de ne kockáztassa a mieink életét! Megértette?

– Önt nem hagyhatjuk itt!

– Nem tudna felvenni bennünket, legfeljebb a barrayariakkal a nyakukban. Ha pedig fogságba esünk, jobb esélyünk van hazajutni politikai csatornákon, mint valami esztelen mentőakcióval, de csakis akkor, ha maguk hazajutnak és jelentést tesznek. Érthető? Nyugtázza!

– Megértettem – jött a tétova válasz. – De, kapitány… mit gondol, mennyi ideig tud kibújni azoknak az őrült fattyúknak a markából? Végül úgyis bemérik…

– Addig húzzuk, amíg lehetséges. Maga pedig… induljon! – Néha elképzelte, hogyan működik a hajója nélküle; de soha nem Rosemont nélkül. Nem engedhetjük, hogy Stuben megpróbáljon katonásdit játszani, gondolta. A barrayariak nem amatőrök. – Ötvenhat élet függ magától. Tud számolni. Ötvenhat több, mint kettő. Ezt ne feledje, rendben? Naismith vége.

– Cordelia… sok szerencsét! Stuben vége.

A kapitánynő leült, és rámeredt a kicsi kommunikációs egységre.

– Huh! Milyen sajátságos helyzet.

– Enyhén szólva – hördült fel Dubauer zászlós.

– Úgyszólván. Nem tudom, észrevette-e…

Mozgás vonta magára a figyelmét a foltos árnyékban. Talpra akart ugrani, a fegyvere után kapott. A magas, markáns arcélű barrayari katona a zöldes-szürkés álcaöltözékben azonban gyorsabbnak bizonyult. Dubauer viszont még nála is fürgébbnek; maga mögé rántotta kapitányát. Cordelia hallotta az idegroncsoló sercegését, miközben belezuhant a vízmosásba; a fegyvere és a kommlink kirepült a kezéből. Erdő, föld, víz és ég pörgött körötte vadul, a feje nekicsapódott valaminek, szédítő csillagok, reccsenés, és a sötétség magába nyelte.

♦ ♦ ♦

Penészgomba tapadt Cordelia képébe. Nedves, erdei humusz szaga tömítette el orrlyukait. Egyre mélyebben lélegzett, teleszívta tüdejét, aztán a rothadás bűze kezdte kaparni a torkát. Kiemelte arcát a mocsokból. Fájdalom robbant a fejében, és szertesugárzott.

Artikulátlanul felnyögött. Sötéten kavargó levélörvények homályosították el látását, aztán kitisztult. Kényszerítette a szemét, hogy a legközelebbi tárgyra fókuszáljon, körülbelül félméternyire, jobbra.

Súlyos, fekete bakancsok süppedtek a sárba, zöldesszürke álcaruhában folytatódtak, melyek laza pihenj állásban nyugvó lábakat takartak. Elnyomta feltörő nyögéseit. Rendkívül gyengéden visszahajtotta a fejét a fekete posványba, és óvatosan az oldalára fordult, hogy jobban szemügyre vehesse a barrayari tisztet.

A saját kábere! Belebámult a fegyver kicsi, szürke, háromszög formájú csövébe, melyet vaskos, súlyos kéz tartott. Aggódva leste, van-e a férfinél idegroncsoló. A tiszt derékszíját tucatnyi felszerelés húzta le, de a roncsoló tokja üresen tátongott a jobb csípőjén, mint ahogy a plazmavető táskája is a balon.

A férfi alig lehetett magasabb Cordeliánál, de vaskos volt és erőteljes testalkatú. Gondozatlan, sötét haj ezüstös foltokkal tarkítva, hűvös, szürke szempár… sőt egész megjelenése ápolatlanságot sugárzott, főként a szigorú barrayari katonai szabályzathoz képest. Gyakorlóruhája csaknem olyan gyűrött, sáros és növényi levektől foltos volt, akárcsak Cordeliáé, a jobb pofacsontján pedig durva horzsolás éktelenkedett. Neki is rohadt napja lehetett, gondolta a nő kábán. Ekkor a szikrázó, fekete örvények kitágultak, és ismét magukba nyelték.

Amikor a látása újra kitisztult, a bakancsok eltűntek. Illetve dehogy. Ott ült a férfi, kényelmesen terpeszkedve egy kidőlt fatörzsön. Cordelia megpróbált valami másra összpontosítani, nem gyomra lázongására, azonban mégis a gyomor kerekedett felül, méghozzá szó szerint.

Az ellenséges kapitány önkéntelenül összerezzent az okádás hangjára, de ülve maradt. Cordelia mászott néhány méternyit a vízmosás alján csordogáló csermelyhez, megmosta a száját és az arcát annak jéghideg vizével. Viszonylag jobban lett, felült és krákogott.

– És most?

A tiszt az udvariasság látszatát mímelve megbiccentette a fejét.

– Aral Vorkosigan kapitány vagyok, a Vorkraft Generális barrayari császári csatacirkáló parancsnoka. – Bariton hangja volt, és csekélyke akcentusa. – Kérem, azonosítsa magát!

– Cordelia Naismith parancsnok. Bétai Csillagközi Felderítés. Tudományos kutatócsoport vagyunk. – Szemrehányóan hangsúlyozta ki: – Nem harcoló alakulat.

– Észrevettem – jegyezte meg a férfi szárazon. – Mi történt a csapatával?

Cordelia szeme összeszűkült.

– Hát nem tudja? Én épp hegyet másztam, a botanikusunknak segédkeztem. – Sürgetőbben folytatta: – Hol van a botanikusom… a zászlósom? Belelökött a vízmosásba, amikor rajtunk ütöttek…

A férfi felpillantott a szurdok peremére, oda, ahonnan ő legurult – vajon mennyire régen?

– Barna hajú fiú volt?

Cordelia szíve aggodalmasan vert.

– Igen.

– Most már semmit sem tehet érte.

– Ez gyilkosság! Csupán káber volt nála! – A szemével szinte felnyársalta a barrayarit. – Miért támadták meg az embereimet?

A férfi elgondolkodva méregette a kezében tartott kábítófegyvert.

– Az ön expedíciója – gondosan fogalmazott – elvileg bizalmas, vagy inkább békés szándékkal, de megsértette a barrayari felségterületet. Ezt vitatták. Engem hátba lőttek kábító sugárral. Amikor magamhoz tértem, már ugyanúgy találtam a tábort, ahogy maga.

– Remek. – Kesernyés íz képződött az ajkain. – Örülök, hogy Reg legalább leszedte egyikőjüket, mielőtt megölték.

– Amennyiben arra a meggondolatlan, ámde nyilvánvalóan bátor szőke fiúra gondol a tisztáson, ő még egy házfalat se bírt volna eltalálni. Nem tudom, maguk, bétaiak miért öltenek katonai uniformist. Semmivel sem képzettebbek, mint a piknikező gyerekek. Szerintem a rangjuk semmi mást nem jelent, csak fizetési szintet.

– Geológus volt, nem bérgyilkos – csattant fel a nő. – De ha már itt tartunk, a maga kiváló katonái nem tudták elfogni az én „piknikező gyerekeimet”.

A férfi összevonta a szemöldökét. Cordelia azonnal befogta a száját. Ó, nagyszerű, gondolta. Még hátra se csavarta a karom, és én máris elkezdem kiadni neki az információkat.

– Egyelőre még nem – duruzsolta Vorkosigan. A káberrel folyásirányba mutatott, oda, ahol a törött kommlink hevert a patakban. Kicsinyke gőzfelhő emelkedett fel a roncsból.

– Milyen parancsot adott a hajójának, amikor informálták önt a helyzetükről?

– Azt, hogy használják ki a lehetőséget – mormolta bizonytalanul, sűrű ködben tapogatózva valamiféle ihlet után.

– Biztonságos parancs, illik egy bétaihoz – horkant fel a férfi. – Legalább biztos lehet abban, hogy engedelmeskedtek.

Ó, nem. Most én jövök!

– Hé, én tudom, engem miért hagytak itt az embereim… de vajon magát miért? Talán a kapitány, legyen az akár barrayari is, nem elég fontos személy ahhoz, hogy csak úgy elveszítsék? – Kiegyenesedett ültében. – Ha Reg még egy házfalat se bírt volna eltalálni, magát ki lőtte le?

Ezzel jól felbőszítettem, gondolta, mivel a káber, amivel a férfi eddig gesztikulált, most határozottan rámeredt. Ám Vorkosigan csupán ennyit mondott:

– Ez nem a maga dolga. Van másik kommlinkje?

Hohó… ennek a zord barrayari parancsnoknak fellázadt a legénysége? Úgy legyen! Átok az ellenségre!

– Nincs. A katonái mindent elpusztítottak.

– Nem számít – mormolta Vorkosigan. – Tudom, hol szerezhetünk egyet. Képes már járni?

– Nem tudom. – Cordelia lábra állt, aztán fejére szorított kézzel próbálta megfékezni a nyilalló kínokat.

– Csak agyrázkódás – szögezte le Vorkosigan a legcsekélyebb együttérzés nélkül. – Egy kis séta jót fog tenni.

– Mekkora séta?

– Úgy kétszáz kilométer.

Térdre rogyott.

– Jó utat!

– Nekem két nap. Feltételezem, magának valamivel több, lévén hogy csak geológus, vagy micsoda.

– Asztrokartográfus.

– Keljen fel, kérem! – A tiszt lehajolt annyira, hogy a könyökénél fogva felsegítse. Furcsa módon ódzkodott attól, hogy megérintse őt. Cordelia fázott és dermedt volt; még ingujja vastag szövetén keresztül is érezte a férfi kezéből sugárzó melegséget. Vorkosigan határozottan felrángatta őt a vízmosás oldalán.

– Maga aztán nem tréfál – mormolta a nő. – Mihez kezd egy hadifogollyal erőltetett menetben? Mi van, ha fejbe vágom egy kővel, mialatt alszik?

– Megkockáztatom.

Felértek a csúcsra. Cordelia zihálva, kifulladva borult rá egy kisebb fára. Vorkosigan még csak hevesebben sem lélegzik, vette észre irigykedve.

– Nos, addig sehova se megyek, míg el nem temettem a tisztjeimet.

A férfi ingerülten meredt rá.

– Fölösleges idő-és energiaveszteség.

– Nem hagyom itt őket a dögevőknek, mint az elhullott állatokat. Lehet, hogy a maga barrayari mészárosai többet tudnak a gyilkolásról, de egyikük sem halhatott volna katonához méltóbb halált.

A férfi kifürkészhetetlen kifejezéssel meredt rá egy hosszú pillanatig, aztán vállat vont.

– Rendben.

Cordelia megindult a vízmosás oldalán.

– Itt kellene lennie – jegyezte meg értetlenül. – Arrébb vitte?

– Nem. De nem juthatott messzire az ő állapotában.

– Azt mondta, meghalt!

– Úgy van. Azonban a teste még mozog. A roncsoló nem találta telibe a nyúltagyát.

Cordelia követte a letiport növényeket egy kisebb emelkedőre; Vorkosigan szótlanul lépkedett mögötte.

– Dubauer! – A barna egyenruhás alakhoz szaladt, aki görnyedten hevert a páfrányok között. Ahogy letérdelt mellé, a zászlós megfordult, mereven nyújtózkodott, aztán lassú hullámokban reszketni kezdett, ajkai különös vigyorba torzultak. Fázik? – gondolta vadul a nő, aztán rádöbbent, mit lát. Előkotorta zsebkendőjét, összehajtotta, és a férfi fogai közé kényszerítette. Az ajkak már véreztek az előző görcsös rohamoktól. Körülbelül három perc múlva Dubauer sóhajtott, és elernyedt.

A kapitánynő szorongva fújta ki lélegzetét, és aggódva vizsgálgatta a testet. A zászlós kinyitotta a szemét, és úgy tűnt, az arcára fókuszál. Erőtlenül megmarkolta Cordelia karját, és nyögdécselő, fojtott hangokat hallatott. A nő gyengéd fejcirógatással igyekezett csökkenteni az állati nyugtalanságot, és kitörölte a véres nyálat a szájából; a férfi elcsendesedett.

Cordelia dühös fájdalomkönnyekkel fordult Vorkosiganhoz:

– Nem is halt meg! Maga hazug! Csak megsérült. Orvosi segítségre van szüksége.

– Ön elvesztette a valóságérzékét, Naismith parancsnok. Senki sem épül fel idegroncsoló okozta találatból.

– Úgy? Külsőleg nem látható, mekkora kiterjedésű sérülést ejtett a mocskos fegyverével. Még lát, hall és érez… nem jelentheti ki róla, hogy halott, kénye-kedve szerint!

A férfi arca maszkszerűnek tűnt.

– Ahogy óhajtja – mondta óvatosan. – Megszabadíthatom a szenvedéseitől. A vadászkésem elég éles. Fájdalommentesen elvághatom a torkát. Vagy amennyiben úgy érzi, hogy mint a parancsnokának, ez az ön kötelessége, kölcsönadhatom a kést, hogy használja.

– A saját emberével is így végezne?

– Nyilvánvalóan. És ők ugyanezt tennék velem. Senki sem akarna így élni.

Cordelia szigorúan meredt rá.

– Barrayarinak lenni olyan lehet, mint kannibálok között élni.

Hosszú csend zuhant közéjük. Dubauer törte meg egy nyögéssel. Vorkosigan megrezzent.

– Tehát akkor, mit szándékozik tenni vele?

A nő fáradtan dörzsölte a halántékát valamiféle érv után kutatva, mellyel áthatolhatna azon az érzelem nélküli kifejezésen. A gyomra hullámzott, a nyelvét gyapjasnak érezte, a lába remegett a kimerültségtől, az alacsony vércukorszinttől és a fájdalomra való reagálástól.

– Mellesleg hova szándékozik menni? – kérdezte végül.

– Van egy depó a… egy bizonyos helyen. Elrejtve. Kommunikációs berendezés, fegyverek, élelem… melyek birtokában olyan helyzetben leszek, hogy… ööö… korrigáljam a parancsnokságom alatt felmerült problémákat.

– Akad orvosi felszerelés is?

– Igen – ismerte el a férfi vontatottan.

– Jól van. – Jöhet a nagy alkuajánlat. – Hajlandó vagyok együttműködni önnel… az ön foglyaként kezet adok rá, hogy segítem önt bármiben, amiben csak tudom, ami nem veszélyezteti a hajómat… amennyiben magunkkal vihetem Dubauer zászlóst.

– Lehetetlen. Járni sem tud.

– Szerintem tud, némi segítséggel.

Vorkosigan bosszúsan meredt rá.

– És ha elutasítom?

– Akkor vagy itt hagy mindkettőnket, vagy végez velünk. – Elfordította a tekintetét a férfi késéről, dacosan megemelte az állát, és várt.

– Nem ölök foglyokat.

Cordelia megkönnyebbült ennek a kijelentésnek a hallatán. Mert ez azt is jelentette, hogy Dubauer visszalényegült emberré az idegen tiszt tudatában. Letérdelt, hogy megpróbálja talpra segíteni a zászlósát, és azon imádkozott, nehogy Vorkosigan úgy zárja rövidre a vitájukat, hogy őt elkábítja, a botanikust pedig azonnal megöli.

– Rendben – adta be a derekát a férfi, és átható pillantást vetett rá. – Hozhatja. De gyorsan kell haladnunk.

Cordeliának sikerült talpra állítania a zászlóst. Átvetette a vállán a férfi karját, úgy próbálta egyengetni rogyadozó lépteit. Úgy tűnt, Dubauer hallja a beszédet, de nem képes értelmezni a szavak jelentését.

– Na látja – védelmezte Cordelia kétségbeesetten –, képes járni. Csupán egy kis segítségre van szüksége.

♦ ♦ ♦

Mire elérték a tisztás szélét, a kora este utolsó, vízszintes fényei hosszú, fekete árnysávokkal csíkozták azt, akár egy tigrisbőrt. Vorkosigan megtorpant.

– Ha egymagam mennék – kezdte –, simán eljutnék a depóig az övemben lévő vésztartalékkal. De magukkal együtt kénytelenek leszünk feltúrni a táboruk romjait több élelemért. Amíg körülnézek, eltemetheti a másik tisztjét.

Cordelia bólintott.

– Keressen valami olyasmit is, amivel ásni lehet. Én addig megpróbálom ellátni Dubauert.

Vorkosigan csak legyintett, és a felperzselt terület felé indult. Cordeliának sikerült előásnia egy pár félig megégett hálózsákot a női részleg maradványaiból, de nem talált ruhákat, gyógyszereket, szappant, de még egy vödröt sem, amiben vizet hozhatott vagy melegíthetett volna. Végül odatámogatta a zászlóst a patakhoz, megmosdatta, amennyire tudta, megtisztította a sebeit és a nadrágját a hideg vízben, az egyik hálózsákkal megtörölgette, majd visszaadta rá a trikóját és a zubbonyát, aztán szarong stílusban köréje tekerte a másik hálózsákot. A férfi reszketett és nyögdécselt, de nem tiltakozott a sajátos bánásmód ellen.

Időközben Vorkosigan talált két láda élelmiszer-egységcsomagot, amikről leégett a címke, de máskülönben sértetlennek tűntek. Cordelia feltépett egy ezüstös zacskót, forrásvízzel keverte, és kiderült, hogy szójás zabkása.

– Mázli – kommentálta. – Ezt ő is képes lesz megenni. Mi van a másik ládában?

Vorkosigan is kipróbálta. Vizet lögybölt a zacskóba, összerázta, majd megszaglászta.

– Nem igazán tudom – mondta, és átnyújtotta. – Elég fura szaga van. Talán romlott?

Fehér pép volt, átható aromával.

– Semmi baja – biztosította Cordelia. – Mesterséges márványsajtos salátaöntet. – Leült, és szemügyre vette a menüt. – Legalább kalóriában gazdag – biztatta magát. – Arra pedig szükségünk lesz. Nincs véletlenül egy kanál a szerszámövében?

Vorkosigan apró holmit húzott elő a derékszíjából, és szó nélkül átnyújtotta. Többfunkciós szerszámkészlet volt egyetlen nyélben, mely többek között kanalat is tartalmazott.

– Kösz – motyogta Cordelia egészen megilletődve, mintha egy bűvész teljesítette volna félve elsuttogott kívánságát.

Vorkosigan megrántotta a vállát, majd elsétált, hogy folytassa kutatását az egyre sűrűsödő sötétségben, a kapitánynő pedig etetni kezdte Dubauert. A zászlós farkaséhesnek tűnt, de képtelen lett volna magától enni.

Nem sokkal később Vorkosigan visszatért a forráshoz.

– Ezt találtam. – Alig méternyi hosszú, kicsi geológusásót nyújtott át, amit talajmintavételre használtak. – Nem épp a legalkalmasabb eszköz a munkára, de egyelőre ennél jobbat nem leltem.

– Regé volt – felelte Cordelia, és elvette. – Megteszi.

Annak a helynek a közelébe vezette Dubauert, ahol ásni szándékozott, és leültette. Eltöprengett azon, nem burkolhatná-e be jobban némi erdei páfránnyal, és úgy döntött, hogy majd később megpróbálja. Kijelölte a sírgödör széleit annak a helynek a közelében, ahol Rosemont hevert, és csapkodni kezdte a sűrű gyepet a kicsi lapáttal. A növényzet szívós volt, szövevényes és ellenálló, és ő hamar kifogyott a lélegzetből.

Vorkosigan bukkant fel a sötétből.

– Találtam hidegfényt. – Elroppantott egy ceruza méretű csövet, és lerakta a földre a sír mellé, ahol az kísérteties, ámde ragyogó, kékeszöld fényt sugárzott. Kritikus tekintettel bámulta a serénykedő kapitánynőt.

Cordelia immár a talajt vagdosta, és idegesítette, ahogy a férfi vizslatja. Menj már a francba, gondolta, hadd temessem el nyugodtan a barátomat. Még idegesebb lett, ahogy egy új gondolat fészkelte be magát a fejébe… Lehet, hogy nem engedi befejeznem… túl sokáig tart…

Még keményebben ásott.

– Ebben a tempóban még a jövő hetet is itt töltjük.

Vajon, ha hirtelen megperdülnék, gondolta ingerlékenyen Cordelia, fejbe tudnám vágni a lapáttal? Legalább egyszer…

– Menjen, üljön le a botanikusa mellé. – A kezét nyújtotta; és a kapitánynő csak nehezen fogta fel, hogy át akarja vállalni tőle az ásást.

– Ó… – Elengedte a szerszámot. A férfi előhúzta a vadászkését, vagdalni kezdte a gyökereket azon a részen, amit Cordelia sírhelynek kijelölt, majd pedig ásni kezdett, jóval hatékonyabban, mint korábban a nő.

– Miféle dögevőket láttak a környéken? – kérdezte két döfés között. – Milyen mélyre kell temetnünk?

– Nem tudom biztosan. Még csak három napja vagyunk itt. Azonban ez egy elég bonyolult ökoszisztéma, és szinte minden elképzelhető típus fellelhető.

– Hm.

– Stuben hadnagy, a zoológusom talált pár alaposan szétszaggatott tetemet azok közül a legelésző hatlábúak közül. Az egyik ragadozót is megpillantotta, és szőrös ráknak nevezte.

– Mekkorák? – kérdezte Vorkosigan kíváncsian.

– Nem mondta. Láttam fotókat földi rákokról, és azok nem tűntek valami hatalmasnak… talán ha kézfejnyi nagyságúak.

– Egy méter mélység elég lehet. – Kurta, erőteljes csapásokkal folytatta az ásást, immár az alkalmatlan lapátkával. A hidegfény alulról világította meg az arcát; vaskos állkapcsától, egyenes, széles orrától és dús szemöldökétől árnyékolva. Cordelia észrevett egy régi, L alakú sebhelyet az álla bal oldalán. Egy ősi törpkirályra emlékeztette őt valami északi sagából, aki leásott a feneketlen mélységbe.

– Van egy pózna a sátraknál – ajánlotta. – Azzal feljebb lehetne emelni a fényt, hogy jobban lásson.

– Jó lenne.

Cordelia maga mögött hagyta a hidegfénykört, és ott találta a rudat, ahová reggel dobta. Visszatért vele a gödörhöz, rákötözte a fényforrást a tetejére néhány erősebb fűszállal, aztán mélyre döfte a kiásott földkupacba, kiszélesítve ezzel a fénykört. Eszébe jutott a terve, hogy páfrányt gyűjt Dubauernek, és már fordult is, hogy beljebb menjen az erdőbe, aztán megtorpant.

– Hallotta? – kérdezte Vorkosigant.

– Mit? – Épp csak most kezdte nehezebben szedni a levegőt. Abbahagyta a munkát, feltérdelt a lyukban, és együtt hallgatóztak.

– Mintha futó léptek közelednének az erdőből.

A férfi várt egy percet, aztán a fejét rázta, és folytatta munkáját.

– Mennyi hidegfénye van?

– Hat.

Ilyen kevés? Akkor nem szabad egyszerre kettőt használni. Már épp meg akarta kérdezni Vorkosigant, hogy tudna-e sötétben ásni, amikor ismét meghallotta a zajt, ezúttal jóval kivehetőbben.

– Van ott valami.

– Meglehet. A kérdés csak az…

A három teremtmény egyszerre rontott be a fénykörbe. Cordelia alacsony testeket látott, rengeteg szőrös lábat, nyaktalan fejből csillogó, mélyen ülő, fekete dupla-szempárokat és borotvaéles, sárga csőröket, amik csattogtak és sziszegtek. Nagyjából disznó méretűek voltak.

Vorkosigan azonnal reagált. A legközelebbi pofájába vágott a lapátja fémrészével. A második szörny rávetette magát Rosemont testére, mélyen beleharapott az egyik karjába, és annál fogva megpróbálta kivonszolni a fénykörből. Cordelia kirántotta a rudat a földből, és lándzsaként maga elé tartva rohamozott, épp a szeme közt találva el a rémséget. Az leharapta csőrével az alumíniumrúd végét. Sziszegett, és meghátrált előle.

Eddigre Vorkosigan már előrántotta vadászkését. Vadul kiabálva, szurkálva rontott a harmadikra, és megrugdosta súlyos bakancsával. Vér serkedt, agyarak szántották fel a lábát, de sikerült bevinnie egy csapást a tőrével, amitől a bestia visítva, sziszegve hátrált vissza az erdő sűrűjébe, társaival egyetemben. Így, hogy pillanatnyi lélegzethez jutott, Vorkosigan előhalászta foglya káberét a túlságosan nagy idegroncsoló tok aljáról, ahová – a fojtott szitkokból ítélve – az lecsúszott és megtapadt, aztán feszülten bámult a sötétbe.

– Szőrös rákok, mi? – zihálta Cordelia. – Stuben! Ezért kitekerem a nyakad! – Hangja elvékonyodott, a fogait csikorgatta.

Vorkosigan letörölte a sötét vért a pengéjéről a fűben, majd visszacsúsztatta a tokjába.

– Jobb lesz, ha kétméteresre ássuk a sírt – vélekedett komolyan. – Vagy még mélyebbre.

Cordelia egyetértően sóhajtott, és visszadugta a megrövidített rudat az eredeti helyére.

– Hogy van a lába?

– Legyen az én gondom. A magáé pedig a zászlósa.

A kókadozó Dubauer felriadt a hangzavarra, és arrébb akart mászni. Cordelia megpróbálta megnyugtatni, ám ekkor újabb görcsös roham következett, melynek végén, nagy megkönnyebbülésére, a férfi álomba zuhant.

Időközben Vorkosigan leragasztotta sebeit a derekán lógó, kicsiny segélycsomagból, és szinte mit sem lassulva folytatta az ásást. Amikor a gödör már a válláig ért, szólt a nőnek, hogy a kiürített mintavevő dobozt vödörként használva segítsen kiszórni a meglazított földet. Már éjfélre járt az idő, amikor végeztek.

– Ez lesz az utolsó. – Kimászott. – Plazmavetővel öt másodperc alatt elintézhettük volna. – Zihált, levegő után kapkodott. Mocskos volt, és izzadt a hideg éjszakában. Ködnyúlványok kúsztak fel a vízmosásból.

Együtt vonszolták Rosemont testét a sír szájához. Vorkosigan tétovázott.

– Nem akarja a ruháit a zászlósára adni?

Kikerülhetetlen, ésszerű javaslat volt. Cordelia gyűlölte volna megalázó módon csupaszon ereszteni le Rosemont testét a földbe, ugyanakkor azt kívánta, bár eszébe jutott volna ez az ötlet korábban, amikor Dubauer annyira fázott. Azzal a hátborzongató érzéssel cibálta le az egyenruhát a merev végtagokról, hogy egy óriási játék babát vetkőztet, aztán leengedték a testet a sírba. Az tompa puffanással érkezett a hátára.

– Egy pillanat! – Előhúzta Rosemont zsebkendőjét az egyenruha zsebéből, leugrott a gödörbe, és megcsúszott a tetemen. A halott arcára terítette a kendőt. Csekély, életszerűtlen gesztus volt ez, mégis jobban érezte magát tőle. Vorkosigan megragadta a kezét, és felhúzta.

– Rendben.

Gyorsabban lapátolták és kaparták vissza a földet a gödörbe, mint ahogy kiásták, aztán a lábukkal ledöngölték, amennyire csak bírták.

– Kíván valami szertartást végezni? – kérdezte Vorkosigan.

Cordelia a fejét rázta, nem érezve kedvet ahhoz, hogy idézni próbáljon a fejében ködlő, hivatalos búcsúbeszédből. Azonban letérdelt a sír mellé néhány percre, és egy jóval komolyabb, jóval határozottabban rémlő imát mormolt a halott lelkéért. Úgy tűnt, mintha az felfelé lebegne, és visszhangtalanul tűnne el a semmiben, akár egy tollpihe.

Vorkosigan türelmesen kivárta, amíg felemelkedik.

– Későre jár – mondta –, és három jó okot is tudok arra, miért ne próbáljunk botorkálni a sötétben. Jobban tesszük, ha pihenünk hajnalig. Enyém az első őrség. Még mindig szét akarja verni a fejem egy kővel?

– E pillanatban nem – jött az őszinte válasz.

– Jól van. Hamarosan ébresztem.

Vorkosigan azzal kezdte őrségét, hogy hidegfénnyel a kezében elment a tisztás széléig. Úgy vibrált a sötétben, akár egy üvegbe zárt szentjánosbogár. Cordelia leült, és Dubauer testének vetette a hátát. A csillagok erőtlenül pislákoltak keresztül a sűrűsödő ködön. Lehet, hogy ezek egyike az ő hajója? Vagy Vorkosigané? Nem valószínű; mostanra már bizonyára messze járnak.

Ürességet érzett. Energia, akarat és vágy színtelen folyadékként csorogtak ki az ujjai között, és valami végtelen sivatag magába szívta azokat. Hátrapillantott Dubauerre, és kirángatta gondolatait a könnyű csüggedés örvényéből. Még mindig parancsnok vagyok, förmedt magára élesen; eszerint kell viselkednem! Maga pedig nekem engedelmeskedik, zászlós, bár még önmagának engedelmeskedni is képtelen…

Ez a gondolat olyan szálnak tűnt, amibe kapaszkodhat, ám elszakadt a markában, ő pedig elaludt.

Második fejezet

Szétosztották a táborból szerzett soványka élelmet hevenyészett hátizsákokba, és lefelé indultak a hegyoldalt lepő szürke reggeli ködben. Cordelia a kezénél fogva vezette Dubauert, és segítette, amikor megbotlott. A kapitánynőnek fogalma sem volt arról, felismeri-e őt, de a zászlós csimpaszkodott belé, Vorkosigantól viszont távol maradt.

Az erdő sűrűbb lett, a fák pedig magasabbak, ahogy egyre lejjebb értek. Vorkosigan vagdosta maguk előtt a növényzetet egy darabig a késével, aztán inkább a patakmedret követték. Csintalan fénypászmák szűrődtek át a lombozaton, bronzos ragyogásba vonva a nedves, méregzöld mohacsomókat, a csörgedező vizet és a mederből kiemelkedő köveket.

A sugárirányú szimmetria közkedveltnek tűnt azok között az apró teremtmények között, melyek földi viszonylatban a rovaroknak feleltek volna meg. Néhány légi változat gázzal töltött medúzaként, szivárványos felhőkben lebegett a patak fölött, akár egy csapat finom szappanbuborék, elkápráztatva Cordeliát. Úgy tűnt, még Vorkosigant is elbűvölték, mert pihenőt rendelt el az eddigi nyaktörő tempót megszakítva.

Ittak a forrásvízből, aztán üldögéltek egy darabig, és nézték, mint pukkannak szét az apró gömböcskék egy zúgó felcsapódó permeténél. Vorkosigan behunyta a szemét, és egy fatörzsnek dőlt. Ő is a végkimerülés határán imbolyog, döbbent rá Cordelia. Most, hogy észrevétlenül tehette, kíváncsian fürkészte a férfit. Ez idáig udvarias, ámde kimért katonai professzionalizmussal viselkedett. Cordelia tudat alatt mégis azzal a bosszantó benyomással küzdött, hogy valami fontos dologról megfeledkezett. Most viszont hirtelen kipattant az agyából, mint ahogy egy víz alá nyomott labda töri át a felszínt, felszökkenve a levegőbe.

– Tudom már, kicsoda maga. Vorkosigan, a Komarri Mészáros! – Nyomban azt kívánta, bár ne mondta volna ki hangosan, mert a férfi kinyitotta a szemét, rámeredt, és sajátságos arcjátékot produkált.

– Mit tud maga Komarról? – És a hangjában még ez is benne volt: „Maga tudatlan bétai”.

– Csak amit mindenki más. Értéktelen sziklatömb volt, amit maguk megszálltak a féregjárat-csomópontjai miatt. A kormányzó szenátus feltételesen megadta magát, de nem sokkal később valamennyiüket legyilkolták. Maga vezette az expedíciót, vagy… – Csakhogy az a bizonyos komarri Vorkosigan egy admirális volt. – Maga tette? Mintha tegnap azt mondta volna, nem szokott foglyokat ölni.

– Így van.

– Emiatt fokozták le? – kérdezte meglepetten. Úgy gondolta, ez az eljárás megszokott a barrayariaknál.

– Nem ezért. A következményekért. – Nem akaródzott neki többet mondani, de ismét meglepte Cordeliát; folytatta. – Az eset folytatását hatékonyan eltitkolták. A szavamat adtam nekik… egy Vorkosigan szavát…, hogy megkímélem az életüket. A politikai tisztem azonban felülbírálta a parancsomat, és megölette őket a hátam mögött. Ezért kivégeztem.

– Te jó isten!

– Saját kezűleg törtem ki a nyakát a hajóhídon. Tudja, ez személyes ügy volt, foltot ejtett a becsületemen. Nem állíthattam volna kivégzőosztag elé… valamennyien féltek a Politikai Nevelésügyi Minisztériumtól.

Ez a hivatalos eufémizmus a titkosrendőrségre, ugrott be Cordeliának, amelynek a „politikai tiszt”-jei a katonai végrehajtó egységei.

– És ön nem?

– Ők féltek tőlem – mosolygott fanyarul. – Mint azok a dögevők tegnap éjjel, megfutamodtak egy vakmerő támadástól. De nem szabad hátat fordítani nekik.

– Meglep, hogy nem akasztották fel.

– Nagy volt a felháborodás, persze zárt ajtók mögött – ismerte el a férfi merengve, gallérsávjaival babrálva. – De egy Vorkosigant nem lehetett csak úgy elhurcolni az éjszaka leple alatt. Legalábbis akkor még nem. De számos hatalmas ellenségre tettem szert.

– Lefogadtam volna. – Ez a sivár történet, mely nélkülözött minden szépítgetést vagy mentegetőzést, valahogy túlságosan is igaznak csengett, habár Cordeliának semmi logikus indoka nem volt arra, hogy elhiggye. – Vagyis hát… tegnap épp ezen ellenségei egyikének fordított hátat?

A férfi éles pillantást vetett felé.

– Meglehet. De akad némi probléma ezzel az elmélettel.

– Mint például?

– Még élek. Nem hittem volna, hogy nem fejezik be a dolgot, ha már belekezdtek. Ráadásul kínálkozott a lehetőség, hogy a halálomat rákenjék a bétaiakra.

– Huh! És én még azt hittem, nekem vannak gondjaim a parancsnoklással, merthogy össze kellett tartanom és hónapokon át együtt dolgoztatnom egy csapat bétai intellektuel primadonnát. Isten tartson távol engem a politikától!

Vorkosigan enyhén elmosolyodott.

– Amit a bétaiakról hallottam, ez sem lehetett könnyű feladat. Én nemigen lennék képes alkudozni a legénységemmel. Irritálna, ha minden parancsomat meg kellene vitatnom velük.

– Nem vitatták mindegyik parancsomat. – Elmosolyodott, ahogy a férfi nyersesége előcsalta egy-két különleges emlékét. – Csak érteni kell a nyelvükön.

– Mit gondol, hol lehet most a hajója?

Az óvatosság lehulló kapurostélyként csapódott le a mulatságos emlékek közé.

– Az attól függ, hol van a maga hajója.

Vorkosigan vállat vont, felállt, és még szorosabban a vállára erősítette zsákját.

– Akkor talán ne vesztegessünk több időt találgatásokra. – A kezét nyújtotta, felsegítette a nőt, és a katonás merevség visszatért arcvonásaiba.

Az egész napba beletelt, mire leereszkedtek a nagy hegyről a vörös talajú síkságra. A fentebbről egybefüggő területről kiderült, hogy a szórványos esőktől megduzzadt vízfolyások szabdalták és darabolták, és terméketlen kővidékek tették még zavarosabbá. Több csordányi hatlábú növényevőt is láttak. Óvatos összetömörülésükből Cordelia arra következtetett, hogy az őket prédáló ragadozók a közelben cserkészhetnek.

Vorkosigan menetelt volna tovább, de Dubauert meglehetősen komoly és hosszan tartó roham kerítette hatalmába, melyet letargia és aluszékonyság követett. Cordelia ragaszkodott ahhoz, hogy pihenjenek meg éjszakára. Letáboroztak – már ha lehet ezzel a kifejezéssel illetni azt a tényt, hogy megálltak és leültek egy nyílt területen, valami háromszáz méternyire az erdő szélétől. Levert csendben költötték el zabkásából és márványsajtos öntetből álló egyszerű étküket. Vorkosigan elroppantott egy újabb hidegfényt, amint a csiricsáré napnyugta utolsó színeit is elnyelte az ég, majd letelepedett egy jókora, lapos kőre. Cordelia lefeküdt, és addig nézte az őrködő barrayarit, míg végül az álom könnyített lába és feje sajgásán.

A férfi nagyjából az éjszaka közepén ébresztette. Cordelia izmai szinte csikorogtak és nyikorogtak az újratermelődő tejsavtól, ahogy mereven feltápászkodott, hogy átvegye az őrséget. Ez alkalommal Vorkosigan a kezébe nyomta a káberét.

– Nem láttam semmit a közelben – kommentálta –, de a távolban valami időről időre pokoli lármát csap.

Elfogadható magyarázatnak tűnt erre a bizalmas gesztusra.

Cordelia megnézte Dubauert, majd letelepedett a kőre, nekivetette a hátát, és a sötéten derengő hegyoldalt bámulta. Odafönn fekszik Rosemont a sírja mélyén, biztonságban a dögevők csőrétől és gyomrától, de mégis lassú oszlásra ítélve. Éjszakában kószáló gondolatait inkább Vorkosigan felé terelte, aki a közelben hevert terepszínű gyakorlójában, a kékeszöld fény határán belül.

Ez a férfi – rejtvény a rejtvényben. Egyértelmű, hogy Barrayar régi vágású arisztokratáinak egyike, aki harcot vív saját népe újgazdag bürokratáival. A két nagy párt katonái hamis, kelletlen szövetséget kötöttek, mely kiterjedt a kormányzati politikára és a fegyveres erőkre egyaránt, de a lelkük mélyén természetes ellenségek maradtak. A császár finoman stabilizálta köztük az erőegyensúlyt, de semmi kétség, hogy a ravasz öregember halálával egyfajta politikai kannibalizmus veszi majd kezdetét, vagy akár nyílt polgárháború, hacsak a trónörökös nem tanúsít majd több hatalmat, mint ami tőle jelenleg elvárható. Cordelia azt kívánta, bárcsak többet tudna a szövevényes barrayari vérrokoni viszonyokról és a hatalomról. Tudta a császári család nevét – Vorbarra –, mely a bolygó nevéhez társult, de azon túl mindent homály fedett.

Szórakozottan babrált a káberrel, és a szívét fájdította: most akkor ki a fogoly és ki a foglyul ejtő? De szinte lehetetlen lett volna egyedül elboldogulnia Dubauerrel a vadonban. Élelmiszer-tartalékra van szükségük, és mivel Vorkosigan elővigyázatosságból nem árulta el a depó helyét, szükség van a barrayarira, hogy odavezesse őket. Ráadásul kezet adott rá, hogy együttműködik vele. Érdekes, milyen könnyedén elfogadta Vorkosigan az ő ígéretét; nyilván úgy gondolt rá, mintha ő adta volna a szavát.

Keleten végre szürkülni kezdett, aztán barackszínbe borult a láthatár, majd zöldbe és aranyba, pasztellszínekben ismételve a tegnapi látványos napnyugta árnyalatait. Vorkosigan megrezzent, felült, majd segített levinni Dubauert a patakhoz, és megmosdatni. Befalták az újabb adag zabkását és a márványsajtos öntetet. Vorkosigan ez alkalommal keverte a kettőt, a változatosság kedvéért. Cordelia hol az egyikből, hol pedig a másikból falatozott, hátha úgy ehetőbb. Egyikük sem kommentálta a próbálkozása sikerét.

♦ ♦ ♦

Vorkosigan északnak vitte őket a homokos, téglavörös síkságon. A száraz évszakban ez kietlen kősivatag lehetett. Most viszont friss zöld és sárga fű borította, köztük több tucatnyi változatú, mélynövésű vadvirág ékeskedett. Dubauer nem értékeli a szépségüket, állapította meg szomorúan Cordelia.

Nagyjából háromórányi erőltetett menet után elérték első állomásukat, egy meredek falú, sziklás völgyet, melyben egy kávé-és krémszínű folyó robogott. A meredek rézsűhöz mentek, gázlót keresgéltek.

– Az a kő ott lent megmozdult – észrevételezte váratlanul Cordelia.

Vorkosigan egy távcsövet húzott elő az övéből, és közelebbről is megnézte.

– Igaza van.

Fél tucat kávébarna halomról – ami úgy nézett ki, akár egy fövenybe ágyazódott szikla – kiderült, hogy alacsony testfelépítésű, vaskos lábú hexapedek, [2] amelyek a reggeli napfényben sütkéreznek.

– Valamiféle kétéltűeknek tűnnek – jegyezte meg Vorkosigan. – Vajon húsevők?

– Bár ne szakították volna félbe a kutatásainkat ilyen hamar! – nyűgösködött Cordelia. – Akkor válaszolhatnék az összes kérdésére. Ott lebeg pár buboréklény… te jó ég, nem hittem volna, hogy ekkorára nőnek, és még repülni is képesek.

Megközelítőleg tucatnyi, üvegesen áttetsző, lábnyi átmérőjű gömblény lebegett a folyó fölött, mintha gazdátlan léggömbök lennének. Némelyik a hatlábúak fölé lebegett, óvatosan a hátukra ereszkedett, és ellaposodva rásimultak a ráncos bőrre, mintha valami fura svájcisapkák lennének. Cordelia elkérte a messzelátót, hogy alaposabban megnézhesse őket.

– Mit gondol, ezek is olyasfélék, mint azok a madarak a Földön, amik lecsipegetik az élősködőket a szarvasmarhákról? Óh. Nem, azt hiszem, nem.

A hexapedek fújtatva és sípolva felemelkedtek, groteszk módon meggörbítették idomtalan testüket, majd besiklottak a folyóba. A gömblények, melyek immár úgy néztek ki, akár a burgundival töltött palackok, elváltak tőlük, és felfelé lebegtek.

– Vámpírgömbök? – kérdezte Vorkosigan.

– Nyilvánvalóan.

– Micsoda visszataszító teremtmények!

Cordelia csaknem elnevette magát a férfi undorodó kifejezése láttán.

– Mint gyakorló húsevőnek, nincs joga ítélkezni fölöttük.

– Ítélkezni nincs, kitérni az útjukból van.

– Ezzel egyetértek.

Folyásiránnyal szembe mentek, el egy habzó, átlátszatlan vízesés mellett. Másfél kilométer után elértek egy helyre, ahol két mellékfolyó ömlött egymásba, és a legsekélyebb részeken keresztül tudtak rajta gázolni. Már a második ágon keltek át, amikor Dubauer talpa alól kifordult egy kő, a férfi megbillent, és hangtalanul alámerült.

Cordelia még görcsösebben szorította a karját, ennek következtében ő is belecsúszott egy mélyebb részbe. Rémület kerítette hatalmába, hogy az áramlat elsodorhatja tőle a zászlóst… azokhoz a kétéltű hexapedekhez, éles szikláknak… a vízesésbe! Nem törődve a szájába tóduló vízzel, mindkét kezével erősen markolta. Együtt sodródtak…

…de nem!

Valami visszafelé húzta a testét, rettentő erővel, az áramlással szemben. Vorkosigan ragadta meg őt hátulról, a derékövénél, és mindkettejüket kifelé vonszolta a sekélyebb rész irányába egy rakodómunkás erejével, és annak stílusában.

Cordelia méltóságát vesztve, ámde hálával telten tápászkodott fel, és a túlpart felé cibálta a köhögő Dubauert.

– Kösz – zihálta oda Vorkosigannak.

– Talán azt hitte, hagyom megfulladni? – érdeklődött fanyarul a férfi, és kiöntötte a vizet a bakancsából.

Cordelia zavartan vonogatta a vállát.

– Hát… akkor nem késleltetnénk tovább.

– Hm. – A férfi a torkát köszörülte, de nem felelt.

Találtak egy sziklás részt, ahová letelepedhettek, megették szokásos zabkása és sajtöntet adagjukat, és szárítkoztak egy darabig, mielőtt továbbindultak.

Jó pár kilométert maguk mögött hagytak, miközben a jobbjukon emelkedő hatalmas hegyoldal látványa alig változott valamit. Egy bizonyos helyen Vorkosigan bemérte a helyzetüket – csak ő tudja, milyen szempontok szerint –, és nyugatabbra folytatták útjukat. A hegy a hátuk mögé került, a nap pedig épp velük szemben kezdett ereszkedni.

Átkeltek egy újabb vízfolyamon. Ahogy felfelé kapaszkodtak a torkolatánál, Cordelia csaknem felbukott egy vörös bőrű hexapedben, mely teljes mozdulatlanságban hevert egy mélyedésben és tökéletesen beleolvadt a hátterébe. Roppant formás jószág volt, akkora, mint egy közepes nagyságú kutya, és kecses szökellésekkel iszkolt a vörös síkság felé.

Cordelia azonnal megélénkült.

– Az az izé ehető!

– A kábert, a kábert! – kiáltotta Vorkosigan.

Cordelia máris a kezébe nyomta. A férfi fél térdre ereszkedett, célzott, és egyetlen lövéssel leterítette a teremtményt.

– Szép lövés! – kiáltotta Cordelia elragadtatottan.

Vorkosigan kisfiúsan visszavigyorgott rá a válla fölött, és a zsákmánya felé iramodott.

– Óh – mormolta Cordelia, és egészen megilletődött ettől a vigyortól. Az arca vörösebb lett e kurta pillanatban, mint a napfénytől bármikor. Mosolyogj még, kérlelte, aztán elhessegette a gondolatot. Kötelességed van. Koncentrálj a feladatra!

Követte a férfit oda, ahol az állat hevert. Vorkosigan már kivonta a kését, és azon töprengett, hol vágjon bele. A torkát nem vághatta el, lévén hogy nem volt nyaka.

– Az agya a szeme mögött, jobbra található. Talán egy szúrással el lehetne érni az első pár lapocka között – vélte Cordelia.

– Hatásosnak tűnik – értett egyet Vorkosigan, és megtette. A lény megreszketett, sóhajtott, és meghalt. – Még korai letáborozni, de itt van víz, és elég uszadékfa a tűzgyújtáshoz. De ez azt jelenti, hogy holnap kell pótolnunk a kiesett kilométereket.

Cordelia nem bírta levenni a tekintetét az állatról, és máris érezni vélte a sült hús illatát.

– Nem számít.

Vorkosigan a vállára kapta a zsákmányt, és felállt.

– Hol a zászlós?

Cordelia körülnézett. Semerre sem látta Dubauert.

– Te jó ég! – sóhajtott, és visszafutott oda, ahonnan Vorkosigan lelőtte a vacsorájukat. Dubauer sehol. A nő felkaptatott a meder peremére.

Dubauer a folyónál állt, mindkét karját leengedve a teste mellé, kifejezéstelenül bámult felfelé. Égre révedő arcára lassan ereszkedett lefelé egy jókora áttetsző gömb.

– Dubauer, ne! – sikoltotta Cordelia, és rohanvást indult meg feléje. Vorkosigan egy nagy ugrással máris megelőzte, és versenyt futottak a partig. A gömb rátelepedett Dubauer arcára, laposodni kezdett, a férfi pedig nagyot kiáltva fellendítette mindkét kezét.

Vorkosigan ért oda elsőként. Puszta kézzel ragadta meg a félig ernyedt lényt, és lerángatta Dubauer képéről. Tucatnyi sötét, csápszerű nyúlvány mélyedt a zászlós húsába, ezek megnyúltak és elszakadtak, ahogy a kreatúrát lecibálták a zsákmányáról. Vorkosigan lehajította a homokba, és megtaposta. Dubauer elvágódott, és az oldalára fekve magzati pózba gömbölyödött. Cordelia megpróbálta elrángatni a kezét az arcáról. A férfi furcsa, érdes hangokat hallatott, a teste remegett. Újabb roham, gondolta a nő… aztán döbbenten ébredt rá, hogy ez zokogás.

Az ölébe vonta a férfi fejét, így próbálván csillapítani a heves rázkódást. Azokon a pontokon, ahol a csápok a testébe hatoltak, a bőre középen megfeketedett, körötte megvörösödött, s máris riasztóan megdagadt. A szeme sarkánál egy különösen randa seb éktelenkedett. Cordelia kicibálta az egyik bennszakadt csápot, és annak sávja alaposan megmarta az ujját. Nyilván a teremtmény egész testét ehhez hasonló méreg boríthatta, mert Vorkosigan a parton térdelt, és mindkét kezét a vízbe mártogatta. A kapitánynő sietve kirángatta a többi csápmaradványt is, és szólt a barrayarinak, hogy jöjjön oda hozzá.

– Van magánál bármi, ami enyhítheti ezt?

– Csak az antibiotikum. – Odanyújtott neki egy tubust, és Cordelia rákent pár csipetnyit Dubauer arcára. Nem kifejezetten égési sebekre szánták, de jelen helyzetben ez is megtette. Vorkosigan vizsgálgatta Dubauert pár pillanatig, majd vonakodva egy fehér pirulát keresett elő.

– Ez egy erős fájdalomcsillapító. Csak négy van belőle. Ezzel átvészeli az estét.

Cordelia behelyezte Dubauer nyelvének belsejére. Nyilván keserű lehetett, mert a férfi megpróbálta kiköpni; ő azonban visszakényszerítette, és lenyelette vele. Néhány perc múltán talpra tudta állítani, és odavezette a Vorkosigan által választott, homokos csatornára néző táborhelyre.

A barrayari időközben tetemes mennyiségű uszadékfát gyűjtött a tűzrakáshoz.

– Hogy fogja meggyújtani? – tudakolta Cordelia.

– Kölyökkoromban meg kellett tanulnom, hogyan lehet dörzsöléssel szikrát csiholni. – Elmerengett. – Katonai iskola, nyári tábor. Nem volt könnyű. Ráment az összes délutánom. Ha jobban belegondolok, sosem sikerült. Kiszereltem egy kommunikátor tápegységét, azzal gyújtottam meg. – Az övében és a zsebeiben kotorászott. – Az oktató dühöngött. Azt hiszem, az ő kommunikátorát használtam.

– Nincs semmilyen kémiai gyújtószerkezet? – kérdezte Cordelia, látván, hogy a férfi hasztalanul kutatta át szerszámövének mélységeit.

– Általában ha valaki tüzet akar, a plazmavetőjével gyújtja meg. – Megkopogtatta ujjaival az üres fegyvertokot. – Van egy ötletem. Kicsit drasztikus, de azt hiszem, hatásos. Jobb lenne, ha távolabb húzódna a botanikusával. Túl hangos lesz.

Kihúzott egy használhatatlan plazmatöltetet az öve hátsó rekeszéből.

– Hohó! – Cordelia sietve távolabb kotródott. – Nem túlzás ez? És mihez kezd a kráterrel? Fentről több kilométer távolságból is látható.

– Ön inkább dörzsölne két fadarabot órákon át? De igaza van, valamit a kráter dolgában is tennem kell.

Gondolkodott pár pillanatig, aztán elügetett a kicsiny völgy végébe. Cordelia leült Dubauer mellé, átölelte a vállát, és várakozón behúzta a nyakát.

Vorkosigan lélekszakadva rohant vissza, hasra vetette magát, és továbbgördült. Vakító, kékesfehér ragyogás kelt, aztán durranás rengette meg a talajt. Jókora füstoszlop, por és gőz szállt fel, kavicsok, föld-és olvadt homokdarabok kezdtek záporozni mindenfelé. Vorkosigan ismét eltűnt a töltés mögött, és nem sokkal később egy vidáman lángoló zsarátnokkal tért vissza.

Cordelia is felkapaszkodott, hogy vessen egy pillantást a pusztítás mértékére. Vorkosigan körülbelül száz méterrel fentebb helyezte el a rövidre zárt patront, az egyik kanyar külső szélén, ahol a gyors kis folyó keletnek fordult. A robbanás során mutatós, tizenöt méter széles, öt méter mély, zománcozott felületű kráter keletkezett, mely még most is füstölgött. Miközben nézte, egy ér áttört a peremén, ömleni kezdett bele, patakká szélesedett. Egy órán belül megtelik, és akkor úgy fog kinézni, mint egy természetes eredetű holtág.

– Nem rossz – mormolta elismerően.

♦ ♦ ♦

Mire a tűz leégett és már csak a parázságy maradt, a nyársra húzott, vörös húskockák készen álltak a sütésre.

– Hogy kéri a magáét? – kérdezte Vorkosigan. – Véresen? Közepesen átsütve?

– Ropogósan jobb lenne – javasolta Cordelia. – Még nem végeztük el a baktériumkutatást.

A férfi új keletű gyanakvással meredt a húsra.

– Aha, tényleg – mondta halkan.

Jó alaposan átsütötték, aztán letelepedtek a tűz mellé, és önfeledt falánksággal tépkedték a füstölgő cafatokat. Még Dubauer is evett magától kisebb falatokat. Vadhús íze volt, rágós, kívül égett és kesernyés utóízű, de egyikük sem javasolta, hogy zabkása körettel vagy márványsajtos öntettel egyék.

Cordelia kedélyállapota jelentősen javult. Vorkosigan gyakorlója mocskos volt, verejtékfoltos és a vacsorának való feldarabolása óta alvadt vér borította. Képét háromnapos borosta fedte, arca hexapedzsírtól csillogott a tűzfényben, és bűzlött a rászáradt izzadtságtól. A szakállat nem számítva, Cordelia sem nézett ki jobban, és tudta, hogy a testszaga sem lehet kellemesebb. Hirtelen rádöbbent, hogy nyugtalanítóan hat rá a férfitest, az izmossága, az arányossága, az egész férfias külső; mocorogni kezdtek az érzékei, el kellett fojtania azokat. Legjobb lesz valami másra gondolni…

– Űrlakóból barlanglakóvá lettünk három nap alatt – tűnődött fennhangon. – Hogy képzelhetjük, hogy a civilizáció bennünk lakozik, nem pedig az eszközeinkben?

Vorkosigan fanyar mosollyal pillantott Dubauerre, akit oly anyáskodó gondossággal táplált.

– Úgy tűnik, ön magában hordozza a civilizáltságát.

Cordelia zavartan elpirult, örült az álcázó tűzfénynek.

– Csak a kötelességemet teszem.

– A legtöbben rugalmasan értelmezik a kötelességet. Hacsak… ő a szerelme volt?

– Dubauer? Szent ég, dehogy! Nem bukom a fiatal kölykökre, bár jó külsejű srác volt. Haza szeretném vinni a családjához.

– Önnek van családja?

– Naná. Anyám és öcsém a Béta Kolónián. Apám is a Felderítésnél dolgozott.

– Azok közé tartozik, akik sosem tértek vissza?

– Nem. Reptéri balesetben vesztette életét, alig tíz kilométerre otthontól. Eltávozáson volt, csak bejelentkezni ment oda.

– Részvétem.

– Ó, sok-sok éve már. – Bizalmaskodunk, bizalmaskodunk? – gondolta. De ez jobb, mintha katonai kihallgatásnak vetné alá. Buzgón remélte, hogy ez marad a téma, és például a legújabb bétai fejlesztések és eszközök nem kerülnek terítékre.

– És magával mi a helyzet? Van családja? – Nyomban eszébe villant, hogy ezzel a mondattal gyakorlatilag azt kérdezte meg burkoltan: „Nős”?

– Az apám még él. Ő a Vorkosigan gróf. – Majd némi tétovázás után hozzátette: – Tudja, anyám félig bétai.

Cordelia rádöbbent, hogy ha a katonásan udvarias Vorkosigant nehézkesnek találta, a kellemesen cseverészni próbáló Vorkosigan igazán megrémisztette. Azonban a kíváncsisága erősebbnek bizonyult, mint hogy kurtán lezárja a társalgást.

– Ez elég szokatlan. Hogy történt?

– Anyai nagyapám, Xav Vorbarra herceg diplomata volt. Egy időben ő volt a nagykövetünk a Béta Kolónián, még ifjúkorában, az Első Cetagandai Háború előtt. Úgy tudom, a nagyanyám az önök Csillagközi Kereskedelmi Minisztériumában dolgozott.

– Jól ismerte?

– Miután anyám… meghalt, és Yuri Vorbarra polgárháborúja véget ért, néhány iskolai szünetet a herceg otthonában töltöttem, a fővárosban. Haragban volt az apámmal a háború előtt és után is, lévén, hogy eltérő politikai párthoz tartoztak. Xav a liberálisok vezéregyénisége volt akkoriban, apám meg persze… még most is… a régi militarista arisztokrácia utolsó bástyájának tagja.

– Boldog volt a nagymamája a Barrayaron? – Cordelia úgy saccolta, hogy Vorkosigan nagyjából harminc évvel ezelőtt lehetett iskolás.

– Nem hiszem, hogy sikerült teljes mértékben alkalmazkodnia a társadalmunkhoz. És persze Yuri háborúja… – elhallgatott, aztán újrakezdte: – A kívülállók… főként a bétaiak… furcsamód úgy látják Barrayart, mint valami rendíthetetlen kősziklát, de alapvetően mi is megosztottak vagyunk.

Vorkosigan előrehajolt, és újabb fadarabot dobott a tűzre. Szikrazuhatag szállt fel, mintha parányi narancssárga csillagok igyekeznének hazatérni az égbe. Cordelia vágyódva gondolt arra, milyen szívesen elrepülne velük.

– Ön melyik párttal tart? – kérdezte, remélve, hogy sikerül kevésbé személyes szinten tartania a beszélgetést. – Az apját támogatja?

– Amíg csak él. Én mindig is katona akartam lenni, pártoktól függetlenül. Idegenkedem a politikától, mely átok a családomon. De ez már múlt idő olyasvalakinek, aki ujjat húzott azokkal az átkozott bürokratákkal és kedvenc kémeikkel. Azt képzelik, ők alkotják azt az árhullámot, ami a jövőt formálja, de valójában csak dombról csordogáló szennycsatornák.

– Ha odahaza is ennyire erőteljes szavakkal fejezte ki a véleményét, nem csoda, ha a politika kiszúrta magát. – A tüzet piszkálta egy ággal, újabb szikráknak adva kezdőlökést az utazásukhoz.

Dubauer a fájdalomcsillapítónak köszönhetően hamar álomba zuhant, Cordelia azonban sokáig hevert ébren, újra meg újra felidézve elméjében a zavarba ejtő beszélgetést. De vajh, mit törődik ő azzal, ha ez a barrayari úgy döntött, hogy önként bedugja a fejét a hurokba? Semmi oka nincs a közbeavatkozásra. Egyáltalán semmi. De még mennyire nincs. Még akkor sem, ha a férfi durva, erős keze egyfajta jelképe lehetne a…

Felriadt az éjszaka kellős közepén. De csak a tűz lángolt fel, ahogy Vorkosigan szokatlanul nagy mennyiségű fát szórt rá. Cordelia felült, a férfi pedig odajött hozzá.

– Örülök, hogy felébredt. Szükségem van önre. – A kezébe nyomta a vadászkését. – Úgy tűnik, a dög idevonz valamit. A folyóba hajítom. Tartaná a fáklyát?

– Persze. – Nyújtózkodott, feltápászkodott, és kiválasztott egy alkalmasnak tűnő zsarátnokot. Követte a férfit a folyómederhez, és közben a szemét dörzsölte. A vibráló, narancssárga fény libbenő, fekete árnyakat vetetett, s ez majdnem jobban megnehezítette a látást, mint a sima csillagfény. Ahogy elérték a víz szélét, Cordelia mozgást észlelt a szeme sarkából, kaparászást hallott a kövek közül, és ismerős sziszegést.

– Hohó! Egy csapat dögevő ólálkodik valamivel fentebb, balra.

– Úgy van. – Vorkosigan a folyó közepébe hajigálta a zsákmányuk maradványait, ahol azok enyhe csobbanással elsüllyedtek. Aztán újabb csobbanás hallatszott, jóval hangosabb, nem csak visszhang. Aha, gondolta Cordelia… sejtettem, hogy te is beugrasz, barrayari. Azonban bármi csobbant is, nem bukkant fel újra, és a vízfodrokat elsodorta az áramlat. Újabb sziszegések hallatszottak, aztán csalódott vonyítás jóval lentebbről, mire Vorkosigan előhúzta a káberét.

– Jókora falka van a közelben – kommentálta Cordelia idegesen.

Egymásnak vetették a hátukat és próbáltak a sötétség mélyére látni. Vorkosigan megtámasztotta a kábert az egyik csuklóján, és megeresztett egy gondosan célzott lövést. Halk szisszenés hallatszott, aztán az egyik sötét árny összerogyott. Társai érdeklődve szimatoltak, és közelebb húzódtak hozzá.

– Bár nagyobbat durranna a fegyvere! – A férfi ismét célzott, és még kettőt leszedett, de ez nem nagyon zavarta a többit. Vorkosigan a torkát köszörülte. – Már alig van benne töltet.

– Nem elég, hogy az összeset leterítse, mi?

– Nem.

Az egyik dögevő bátrabbnak bizonyult a társainál, és meglódult feléjük. Vorkosigan nagyot kiáltva ugrott eléje. A lény időlegesen meghátrált. Ezek a síksági dögevők valamivel nagyobbak voltak, mint hegyvidéki testvéreik, s ha lehetséges, még csúfabbak. Nyilvánvalóan nagyobb falkákba verődtek. A bestiák egyre szűkebbre vonták a kört, ahogy ők a völgy vége felé próbáltak visszavonulni.

– Ó, a pokolba! – morogta Vorkosigan. – Még ez is. – Tucatnyi nesztelen, kísérteties gömblény lebegett alá a magasból. – Micsoda rohadt halálnem! Vigyünk magunkkal annyit, amennyit csak lehet! – Társára pillantott, mintha még mondani akarna valamit, de aztán csak megvetette a lábát, és felkészült a rohamra.

Cordelia torkában dobogó szívvel bámult fel a lefelé ereszkedő gömbökre, és ragyogó ötlet derengett fel benne.

– Ó, dehogy – lehelte. – Ez nem az utolsó szalmaszál. A mieink siettek a megmentésünkre. Gyertek, kedveskéim! – csábította őket. – Gyertek a mamához!

– Elment az esze?

– Durranást akart? Majd csinálok én durranást. Mit gondol, mi tartja a levegőben ezeket a gömböket?

– Ezen még nem gondolkodtam, de persze szinte biztos, hogy…

– Hidrogén! Bármibe lefogadom, hogy ezek a kedves kis vegygömbök vizet elektrolizálnak. Észrevette, mennyire ragaszkodnak a folyók vagy patakok közelségéhez? Bár lenne egy pár kesztyűm!

– Majd én! – vigyorgott a nőre Vorkosigan a lángcsíkos sötétből. Felugrott, megragadta az egyik gömböt tekergő, barna csápjainál fogva, és lecsapta a földre a közelgő dögevők elé. Cordelia, úgy tartva fáklyáját, akár egy vívótőrt, teljes karhosszban előredöfött. Szikrák pattogtak, ahogy kétszer szúrt, majd háromszor.

A gömblény hangos pukkanással szétrobbant, vakító lángcsóva perzselte meg Cordelia szemöldökét, és elképesztő bűz terjengett. Sárga és zöld utóképek táncoltak a retináján. Vorkosigan ismét földhöz csapott egy gömböt, és a nő megismételte a trükköt. Az egyik dögevő szőre tüzet fogott, ettől sziszegve, csikorogva a többiek is meghátráltak. Cordelia ezúttal egy levegőben lévő gömblényt bökött meg. A hatalmas villanás a teljes folyóvölgyet bevilágította; hullámzottak a falkában menekülő dögevők púpos hátai.

Vorkosigan megszállottan veregetni kezdte a hátát. Cordelia csak akkor jött rá, amikor a szagot megérezte, hogy ez nem elismerés, hanem tüzet fogott a haja. A férfi ezt oltotta. A megmaradt gömblények magasabbra emelkedtek és tovalebegtek, kivéve azt az egyet, amit Vorkosigan még elkapott és a csápjainál fogva tartott.

– Hah! – Cordelia diadalmasan körbetáncolta, és az adrenalinlöket csaknem buta vihogásra késztette. Mély lélegzetet vett. – Nem fáj a keze?

– Egy kicsit megégett – ismerte el a férfi. Levette az ingét, és belebugyolálta a gömblényt. Az lüktetett és bűzölgött. – Később még jól jöhet. – Kezét belemártotta a folyóba, aztán sietve visszatrappolt a táborhelyükhöz. Dubauer sértetlenül hevert ott, de pár perccel később egy csapat dögevő bukkant fel a tűzfény pereménél, szimatolva és sziszegve. Vorkosigan megfutamította őket tűzzel, vassal és szitkokkal… suttogva persze, hogy ne ébressze fel a zászlóst.

– Szerintem jobb lesz, ha az út végéig inkább konzervkaját eszünk – mondta, amikor visszatért.

Cordelia teljes mértékben egyetértett.

♦ ♦ ♦

A hajnal első fényére felköltötte a férfiakat. Immár ő is legalább annyira vágyta, mint Vorkosigan, hogy véget érjen az utazásuk, és olyan hamar eljussanak a depó biztonságába, ahogy csak lehetséges. A gömblény, amit Vorkosigan az inge fogságában tartott, elpusztult és bomlásnak indult az éjszaka alatt, rémes, jéghideg masszává vált. Vorkosigan kénytelen volt rászánni néhány percet, hogy kimossa az ingét a folyóban, de a megmaradt bűzös foltok előkelő helyet foglaltak el abban a mocsokgyűjtő vetélkedésben, melyet egymással vívtak. Bekaptak pár gyors falatot ízetlen, ámde biztonságos zabkásájukból és márványsajtos öntetükből, és mire a nap felkelt, már úton voltak, maguk elé küldve megnyúlt árnyékukat a rozsdabarna, virágpöttyös síkságra.

Déltájban Vorkosigan pihenőt rendelt el, és eltűnt egy bokor mögött, hogy szükségét végezze. Pár pillanat múlva harsány káromkodás hallatszott, és nem sokkal később a hangok gazdája is feltűnt, egyik lábáról a másikra ugrálva, próbálván kirángatni azokat a nadrágjából. Cordelia ártatlan érdeklődéssel vizslatta.

– Emlékszik azokra a halványsárga kúpokra, amiket láttunk? – zihálta Vorkosigan, miközben lerángatta magáról a nadrágját.

– Igen…

– Ne álljon rájuk pisilés közben.

Cordelia nem bírta visszafojtani kuncogását.

– Mit lelt? Vagy kérdezhetném úgy is, mi lelte magát?

Vorkosigan kifordította a nadrágját, és elkapkodta a ráncok között rohangáló, szőrös lábú, parányi, fehér teremtményeket. Cordelia is elcsípett egyet, és a tenyerén tartva vetett rá egy közeli pillantást. Ez is gömbformájú volt, de föld alatti változatban.

– Aú! – Sietve lesöpörte a kezéről.

– Csíp, mi? – vicsorgott Vorkosigan.

Cordeliából kibuggyant a nevetés. De sietve befoltozta az önuralmán esett rést, amint egy pillantást vetett a férfi komor ábrázatára.

– Hé, az a seb nem néz ki túl jól!

Az a karomnyom, amit Vorkosigan aznap éjszaka kapott a jobb lábára, amikor eltemették Rosemontot, megdagadt, megkékült és csúnya, vörös csíkok kúsztak fel belőle egészen a térdéig.

– Semmi bajom – szögezte le a férfi, és elkezdte felhúzni az apró lényektől mentesített nadrágot.

– Egyáltalán nem úgy tűnik. Hadd nézzem!

– Itt semmit sem tehet vele – ellenkezett a férfi, de alávetette magát a kurta tanulmányozásnak. – Elégedett? – érdeklődött szarkasztikusan, és befejezte az öltözködést.

– Nem ártott volna, ha a gyógyszerészeik gondosabban járnak el, amikor összekotyvasztották azt a kenőcsöt. – Cordelia vállat vont. – De igaza van. Jelenleg semmit sem tehetünk.

Kutyagoltak tovább. Cordelia most már jobban odafigyelt rá. Vorkosigan időről időre sántítani kezdett a sérült lábára, de amint észlelte társnője fürkészését, azonnal határozott, egyenletes léptekkel menetelt tovább. Azonban a nap végére felhagyott ezzel a fortéllyal, és jól láthatóan bicegett. Ennek dacára nem álltak meg napnyugtáig, még az alkonypír utolsó fényeinél sem, amikor már gyülekezni kezdett a sötétség, csak akkor, amikor a kráterben végződő hegy, amely felé igyekeztek, már hatalmas, fekete tömegként derengett a horizonton. Végül, amikor már csak botladoztak a sötétben, a férfi feladta, és pihenőt rendelt el. Cordelia megkönnyebbült, hiszen Dubauer már rogyadozott, súlyosan nehezedett a vállára, és folyton megpróbált lefeküdni. Ott aludtak el, ahol megálltak, a vörös, homokos talajon. Vorkosigan épp akkor roppantott el egy hidegfényt és kezdte meg szokásos őrségét, amikor Cordelia hanyatt feküdt a földön, és az elérhetetlen magasságban keringő csillagokat bámulta.

Vorkosigan arra kérte, ébressze fel jóval hajnal előtt, de ő hagyta aludni egészen addig, míg kivilágosodott. Nem tetszettek a tünetei; a férfi hol elsápadt, hol kivörösödött, szaggatottan, sebesen lélegzett.

– Nem lenne jobb, ha bevenné az egyik fájdalomcsillapítót? – kérdezte, amikor felkelt, hiszen Vorkosigan alig bírta ráhelyezni testsúlyát a lábára, mely mostanra még jobban megdagadt.

– Még nem. Tartalékolni kell a végére. – Ehelyett vágott inkább egy hosszú husángot, és nem sokkal később mindhárman megindultak, hogy utolérjék és leelőzzék az árnyékukat.

– Milyen messze van még? – kérdezte Cordelia.

– Egy nap, másfél, attól függően, milyen tempót tudunk diktálni. – Grimaszolt. – Ne aggódjon! Nem kell a hátán cipelnie. Én vagyok a legjobb kondiban a csapatomból. – Bicegett tovább. – Legalábbis a negyven fölöttiek között.

– Hány negyven fölötti van a csapatban?

– Négy.

Cordelia felhorkant.

– Bárhogy legyen is, ha szükség lesz rá, van egy serkentőszer a segélycsomagomban, ami még egy hullát is megmozgatna. De azt is szeretném tartalékolni szükség esetére.

– Miféle problémától tart?

– Az attól függ, ki veszi a hívásomat. Tudom, hogy Radnovnak… a politikai tisztemnek… legalább két ügynöke van a kommunikációs részlegben. – Lebiggyesztette az ajkát, és a nőt méregette. – Tudja, nem gondolnám, hogy általános lázadás volt. Szerintem ez csak egy alkalom szülte gyilkossági kísérlet volt Radnov és néhány cimborája részéről. A bétaiakra terelve a gyanút úgy vélték, megszabadulhatnak tőlem anélkül, hogy belekeverednének. Ha jól gondolom, a hajó fedélzetén mindenki azt hiszi, meghaltam. Kivéve egyvalakit.

– Kit?

– Azt én is tudni szeretném. Azt, aki hátba lőtt, majd pedig elrejtett a páfrányok között, ahelyett, hogy elvágott torokkal belökött volna a legközelebbi szakadékba. Úgy tűnik, van egy tégla Radnov hadnagy csapatában. Csakhogy… ha ez a beépített ember hűséges lenne hozzám, mindössze annyit kellene tennie, hogy szól Gottjannak, az első tisztemnek, aki ez esetben már leküldött volna egy megbízható csapatot a felkutatásomra. Vajon ki lehet az embereim közül annyira összezavarodva, hogy úgy gondolja, egyszerre árulja el mindkét oldalt? Vagy tévesen következtetek?

– Lehet, hogy még mindig a hajómat üldözik – vélte Cordelia.

– Hol a hajója?

Immár semmi értelme titkolózni.

– Nos, útban vissza a Béta Kolóniára.

– Hacsak el nem fogták őket.

– Nem hiszem. Elérési távolságon kívül jártak a maguk hajójától, amikor beszéltem velük. Lehet, hogy fegyvertelenek, de akár kétszer is meg tudnák kerülni a csatacirkálójukat, mire reagálhatnának.

– Hm. Hát, meglehet.

Nem tűnt túl meglepettnek, észlelte Cordelia. Pedig fogadni mernék, hogy az ő titkos jelentései láttán a mi kémelhárítóinknak görcsbe rándulnának a vastagbeleik.

– Meddig üldözik őket?

– Gottjanon múlik. Ha úgy ítéli meg, hogy nem érheti utol őket, visszatér az őrállomásra. Ha viszont úgy véli, hogy sikerrel járhat, mindent meg fog tenni.

– Miért?

A férfi vetett rá egy oldalpillantást.

– Erről nem beszélhetek.

– Nem értem, miért. Innen úgyis egy barrayari börtönbe kerülök, hosszú időre. Mókás, hogyan változnak az emberi igények. Ezután a gyaloglás után valóságos jólétnek tűnik.

– Megpróbálom elintézni, hogy erre ne kerüljön sor.

A férfi tekintete és a mosolya zavarba hozta Cordeliát. Az udvariasságával képes volt megbirkózni, saját nyegleségével védte magát, akár egy vívó a tőrével. A kedvessége azonban úgy hatott, mintha a tenger ellen hadakozna. Döfései elgyengültek, és kiveszett belőlük minden elszántság. Megrettent ettől a mosolytól. Ám a férfi arca megkeményedett, ismét komollyá és zárkózottá vált.

Harmadik fejezet

A reggeli után egy ideig szótlanul lépkedtek. A csendet Vorkosigan törte meg. Úgy tűnt, a láz felemésztette szokásos szűkszavúságát.

– Beszélgessünk! Eltereli a figyelmemet a lábamról.

– Miről akarsz beszélni?

– Bármiről.

Cordelia elgondolkodott.

– Egy hadihajó irányítása sokban különbözik egy szokványos űrhajóétól?

Vorkosigan átgondolta ezt.

– Nem a hajó más, hanem a legénység. Parancsnoknak lenni minden képzeletet felülmúló hatalom, és még inkább azzá válik ütközetben. Egymagában a legbátrabb ember is csupán fegyveres eszelős. Az igazi erő abban rejlik, hogyan bírjunk rá másokat, hogy elvégezzék a munkánkat. Maguknál is így van ez, a Béta Kolónia flottájában?

Cordelia elmosolyodott.

– Ha lehetséges, még inkább. Ha arra kerül a sor, hogy gyakorolnom kell ezt a hatalmat, az azt jelenti, hogy máris vesztettem. Én inkább az enyhe ráhatás híve vagyok. Akkor nálam az előny, mivel úgy tapasztaltam, képes vagyok valamivel tovább megőrizni a hidegvéremet vagy bármit, mint mások. – Körbepillantott az éledező síkságon. – Szerintem a civilizációt a nőknek találták ki, kifejezetten az anyáknak. El sem tudom képzelni, miként gondoskodhattak barlanglakó ősanyáim a családjukról primitív körülmények között.

– Gyanítom, összedolgoztak. Lefogadom, maga elboldogult volna akkor is, ha abban a korban születik. Megvan magában az a képesség, ami alkalmassá teszi, hogy harcosok anyja legyen.

Cordelia eltűnődött azon, hogy vajon Vorkosigan csak a fájós lábát húzza? Vagy őt is? Úgy tűnt, rendelkezik egyfajta száraz humorral.

– Még csak az kéne! Hogy tizennyolc-húsz évnyi gyereknevelés után a kormány elvegye és elveszejtse őket, hogy kiköszörüljön valamiféle politikai csorbát… Na nem, köszönöm!

– Erre még sosem gondoltam így – vallotta be Vorkosigan. Hallgatott egy darabig, csak a botja kopogott. – És ha önként jelentkeznek? Maguknak nincsenek eszményképeik a szolgálatról?

– Noblesse oblige? [3] – Most rajta volt a hallgatás sora; némileg bosszankodott. – Feltételezem, ha önként jelentkeznének, más lenne. Azonban szerencsére nincsenek gyerekeim, így nem kell szembenéznem efféle döntésekkel.

– Örül ennek, vagy sajnálja?

– Gyerekek? – A férfi arcára pillantott. Úgy tűnt, Vorkosigan nincs tudatában, hogy kényes pontra tapintott. – Nem jöttek, amikor szerettem volna, azt hiszem.

Tempójuk megtört, ahogy egy sziklás, eróziós területtel kellett megküzdeniük, és váratlan hasadékok tátongtak a lábuk előtt. Trükkös mászásra volt szükség, és az, hogy eközben Dubauert is taszigálja maga előtt, Cordelia minden figyelmét lekötötte. A túloldalon közös egyetértésben megpihentek, leülve, hátukat kimerülten egy-egy sziklának vetve. Vorkosigan felhúzta a nadrágszárát, és meglazította bakancsa felsőrészét, hogy egy pillantást vessen a gennyedző sebre, ami azzal fenyegetett, hogy végképp lelassítja és leállásra készteti.

– Maga remek ápolónőnek tűnik. Mit gondol, nem kéne felvágni, és kiüríteni a gennyet? – kérdezte Cordeliát.

– Nem tudom. Attól félek, ha megbolygatjuk, csak rontunk a helyzeten. – Arra következtetett, hogy a férfi sokkal rosszabbul érzi magát a sérüléstől, ha egyáltalán szóba hozta, és ezt megerősítette az a tény, hogy bevett egy fél fájdalomcsillapítót féltve őrzött és korlátozott készletéből.

Nyomultak tovább, és Vorkosigan ismét beszélni kezdett. Kaján anekdotákat mesélt kadétkorából, majd leírta az apját, aki a szárazföldi haderők tábornoka volt akkoriban, és barátja annak az agyafúrt öreg fickónak, akiből mostanra császár lett. Cordelia nyert némi halvány benyomást a rideg atyáról, akinek a fia soha nem tudott a kedvére tenni, bárhogy erőlködött is, ám akinek hűsége megkérdőjelezhetetlen volt iránta. Cordelia pedig az anyjáról mesélt, az éles elméjű, hivatásos orvosnőről, aki nem akart nyugdíjba menni, és az öccséről, aki épp mostanában folyamodott a második gyermek engedélyezéséért.

– Jól emlékszik az anyjára? – kérdezte Cordelia. – Úgy rémlik, maga még egészen fiatal volt a halálakor. Mi történt? Baleset érte, mint az apámat?

– Nem baleset. Politika. – Vorkosigan arca komorabb és távolibb lett. – Nem hallott a Yuri Vorbarra-féle mészárlásról?

– Én… nem sokat tudok a Barrayarról.

– Aha. Szóval, Yuri császár őrültsége végső stádiumában rendkívül paranoiás lett a rokonságát illetően. Végül is ez egy önbeteljesítő próféciának bizonyult. Kiküldte a halálkommandóit, valamennyit egyazon éjszakán. Az a csapat, amelyet Xav hercegért küldött, nem jutott át a libériás inasokon. És valami megmagyarázhatatlan okból nem küldött gyilkosokat apámhoz, feltételezhetően azért, mert ő nem volt Dorca Vorbarra császár leszármazottja. El se tudom képzelni, mit gondolt a vén Yuri, hogy megölette az anyámat, és életben hagyta az apámat. Ekkor állt apám a katonáival Ezar Vorbarra mögé a mészárlást követő polgárháborúban.

– Óh! – Cordelia torka száraznak és kásásnak tűnt ezen a poros délutánon. Oly hidegség kelt benne, hogy a homlokán a verejtéket hirtelen lecsapódott párának érzékelte.

– Itt volt bennem… Amikor ön arról beszélt nem is oly rég, hogy milyen furcsa dolgokat tesznek az emberek pánik hatása alatt, eszembe jutott. Nem gondoltam rá már vagy tíz éve. Amikor Yuri emberei betörték az ajtót…

– Istenem, csak nem azt akarja mondani, hogy ott volt?!

– De igen. Én is rajta voltam a listán, természetesen. Mindegyik bérgyilkos kijelölt célpontra vadászott. Az egyikük anyámra támadt… felkaptam azt a kést, egy sima konyhakést a tányérom mellől, és feléje szúrtam. De közvetlenül előttem az asztalon hevert egy éles húsvágó kés is. Bár azt ragadtam volna meg… mert így, mintha kanállal próbáltam volna leszúrni. A fickó felkapott, és keresztülhajított a szobán…

– Hány éves volt ekkor?

– Tizenegy. Koromhoz képest kis növésű. Mindig is kevesebbnek látszottam, mint amennyi voltam. Sarokba szorította anyámat a túlsó falnál. És akkor rálőtt egy… – Beszívta az alsó ajkát a fogai közé, és harapdálta, épp csak annyira, hogy vérezzen. – Furcsa, mennyi részlet visszatér, ha beszélünk róla. Azt hittem, már jobban elfelejtettem.

A nő fehér arcára pillantott, és bűnbánó kifejezést öltött.

– Felkavartam önt ezzel a fecsegéssel. Sajnálom. Nagyon rég történt. Nem tudom, miért beszélek ilyen sokat.

Én tudom, gondolta Cordelia. Sápadt volt, és a hőség dacára már egyáltalán nem izzadt. A férfi félig ösztönösen begombolta inge felső részét. Fázik, gondolta a nő; megy fel a láza. Mennyire? És vajon miként hatnak azok a gyógyszerek? Ez egyre rémisztőbb.

– Tudom, mire gondolt, amikor a visszatérő részletekre utalt. Ahogy az a repülő leszállt, akár egy lövedék, ahogy szokott, és az öcsém integetett, ami butaság volt, hiszen apám úgysem láthatott bennünket… és akkor aprócska fényfolt zúgott keresztül az égen, akár egy második nap, s ezt tűzzápor követte. És az az ostoba érzés, amikor felfogtam, mi történik. A megváltó ájulásra vártam… de nem jött. Aztán minden elsötétedett. Nem feketeség borult rám, hanem ez az ezüstbíbor ragyogás, több napon át. Majdnem elfelejtettem, hogy akkor megvakultam, de most eszembe jutott.

Vorkosigan rámeredt.

– Épp… ilyesmi történt velem is. A gyilkos hanggránátot lőtt anyám gyomrába. Jó ideig semmit sem hallottam. Mintha minden hang lecsúszott volna az emberi érzékelés skálájáról. Totális zaj, mely még a csendnél is üresebb.

– Igen… – Milyen különös, hogy pontosan tudja, mit éreztem, de jobban mondja el…

– Azt hiszem, attól a naptól datálódik az elhatározásom, hogy valódi katona legyek. Úgy értem, igazi harcos: nem csak díszszemlék, egyenruhák és vasalt nadrágok, hanem logisztika, megelőző csapás, gyorsaság és meglepetés… az erő. Jobban felkészült, erősebb, szívósabb, gyorsabb, fortélyosabb kurafi, mint az, aki bejött az ajtón. Az első harci tapasztalatom. Nem volt túl sikeres.

Most már reszketett. Cordelia is.

Mentek tovább, és a nő azt kívánta, bár témát váltanának.

– Én még sohasem harcoltam. Milyen érzés?

Vorkosigan megállt, és elgondolkodott. Már megint engem méreget, gondolta Cordelia. És izzad; a láza nyilván felszökött, pillanatnyilag legalábbis, hála az égnek.

– Jókora távolságból, az űrben megvan az az illúzió, hogy tiszta és dicsőséges harcot vívunk. Szinte absztrakt. Akár szimuláció vagy valami játék is lehetne. A valóság nem nyomul be, legfeljebb akkor, ha a mi hajónkat is eltalálják. – A földet bámulta maga előtt, mintha az útját akarná megválasztani, de a talaj rendkívül egyenletes volt itt. – A gyilkolás… a gyilkolás egészen más. Aznap Komarron, amikor megöltem a politikai tisztemet… aznap dühösebb voltam, mint akkor, amikor… mint bármikor máskor. De ennyire közelről, érezve, ahogy az élet elszivárog a kezem közül, látva azt a kifejezéstelen, lélektelen tetemet, saját halálomat láttam az áldozatom arcában. De bárhogy legyen is, ő elárulta a becsületemet.

– Nem vagyok biztos abban, hogy egészen értem.

– Igen. A düh önt erősebbé teszi, nem gyengébbé, mint engem. Bár tudnám, hogy csinálja!

Újabb különös, nehezen kezelhető bók. Cordelia hallgatott, a lábát bámulta, az előtte magasodó hegyet, az eget, nézett ő mindenhová, csak a férfi olvashatatlan ábrázatára nem. Így hát ő fedezte fel elsőként a kondenzcsíkot a lenyugvó nap fényében.

– Hé, az ott nem úgy néz ki, mint egy repülő?

– De igen. Nézzük inkább annak a nagy bokornak a rejtekéből!

– Nem próbáljuk meg magunkra vonni a figyelmüket?

– Nem. – Feltartott tenyérrel reagált a nő vizslató tekintetére. – A legjobb barátaim és a leghalálosabb ellenségeim egyforma egyenruhát viselnek. Ha lehetséges, hadd döntsem el én, kinek fedem fel a jelenlétemet.

Hallották a gép hajtóműveinek távoli robajlását, ahogy eltűnt nyugaton, a szürkés zöld fákkal borított hegyek mögött.

– Úgy tűnik, a depó felé tartanak – jegyezte meg Vorkosigan. – Ez megbonyolítja a dolgokat. – Összepréselte ajkait. – Vajon mit keresnek ott? Gottjan megtalálta a lepecsételt parancsokat?

– Nyilván ő vette át az ön beosztását.

– Igen, csakhogy én nem a szokványos helyen tartottam az adataimat, mivel nem óhajtottam minden ügyemet megosztani a Minisztertanáccsal. Nem hinném, hogy Korabik Gottjan rábukkant arra, amire még Radnov sem. Radnov ügyes kém.

– Ez a Radnov egy magas, széles vállú férfi, akinek olyan az arca, mintha baltával faragták volna?

– Nem, az inkább Bothari őrmester lehet. Őt meg hol látta?

– Ő lőtte le Dubauert az erdei vízmosásnál.

– Ó, tényleg? – Vorkosigan szeme megcsillant, ahogy farkasszerűen vigyorgott. – Sok minden egyre tisztább.

– De nem nekem.

– Bothari őrmester nagyon különös ember. A múlt hónapban szigorúan meg kellett fenyítenem.

– Elég szigorúan ahhoz, hogy szóba jöhessen Radnov összeesküvésének végrehajtójaként?

– Lefogadom, hogy Radnov így gondolta. Nem vagyok biztos abban, megértette-e, miféle ember Bothari. Senki sem igazodik ki rajta. A közelharc mestere. Legszívesebben kiontaná a beleimet, ahogy maguk bétaiak mondanák. Élvezné, ha kionthatná a beleimet. Erre valamiért szüksége van a személyiségének.

– Hátba lőné magát?

– Soha. Ő csakis szemtől szemben támad, igen. Tulajdonképpen azért kapta a fenyítést, mert leütött. – Vorkosigan elgondolkozva dörzsölgette az állkapcsát. – Mégis, tökéletes biztonságban érezném magam, ha a csatában tetőtől talpig felfegyverezve a hátam mögött lenne.

– Totál eszelős lehet.

– Fura, sokan mondták már ezt. Én kedvelem.

– És még maguk mondják rólunk, bétaiakról, hogy lököttek vagyunk.

Vorkosigan szórakozottan vállat vont.

– Nos, nekem hasznomra válik, ha olyasvalakivel dolgozhatok, aki nem fogja vissza az öklét, ha arra kerül a sor. Közelharcot vívni Botharival igazi nagy élmény. Bár jobb szeretem kapcsolatunknak ezt a részét a gyakorlóringre korlátozni. El tudom képzelni, hogy Radnov tévedett, amikor bevonta Botharit anélkül, hogy alaposan kivizsgálta volna a hozzáállását. Épp úgy bánt vele, mint azokkal, akikre a piszkos munkát szokta bízni… Istenemre, fogadni mernék, hogy így történt! A jó öreg Botharit választotta.

Cordelia Dubauerre pillantott, aki bambán álldogált mellette.

– Attól tartok, nem osztom a lelkesedését. Az az ember csaknem megölt.

– Nem állítom, hogy erkölcsi vagy intellektuális óriás. Rendkívül bonyolult ember, rendkívül korlátozott kifejezésmóddal, aki megélt néhány igen rossz tapasztalatot. De a maga mogorva módján becsületes.

A talaj szinte észrevétlenül emelkedni kezdett, ahogy elérték a hegy lábát. A változást a növényzet fokozatos növekedése jelezte, ritkás erdők tűntek fel, a hegy titkos rejtekéből eredő források sokaságától táplálva. Délnek vették az irányt annak a poros zöld kúpnak a lábánál, amely meredeken nyúlt vagy ezerötszáz méter magasságba a fokozatosan emelkedő hegyoldal fölött.

A bukdácsoló Dubauert maga után rángató Cordelia gondolatban szitkozódott, legalább ezredszer, amiért Vorkosigan épp idegroncsoló fegyvert használt. Amikor a zászlós elesett és beverte a fejét, a nő szavakba öntötte szomorúságát és bosszúságát.

– Miért nem bírnak maguk civilizált fegyvereket használni? Inkább adnék idegroncsolót egy csimpánz kezébe, mint egy barrayariéba. Lövöldözős barmok! – Szétmázolta a vért a kábán üldögélő Dubauer homlokán piszkos zsebkendőjével, aztán leült hozzá.

Vorkosigan óvatosan ereszkedett le melléjük, fájós lábát kinyújtva tartva, néma hozzájárulását adva a pihenőhöz. Belebámult a nő feszült, boldogtalan képébe, és komoly válasszal szolgált.

– Idegenkedem a kábertől az ilyesfajta helyzetekben – mondta lassan. – Nincs elrettentő ereje, és ha elég sokan rontanak a használójára, a végén elveszik tőle. Számos olyan embert láttam meghalni, aki bízott a káberében, és aki simán megúszhatta volna, ha roncsolót vagy plazmavetőt használ. A roncsolónak igazi tekintélye van.

– Viszont senki sem tétovázik elsütni egy kábert – tette hozzá Cordelia sokatmondóan. – Mert ha esetleg rosszul dönt, nem követ el végzetes bűnt.

– Miért? Ön talán tétovázna elsütni egy roncsolót?

– Igen. Sőt, eleve a kezembe se venném.

– Aha.

Cordeliát kíváncsiság kerítette hatalmába a férfi iménti szavaival kapcsolatban.

– Hogy az ördögbe tudták megölni káberrel… mármint azt a férfit, akit említett?

– Nem a káberrel. Miután elvették tőle, halálra rugdosták.

– Óh. – Cordelia gyomra görcsbe rándult. – Nem… nem barátja volt az illető, remélem.

– Történetesen igen. Osztotta az ön nézeteit a fegyvereket illetően. Puhány volt. – Homlokát ráncolva meredt a messzeségbe.

Felkapaszkodtak, és az erdőben vonszolták tovább magukat. A barrayari egy ideig próbált segíteni Dubauer támogatásában. Azonban a zászlós minduntalan elhúzódott tőle, és tekintve fájós lábát és Dubauer tiltakozását, a próbálkozás kínos kudarcba fulladt.

Vorkosigan visszavonult, és ettől kezdve szótlanabbá vált. Úgy tűnt, arra összpontosít, hogy lépésről lépésre tovább tudja vonszolni magát, de ijesztő volt, ahogy motyogott magában. Cordeliának kellemetlen látomása támadt arról, hogy a férfi lázas önkívületben összeesik, abban pedig egyáltalán nem hitt, hogy képes lenne átvenni a férfi szerepét, hogy azonosítsa a legénysége megbízható tagját, és kapcsolatba lépjen vele. Nyilvánvaló, hogy egy apró tévedés is halálos lehet, és azt ugyan nem állította, hogy minden barrayari egyforma a számára, de kénytelen volt felidézni az ősi találós kérdést, ami így kezdődik: „Minden krétai hazudik”.

Napnyugta tájékán, miután átküzdötték magukat egy sűrűbb erdőrészen, váratlanul egy megdöbbentően szép tisztásra jutottak. Habzó vízesés zúdult le az obszidiánként csillogó, fekete sziklaágyra, leomló csipketömeg, melyet élővé tett a fény. A medret szegélyező füvet hátulról világította meg a nap, áttetsző, arany ragyogással. A környező fák sötétzöld, árnyas foglalatként vették közre, mint valami drágakövet.

Vorkosigan a botjára támaszkodva bámulta egy darabig. Cordelia arra gondolt, sosem látott még nála elcsigázottabb emberi lényt, de hát nem volt nála tükör.

– Még tizenöt kilométert kell megtennünk – mormolta a férfi. – Nem akarom sötétben megközelíteni a raktárt. Itt töltjük az éjszakát, pihenünk, és reggel keressük meg.

Lehuppantak a puha fűbe, és csendben nézték a dicsőséges, lángoló napnyugtát, mint egy idős házaspár, akik már túl fáradtak ahhoz, hogy felkeljenek és lekapcsolják a villanyt. Végül a kifakuló fény késztette őket cselekvésre. Kezet és arcot mostak a patakban, aztán Vorkosigan végre felbontotta utolsó barrayari ételadagját. Még négynapos zabkása-és márványsajtosöntet-kúra után is csalódást okozott.

– Biztos benne, hogy ez nem instant bakancs? – kérdezte Cordelia szomorúan, mert az étel színben, ízben és szagban erősen ostyába préselt, porlasztott cipőfelsőrészre emlékeztetett.

Vorkosigan kajánul vigyorgott.

– Szerves, tápláló, és évekig eláll… nyilván már állt is eleget.

Cordelia egy száraz és rágós falattal a szájában mosolygott.

Megetette Dubauert – nem engedte neki, hogy kiköpje –, aztán megmosdatta, és lefektette éjszakára. A zászlósnak aznap nem volt görcsös rohama, és a kapitánynő buzgón remélte, hogy ez az állapotában beálló javulás jele.

A talaj még kellemesen visszalehelte rájuk a nap melegét, és a patak halkan csörgedezett a csendességben. Cordelia azt kívánta, bár aludhatna száz évig, mint egy elvarázsolt hercegkisasszony. Ehelyett felkelt, és önként vállalta az őrséget az első periódusra.

– Úgy gondolom, jobb, ha ma hosszabban alszik – mondta Vorkosigannak. – Háromból két éjszakán enyém volt a rövidebb őrség. Most maga következik.

– Semmi szükség…

– Ha nem éli túl, én sem – mondta ki kereken. – És ő sem. – Hüvelykjével a csendes Dubauer felé bökött. – Tenni akarok róla, hogy holnap is bírja.

Vorkosigan nem vitatkozott; bevett egy újabb fél szem fájdalomcsillapítót, és hanyatt dőlt ott, ahol ült. De csak forgolódott, az álom elkerülte, így inkább a nőt nézte a homályban. A szeme láztól csillogott. Cordelia körbejárta a tisztás szélét, és amikor visszatért, a férfi fél könyökre támaszkodott, ő pedig letelepedett mellé törökülésbe.

– Én… – Aztán másképp folytatta. – Ön nem olyan, mint amilyennek a női tiszteket gondoltam.

– Tényleg? Nos, maga sem olyan, amilyennek a barrayari tiszteket gondoltam, úgyhogy kvittek vagyunk. – Kíváncsian tette hozzá. – Miért, mit várt?

– Én… nem is tudom. Ön ugyanolyan profi, mint bármelyik férfi, akivel eddig együtt szolgáltam, anélkül, hogy akárcsak egyszer is megpróbálna férfit imitálni. Ez rendkívüli.

– Nincs bennem semmi rendkívüli.

– Ezek szerint a Béta Kolónia nagyon különleges világ lehet.

– Szokványos. Semmi speciális, legfeljebb a pocsék időjárás.

– Én is így hallottam. – A férfi fogott egy gallyacskát, és aprócska lyukakat fúrt vele a talajba, míg el nem törte. – A Béta Kolónián nincsenek előre elrendezett házasságok, vagy igen?

– Persze, hogy nincsenek! – Rámeredt. – Micsoda bizarr feltételezés! A polgári jogok megsértése lenne. Egek… ugye, nem azt akarja mondani, hogy a Barrayaron ez a szokás?

– Az én kasztomban majdnem mindig.

– Senki sem tiltakozik?

– Ez nem kényszer. Általában a szülők egyeznek meg. És ez… beválik. Sok mindenkinél.

– Hát, lehetséges.

– Hogyan, ah… önöknél hogy megy ez? Közvetítő nélkül nagyon kínos lehet. Úgy értem, visszautasítani valakit, szemtől szemben.

– Nem tudom. Ez olyasmi, amit általában a szerelmesek dolgoznak ki, miután már ismerik egymást egy ideje, és gyermekvállalási engedélyért kívánnak folyamodni. Ez a szerződésszerű egyezség, amit ön említett, olyan, mintha teljesen idegenek házasodnának össze. Ez az igazán kínos.

– Hm. – A férfi talált egy újabb ágacskát. – Az Izoláció idején a Barrayaron ha valaki beleszeretett egy katona kasztba tartozó férfi asszonyába, az olyan volt, mintha a becsületétől fosztotta volna meg, és halállal kellett lakolnia ezért. Ez a szokás tisztességesebb, mint a házasságtörés, az biztos, bár kedvelt téma a drámákban. Manapság átmeneti állapotban vagyunk. A régi szokások kihaltak, az újakban pedig úgy feszengünk, mint a rosszul szabott ruhákban. Nem tudni, mi lenne a jobb. – Egy pillanat múltán hozzátette: – És ön mire számított?

– Egy barrayaritól? Nem tudom. Azt hiszem, valamiféle erőszakra. Nem túlzottan lelkesedtem azért, hogy fogságba essek.

Vorkosigan lesütötte a szemét.

– Persze… tudom, miről beszél. Nem tagadhatom, hogy létezik ilyesmi. Fertőző képzelgés, ami emberről emberre terjed. Az a legrosszabb, amikor felülről lefelé halad. Rosszat tesz a fegyelemnek, rosszat a morálnak… Leginkább azt gyűlölöm, ahogy a fiatalabb tisztekre hat, amikor olyan feletteseiktől látják, akikre példaképként kellene felnézniük. Nekik nincs elég tapasztalatuk ahhoz, hogy megbirkózzanak ezzel, és nem tudnak mit kezdeni azzal, amikor valaki a császár nevében elégíti ki saját vágyait. Elbuknak, mielőtt felfoghatnák, mi történik. – A hangja belemart a sötétségbe.

– Én magam valójában csak a fogoly nézőpontjából gondoltam erre. De úgy tűnik, szerencsésen választottam meg a fogva tartómat.

– Ők a sereg söpredéke. Higgye el, csupán elenyésző kisebbség. Bár azok sem érnek túl sokat, akik úgy tesznek, mintha semmit sem látnának, és ők nincsenek is kevesen… De ne hibáztassuk őket! Nem könnyű leküzdeni ezt a fertőzést. Azonban önnek nem kell félnie tőlem. Megígérem.

– Már… rájöttem.

Csendben ültek egy darabig, amíg az éjszaka elő nem kúszott az aljnövényzetből, hogy beszippantsa az utolsó türkiz sugarakat is az égből, és a vízesés gyöngyfénnyel ragyogott a csillagfényben. Cordelia már azt hitte, a férfi elaludt, de Vorkosigan megrezzent, és ismét beszélni kezdett. Alig lehetett látni az arcát, csak a szeme fehérje és a foga csillogott.

– Az önök szokásai számomra annyira szabadnak és nyugodtnak tűnnek. Olyan ártatlanok, mint a napfény. Nincs bánat, nincs fájdalom, nincsenek jóvátehetetlen hibák. A fiúk nem válnak félelemből bűnözőkké. Nincs ostoba féltékenység. Nincs becsület, ami elveszhet.

– Ez tévképzet. Mi is elveszíthetjük a becsületünket, csak nem egyetlen éjszaka alatt. Évekbe is beletelhet, mire apró cseppekben elcsorog. – Elhallgatott a barátságos sötétben. – Ismertem valaha egy nőt… nagyon jó barátom volt. A felderítésnél. Egy kissé… alkalmatlan volt társadalmilag. Úgy tűnt, körülötte mindenki megtalálja a lélektársát, és ő minél öregebb lett, annál jobban félt, hogy kimaradhat. Szinte már szorongott. Végül beleesett egy férfiba, aki azzal a megdöbbentő képességgel bírt, hogy a tekintetével szinte még az aranyat is ólommá változtatta. Nem használhatott olyan szavakat a jelenlétében, mint „szerelem”, „bizalom” vagy „tisztesség” anélkül, hogy ne kapott volna gúnyos megjegyzéseket. Pornográfiáról beszélhetett, poétikáról soha… Történetesen egyenlő rangban szolgáltak, amikor a hajójuk kapitányi posztja megüresedett. A nő vért izzadt, hogy megszerezze, még a belét is kidolgozta… biztos vagyok benne, hogy maga tudja, milyen az. Kevés a parancsnoki poszt, és mindenki vágyik rá. A szeretője rávette, részben egy ígérettel, amiről később kiderült, hogy hazugság… mármint a gyerekek… hogy lépjen vissza a kedvéért, és ő kaphassa meg a kinevezést. Remek kis stratégia. És ezzel lett vége. Kíméletlenül, kimérten. A nőnek ezután soha többé nem volt gyomra újabb szerelemhez. Láthatja hát, úgy gondolom, végül is, hogy a jó öreg barrayariak tudhatnak valamit. Az ostoba… szükséges szabályaik önmaguk védelmét szolgálják.

A vízesés halkan mormolt a csendben.

– Ismertem… valaha egy férfit – bújt elő Vorkosigan hangja a sötétből –, aki alig volt húsz, amikor elvett egy magas rangú, tizennyolc éves lányt. Elrendezett házasság volt, természetesen, de ő így is nagyon boldog volt. Azonban ideje nagy részét távol, szolgálatban töltötte. A felesége hirtelen ott találta magát szabadon, gazdagon, egyedül a fővárosi társaságban… amely egyáltalán nem romlott és erkölcstelen, de tapasztaltabb, mint ő. Gazdag paraziták, az ő élősködőik, kihasználóik. Udvaroltak neki, és ez a fejébe szállt. Nem a szívébe, azt hiszem. Szeretőket tartott, mint ahogy mindenki más is körülötte. Nem hiszem, hogy érzett bármivel is többet irántuk, mint a hódítás hiábavalóságát és büszkeségét, de akkoriban… a férfi hamis képet épített fel róla magában, és annak tudatában hirtelen összetört… Rendkívül heves vérmérsékletű ifjú volt. Ez volt az ő személyre szabott átka. Elhatározta, hogy párbajra hívja a neje szeretőit… Az asszonykája kettőt tartott pórázon, vagy azok őt, ezt nem lehet tudni. A férj azzal sem törődött, túléli-e, azzal sem, ha utána letartóztatják. Tudja, azt képzelte, elvesztette a becsületét. Úgy intézte, hogy mindkettejükkel találkozzon valami elhagyatott helyen, félórás eltéréssel.

Hosszú ideig hallgatott. Cordelia várt, alig lélegezve, nem tudva, bátorítsa-e folytatásra vagy sem. Vorkosigan folytatta, de a hangja hencegővé vált, és hadarva beszélt.

– Az első ugyanolyan nehézfejű, ifjú arisztokrata volt, akárcsak ő, és a szabályok szerint játszott. Jól bánt a két karddal, remek érzékkel küzdött, és csaknem megöl… te a barátomat. Az utolsó mondata az volt, hogy mindig arra vágyott, hogy egy féltékeny férj végezzen vele, nyolcvanéves korában.

Eddigre már a kicsinyke nyelvbotlás meg sem lepte Cordeliát, és azon töprengett, vajon az ő története is ennyire átlátszó lehetett? Úgy tűnt, igen.

– A második egy miniszter volt, egy idősebb férfi. Ő nem akart verekedni, azonban a barátom többször is leütötte, és mindannyiszor talpra rángatta. Azután… a másik után, aki tréfával az ajkán halt meg, ezt nehezen viselte. Végül is megölte a könyörgése kellős közepén, és mindkettőt otthagyta. Benézett a felesége apartmanjába, hogy elmondja neki, mit tett, aztán visszatért a hajójára, és várta, hogy őrizetbe vegyék. Mindez egyetlen délután alatt történt. A neje dühöngött, telve sebzett büszkeséggel… párbajozott volna a férjével, ha képes lett volna rá… és öngyilkos lett. Fejbe lőtte magát a férje szolgálati plazmavetőjével. Nem hittem volna, hogy egy nő ilyesmit használ. Méreg, érfelvágás vagy hasonlók. De ő igazi Vor volt. Teljesen szétégette az arcát. Pedig a leggyönyörűbb arca volt, amit el lehet képzelni… A vizsgálat furcsa következtetésre jutott. Feltételezték, hogy a két szerető egymást ölte meg… esküszöm, a barátom egyáltalán nem így tervezte… és hogy a nő reménytelenségében vetett véget az életének. A férjnek senki sem tette fel a lényeges kérdést. – Hangja lelassult és felerősödött. – Úgy élte meg azt a délutánt, mint egy alvajáró, vagy mint egy színész, aki a várt szöveget mondja, a várt mozdulatokat teszi, és a végén még tapsot sem kap. Semmit nem ért el, semmit nem bizonyított. Ugyanolyan hamis volt minden, mint nője szerelmi afférjai, eltekintve a halottaktól. Azok valóságosak voltak. – Elhallgatott. – Megértheti hát, miben van előnyük a bétaiaknak. Önök legalább tanulhatnak a hibáikból és jóvátehetik azokat.

– Sajnálom… a barátját. Ez nagyon régen történt, ugye?

– Eléggé. Több mint húsz éve. Azt mondják, a szenilisek tisztábban emlékeznek az ifjúkorukra, mint az elmúlt hetekre. Meglehet, most már ő is szenilis lett.

– Értem. – Cordelia úgy fogadta ezt a történetet, mint valami furcsa, tüskés ajándékot, ami túl törékeny ahhoz, hogy elejtse, és túl szúrós, hogy szorongassa. A férfi ismét hanyatt dőlt, hallgatott, ő pedig tett egy újabb kerülőt a tisztás körül, hallgatva az erdőszéli csendet, mely oly mélységes volt, hogy a fülében dübörgő vér szinte megfulladt benne. Mire visszatért a járőrözésből, Vorkosigan már aludt, nyugtalanul, láztól reszketve. Cordelia lehámozta az egyik félig megégett hálózsákot Dubauerről, és betakarta vele.

Negyedik fejezet

Vorkosigan nagyjából hajnal előtt három órával ébredt, és rávette Cordeliát, hogy feküdjön le, és hunyjon pár órácskát. A napkelte előtti szürkületben azonban már keltette is. Szemmel láthatóan megfürdött a patakban, és feláldozta az egyszer-használatos szőrtelenítőkrémet, amivel letörölte az arcáról a szúrós, négynapos borostát.

– Szükségem lenne némi segítségre. Fel akarom nyitni a lábamon lévő sebet, kiüríteni a gennyet, aztán visszakötözni. Kitart ma délutánig, utána pedig már nem számít.

– Rendben.

Vorkosigan lerángatta a bakancsát és a zokniját, Cordelia pedig a vízesés egyik lezúduló vízsugara alá tartotta a sebzett lábat. Elöblögette a férfi vadászkését, aztán gyors, mély vágással felnyitotta az erősen duzzadt sebet. Vorkosigan elfehéredett az ajkai környékén, de nem szólt egy szót sem. Inkább Cordelia volt az, aki igencsak pislogott. A vágásból vér és genny serkent, meg valami furcsa szagú, csomós anyag, amit elmosott a víz. Próbált nem gondolni arra, miféle új baktériumok jelentkezhettek a művelet közben. Ez csak egy átmeneti, tüneti kezelés volt.

Bekente a sebet a tubus alján maradt, nem túl hatékony antibiotikummal, és a tubus műanyag kötszerét tekerte köré.

– Sokkal jobb. – Vorkosigan megroggyant, és csaknem felbukott, amikor megpróbált normálisan járni. – Jól van – mormolta. – Itt az ideje. – Szertartásosan kigöngyölte az utolsó fájdalomcsillapítót meg egy apró kék pirulát az elsősegélycsomagjából, mindkettőt lenyelte, és eldobta az üres kapszulát.

Cordelia öntudatlanul felvette, azon kapta magát, hogy nem tudja hova tenni, így hát lopva visszaejtette.

– Ezek hatékony gyógyszerek – magyarázta a férfi –, de amikor elenyészik a hatásuk, összeesek, akár egy bábu, aminek elvágták a zsinórjait. Mostantól tizenhat órán át rendben leszek.

Valóban, mire végeztek a reggeli adagjukkal, és felkészítették Dubauert a napi gyaloglásra, Vorkosigan nem csupán normálisnak látszott, de frissnek és kipihentnek, aki csak úgy duzzad az energiától. Egyikük sem hozta szóba előző esti beszélgetésüket.

Vorkosigan széles kerülőre vitte őket a hegy lábánál, így dél körül szinte nyugati irányból közelítették meg a kráterekkel borított oldalt. Erdőkön, tisztásokon vágtak át egy hegynyúlványhoz, ami épp szemközt emelkedett azzal a hatalmas teknővel, ami az ősi vulkánkitörést megelőzően egy kisebb völgy lehetett. Vorkosigan felcaplatott a fátlan hegyfokra, és mindvégig gondja volt arra, hogy ne emelkedjen ki a magas fűből. Dubauer ólomszínű volt és kimerült, összegömbölyödött a rejtekhelyen, és álomba zuhant. Cordelia figyelte őt, amíg a lélegzete lelassult és ütemessé vált, aztán kimászott Vorkosigan mellé. A barrayari kapitány épp a ködös, zöld amfiteátrumot pásztázta messzelátójával.

– Ott az űrsikló. Épp a raktár barlangjánál táboroznak. Látja azt a sötét sávot a vízesés mellett? Az a bejárat. – Átadta a távcsövet a nőnek, hogy ő is szemügyre vehesse.

– Ó, kijön valaki. Jókora nagyításnál még az arca is kivehető.

Vorkosigan visszavette a távcsövet.

– Koudelka. Vele nincs gond. De az a vékony férfi, aki vele van, Darobey, Radnov egyik kémje a kommunikációs részlegnél. Jegyezze meg az arcát… jó, ha tudja, mikor kell lehúznia a fejét.

Cordelia kíváncsi lett volna, hogy Vorkosigan gyermeteg lazasága vajon az élénkítőszernek tudható-e be, vagy az elkövetkező összecsapás primitív izgalma okozta. A szeme csillogott, miközben figyelt, számolt és kalkulált.

Aztán úgy sziszegett a fogai között, mintha a helyi dögevők egyike lenne:

– Az ott Radnov, a mindenit! Szívesen megszorongatnám a torkát. De most inkább a minisztériumi emberekre bízom az ítéletet. Szeretném látni, miként próbálják kimenteni a kedvencüket a lázadás komoly vádja alól. Ez alkalommal a főparancsnokság és a Grófok Tanácsa engem fog támogatni. Nem, Radnov, életben hagylak… de bánni fogod. – Hasra feküdt, és a könyökére támaszkodva bámulta a tüsténkedőket.

Hirtelen felhorkant, és elvigyorodott.

– Ideje, hogy a szerencsém jobbra forduljon. Az ott Gottjan, fegyveresen, tehát szolgálatban. Közel a cél. Gyerünk!

Visszakúsztak a fák leplező árnyékába. Dubauer nem volt ott, ahol hagyták.

– Istenem! – lehelte Cordelia, és összevissza kutatott a bozótban. – Merre mentél?

– Még nem juthatott messze – próbálta nyugtatni Vorkosigan, de ő is aggódni látszott.

Külön-külön átfésülték az erdőt százméteres körzetben. Idióta! Cordelia dühösen szidta magát idegességében. Kellett neked leskelődni…

A kiindulási helyen találkoztak, de egyikük sem látta még csak nyomát sem az elkóborolt zászlósnak.

– Nézze, most nincs időnk utána kutatni – mondta Vorkosigan. – De amint visszaszereztem a parancsnokságot, kiküldök egy járőrt a keresésére. Megfelelő kutaszkóppal hamarabb rábukkannak, mint mi.

Cordelia ragadozókra, szakadékokra, mély tavakra és viszkető ujjú barrayari katonákra gondolt.

– Ilyen messzire eljutottunk vele… – kezdte.

– De ha nem szerzem vissza a parancsnokságot hamar, úgysem élné túl egyikünk sem.

Letörten, de engedve az ésszerűségnek, hagyta, hogy Vorkosigan belekaroljon. A férfi alig-alig helyezte rá testsúlyát, miközben keresztülvágtak az erdőn. Ahogy a barrayari tábor felé közeledtek, az ajkához emelte vaskos ujját.

– Olyan nesztelenül lépkedjen, ahogy csak bír. Nem azért kutyagoltam ennyit, hogy lepuffantson a saját beosztottam. Ah! Feküdjön le ide! – Segített neki elhelyezkedni valami kidőlt fatörzs mögött a térdig érő aljnövényzetben, az alig érzékelhető, új csapás mentén a bozótosban.

– Ugye, nem akar odamenni és csak úgy bekopogtatni?

– Nem.

– Miért nem, ha a maga Gottjanjával minden rendben?

– Mivel más problémák is lehetnek. Például nem tudom, mit keres itt ez a kis csapat. – Tűnődött egy pillanatig, aztán odanyújtotta a nőnek a káberét. – Ha fegyvert kell használnia, jobb olyasmivel tennie, amit ismer. Még van benne egy kevéske töltet… egy vagy két lövésnyi. Ez a csapás az őrposztok között vezet, és előbb vagy utóbb erre jön majd valaki. Lapuljon, míg nem szólok.

Meglazította a tőrét a tokjában, és ő maga is elrejtőzött az ösvény túloldalán. Vártak egy negyedórát, aztán még egyet. Az erdő szendergett a meleg, puha, fehér levegőben.

Aztán az ösvény felől bakancsok neszezése hallatszott, ahogy valaki az avarban csoszogott. Cordelia megfeszült, és megpróbált úgy kikukkantani a gazból, hogy közben ne emelje fel a fejét. Egy roppant hatékony álcaruhás, magas barrayari bontakozott ki a növényzetből, egy ősz hajú tiszt. Ahogy elhaladt előttük, Vorkosigan úgy ugrott fel a rejtekhelyéből, mintha most keltették volna új életre.

– Korabik – mondta halkan, de őszinte melegséggel a hangjában. Karba tett kézzel, vigyorogva állt.

Gottjan megperdült, egyik kezével előrántotta az oldalán lógó roncsolót. Egy szívdobbanással később döbbent kifejezés telepedett az arcára.

– Aral! A leszállócsapat azt jelentette, hogy a bétaiak megöltek. – Arrébb lépett, nem előre, ahogy Cordelia várta volna Vorkosigan hangja alapján, hanem hátra. A roncsolót úgy tartotta, mintha csak véletlenül elfelejtette volna eltenni, de keményen markolta, nem csak úgy lógatta. Cordelia gyomra összeszorult.

Vorkosigan enyhe zavarral pislogott, mintha csalódott volna a hűvös, kimért fogadtatásban.

– Örülök, hogy nem vagy babonás – tréfálkozott.

– Tudhattam volna, hogy nem hihetlek halottnak mindaddig, míg nem látom, ahogy karóval a szívedben eltemetnek – jegyezte meg Gottjan szomorkás iróniával.

– Mi a baj, Korabik? – kérdezte Vorkosigan csendesen. – Te nem vagy a miniszterek talpnyalója.

Ezekre a szavakra Gottjan feljebb emelte a roncsolót, és immár nyíltan célba vette őt. Vorkosigan némán állt.

– Nem – felelte a fickó őszintén. – Rögtön tudtam, hogy bűzlik a sztori, amit Radnov mesélt rólad meg a bétaiakról. És szándékomban állt volna gondoskodni arról, hogy tüzetes kivizsgálásra kerüljön sor, amikor hazatérünk. – Szünetet tartott. – De addig is… én vagyok a parancsnok. Hat hónapnyi kapitánykodás után egész biztosan véglegesítenek a pozíciómban. Egyébként mennyi esélyem lenne a parancsnokságra? Öt százalék? Kettő? Nulla?

– Nem ennyire rossz a helyzet, mint gondolod – felelte Vorkosigan higgadtan. – Új fejlemények várhatók, amiről csak nagyon kevesen tudnak. Több hajó, betöltetlen posztok.

– Csak a szokásos pletyka – vágta rá kitérően Gottjan.

– Tehát nem hitted el, hogy meghaltam? – próbálkozott Vorkosigan.

– De, biztosra vettem. Azonnal átvettem a parancsnokságot… apropó, hova rejtetted a pecsétes parancsokat? Feltúrtuk miattuk a kabinodat.

Vorkosigan humortalanul mosolygott, és a fejét ingatta.

– Nem fogom növelni a kísértést.

– Mindegy. – Gottjan még mindig őrá célzott. – Tegnapelőtt az a pszichopata őrült Bothari meglátogatott a kabinomban. Elmesélt mindent arról, hogy mi történt a bétai táborban. Alaposan meghökkentett… mivel azt hittem, ugrál az örömtől, hogy elvághatta a torkodat. Ezért tértünk vissza, egy kis szárazföldi terepgyakorlatra. Biztosra vettem, hogy előbb vagy utóbb felbukkansz majd… de jóval hamarabb vártalak.

– Késleltettek. – Vorkosigan óvatosan pozíciót váltott, hogy kikerüljön Cordelia tűzvonalából. – Hol van most Bothari?

– Magánzárkában.

Vorkosigan hunyorgott.

– Ezt megkapta. Jól sejtem, hogy te sem verted nagydobra a megmenekülésem tényét?

– Még Radnov sem tudja. Azt hiszi, Bothari kibelezett.

– Elégedett?

– Dorombol, akár egy macska. Nagy örömömet leltem volna abban, hogy feltöröljem a képével a fedélzetet, amennyiben te megtetted volna azt a szívességet, hogy valami balesetet szenvedsz a küldetésed során.

Vorkosigan elfintorodott.

– Nekem úgy tűnik, még nem gondoltad át igazán, hogy mit akarsz tenni. Javasolhatom, hogy még mindig nem túl késő, még most sem, meggondolni magad?

– Meg kellett volna előznöd ezt a merényletet – szögezte le Gottjan bizonytalanul.

– Ifjabb és konokabb koromban talán megtettem volna. De az igazat megvallva, belefáradtam már abba, hogy úgy okítsam az ellenségeimet, hogy megölöm őket. – Vorkosigan felemelte a fejét, és Gottjan szemébe nézett. – Ha akarod, erre a szavamat adom. Tudod jól, mennyit ér.

A roncsoló enyhén megremegett Gottjan kezében, ahogy a döntés peremén ingadozott. Cordelia alig lélegzett, de látta, hogy a férfi szeme megnedvesedik. Az élőket nem szokás megkönnyezni, gondolta, csak a holtakat; ebben a pillanatban, miközben Vorkosigan még kételkedett, ő már tudta, hogy a barrayari lőni fog.

Célba vette a káberével, és kilőtt egy töltetet. Épp csak sercegett, de arra elég volt, hogy a fejét oldalra kapó Gottjant térdre rogyassza. Vorkosigan félreütötte a roncsoló csövét, akkor kirántotta a tehetetlen fickó övéből a plazmavetőjét, és fejbe csapta vele.

– A rohadt életbe – krákogta Gottjan, félig lebénulva. – A te eszeden nem lehet túljárni?

– Ha lehetne, most nem lennék itt – vont vállat Vorkosigan. Sietve átkutatta Gottjant, elkobozta a kését és több más felszerelését. – Kik a kijelölt őrök?

– Sens északon, Koudelka délen.

Vorkosigan lecsatolta Gottjanról az övet, és a háta mögé kötözte vele a kezét.

– Nehezen jutottál döntésre, mi? – Félrefordult, és Cordeliának magyarázta: – Sens Radnov embere, Koudelka az enyém. Mintha egy érmét dobott volna fel.

– És ez volt a maga barátja? – húzta fel a szemöldökét Cordelia. – Úgy tűnik, barát és ellenség között maguknál mindössze az jelent különbséget, mennyi ideig csevegnek, mielőtt meghúzzák a ravaszt.

– Így van – értett egyet Vorkosigan. – Be tudnám hódoltatni a teljes univerzumot ezzel a hadsereggel, ha el tudnám érni, hogy a fegyvereik csöve egy irányba mutasson. Mivel az ön nadrágja anélkül sem esik le, Naismith parancsnok, megkérhetném, hogy adja kölcsön a derékszíját? – Az övvel megkötözte Gottjan lábát, kipeckelte a száját, majd felállt, és előbb jobbra, majd balra nézett az ösvényen.

– Minden krétai hazudik – mormolta Cordelia, majd valamivel hangosabban tette hozzá: – Északra vagy délre?

– Érdekes kérdés. Ön hogyan döntene?

– Volt egy tanárom, aki ugyanígy lökte vissza nekem a kérdéseimet. Úgy gondoltam, ez szókratészi módszer, és roppantul szórakoztatott, mígnem rájöttem, hogy akkor használta ezt, amikor ő sem tudta a választ. – Cordelia rámeredt Gottjanra, akit Vorkosigan oda gyömöszölt be, ahol korábban a nő lapult, és azon töprengett, vajon a tiszt a válaszával megpróbált visszatérni a hűséghez, vagy egy utolsó erőfeszítést tett, hogy bevégezze Vorkosigan meggyilkoltatását. A fickó zavarodottan és ellenségesen bámult vissza rá.

– Észak – mondta végül Cordelia vonakodva.

Ő és Vorkosigan váltottak egy értő pillantást, és a férfi kurtán biccentett.

– Gyerünk akkor!

Nesztelenül északnak indultak az ösvényen, megmásztak egy kaptatót, és keresztülcsörtettek egy szürkészöld bozótoson.

– Régóta ismeri Gottjant?

– Együtt szolgáltunk az utolsó négy évben, a lefokozásomat követően. Úgy gondoltam rá, mint jó hivatásos tisztre, bár egy kissé apolitikus. Van családja.

– Mit gondol… később még maga mellé állíthatja?

– Megbocsátani és elfelejteni? Adtam neki lehetőséget. Elutasította. Kétszer is, ha ön nem tévedett az irány megválasztásában. – Újabb emelkedőn kapaszkodtak fel. – Az őrhely a csúcson lehet. Bárki is van ott, pillanatokon belül észlelni fog bennünket. Lapuljon meg itt, és fedezzen. Ha lövéseket hall… hallgasson az ösztöneire!

Cordelia elfojtott egy kurta nevetést. Vorkosigan meglazította a roncsolóját a tokjában és rejtőzködés nélkül, jó sok zajt ütve megindult az ösvényen.

– Őrszem, jelentést! – csattant fel a hangja nem sokkal később.

– Semmi nem történt, mióta… te jó isten, a kapitány! – Ezt egy őszinte örömről tanúskodó nevetés követte, olyan, amilyet Cordelia nem hallott már évszázadok óta.

A fának dőlt, hirtelen elgyengült. De vajon mikor történhetett, kérdezte magától, hogy már nem tőle félsz, hanem őt kezdted félteni? És miért gyomorszorongatóbb ez az új keletű félelem, mint az előző volt? Ugye, nem akarsz előrukkolni ezzel a témával?

– Most már előjöhet, Naismith parancsnok – hallatszott Vorkosigan hangja. Cordelia előbújt a legszélső bokor mögül, és felkapaszkodott egy füves dombocskára. Odafönn két fiatalember várta, akik nagyon nettnek és katonásnak látszottak tiszta gyakorlóruhájukban. Egyikük egy fejjel magasabb volt Vorkosigannál, fiús arccal, férfias testtel; a messzelátón át látott Koudelka volt. Nem titkolt lelkesedéssel rázta kapitánya kezét, mintha így akarna meggyőződni arról, hogy nem kísértettel van dolga. A másik férfi keze a roncsolója felé mozdult, amikor meglátta a nő egyenruháját.

– Nekünk azt mondták – kezdte gyanakvóan –, hogy a bétaiak ölték meg, uram.

– Igen, ez egy álhír, amit alig-alig éltem túl. De mint látja, nem igaz.

– Pompás temetése volt – jegyezte meg Koudelka. – Ott kellett volna lennie.

– Talán majd legközelebb.

– Ó, uram, tudja, hogy nem úgy értettem. Radnov hadnagy pompás beszédet mondott.

– Abban biztos vagyok. Valószínűleg már hónapok óta fogalmazgatta.

– Hoppá! – Koudelka valamivel gyorsabban felfogta, mint a társa. A másik csak értetlenül bámult rá.

– Hadd mutassam be Cordelia Naismith parancsnokot – folytatta Vorkosigan –, a Bétai Csillagközi Felderítéstől. Ő a… – Elhallgatott, Cordelia pedig érdeklődve várta, miféle státust fog ráaggatni – … a… a…

– Betűzni fogja? – mormolta a nő segítőkészen.

Vorkosigan azonnal becsukta a száját, elfojtva egy őszinte mosolyt.

– A foglyom – jelentette ki végül. – Önként adta meg magát. Biztonsági területre nem nyerhet bebocsátást, ettől eltekintve udvarias bánásmódban részesül.

A két fiatalember csodálkozva és heves kíváncsisággal méregette.

– Fegyver van nála – hozta szóba Koudelka társa.

– És ez így is marad. – Vorkosigan nem kezdett el magyarázkodni, rátért a sürgetőbb ügyekre. – Kik a kutatócsapat tagjai?

Koudelka elhadart jó pár nevet, a seregben tanultak szerint.

– Rendben van. – Vorkosigan sóhajtott. – Radnovot, Darobeyt, Senst és Tafast le kell fegyverezni olyan csendben és tisztán, ahogy csak lehetséges, és őrizetbe kell venni őket lázadás vádjával. Később lesznek még mások is. Nem akarom, hogy bármiféle kommunikációra sor kerüljön a Vorkraft Generálissal, amíg ezek nincsenek lakat alatt. Tudják, hol van Buffa hadnagy?

– A barlangrendszerben. Uram? – Koudelka egyre siralmasabb képet vágott, ahogy kezdett rájönni, mi történik.

– Nos?

– Biztos ön a dolgában Tafasszal kapcsolatban?

– Csaknem. – Vorkosigan enyhített a hangján. – Próbának vetjük alá őket. Azzal a céllal, hogy különválasszuk a bűnösöket az ártatlanoktól.

– Igen, uram. – Koudelka kurta biccentéssel elfogadta ezt a korlátozott garanciát azzal az emberrel kapcsolatban, akiről Cordelia feltételezte, hogy a barátja lehet.

– Kezdi már érteni, miért mondtam, hogy a polgárháborús statisztikák nem fedik a valóságot? – kérdezte Vorkosigan.

– Igen, uram. – Koudelka egyenesen a szemébe nézett, és Vorkosigan bólintott; megbízott az emberében.

– Rendben. Maguk ketten velem jönnek.

Megindultak. Vorkosigan ismét elfogadta Cordelia karját, és alig bicegve szinte teljesen elrejtette, mennyi súlyt helyez a nőre. Egy másik ösvényen szelték át az erdőt, fel és le, egyenetlen terepen, és nem sokkal később látótávolságba értek a raktárbarlangok álcázott bejáratához.

A vízesés, ami a depó mellett zúdult le, kicsi tóba gyűlt, melyből csinos kis patak futott be a fák közé. Különös csoport gyülekezett mellette. Cordelia első pillantásra nem tudta kinézni, mit művelnek. Két barrayari állt ott, másik kettő pedig a parton térdelt. Ahogy közelebb értek, a két térdelő felállt, és egy víztől csöpögő, barna ruhás alakot rángattak lábra hason fekvő helyzetből, akinek a keze meg volt kötözve a háta mögött. Köhögött, és zokogva kapkodott lélegzetért.

– Dubauer az! – kiáltotta Cordelia. – Mit csinálnak vele?

– Ó, a pokolba! – mormolta Vorkosigan, aki szemmel láthatóan pontosan tudta, mi folyik ott, és sántikálva feléjük iramodott. – Az az én foglyom! – ordította, ahogy közelebb értek. – Elengedni!

A barrayariak azonnal engedelmeskedtek, úgy tűnt, zsigerből. Az elengedett Dubauer térdre rogyott, és még mindig hosszú zokogások közepette próbálta visszanyerni a lélegzetét. Cordelia, aki azonnal Dubauerhez szaladt, arra gondolt, hogy talán sosem látott még ennyire megrökönyödött ábrázatú csoportot. Dubauer haja, duzzadt arca, gyér borostája és a gallérja nedvességtől csöpögött, a szeme kivörösödött, ahogy továbbra is köhögött és szipogott. Cordelia iszonyodva döbbent rá, hogy a barrayariak a víz alatt tarthatták a zászlós fejét, így próbálták vallatni.

– Mi ez itt, Buffa hadnagy? – vonta kérdőre Vorkosigan a csoport vezetőjét mennydörgő szigorral.

– Azt hittem, megölték önt a bétaiak, uram – hebegte Buffa.

– Élek – vette oda Vorkosigan. – Mit művel ezzel a bétaival?

– Tafas ejtette foglyul az erdőben, uram. Megpróbáltuk kikérdezni… hogy megtudjuk, ólálkodnak-e még mások is… – Cordeliára pillantott –, de nem volt hajlandó beszélni. Egy szót sem mondott. Pedig én mindig is azt hittem, hogy a bétaiak puhányok.

Vorkosigan az arcát dörzsölgette a kezével egy pillanatig, mintha erőért imádkozna.

– Buffa – szólalt meg türelmesen –, ezt az embert roncsoló-találat érte öt nappal ezelőtt. Nem tud beszélni, de még ha képes lenne rá, akkor sem tudna semmit.

– Barbárok! – kiáltotta Cordelia, és letérdelt. Dubauer felismerte, és görcsösen kapaszkodott belé. – Maguk, barrayariak nem csak barbárok, hanem gazemberek és gyilkosok!

– És ostobák. Ne hagyja ki, hogy ostobák. – Vorkosigan megvető pillantást vetett Buffára. Az emberek egy részében volt annyi együttérzés, hogy elsápadtak, mások kényelmetlenül feszengtek. Vorkosigan sóhajtva kifújta a lélegzetét. – Nincs baja?

– Úgy tűnik – felelte Cordelia habozva. – De alaposan felzaklatta az eset. – Megremegett haragjában.

– Naismith parancsnok, elnézését kérem az embereim nevében – mondta Vorkosigan hivatalos hangon, és hangosan, hogy mindenki hallhassa, amint a kapitányuk megalázkodik a fogoly előtt, őmiattuk.

– Ne az én hátamon taposva másszon vissza a ranglétrára! – súgta Cordelia indulatosan a férfi fülébe. A halvány mosolytól megenyhült egy kicsit, és valamivel hangosabban folytatta: – A hiba téves értelmezésből adódott. – Buffa hadnagyra pillantott, aki jelentős magassága ellenére épp megpróbált beleolvadni a talajba. – Bármelyik vak ember elkövette volna. Ó, a francba! – tette hozzá, mert Dubauer rémülete és zavarodottsága újabb görcsökbe torkollott.

A barrayariak többsége elfordította a fejét, ki jobban, ki kevésbé feszengve. Vorkosigan, aki már hozzászokott a rohamokhoz, letérdelt mellé, és segített a nőnek, amit tudott. Amikor a roham véget ért, felállt.

– Tafas, adja át a fegyverét Koudelkának! – parancsolta.

Tafas eleinte habozott, tétován nézelődött, aztán engedelmeskedett.

– Én egyáltalán nem akartam részt venni benne, uram – mondta kétségbeesetten. – De Radnov főhadnagy azt mondta, már túl késő.

– Később majd lesz alkalma kimagyarázkodni – felelte Vorkosigan fáradtan.

– Mi folyik itt? – kérdezte elképedten Buffa. – Nem látta Gottjan századost, uram?

– Elláttam Gottjan századost… pár külön utasítással. Buffa, jelenleg ön a leszállócsapat parancsnoka.

Vorkosigan elismételte a letartóztatandók névsorát, és útjára indított pár katonát a feladat végrehajtására.

– Koudelka zászlós, vigye az én foglyaimat a barlangba, adjon nekik megfelelő élelmet, és bármit, amit Naismith parancsnok kíván. Aztán intézkedjen, hogy a repülő készen álljon a felszállásra. Azonnal indulunk, amint a… többi fogoly a kezünkben lesz. – Kerülte a „lázadó” szót, mintha az valami szentségtörés lenne.

– Maga hová megy? – kérdezte Cordelia.

– Elbeszélgetek Gottjan századossal. Egyedül.

– Hm. Nos, nem akarom, hogy hibáztasson a tanácsomért. – Közel járt ahhoz, hogy kimondja. – Legyen óvatos!

Vorkosigan egy intéssel fogadta a jó szándékú figyelmeztetést, és az erdő felé indult. Sokkal jobban bicegett, mint eddig.

♦ ♦ ♦

Cordelia felsegítette Dubauert, és Koudelka a barlangnyíláshoz vezette mindkettejüket. A fiatalember ugyanolyan rangban szolgált, mint Dubauer, és a kapitánynő nem sokáig tudott ellenségként gondolni rá.

– Mi történt az öreg lábával? – pillantott vissza Koudelka a válla fölött.

– Elfertőződött rajta egy karmolás – magyarázta, próbálván tiszteletben tartani Vorkosigan nyilvánvaló politikáját, hogy egy jó kis előadást tartogat a bizonytalankodók részére. – Magas szintű orvosi ellátásra lesz szüksége, amint rá tudják venni, hogy szánjon rá időt.

– Ennyit az öregről. Sosem hittem volna, hogy valaki az ő korában még ennyi energiával bír.

– Az ő korában? – húzta fel Cordelia a szemöldökét.

– Na persze, magának nem mutatja ki az öregségét – ismerte el Koudelka, és zavartan pislogott, amikor erre a nő harsány nevetésben tört ki. – Habár nem épp az energia szót akartam használni.

– Nevezzük inkább erőnek – javasolta Cordelia, és furcsamód örült, hogy Vorkosigannak akad legalább egy rajongója. – Munkára fogott energia.

– Találó – dicsérte a zászlós.

Cordelia úgy döntött, nem említi a kicsi kék tablettát sem.

– Érdekes személynek tűnik – próbált más dolgokat is megtudni Vorkosiganról. – Hogy keveredett ebbe a kalamajkába?

– Úgy érti, Radnovval?

A nő bólintott.

– Hát, nem akarom kritizálni az öreget, de… senki mást nem ismerek, aki azzal fogadja a fedélzetre lépő politikai tisztet, hogy lehetőleg ne kerüljön a szeme elé, ha meg akarja érni az utazás végét. – Koudelka tiszteletteljesen elnémult.

Cordelia már a második fordulót tette a zászlós mögött a barlangrendszerben, és csak most ébredt rá a helyzetére. Jellemző, gondolta. Vorkosigan félrevezetett! A labirintusszerű járatok részben természetes eredetűek voltak, de plazmavetőkkel szélesítették ki azokat, hűvösek voltak, nyirkosak és rosszul megvilágítottak. A jókora barlangok zsúfolásig tele voltak ládákkal. Ez nemcsak egy rejtett depó, hanem egy teljes flottát kiszolgáló raktárközpont. Szótlanul lebiggyesztette ajkait, nézelődött, és hirtelen ráébredt kellemetlen helyzetének egy egészen új aspektusára.

Az egyik barlangsarokban szokványos barrayari körlet állt, félkör alakú, bordázott süveg, hasonló anyaggal bevonva, mint a bétai sátrak. Ehhez csatlakozott a tábori konyha meg az étkező, durva és sivár. Egy magányos konyhaszolgálatos végezte az ebéd utáni takarítást.

– Képzeld, az öreg élve került elő! – köszöntötte Koudelka.

– Azta! Azt hittem, a bétaiak elvágták a torkát – mondta a szolgálatos meglepetten. – Pedig micsoda remek halotti tort hoztunk össze neki.

– Ezek ketten az öreg személyes foglyai – mutatta be őket Koudelka a konyhásnak, akiről Cordelia gyanította, hogy inkább harcedzett katona, mint ínyenc séf –, és tudod, mennyire ad az ilyesmire. A fickónak roncsoló-sérülése van. Az öreg azt mondta, adjunk nekik jó kaját, tehát ne a szokásos moslékkal mérgezd őket.

– Kritizálni bárki tud – dünnyögte a szakács, ahogy Koudelka eltűnt egyéb ügyeit intézni. – Mit szeretnének?

– Mindegy – felelte Cordelia. Majd sietve helyesbített: – Bármit, csak zabkását és márványsajtos salátaöntetet ne.

A konyhás eltűnt egy hátsó helyiségben, majd pár perccel később két tányérral tért vissza, benne valami gőzölgő húslevesszerűség, és valódi kenyeret is hozott, igazi növényi olajjal megkenve. Cordelia farkaséhesen esett neki.

– Na milyen? – kérdezte a konyhás színtelen hangon, a válla közé húzva a nyakát.

– F-fincshhi – felelte tele szájjal a nő. – S-sodállatos.

– Tényleg? – A férfi kihúzta magát. – Tényleg ízlik?

– Tényleg. – Megállt, hogy pár kanálnyit a kába Dubauerbe is beletuszkoljon. A meleg étel íze áthatolt a sérült férfi rohamot követő álmosságán, és igencsak lelkesen szürcsölte.

– Esetleg… segítsek etetni? – ajánlkozott a konyhás.

Cordelia tündökletes mosolyt villantott rá.

– De még mennyire.

Alig egy órán belül megtudta, hogy a szolgálatost Nilesának hívják, meghallgathatta élete történetét, és végigehette a teljes – bár némileg szerény – skáláját a barrayari tábori konyha csemegéinek. A konyhás nyilvánvalóan annyira ki volt éhezve a dicséretre, akár az igazi szakácsok, mert egyfolytában vendége körül koslatott, és azon agyalt, mivel szolgálhatna még neki.

Nem sokkal később Vorkosigan is megjött, egyedül, és fáradtan ült le Cordelia mellé.

– Üdvözlöm újra köztünk, uram – köszöntötte a konyhás. – Azt hittük, megölték a bétaiak.

– Igen, tudom. – hárította el Vorkosigan az immár szokványos üdvözlést. – Tud adni valami kaját?

– Mit kíván?

– Bármit, csak ne zabkását.

Kapott ő is húslevest és kenyeret, de ő nem ette olyan falánkan, mint korábban Cordelia, mert a láz és az élénkítőszer együttesen kiölték étvágyát.

– Hogy mentek a dolgok Gottjan századossal? – érdeklődött Cordelia csendesen.

– Elég jól. Újra mellém állt.

– Hogy csinálta?

– Eloldoztam, és a kezébe nyomtam a plazmavetőmet. Mondtam neki, hogy nem tudok olyan emberrel a hátam mögött dolgozni, aki miatt állandóan bizsereg a lapockám, és ez az utolsó lehetőség, amit kap tőlem, hogy végleg a helyembe lépjen. Aztán leültem, és hátat fordítottam neki. Körülbelül tíz percig ültünk így. Egy szót sem szóltunk. Aztán visszaadta a plazmavetőt, és visszatért a táborba.

– Nem hittem volna, hogy ez működhet. Bár nem vagyok biztos benne, hogy én megkockáztattam volna, ha az ön helyében vagyok.

– Én sem vállaltam volna a kockázatot, ha nem lennék ennyire kimerült. Jólesett elüldögélni egy kicsit. – A hangszíne megélénkült valamelyest. – Amint a letartóztatások megtörténnek, felszállunk a Generálishoz. Remek hajó. Ön kapja a vendégtiszti kabint… az admirálisi szállást, ahogy hívják, bár nem különbözik a többitől. – Vorkosigan már az utolsó falatokat lötyögtette a tányérja alján. – Milyen volt az étel?

– Csodás.

– Általában nem ezt szokták mondani.

– Nilesa konyhás rendkívül kedves és gondoskodó volt.

– Ugyanarról az emberről beszélünk?

– Szerintem csak némi elismerést vár a munkájáért. Kipróbálhatná.

Vorkosigan az asztalra könyökölt, az öklére helyezte az állát, és mosolygott.

– Megfogadom a tanácsát.

Mindketten csendben ültek az egyszerű fémasztalnál, kimerülten, emésztve. Vorkosigan lehunyt szemmel dőlt hátra a székében. Cordelia az asztalra hajtotta a fejét, az alkarját használva párnának. Nagyjából félóra elteltével Koudelka lépett be.

– Elfogtuk Senset, uram – jelentette. – De volt… van egy kis gond Radnovval és Darobeyjel. Véletlenül meglátták valahogy, és bemenekültek az erdőbe. Kiküldtem egy járőrt a keresésükre.

Vorkosigan úgy nézett ki, mint aki káromkodni készül.

– Nekem kellett volna intéznem! – mormolta. – Van náluk fegyver?

– Roncsoló mindkettejüknél. A plazmavetőik nálunk vannak.

– Rendben. Nem akarok több időt vesztegetni idelent. Hívja vissza a járőrt, és zárjanak le minden raktárbejáratot! Hadd tudják meg, milyen érzés az erdőben tölteni egy-két éjszakát. – A szeme sokatmondóan megcsillant. – Majd később felvesszük őket. Úgysincs hová menniük.

♦ ♦ ♦

Cordelia betaszigálta Dubauert maga előtt az űrsiklóba, egy csupasz és meglehetősen rozoga csapatszállítóba, és lenyomta egy szabad ülésre. Miután az utolsó járőr is visszatért, úgy tűnt, a jármű zsúfolásig megtelt barrayariakkal, beleértve a megkötözött kezű, egymáshoz húzódó, lesújtott rabokat is, a szökevény főkolomposok szerencsétlen alárendeltjeit. Valamennyien tagbaszakadt, izmos fiatalemberek voltak. Sőt Vorkosigan volt azok között a legkisebb termetű, akiket Cordelia eddig látott.

Kíváncsian megbámulták, és ő elkapott pár beszélgetésfoszlányt két vagy három különböző nyelven. Nem volt nehéz kikövetkeztetni a lényegüket, és Cordelia zordan elmosolyodott. Úgy tűnt, ezek az ifjak tele vannak illúziókkal a tekintetben, mennyi szexuális energiát képes két ember kifejteni, miközben negyven-ötven kilométert gyalogolnak naponta félelemben, zsibbadtan, sérülten, rossz étellel és kevés alvással, gondoskodva egy sebesült férfiról, igyekezve elkerülni, hogy vacsorái legyenek minden közelben kószáló ragadozónak… és egy merész akciót tervezve a végére. Ráadásul öregek is; egyikük harminchárom, a másik negyven fölötti.

Vorkosigan visszatért az elülső pilótafülkéből, és lecsusszant mellé.

– Minden rendben?

Cordelia bólintott.

– Aha. Bár kissé túlsúlyban vannak itt a fiúk. Szerintem maguk, barrayariak az egyetlenek, akik nem alkalmaznak vegyes legénységet. Kíváncsi lennék, miért?

– Részben tradíció, részben pedig azért van, hogy fenntartsuk a marcona kinézetet. Pimaszkodtak önnel?

– Csak szórakoztattak. Vajon sejtik, mire használják őket?

– Csöppet sem. Azt hiszik, ők a teremtés koronái.

– Szegény birkák!

– Hát én nem épp így írnám le őket.

– Az állatáldozásra gondoltam.

– Ah. Ez már közelebb jár.

Felnyüszítettek a hajtóművek, és a gép felemelkedett. Tettek egy kört a kráterek fölött, aztán keletnek fordultak, és az ég felé suhantak. Cordelia az ablakon át nézte, mint hagyják maguk mögött pár perc alatt azt a tájat, amin ők napokon keresztül gyalogoltak fájdalmasan. Elég közel zúgtak el a hatalmas hegy fölött, melynek oldalában Rosemont rothadt eltemetve, hogy közelről láthassák a hósapkát és a lenyugvó nap fényében narancsszínben csillogó gleccsereket. Napszálltáig keletnek tartottak, aztán az éjszaka közepén a láthatár elgörbült, és ők kiszöktek az űr örökös nappalába.

Ahogy a bolygó körüli pályán keringő Vorkraft Generális felé közeledtek, Vorkosigan ismét magára hagyta; előrement ellenőrizni a manővereket. Úgy tűnt, mintha egyre inkább eltávolodna Cordeliától, kezdett visszamerülni a férfiak és a kötelességek mátrixába, amelyből kiszakították. De hát biztosan akad majd pár nyugodt pillanat, amit együtt tölthetnek az elkövetkezendő hónapok folyamán. Jó pár hónap, ahogy Gottjan mondta. Tégy úgy, mintha antropológus lennél, mondta magának, tanulmányozd a vad barrayariakat. Gondolj úgy erre, mint egy vakációra… hiszen úgyis hosszú szabadságra akartál menni a mostani kutatóturnust követően. Hát megkaptad. Ujjai laza cérnaszálakat téptek ki az ülésből, és ő némi rosszallással szemlélte azokat.

Nagyon simán dokkoltak, a katonák felkeltek, felnyalábolták a felszerelésüket, és kicsattogtak. Koudelka bukkant fel Cordelia könyökénél, és közölte, hogy őt jelölték ki kísérőjéül. Őre – ez valószínűbbnek tűnt, mint az, hogy dajkabácsi – nem tűnt túl veszélyesnek jelen pillanatban. A kapitánynő felrángatta Dubauert, és kituszkolta Vorkosigan hajójának fedélzetére.

Másként szaglott, mint a kutatóhajó, hűvösebb volt, tele csupasz, festetlen fémmel, és a kényelmet és a díszítést költséghatékony takarékoskodás helyettesítette. Mint egy nappali és egy raktárszoba közötti különbség. Először a gyengélkedőre mentek, hogy átadják Dubauert. Tiszta, szigorúan egyszerű szobák sora, sokkal nagyobbak, még arányaikban is, mint a kutatóhajó hasonló helyiségei; jelentős számú páciens befogadására készülhettek. Most szinte kongtak az ürességtől, csupán a hajóorvos és pár szanitéc ütötte el a szolgálati időt egy kis leltározással, akik mögött egy törött karú, magányos katona baktatott és kibicelt. Dubauert megvizsgálta az orvos, aki – Cordelia úgy sejtette – rutinosabb lehetett az idegroncsoló okozta sérülésekben, mint a bétai orvosok, és aki aztán rábízta az új pácienst a szanitécekre, hogy mosdassák meg és dugják ágyba.

– Hamarosan újabb páciens érkezik – jelezte Cordelia a hajóorvosnak, aki nyilvánvalóan a Vorkosigan által említett négy, negyvenen felüli közé tartozott. – A kapitányuk sebe csúnyán elfertőződött. Vérmérgezés lehet. Ráadásul fogalmam sincs, mik azok a kicsi, kék tabletták, amiket az elsősegélycsomagjukban hordanak, de abból, amit ő mondott, úgy vélem, annak a hatása, amit ma reggel vett be, épp mostanság szűnhet meg.

– Az a vacak méreg – szitkozódott az orvos. – Tényleg hatásos, de kitalálhatnának valami kevésbé kimerítőt is. A függőség veszélyéről nem is szólva.

Cordelia gyanította, hogy ez lehet a dolog bökkenője. A doktor máris előszedte az antibiotikum-szintetizálót, és felkészítette a programozásra.

Cordelia nézte, mint fektetik ágyba a kifejezéstelen Dubauert, és tudta, hogy ez vagy a végtelen számú kórházi napok kezdetét jelenti, vagy a halálba vezető hosszú alagút bejáratát. A hideg, suttogó kétely, hogy vajon jó szolgálatot tett-e a férfinak, végleg felvételt nyert elalvás előtti gondolatainak listájára. Tétlenül ődöngött még egy ideig, feltűnés nélkül várva a másik leendő páciensre.

Vorkosigan végül megérkezett. Két tiszt kísérte, vagy inkább támogatta őt, olyanok, akiket Cordelia még sosem látott. Valószínűleg túlfeszítette a húrt, mert ijesztően rossz állapotban leledzett. Sápadt volt, verejtékes, és reszketett. Cordelia úgy érezte, látja azokat a ráncokat, amik majd hetvenéves korában ülnek ki az arcára.

– Még nem gondoskodtak önről? – csattant fel, amikor meglátta a nőt. – Hol van Koudelka? Azt hiszem, világosan megmondtam… ó, hát itt van? Szállásolja el az admirálisi kabinban. Megmondtam, nem? És szerezzenek a raktárból ruhákat! Ebédet. Új patronokat a káberébe.

– Én jól vagyok – jelentette ki Cordelia aggódva. – De ön nem feküdne már le végre?

Vorkosigan körbe-körbe járkált, akár egy sérült rugójú, lendkerekes játék.

– Engedjék ki Botharit! – mormolta. – Mostanra már biztosan hallucinál.

– Erről már intézkedett, uram – emlékeztette az egyik tiszt.

A hajóorvos rápillantott, és fejével jelentőségteljesen a vizsgálóasztal felé biccentett. Együttes erővel megragadták Vorkosigant a keringése közben, némi kényszerrel arrafelé terelték, és felfektették.

– Azok miatt a feneette pirulák miatt van – magyarázta az orvos Cordeliának, megsajnálva őt riadt tekintete miatt. – Reggelre teljesen rendbe jön, némi letargiát és pokoli fejfájást leszámítva.

A hajóorvos máris munkához látott; levágta a feszülő nadrágszárat a duzzadt lábról, és halkan szitkozódott az orra alatt annak láttán, amit alatta talált. Koudelka odapillantott az orvos válla fölött, és elzöldült képpel, hamis mosollyal fordult vissza a nőhöz.

Cordelia bólintott, és vonakodva elhátrált, hozzáértő kezekben hagyva Vorkosigant. Koudelka, aki szemmel láthatóan élvezte az idegenvezető szerepét, még annak dacára is, hogy emiatt ki kellett hagynia kapitánya visszatérésének nagyjelenetét, elkísérte a nőt a raktárba ruhát vételezni, eközben eltűnt a káberrel, és maximumra töltve hozta vissza. Szemmel láthatóan meggyőződése ellenére.

– Bárhogy is, nem mennék vele valami sokra – jelentette ki Cordelia, látva a zászlós kételkedő kifejezését.

– Nem, nem, az öreg utasított, hogy töltsem fel. Nem fogom vitatni a parancsait a foglyaival kapcsolatban. Ez érzékeny téma nála.

– Rájöttem. De hadd mutassak rá erre, hátha ettől könnyebb lesz elviselni, hogy amennyire tudom, a kormányaink nem állnak egymással háborúban, és hogy engem törvényellenesen tartanak fogva.

Koudelka eltűnődött efölött a szándékosan kihangsúlyozott nézőpont fölött, aztán nem hagyta, hogy túl mélyre beférkőzzön a gondolatai közé. A nő új holmijait cipelve a szállásához kísérte.

Ötödik fejezet

Másnap reggel, amikor kilépett a kabinja ajtaján, egy őrt talált előtte. A feje búbja a férfi széles válláig ért, a férfi arca pedig egy túltenyésztett borzojra [4] emlékeztette, keskeny állú, horgas orrú, túlságosan közel ülő szemekkel. Cordelia azonnal rájött, hol látta már; messze, egy tarka erdőben, és egy pillanatra előtört belőle az egykori félelem.

– Bothari őrmester? – kockáztatta meg.

A katona tisztelgett; az első barrayari volt, aki ezt tette.

– Hő'gyem – vetette oda, aztán hallgatott.

– Szeretnék a gyengélkedőre menni – mormolta bizonytalanul.

– Igen, hő'gyem. – Hangja mély basszus volt, monoton ritmusban. Végrehajtott egy katonás jobbra átot, és megindult. Cordelia, gondolván, hogy az őrmester Koudelkát váltotta fel, s jelenleg ő a kísérője és az őrzője, utánatipegett. Még nem egészen állt készen, hogy könnyed csevejbe elegyedjen ezzel a fickóval, így nem tett fel neki kérdéseket útközben. A férfi pedig nem kezdeményezett. Miközben az őrmestert nézte, Cordelia ráébredt, hogy egy őr az ajtaja előtt nemcsak arra szolgál, hogy őt őrizze, de arra is, hogy senkit ne engedjen a szobájába. A kábere hirtelen nehéznek tűnt a tokjában.

A gyengélkedőre érve Dubauert ülve és ugyanolyan rangjelzés nélküli, fekete gyakorlóba öltözve találta, mint amilyet ő is kapott. A haját lenyírták, megborotválták. Külsőre teljesen egészségesnek tűnt. Cordelia beszélt hozzá egy ideig, míg végül már a saját szavai együgyűen csengtek saját fülében. A zászlós őt nézte eközben, de nem adott más életjelet.

Cordelia Vorkosigant is megpillantotta egy félreeső magánteremben, és a férfi intett neki, hogy lépjen be hozzá. Szabvány katonai zöld pizsamát viselt, az ágyban ült, és egy komputer interfészről lógó fényceruzával a levegőt bökdöste. Érdekes módon, bár ebben az öltözékben szinte civilnek hatott, bakancs és fegyver nélkül, Cordelia benyomása jottányit sem változott róla. Olyan embernek tűnt, aki még tök meztelenül is úgy néz ki, mintha túlöltözött lenne. A kapitánynő elmosolyodott ezen a kis képzelgésen, és hevenyészett intéssel üdvözölte a beteget. Az egyik tiszt azok közül, akik tegnap este a gyengélkedőre támogatták a kapitányt, most is ott állt az ágy mellett.

– Naismith parancsnok, ő itt Vorkalloner korvettkapitány, a másodtisztem. Bocsásson meg nekem egy pillanatra; kapitányok jöhetnek és mehetnek, de az adminisztráció mindenekfölött.

– Ámen.

Vorkalloner egészen úgy nézett ki, mint egy hivatásos barrayari mintakatona; akárha egy toborzó prospektusból lépett volna elő. Mégis volt egyfajta rejtett humor a kifejezésében, aminek láttán Cordelia arra gondolt, hogy nagyjából ilyen lehet majd Koudelka zászlós tíz-tizenkét év múlva.

– Vorkosigan kapitány elismerően beszélt önről – jelentette ki Vorkalloner beszélgetést kezdeményezve. A rosszalló homlokráncolás a kapitánya arcán elkerülte figyelmét. – Szerintem, ha csupán egyetlen bétait kaphatnánk el, magával járnánk legjobban.

Vorkosigan hunyorított. Cordelia alig észrevehetően megrázta a fejét, így jelezve, hogy ne foglalkozzon a tapintatlan megjegyzéssel. A kapitány vállat vont, és pötyögni kezdett valamit a komputerén.

– Ameddig az enyéim biztonságban hazafelé tartanak, készséggel elfogadom ezt a helyzetet. Kár, hogy nem mindenki. – Rosemont kísértete hideget lehelt a fülébe, és Vorkalloner immár kevésbé tűnt szórakoztatónak. – De ha már itt tartunk, miért akartak ily buzgón begyűjteni bennünket?

– Hát parancsra – felelte Vorkalloner egyszerűen, mint egy ősi fundamentalista, aki minden kérdésre tautológiával felel: „Mivel ez volt isten akarata”. Aztán némi kétely terült szét az arcán. – Valójában azt hittem, minket valamiféle büntetésből küldtek ide őrjáratra – tréfálkozott.

Ez a megjegyzés Vorkosigan humorát is megpiszkálta.

– A bűneid miatt? A világképed túl egocentrikus, Aristede. – Hagyva, hogy Vorkalloner eltöprengjen ezen, a kapitány Cordeliával folytatta: – Az önök letartóztatását vérontás nélkül szándékoztuk végrehajtani. Úgy is kellett volna történnie, de épp a közepén felmerült az a másik kis ügy. Tudom, értéktelen mentegetőzés ez – és a nő tudta, hogy eszébe jutott Rosemont temetése a sűrűsödő, fekete ködben –, de ez az egyetlen, amit mentségünkre felhozhatok. Ez nem enyhíti az én felelősségemet. És biztos vagyok, hogy erre a tényre a főparancsnokságból is rá fognak mutatni, amikor hazatérünk. – Keserűen mosolygott, és folytatta a gépelést.

– Nos, nem mondhatom, hogy sajnálom, hogy belekeveredtem az inváziós terveikbe – mondta Cordelia merészen. Gyerünk, ugrassuk ki a nyulat a bokorból…

– Miféle invázió? – rezzent fel Vorkalloner.

– Féltem attól, hogy rá fog jönni, miután látta a barlangraktárakat – felelte Vorkosigan. – Még javában vitáztak róla, amikor útnak indultunk, és az expanzionisták a meglepetés erejét tűzék a zászlójukra a békepárttal szemben. A magánvéleményem pedig… nos, azt nem fejthetem ki, amíg egyenruhát viselek. Hagyjuk.

– Miféle invázió? – próbálkozott Vorkalloner reménykedve.

– Némi szerencsével semmilyen – válaszolta Vorkosigan, és ez alkalommal megengedett magának némi őszinteséget. – Azokból egy is elég volt egy életre. – Úgy tűnt, befelé fordulva régi, kellemetlen emlékeket idéz fel.

Vorkalloner nyilvánvalóan érthetetlen viselkedésnek találta ezt Komarr Hősétől.

– Óriási diadalt arattunk, uram. Elenyészően csekély veszteség árán.

– A mi oldalunkon. – Vorkosigan befejezte jelentése gépelését, aláírta, aztán kért egy újabb formát, és azt kezdte böködni a fényceruzával.

– Ez az elképzelésük, ugye?

– Az attól függ, mire gondol: maradásra vagy csak áthaladásra. Nagyon zavaros politikai örökséget hagytunk Komarron. Nem olyasfélét, amit szívesen bíznék a következő generációra. De hogy jutottunk ehhez a témához? – Befejezte az utolsó nyomtatványt is.

– Kik azok, akik inváziót sürgetnek? – kérdezte Cordelia makacsul.

– Miért nem hallottam én erről semmit? – kérdezte Vorkalloner.

– Mivel ez egy titkosított információ, és nem tud róla más, csak a tábornoki kar, a két tanács központi bizottsága és a császár. És ez azt jelenti, hogy ez a mostani beszélgetés itt ér véget, Aristede.

Vorkalloner jelentőségteljesen pillantott Cordeliára.

– Ő sem tagja a vezérkarnak. Gondoljon csak bele…

– És immár én sem – fűzte hozzá Vorkosigan. – Ami pedig a vendégünket illeti, én semmi olyasmit nem mondtam neki, amire nem magától jött rá. Ami pedig engem illet, mindössze a véleményemet kérték ki… bizonyos ügyekben. Nem tetszett nekik, amit mondtam, de hát ők kérdezték. – A mosolya egyáltalán nem volt kellemes.

– Ezért távolították el a közelükből? – érdeklődött Cordelia, kezdve már ráérezni, miként mennek a dolgok a Barrayaron. – Tehát Vorkalloner másodtisztnek igaza volt a küldetésük jellegével kapcsolatban. Ki kérte ki a véleményét? Ööö… az apja egy bizonyos régi barátja?

– Nem is a Miniszterek Tanácsa – morogta Vorkosigan, de nem volt hajlandó mélyebben kifejteni, és sietve témát váltott. – Jól bántak önnel az embereim?

– Kifejezetten jól, igen.

– A doki megesküdött, hogy még ma délután elenged, ha jó leszek és délelőtt ágyban maradok. Beugorhatok a kabinjába egy kis magánbeszélgetésre később? Van néhány dolog, amit tisztáznunk kell.

– Persze – felelte Cordelia, és arra gondolt, hogy az iménti kijelentés elég baljóslatúan hangzott.

A hajóorvos érkezett, aggódó képpel.

– Pihennie kellene, uram. – Jelentőségteljesen bámult Cordeliára és Vorkallonerre.

– Rendben. Ezeket küldd el a következő postával, Aristede – mutatott a képernyőre –, a jegyzőkönyvekkel és a hivatalos vádakkal együtt.

A doktor kiterelte őket, és Vorkosigan ismét gépelni kezdett.

♦ ♦ ♦

Cordelia a délelőtt folyamán a hajón kószált, próbálván tesztelni a mozgástere határait. Vorkosigan hajója zsúfolt bérkaszárnya volt, kusza folyosókkal, légmentesen elszigetelhető szintekkel, aknákkal és keskeny ajtókkal, melyek arra szolgáltak, jött rá végül, hogy védhetőek legyenek megszállás esetén, közelharcban. Bothari őrmester lusta léptekkel cammogott mögötte, csendesen derengett a vállainál, akár a halál árnyéka, és csak akkor szólalt meg, ha valami tiltott ajtón akart belépni vagy folyosóra befordulni. Ilyenkor megtorpant, és csak annyit mondott: „Nem lehet, hő'gyem”. Semmihez nem nyúlhatott, mint arra rájött, amikor véletlenszerűen elhúzta a kezét egy kontrollpanel előtt, újabb monoton „Nem lehet, hő'gyem”-et kapott. Ettől totyogó, kétéves kisgyereknek érezte magát.

Tett rá egy kísérletet, hogy kizökkentse a férfit.

– Régóta szolgál Vorkosigan kapitány alatt? – érdeklődött kedvesen.

– Igen, hő'gyem.

Csend. Cordelia újra próbálkozott.

– Kedveli őt?

– Nem, hő'gyem.

Csend.

– Miért nem? – Erre legalább nem lehet igennel vagy nemmel válaszolni. Egy ideig azt hitte, az őrmester válaszra sem méltatja, de végül megszólalt:

– Ő egy Vor.

– Osztályellentét? – kockáztatta meg.

– Nem szeretem a Vorokat.

– Én nem vagyok Vor – sugallta.

Bothari morcosan végigmérte.

– Pedig épp olyan. Hő'gyem.

Cordelia elbátortalanodva feladta.

♦ ♦ ♦

Aznap délután kényelmesen elhelyezkedett szűk kabinjában, és a könyvtári komputer kínálatát tanulmányozta. Kiválasztott egy kevésbé elrettentő elemi iskolás könyvet, mely a „Barrayar tájai és népei” címet viselte, és belelapozott.

A szövegezése épp oly banális volt, mint azt a címe sugallta, de a képek kimondottan elbűvölően hatottak. Egy bétai szemében káprázatos, napfényes, zöldellő világnak tűnt. Az emberek orrdugaszok és hőpajzsok nélkül járkáltak nyáron. A klíma és a táj kifejezetten változatosnak tűnt, valódi óceánokkal, hold okozta árapállyal, ellentétben az otthoni, alig tóméretű sós pocsolyákkal.

Kopogtak az ajtaján.

– Jöjjön! – szólt ki, és nagyjából ezzel egy időben Vorkosigan bújt be az ajtón, biccentéssel köszöntve őt. Furcsa, hogy a napnak ebben a szakában díszegyenruhát visel, gondolta Cordelia… de szavamra, jól kinyalta magát. Szép, nagyon szép. Bothari őrmester kísérte; ő lecövekelt a félig nyitott ajtón kívül. Vorkosigan fel-alá járkált a kabinban egy rövid ideig, mintha keresne valamit. Végül leürítette a nő ételes tálcáját, és arra használta, hogy kitámassza vele az ajtót, keskeny nyílást hagyva. Cordelia erre felhúzta a szemöldökét.

– Valóban szükséges ez?

– Úgy vélem. A szóbeszédek mértékének jelenlegi állásánál biztosra veszem, hogy hamarosan belefutok pár tréfába a parancsnoki előjogokról, nem tehetek úgy, mintha nem hallanám, és akkor meg kell büntetnem a szerencsétlen… ööö… viccelődőt. Ráadásul viszolygok a zárt ajtótól. Sosem tudhatjuk, mi folyik a túloldalán.

Cordelia harsányan felkacagott.

– Erről az a régi vicc jut eszembe, amikor a lány azt mondja: „Ne csináljuk, de mondjuk azt mindenkinek, hogy megtörtént!”

Vorkosigan egyetértően grimaszolt, letelepedett a padlóhoz csavarozott forgószékbe a falba épített fém íróasztal mellé, és a nő felé fordult. Hátradőlt, a lábát kinyújtotta maga előtt, és az arca elkomolyodott. Cordelia félrebillentett fejjel mosolygott.

– Mit tanulmányozott? – kezdte a barrayari kerülő úton, az ágy fölé függesztett képernyő felé biccentve.

– Barrayari tájakat. Gyönyörű világ. Járt már az óceánoknál?

– Gyerekkoromban minden nyarat Bonsanklarban töltöttem anyámmal. Az afféle felsőosztálybeli üdülőhely volt, jókora érintetlen erdővel, mögötte hegyekkel. Apám nem jött velünk, a fővárosban maradt, vagy az alakulatánál. Szent Iván napján volt a régi császár születésnapja, és fantasztikus tűzijátékot rendeztek… legalábbis akkor nagyon lenyűgöztek… az óceán fölött. Az egész város kitódult a partra, teljesen fegyvertelenül. Nem engedélyeztek párbajokat a császár születésnapján, és én szabadon rohangálhattam, amerre akartam. – A cipője orrán túl a padlót bámulta. – Évek óta nem jártam ott. Szívesen elvinném önt egy napon a Nyárközép fesztiválra, ha lehetőség adódna rá.

– Nagy örömmel mennék. A hajó hamarosan visszatér a Barrayarra?

– Egy ideig még nem, attól tartok. Hosszú fogság vár önre ezen acélfalak között. De amikor visszatérünk, tekintve, hogy a hajója kicsúszott a kezünk közül, nem lesz okunk tovább fogva tartani. Szabadon jelentkezhet a bétai nagykövetségen, és hazamehet. Ha akar.

– Ha akarok?! – nyikkant meg Cordelia némileg bizonytalanul, és nekivetette a hátát a kemény párnának. A férfi az arcát fürkészte. Testtartása ügyesen tettette a lazaságot, de az egyik lábával öntudatlanul is a padlón kopogott. Meglátta, a homlokát ráncolta, a lábmozgás megszűnt. – Miért ne akarnék?

– Arra gondoltam, hogy talán amikor majd megérkezünk a Barrayarra, és visszanyeri a szabadságát, fontolóra vehetné, hogy ott marad.

– Ellátogatni… az ön által említett Bonsanklarba és máshová? Nem tudom, mennyi szabadságot kapok, de… tényleg szeretek új helyeken barangolni. Szívesen bejárnám a bolygóját.

– Nem látogatásra gondoltam. Véglegesen. Mint… mint Lady Vorkosigan. – Arcán fanyar mosoly ragyogott fel. – Csak zagyválok itt. Ígérem, soha többé nem gondolok úgy a bétaiakra, mint gyávákra. Esküszöm, az önök szokásaihoz több bátorságra van szükség, mint a mi fiainknak az öngyilkos ügyességi versenyekhez.

Cordelia lélegzete alig szivárgott ki összeszorított ajkai között.

– Egy kis… változatosságra vágyik, ugye? – Csodálkozott, vajon honnan ered a „torkában dobog a szíve” kifejezés. Sokkal inkább úgy érezte, mintha a gyomra készülne kiszakadni. Azt egyértelműen érzékelte, hogy egész teste bizseregni kezd; és a férfi testének közelsége ezt csak még inkább fokozta.

Vorkosigan a fejét rázta.

– Én nem ezt akarom önnek, önnel. A legjobbat kell kapnia. Az aligha én vagyok, erre mostanra már rájöhetett. De végül is a legtöbbet ajánlom abból, amit adhatok. Kedves Cor… kapitány, túl hirtelen rukkoltam elő ezzel a bétai szokásokhoz képest? Napok óta vártam a megfelelő alkalomra, de valahogy nem kínálkozott rá lehetőség.

– Napok óta?! Mióta fontolgatja ezt az ajánlatot?

– Először akkor ötlött fel bennem, amikor megpillantottam a vízmosásnál.

– Micsoda?! Csurom sárosan?

A férfi elvigyorodott.

– Olyan volt, akár egy művészi kompozíció. Mire eltemettük a tisztjét, már egyértelműen tudtam, mit akarok.

Cordelia az ajkát dörzsölte.

– Mondták már magának, hogy elment az esze?

– Ilyen összefüggésben még nem.

– Én… maga teljesen összezavart.

– Nem sértettem meg?

– Nem, persze, hogy nem.

Vorkosigan csak egy kicsit lett lazább.

– Természetesen most nem kell mondania sem igent, sem nemet. Hónapokba telik, mire hazaérünk. De nem akartam, hogy azt higgye… kínossá teszi a dolgot, hogy ön a foglyom. Nem szeretném, ha azt gondolná, hogy sértésnek szántam az ajánlatom.

– Szó sincs erről – felelte Cordelia alig hallhatóan.

– Van néhány dolog, amit el kell mondanom önnek – folytatta a férfi, és látszólag ismét a bakancsa orra kötötte le a figyelmét. – Nem lenne könnyű élete mellettem. Azóta töprengek azon, amióta találkoztunk, hogy egy derékba tört karrier a politikai kudarc után, ahogy ön fogalmazta, egyáltalán nem jelenthet túl nagy elismerést. Talán a probléma gyökereinél kellene próbálkoznom. Veszélyesebb lenne, mint a katonáskodás… árulás, hamis vádak, merényletek, talán száműzetés, nincstelenség, halál. Rossz kompromisszumok gonosz emberekkel csekély előnyökért, és ez sem jelentene életbiztosítást. Nem túl jó élet, de ha gyerekeink születnének… inkább engem, mint őket.

– Maga aztán tudja, hogy lelkesítsen egy lányt a kellő időben – mondta Cordelia tehetetlenül, az állát dörzsölgetve, mosolyogva.

Vorkosigan bizonytalanul pillantott fel.

– Hogy vág bele valaki politikai karrierbe a Barrayaron? – kérdezte a nő. – Feltételezem, arra gondol, hogy a nagyapja, Xav herceg útját próbálja követni, de anélkül az előny nélkül, hogy császári sarj lenne, hogy juthat hivatalhoz?

– Háromféleképpen. Császári kinevezéssel, örökség révén és előléptetéssel. Ez utóbbiról a Minisztertanács dönt. Ez a legnagyobb hatalom, de előttem zárva van. Viszont a Grófok Tanácsába bejuthatok örökség révén. Ez a legbiztosabb lehetőségem, de ehhez ki kell várom apám halálát. És ez hosszas várakozás lehet. Azonban ez egy haldokló testület, némi konzervativizmussal sújtva, tele őskövületekkel, akik csak azzal törődnek, hogy megvédjék az előjogaikat. Nem hiszem, hogy hosszú távon bármire is lehetne jutni a grófokkal. Talán végül arra ítéltetnek, hogy a kihalás peremén imbolyogjanak. De ezt ne idézze sehol! – tette hozzá mintegy utógondolatként.

– Hátborzongató terv ez egy kormánytól.

– Nem tervezte senki. Így alakult.

– Talán alkotmányos kongresszusra lenne szükségük.

– Úgy beszél, mint egy igazi bétai. Nos, talán odajutunk, bár ez úgy hangzik a mi értelmezésünkben, mint a polgárháború. Tehát marad a császári kinevezés. Ez gyors előrelépést jelenthet, de ugyanolyan gyorsan és látványosan bele is bukhatok, mint ahogy kineveznek, ha felbosszantom az öreget, vagy amikor meghal. – Harci fények gyúltak a szemében, miközben beszélt, tervezgetett. – Az egyetlen előnyöm vele szemben, hogy kedveli a nyílt beszédet. Nem tudom, hogy kapott rá az ízére, mivel nem jutott ki neki ebből túl sok.

– Tudja, szerintem maga élvezné a politikát, legalábbis a Barrayaron. Talán mivel annyira hasonlít ahhoz a valamihez, amit mi máshol háborúnak hívunk.

– Akad azonban jó pár haladéktalanul megoldandó politikai probléma, beleértve az ön hajóját és egyebeket… – Lendületet veszítve elhallgatott. – Lehet… lehet, hogy az egyik megoldhatatlan. Talán éretlenség részemről házasságról beszélni, amíg el nem dől, miként dönt. De nem akarom, hogy azt gondolja… egyébként mit gondol?

Cordelia a fejét rázta.

– Még nem akarok mondani semmit. Egy napon majd elmondom. Nem hinném, hogy olyasmi lenne, amivel kivívnám a nemtetszését.

A férfi apró, reményteli biccentéssel fogadta ezt, aztán folytatta:

– A hajója…

Cordelia kényelmetlenül ráncolta a szemöldökét.

– Ugye, nem keveredik bajba amiatt, hogy a hajóm kisiklott a kezükből?

– Épp amiatt igyekeztünk ide, hogy ezt meggátoljuk. Az a tény, hogy én eszméletlenül hevertem ezalatt, enyhítő körülménynek fog számítani. Ezzel szemben állnak azok a nézetek, melyeket a Császári Tanács előtt hangoztattam. Felmerülhet az a gyanú, hogy szándékosan hagytam szökni a hajót, így szabotálva a küldetést, mellyel egyáltalán nem értettem egyet.

– Újabb lefokozás?

Vorkosigan felnevetett.

– Én voltam a legfiatalabb admirális a flottánk történetében… és meglehet, belőlem lesz a legöregebb zászlós is. De nem – komolyodott el. – Szinte bizonyos, hogy a kormány háborús párti része árulással vádol meg. Amíg az nem rendeződik így vagy úgy – találkozott a tekintetük –, nehéz lenne bármiféle személyes ügyet intézni.

– Az árulás főbenjáró bűn a Barrayaron? – kérdezte morbid kíváncsisággal Cordelia.

– Ó, igen. Nyilvános megszégyenítés és éhhalál. – Incselkedőn felhúzta a szemöldökét a nő elborzadó tekintete láttán. – Ha az megnyugtatja, a magas származású árulónak mindig becsempésznek valami megfelelő eszközt az esemény előtt, amivel öngyilkosságot követhet el. Ezzel megelőzhető bármiféle nemkívánatos szimpátiatüntetés. Bár azt hiszem, én nem adnám meg nekik ezt az elégtételt. Legyen csak nyilvános, piszkos, unalmas és pokolian idegesítő. – Riasztóan halálra szántnak tűnt.

– Szabotálná az inváziót, ha tudná?

A férfi a fejét rázta, a tekintete elkalandozott.

– Nem. Tekintélytisztelő ember vagyok. Ezt jelenti a nevem elején lévő szótag. Amíg a kérdés tárgyalható, vitatni fogom az esetet. De ha a császár ellátja kézjegyével a parancsot, kérdés nélkül alávetem magam. A másik lehetőség polgárháborús káosz, és abból volt már éppen elég.

– Mitől más ez az invázió? A komarri ellen nyilván nem tiltakozott, különben nem bízták volna önre.

– Komarr egyedi lehetőség volt, szinte tankönyvi eset. Amikor a hódítási stratégiát terveztem, maximálisan kihasználtam minden esélyt. – Számolni kezdte vaskos ujjain. – Csekély számú népesség, valamennyien az időjárás-kontrollált városokba tömörülve. Nincs megfelelő terep a gerilláknak, ahol megbújhatnának és egyesülhetnének. Nincsenek szövetségesek… nem mi voltunk az egyetlenek, akiknek a kereskedelmét fojtogatták a kapzsi tarifáikkal. Csupán annyit kellett tennem, hogy kiszivárogtassam, miszerint mindazon cikkek adóját, amik keresztülmennek rajtuk, lecsökkentjük huszonöt százalékról tizenötre, és azok a szomszédaik, akik a segítségükre siethettek volna, máris mellénk álltak. Nincs nehézipar. Nehézkesek és ellustultak a könnyen szerzett bevételtől… ők maguk még harcolni sem akartak, mígnem azok az éhenkórász zsoldosok, akiket felbéreltek, rá nem jöttek, mi vár rájuk, és el nem szeleltek. Ha szabad kezet és valamivel több időt kaptam volna, szerintem egyetlen lövés nélkül foglalhattuk volna el. Tökéletes háború lehetett volna, ha a Minisztertanács nem olyan türelmetlen. – Egykori frusztrációk elevenedtek meg az emlékeiben, és homlokát ráncolva révedt a múltba. – Ez a mostani terv… hát, azt hiszem, mindent megért, ha megmondom, hogy a célpont az Escobar.

Cordelia döbbenten ült fel.

– Átjárót találtak innen az Escobarra? – Akkor nem csoda, hogy a barrayariak nem jelentették be ennek a bolygónak a felfedezését. Az összes létező lehetőség közül, amiket végigpörgetett a fejében, ez volt az utolsó. Escobar az egyik legnagyobb bolygóközi csomópont abban a féregjárat-hálózatban, mely összekötötte a szétszóródott emberiséget. Hatalmas, öreg, gazdag, mérsékelt, számos szomszédai közé tartozik maga a Béta Kolónia is. – Ezeknek elment az eszük!

– Tudja, majdnem pontosan én is ezt mondtam, mielőtt a Nyugat Miniszterei kiabálni kezdtek, Vortala gróf pedig megfenyegetett… szóval, eléggé kikelt magából. Pedig Vortala anélkül is visszataszítóbb bárkinél, akit ismerek, hogy káromkodni kezdene.

– A Béta Kolónia biztosan belép a háborúba, hiszen a csillagközi kereskedelmünk jelentős részét az Escobaron keresztül bonyolítjuk. Meg a Tau Ceti Öt. És a Jackson Közösség.

– Ők mindenképp, szerintem is – bólintott egyetértően Vorkosigan. – Az elképzelés az volt, hogy gyors megszállást hajtunk végre, és a potenciális szövetségeseket fait accompli [5] elé állítjuk. Lévén, hogy első kézből ismerem mindazt, ami félresikerült a „tökéletes” komarri tervemben, azt mondtam nekik, hogy ne álmodozzanak, vagy valami ehhez hasonlót. – A fejét rázta. – Bár jobban tudtam volna uralkodni magamon! Még mindig ott lehetnék, javában vitázhatnék. Ehelyett, amennyire tudom, a flotta mostanra már indulásra kész. Folynak a további előkészületek, amiket már aligha fognak leállítani. – Sóhajtott.

– Háború – mormolta Cordelia roppant felkavartan. – Értse meg, ha a maguk flottája… ha a Barrayar háborúzni kezd az Escobarral… otthon minden navigátorra szükségünk lesz. Még ha a Béta Kolónia közvetlenül nem is avatkozik be a harcokba, biztosan szállítani fogunk nekik fegyvereket, technikai kiegészítőket, hajórakománnyi felszereléseket…

Vorkosigan beszélni kezdett, aztán hirtelen leállította magát.

– Én is így gondolom – mondta kifejezéstelenül. – Mi pedig blokáddal próbáljuk akadályozni őket.

Cordelia érezte a vér dübörgését a füleiben az ezt követő csendben. Vorkosigan hajójának apró neszei és rezgései még a falakon is átszűrődtek, Bothari megmoccant a folyosón, és léptek távolodtak.

Cordelia a fejét ingatta.

– Ezt alaposan át kell gondolnom. Nem olyan egyszerű a helyzet, mint elsőre hittem.

– Nem, egyáltalán nem. – Tenyérrel kifelé fordította a kezét, így jelezve, hogy végzett. Mereven felemelkedett; még húzta a lábát. – Mindössze ennyit akartam közölni. Nem kell mondania semmit.

Cordelia bólintott, hálásan azért, hogy magára hagyják. Vorkosigan távozott, visszahívta Botharit, és határozottan bezárta maga mögött az ajtót. A nő aggodalmasan, bizonytalansággal telten felsóhajtott, visszafeküdt és a mennyezetet bámulta mindaddig, míg Nilesa szolgálatos meg nem érkezett a vacsorájával.

Hatodik fejezet

Másnap reggel, hajóidő szerint, csendesen olvasgatott a kabinjában. Időre volt szüksége, hogy megeméssze a tegnapi beszélgetést, mielőtt ismét találkozott volna Vorkosigannal. Annyira nem találta a helyét, mintha az összes csillagtérkép összekavarodott volna, és ő még a helyzetét sem tudná meghatározni. Egy lépés visszafelé, az igazság irányába, feltételezte, még mindig jobb, mint a téves meggyőződés. Kétségbeesetten áhított valami biztos pontot, ám az elérhetetlen távolságban lebegett.

A hajókönyvtár a barrayari ismeretek széles skáláját kínálta. Egy Abell nevezetű úriember összeállított egy fellengzős hangvételű történelmi anyagot, tele nevekkel, dátumokkal és elfeledett csaták részletes leírásaival, melyek résztvevői mostanra már jelentéktelen halottakká váltak. Egy Aczith nevű tudós ennél jobbat alkotott, Igazságos Dorca Vobarra császár életrajzát, színes ismertetőt arról a kétértelmű figuráról, akiről Cordelia úgy vélte, hogy Vorkosigan dédapja lehetett, és akinek uralkodása az Izoláció idejének végével vette kezdetét. Annyira belemélyedt a jelentős személyiségek és nyakatekert politikájuk tanulmányozásába, hogy még csak fel sem pillantott, amikor kopogtak az ajtaján, csupán kiszólt:

– Jöjjön!

Két zöldesszürke terepruhás katona bukott be az ajtón, és sietve bezárták azt maguk mögött. Micsoda nyamvadt külsejű páros, gondolta Cordelia; végre egy barrayari katona, aki még Vorkosigannal is alacsonyabb. Még csak a harmadik gondolatánál tartott, amióta meglátta őket, amikor odakintről, az ajtótól tompítottan, a vészkürt ritmikus dudálása hallatszott.

Lehet, hogy mégsem jutok el a B…

– Kapitánynő! – kiáltotta Stuben hadnagy. – Jól van?

A régi felelőssége összes súlya rázuhant a férfi arca láttán. Vállig érő, barna haját feláldozta, hogy a barrayari katonák tüskés frizuráját imitálja, ami úgy nézett ki, mintha egy növényevő félig lelegelte volna, és a feje aprónak, csupasznak és furcsának tűnt anélkül. A másik érkező, Lai hadnagy a maga vékonyságával, karcsúságával és tudósszerűen görnyedt tartásával még kevésbé látszott katonának; az egyenruha, amit viselt, lötyögött rajta, csuklónál és bokánál vissza kellett hajtani, egyik bokája pedig kicsusszant a bakancsból, majd visszasüllyedt szinte a térdhajlatáig.

Cordelia kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, becsukta, végül mégis sikerült kipréselnie:

– Miért nem hazafelé tartanak éppen? Parancsot adtam, hadnagy!

Stuben, aki melegebb fogadtatásra számíthatott, alaposan összezavarodott.

– Szavazást tartottunk – bökte ki egyszerűen, mintha ezzel mindent megmagyarázna.

Cordelia tehetetlenül rázta a fejét.

– Naná. Szavazás. Remek. – Egy pillanatra a kezébe temette az arcát, és hisztérikusan felkacagott. – De miért? – tudakolta az ujjai között.

– Beazonosítottuk a barrayari hajót, a Vorkraft Generálist… utánakerestünk, és rájöttünk, ki a parancsnoka. Nem hagyhattuk önt a Komarri Mészáros karmai között. Egyhangú szavazás volt.

Cordelia egy pillanatra kizökkent.

– Hogy az ördögbe születhetett egyhangú… na mindegy, hagyjuk – vágta el, mivel a hadnagy önelégült tekintettel a szemében válaszolni akart. A falba kellene vernem a fejem… nem. Informálódni kell. És megosztani a tudásomat a hadnagyommal.

– Tisztában van ön azzal – kezdte óvatosan –, hogy a barrayariak azt tervezik, hogy inváziós flottát hoznak ide, hogy meglepetésszerűen megszállják az Escobart? Ha ön hazatért volna és beszámol ennek a bolygónak a létezéséről, elveszítették volna a meglepetés erejét. De így oda minden esélyünk. Hol van most a Rene Magritte, és egyáltalán, hogy kerültek a fedélzetre?

Stuben hadnagy döbbentnek tűnt.

– Honnan tudja mindezt?

– Idő, idő! – emlékeztette Lai hadnagy aggódva, a csuklóján viselt kronométert kopogtatva.

– Majd útban a bárkához elmondom – folytatta Stuben. – Tudja, hol lehet Dubauer? Nem volt a fogdában.

– Miféle bárka? Nem… kezdjük az elején! Tudnom kell mindent, mielőtt kitesszük a lábunkat a folyosóra. Ha jól sejtem, a barrayariak tudják, hogy maguk a fedélzetre léptek? – A vészkürt még mindig bömbölt odakint, és ő akaratlanul is megfeszült, arra számítva, hogy az ajtaját bármelyik pillanatban betörhetik.

– Nem, dehogy. Épp ebben áll a dolog szépsége – jelentette ki Stuben büszkén. – Iszonyatosan nagy szerencsénk volt. Két napon át üldöztek bennünket, amikor először menekültünk. Nem kapcsoltunk teljes sebességre… csak épp annyira, hogy lőtávolon kívül maradjunk, és magunk után csaljuk őket. Arra gondoltam, hogy némi szerencsével nagy kört leírva visszakanyarodhatunk, és valahogy felszedhetjük önöket. De aztán hirtelen felhagytak az üldözésünkkel, megfordultak, és visszaindultak ide. Megvártuk, amíg jó messzire eltávolodnak, aztán mi is megfordultunk. Azt reméltük, ön még mindig az erdőben bujkál.

– Nem. Már az első éjszaka fogságba estem. Folytassa!

– Mindent beprogramoztunk, maximális sebességre váltottunk, és mindent lekapcsoltunk, amiről úgy gondoltuk, hogy elektromágneses zajt bocsáthat ki. Apropó, a projektor remek tompítóként működött, épp úgy, mint Ross szimulációjában a múlt hónapban. Szépen elsurrantunk mellettük, és még csak nem is észlelték…

– Az isten szerelmére, Stu, térj már a lényegre! – motyogta Lai. – Nem álldogálhatunk itt egész nap. – Türelmetlenségében egyik lábáról a másikra állt.

– Ha az a projektor a barrayariak kezébe kerül… – kezdte Cordelia egyre emelkedő tónusban.

– Nem fog, erről biztosíthatom. Bárhogy is, a Rene Magritte parabolapályára állt a nap körül… amikor elég közel kerülnek hozzá, hogy elnyelje minden zajukat, fékezni kezdenek, aztán ismét gyorsulni, hogy aztán iderobogjanak felszedni bennünket. Kétórás időintervallumunk lesz rá, hogy felgyorsuljunk a megfelelő sebességre… mármint annyi volt tíz perccel ezelőtt.

– Túl esetleges – kritizálta Cordelia, miközben az elképzelhető összes hibalehetőség ott parádézott a képzeletében.

– Bejött – védekezett Stuben –, eddig legalábbis. És működni is fog. A szerencse is mellénk állt. Találtunk két kószáló barrayarit az erdőben, miközben önt és Dubauert kerestük…

Cordelia gyomra összeszorult.

– Radnov és Darobey, ugyebár?

Stuben rámeredt.

– Honnan tudja?

– Folytassa, csak folytassa!

– Ők voltak a főkolomposai annak a szervezkedésnek, mely a mániákus gyilkos Vorkosigan eltávolítását célozta. Vorkosigan vadászott rájuk, így hát megörültek nekünk.

– Fogadni mertem volna rá. Mint az égi mannának.

– Egy barrayari járőr szállt le utánuk. Csapdát állítottunk… elkábítottuk mindegyiküket, kivéve azt, akit Radnov lőtt le idegroncsolóval. Ezek a fickók tényleg mindent vagy semmit játszanak.

– Tudja esetleg, ki volt az, akit… nem, mindegy. Folytassa. – A gyomra felkavarodott.

– Elvettük az egyenruhájukat, fogtuk az űrsiklójukat, és olyan zavartalanul felröppentünk a Generálisra, hogy azt el sem hiszi. Radnov és Darobey az összes kódot tudták. Nem volt nehéz eljutni a fogdáig… hisz' így van rendjén, hogy a visszatérő járőr odaviszi a foglyokat… és biztosra vettük, hogy önt és Dubauert ott találjuk. Radnov és Darobey kiengedték az összes cimborájukat, és a gépterembe mentek, hogy átvegyék az irányítást. Onnan bármilyen rendszert vezérelni tudnak: a fegyverzetet, a levegő-cirkulációt, mindent. A szavukat adták, hogy kikapcsolják a fegyverrendszert, amikor majd meglépünk a bárkával.

– Erre azért nem számolnék – figyelmeztette Cordelia.

– Nem érdekes – vont vállat Stuben derűsen. – A barrayariak annyira el lesznek foglalva egymás gyilkolásával, hogy akár át is sétálhatnánk közöttük. Hát nem csodásan ironikus?! A Komarri Mészárost saját emberei lövik le! Most már tudom, hogy működik a cselgáncs.

– Csodás! – visszhangozta Cordelia tompán. Az ő fejét, gondolta… az övét fogom a falba verni, nem a sajátomat. – Hányan vannak a fedélzeten?

– Hatan. Ketten a bárkánál, ketten Dubauert keresik, mi ketten pedig önért jöttünk.

– Senki sem maradt odalent, a bolygón?

– Nem.

– Jól van. – Feszülten dörzsölte az arcát, valamiféle lelkesítő sugallatra vágyva, de az csak nem jött. – Micsoda összevisszaság. Mellesleg Dubauer a gyengélkedőn van. Roncsoló okozta sérüléssel. – Úgy döntött, jelenleg nem részletezi a zászlós állapotát.

– Mocskos gyilkosok! – sziszegte Lai. – Remélem, megfojtják egymást!

Cordelia az ágyánál lévő könyvtári interfészhez fordult, és behívta a Vorkraft Generális vázlatos alaprajzát, melyről persze hiányoztak a technikai adatok, lévén azokhoz nem engedélyeztek számára hozzáférést.

– Tanulmányozzák ezt, és tervezzék meg az útjukat a gyengélkedőbe, onnan pedig a bárkához! Én addig megpróbálok kitalálni valamit. Maradjanak itt, és ne nyissanak ajtót senkinek. Ki a másik kettő, aki Dubauert keresi?

– McIntyre és Big Pete.

– Na, legalább ők jobb eséllyel tűnhetnek barrayarinak, mint maguk ketten.

– Hová megy, kapitány? Mi miért nem tarthatunk önnel?

– Majd elmagyarázom, ha lesz rá egy szabad hetem. Ez alkalommal engedelmeskedjenek az átkozott parancsnak! Maradjanak itt!

Kisurrant az ajtón, és a híd felé szaporázta. Az idegei szinte sikoltottak azért, hogy fusson, de azzal túl sok figyelmet vont volna magára. Elhaladt egy négy főből álló barrayari csoport mellett, akik igencsak siettek valahová; csupán egy pillantásra méltatták. Soha ennyire nem örült még annak, hogy tapétának nézik.

Vorkosigant a hídon találta a tisztjei társaságában, akik komoran vették körül a gépteremhez csatlakozó interkomot. Bothari is ott volt, Vorkosigan búbánatos árnyaként.

– Ki az a fickó a komm képernyőjén? – suttogta Vorkallonernek. – Radnov?

– Igen. Ssshh!

A képmás beszélt.

– Vorkosigan, Gottjan és Vorkalloner, egyenként, kétperces intervallumban. Fegyvertelenül, különben az összes létfenntartó rendszert lekapcsoljuk az egész hajón. Tizenöt percük van, mielőtt elkezdjük beengedni a vákuumot. Ah. Felfogta, mekkora a baj? Jó. Legjobb lesz, ha nem vesztegeti az időt, kapitány! – Hanghordozása halálos sértéssé tette a rangot.

Az arc eltűnt, de a hang szellemként tért vissza a hangszórókba:

– Barrayari katonák! – harsogta. – A kapitányotok elárulta a császárt és a Minisztertanácsot. Ne engedjétek, hogy titeket is eláruljon! Adjátok át a törvényes hatalomnak, a politikai tiszteteknek, különben kénytelenek leszünk megölni az ártatlanokat is a bűnösökkel együtt! Tizenöt perc múlva kikapcsoljuk a létfenntartó rendszereket…

– Elhallgattatni! – parancsolta Vorkosigan haragosan.

– Nem lehet, uram – felelte az egyik technikus.

Bothari viszont előkapta plazmavetőjét, és hanyag mozdulattal, csípőből tüzelt. A hangszóró szétrobbant a falon, és az ott lévők csak a fejüket kapkodták a záporozó olvadt fémdarabok elől.

– Hé, arra még nekünk is szükségünk lehetett volna – méltatlankodott Vorkalloner.

– Felejtse el! – intette le Vorkosigan. – Köszönöm, őrmester. – A hajón lévő többi hangszóróból viszont továbbra is hallatszott a távoli visszhang.

– Attól tartok, nincs időnk ennél finomabb megoldásra – jelentette ki Vorkosigan, egyértelműen lezárva a megbeszélést. – Folytassa a műszaki mesterkedéseit, Saint Simon hadnagy! Ha sikerül időben bejutnia a megfelelő helyre, annál jobb. Biztos vagyok abban, hogy többre jutunk ravaszsággal, mint hősködéssel.

A hadnagy biccentett, és kisietett.

– Ha ő nem jár sikerrel, attól tartok, nem lesz más választásunk, meg kell ostromolnunk a géptermet – folytatta Vorkosigan. – Tökéletesen módjukban áll megölni mindenkit a fedélzeten, és átírni a hajónaplót kényük és kedvük szerint, hogy igazolja a tetteiket. Darobey és Tafas rendelkeznek a megfelelő technikai ismeretekkel. Önkénteseket akarok. Én és Bothari persze megyünk.

Mindenki egyszerre jelentkezett.

– Gottjan és Vorkalloner kiesnek. Szükségem lesz valakire, aki a végén megmagyarázza a történteket. Nézzük a csatarendet. Én meg Bothari megyünk elöl, aztán Siegel csapata, majd Kushé. Csak kábert használjanak! Nem szeretném, ha eltévedt lövedékek szétroncsolnák a géptermet. – Többen is a falnak azon részére pillantottak, ahol korábban a hangszóró volt.

– Uram – vetette közbe Vorkalloner elszántan –, megkérdőjelezem a menetsorrendet. Biztosra veszem, hogy idegroncsolót fognak használni. Akik elsőnek hatolnak be az ajtón, azoknak semmi esélyük.

Vorkosigan feléje fordult, és tetőtől talpig végigmérte. A hadnagy szégyenkezve lesütötte a szemét.

– Igenis, uram.

– Vorkalloner másodtisztnek igaza van, uram – dörögte egy váratlan basszus. Cordelia meglepetten vette tudomásul, hogy Bothari szólalt meg. – Az első hely engem illet. Kiérdemeltem. – Szembefordult a kapitányával, és szinte a képébe köpte: – Az enyém!

A tekintetük bizarr egyetértésben találkozott.

– Rendben van, őrmester – bólintott rá Vorkosigan. – Maga megy elöl, aztán én, majd pedig a többiek, ahogy elrendeltem. Gyerünk!

Vorkosigan megtorpant Cordelia előtt, ahogy a többiek már az ajtónál tolongtak.

– Attól tartok, végül mégsem keríthetünk sort arra a nyári sétára a tengerparton.

Cordelia tehetetlenül ingatta a fejét, ahogy elképesztő ötlet kezdett kibontakozni a tudata szegletében.

– Én… nekem… most vissza kell vonnom az adott szavam!

Vorkosigan értetlenül meredt rá, aztán elhessegette kétségeit egy közvetlenebb aggodalma miatt.

– Ha történetesen ugyanarra a sorsra jutnék, mint Dubauer zászlós… ne feledkezzen meg a főrangoknak járó kiváltságokról. Amennyiben módjában áll, szeretném, ha az ön keze által érne a vég. Ezt Vorkallonerrel is közlöm. Számíthatok önre? A szavát adja?

– Igen.

– Az lesz a legjobb, ha a kabinjában várja ki, amíg ez véget ér.

Megérintette Cordelia vállát, megsimította vörös hajtincsét, aztán elfordult. Cordelia megiramodott a folyosón; Radnov propagandabeszéde mindvégig érzéketlenül duruzsolt a fülében. A terve egyre dühösebben virágzott ki az agyában. Az esze tiltakozón kiáltott, akár egy megbokrosodott paripa lovasa; semmi közöd ezekhez a barrayariakhoz, te csak a Béta Kolóniának tartozol hűséggel, Stubennek, a Rene Magritte-nek… az a kötelességed, hogy megszökj és figyelmezt…

Beszökkent a kabinjába. Csodák csodája, Stuben és Lai még ott voltak. Riadtan pillantottak fel, ahogy ő vadul berontott.

– Irány a gyengélkedőbe! Keressék meg Dubauert, és vigyék az űrsiklóhoz! Mikor kell jelentkeznie Pete-nek és Mac-nek, ha nem találják?

– Úgy… – Lai ellenőrizte az időt – tíz percen belül.

– Hála istennek. Amikor a gyengélkedőre érnek, mondják azt az orvosnak, hogy Vorkosigan kapitány parancsára hozzák el Dubauert a kabinomba. Lai, maga maradjon a folyosón! Nem bírná megtéveszteni a dokit. Dubauer nem tud beszélni. Ne lepődjenek meg az állapotán! Amikor a siklóhoz érnek, várjanak… hadd nézzem csak a kronóját, Lai… 0620-ig, aztán menjenek! Ha nem érek oda addig, ne várjanak rám! Teljes gáz, és vissza se nézzenek! Egészen pontosan hány ember lehet most Radnovval és Darobeyjel?

– Tíz vagy tizenegy, azt hiszem – felelte Stuben.

– Rendben. Adja át a káberét! Gyerünk, gyerünk, gyerünk!

– Kapitány – kiáltotta Stuben elképedten –, azért jöttünk, hogy megmentsük!

Ez végképp nem hatotta meg Cordeliát. Ehelyett a hadnagya vállára tette a kezét.

– Tudom. És köszönöm.

Elrohant.

Egy fenti szintről közelítette meg a géptermet, és két folyosó kereszteződéséhez ért. Lenn, a tágasabbikban emberek csoportosultak, épp a fegyvereiket ellenőrizték. A kisebbikben két férfi fedezett egy szomszédos fedélzetre vezető ajtót, mely az utolsó biztonságos hely volt a Radnov fegyverei által uralt térség előtt. Az egyikük Nilesa szolgálatos volt. Cordelia lecsapott rá.

– Vorkosigan kapitány küldött ide – hazudta. – Azt akarja, hogy mint semleges fél, tegyek egy utolsó erőfeszítést, hogy tárgyalásra bírjam Radnovékat.

– Fölösleges időveszteség – vélte Nilesa.

– Vorkosigan is így gondolja – improvizált Cordelia. – De legalább lefoglalom a bentiek figyelmét, amíg a kapitány egységei felkészülnek. Oda tudna juttatni anélkül, hogy bárkit is riasztana?

– Asszem, menni fog. – Nilesa tett pár lépést, és feszegetni kezdett egy kör alakú fedelet a padlón a folyosó végén.

– Hányan őrzik ezt a lejáratot? – suttogta Cordelia.

– Ketten vagy hárman. Azt hiszem.

A fedél engedett, és egy embernyi széles akna tárult fel, melyből létra vezetett felfelé, a közepén pedig egy rúd lefelé.

– Hé, Wentz! – kiáltotta le a konyhás.

– Ki az? – jött a válasz.

– Én, Nilesa. Vorkosigan kapitány ideküldte azt a bétai muffot, hogy beszéljen Radnovval.

– Minek?

– Honnan a pokolból tudnám? Ti tudtok kommunikálni az összes kabinnal, vagy nem? Lehet, hogy nem is annyira jó numera, mint amilyennek látszik. – Nilesa elnézéskérően vonogatta a vállát, Cordelia pedig egy biccentéssel nyugtázta.

– Van nála fegyver? – hangzott a suttogás odalentről.

Cordelia előhúzta mindkét káberét, és a fejét rázta.

– Miért, te talán adnál fegyvert egy bétai muff kezébe? – kérdezett vissza Nilesa retorikusan, miközben zavartan szemlélte a nő előkészületeit.

– Jól van. Engedd be, rögzítsd a fedelet, és hagyd lecsúszni. Ha nem csukod le a fedelet, mielőtt leér, lelőjük. Vetted?

– Ja.

– Mit látok majd, amikor az aljára érek? – tudakolta Cordelia.

– Rohadt egy hely. Egyfajta fali fülke a fővezérlő melletti raktárban. Egyszerre csak egy ember juthat ki belőle, és odabenn kiváló célpontot nyújt, három oldalról fallal körülvéve. Szándékosan tervezték ilyenre.

– Nem lehet lerohanni őket ezen keresztül? Úgy értem, nem terveznek ilyesmit?

– Egy frászt, dehogy.

– Jó. Kösz.

Cordelia lemászott az aknába, Nilesa pedig lezárta a fedelet, mely olyan hangot adott, mintha egy koporsófedél zárult volna le.

– Jól van – hallatszott lentről –, lefelé!

– Nagyon mély – kiáltotta vissza, és nem kellett erőlködnie, hogy rémültnek hangozzon –, félek.

– Öleld szorosan. Majd elkaplak.

– Jó. – Lábával és egyik karjával átkulcsolta a rudat. Remegett a keze, ahogy beledugta a második kábert a tokjába. Gyomra keserű epét pumpált a torkába. Nagyot nyelt, vett egy mély lélegzetet, benntartotta, aztán lövésre kész káberrel csúszni kezdett lefelé.

Szemtől szemben landolt a lenti férfival, aki mintegy mellékesen csípőmagasságban tartotta idegroncsolóját. A szeme tágra nyílt a káber láttán. Itt ütött vissza az a barrayari szokás, hogy a hadihajókon csak férfiak szolgáltak; mert a fickó a másodperc tört részéig késlekedett lelőni egy nőt. Cordelia lőtt először. A katona súlyosan zuhant előre, a feje a nő vallanak csapódott. Cordelia elkapta, és pajzsként tartotta maga elé.

Következő lövésével leterítette a másik őrt, mielőtt az rásüthette volna a roncsolóját. A harmadik őr megszórta egy sietős lökettel, de ezt felfogta a pajzsként tartott test, bár a lövés koszorúja megperzselte Cordelia bal combjának külső szélét. Felsikoltott benne a fájdalom, de hang nem juthatott összeszorított fogain kívülre. Egy kemény harcos precizitásával, aki mintha nem is ő lett volna, ezt a fickót is leszedte, majd sietősen valami búvóhely után nézett.

Kábelek futottak a feje fölött. Az emberek, akik belépnek valahová, általában először lefelé és körbe néznek, mielőtt eszükbe jutna, hogy felpillantsanak. Cordelia az övébe dugta a kábert, és egy olyan ugrással, amire higgadt lelkiállapotban nem lett volna képes, felszökkent, majd felhúzódzkodott a vezetékek és az acélmennyezet közé. Csendesen lélegezve nyitott ajkán át, ismét előhúzta a kábert, és célba vette a fő vezérlőbe nyíló ovális ajtót, bárki lépjen is be azon.

– Mi volt ez a zaj? Mi folyik ott?

– Hajíts be egy gránátot, és zárd le az ajtót!

– Nem lehet. A mieink is bent vannak.

– Wentz, jelentkezz!

Csend.

– Menjen be, Tafas!

– Miért én?

– Mert parancsolom.

Tafas az ajtóhoz óvakodott, és szinte lábujjhegyen lépett át a küszöbön. Körbe-körbe forgolódott, és a szemét meresztette. Cordelia, attól tartva, hogy végleg lezárják az ajtót, ha ismét lövést hallanak, megvárta, míg a fickó végül felpillant.

Diadalmasan mosolygott le áldozatára, és odaintett neki.

– Zárja be az ajtót! – lehelte, és mutatta.

A férfi roppant fura képet vágott; egyszerre volt csalódott, reménykedő és mérges. Roncsolójának tölcsére akkorának látszott, akár egy reflektor, és egészen precízen a nő homlokának közepére irányult. Akárha a halál szemébe bámult volna. Egyfajta patthelyzet. Vorkosigannak igaza van, gondolta Cordelia; a roncsolónak tényleg igazi tekintélye van… Aztán Tafas hátrakiáltott:

– Azt hiszem, szivárog a gáz, vagy valami ilyesmi. Jobb, ha bezárjuk az ajtót egy időre, míg ellenőrzöm.

Az máris becsukódott mögötte.

Cordelia a szemét összehúzva mosolygott le rá a mennyezetről.

– Üdv. Nem akar esetleg kijutni ebből a pácból?

– Mit keres itt… bétai?

Találó kérdés, gondolta siralmasan Cordelia.

– Próbálok megóvni pár életet. Ne aggódjon… a cimboráit csak elkábítottam. – Na ja, azt, akit a saját társa lőtt meg, nem említem… lehet, hogy meghalt, mivel habozott egy pillanatot, mielőtt lelőtt volna… – Jöjjön, álljon át! – nógatta, egy ősi gyerekjáték rigmusát visszhangozva. – Vorkosigan kapitány megbocsát önnek… törli a bűnlajstromát. Még kitüntetést is kap – ígérte vakmerően.

– Miféle kitüntetést?

– Honnan tudjam? Amit csak akar. Még csak nem is kell megölnie senkit. Van még egy káberem.

– Miféle garanciát kapok?

Az elszántság merésszé tette Cordeliát.

– Vorkosigan szavát. Mondja neki, hogy én ígértem.

– Kicsoda maga, hogy az ő nevében ígérget?

– Lady Vorkosigan, ha mindketten túléljük.

Hazugság? Igazság? Reménytelen fantázia?

Tafas halkan füttyentett, és meredten bámult fel rá. A bizalom fénye kezdett szétterülni az arcán.

– Ugye, nem akarja, hogy százötven barátja fulladásos halált halljon annak a kormányügynöknek a karrierje érdekében? – győzködte.

– Nem – felelte végül határozottan a férfi. – Adja át a káberét! Eljött az igazság pillanata…

Ledobta neki.

– Három leszedve, de még van hét. Velük mit kezdünk?

– Párat be tudok csalni ide. A többiek a főbejáratnál vannak. Lerohanhatjuk őket hátulról, ha szerencsénk van.

– Csináljuk!

Tafas kinyitotta az ajtót.

– Gázszivárgás. – Meggyőzően köhögött. – Segítsetek kivonszolni a srácokat, aztán lezárjuk az ajtót.

– Esküdni mertem volna, hogy káber szisszenését hallottam pár perccel ezelőtt – mondta egy cimborája, miközben belépett.

– Talán így próbálták magukra vonni a figyelmünket.

A lázadó ábrázata gyanakvóan megnyúlt ennek az ostoba érvelésnek a hallatán.

– Nem is volt káberjük – kezdte. Szerencsére épp ekkor lépett be a második férfi. Cordelia és Tafas egyszerre tüzeltek.

– Öt leszedve, még öt van – jegyezte meg Cordelia, és lehuppant a padlóra. A sérült bal lába megroggyant alatta; nem túl jól mozgott. – Egyre jobbak az esélyeink.

– De csak akkor, ha gyorsak leszünk.

– Legyünk!

Kicsusszantak az ajtón, és végigsuhantak a vezérlőtermen, mely folyamatosan végezte automatikus feladatait, függetlenül attól, hogy épp ki parancsol. Néhány fekete egyenruhás test hevert hanyagul egymásra dobálva az egyik oldalon. Tafas feltartott kézzel intett óvatosságra, mikor megkerültek egy sarkot, és jelentőségteljesen feltartotta egyik ujját. Cordelia bólintott. Tafas nesztelenül kilépett a sarok mögül, Cordelia pedig a falhoz tapadt, várt. Ahogy Tafas lövésre emelte káberét, a kapitánynő kikukkantott a sarok mögül, célpontot keresett. A terem összeszűkült ebben az L alakban, és a felső fedélzet feljárójánál végződött. Öt ember állt ott, figyelmét azokra a csörrenésekre és szisszenésekre összpontosítva, melyek tompán szűrődtek át valamiféle fémlépcső tetejét lezáró fedélen.

– Készen állnak a lerohanásra – jegyezte meg az egyikük. – Ideje kiengedni a levegőt.

Híres utolsó mondatok, gondolta Cordelia, aztán tüzelt, majd még egyszer. Tafas is lőtt, kifektette a maradék hármat, és ezzel vége lett. Soha többé nem fogom, esküdözött magában Cordelia, Stuben vakmerőségét meggondolatlanságnak titulálni. Legszívesebben elhajította volna a fegyverét, hogy kacagva hemperegjen diadalában, de a munkája még nem ért véget.

– Tafas! – kiáltotta. – Van még valami, amit meg kell tennem.

A fickó odajött hozzá; úgy tűnt, őt is eléggé felzaklatták az események.

– Kihúztam magát a bajból – csapott le rá Cordelia –, és elvárom, hogy viszonozza a szívességet. Hogy szüntethetem meg a nagy hatótávolságú plazmafegyverek vezérlését úgy, hogy legalább másfél óráig ne lehessen visszaszerezni?

– Miért akarna ilyet? A kapitány utasítása?

– Nem – felelte Cordelia becsületesen. – A kapitány nem parancsolt semmi effélét, de szerintem kedvére lesz, ha megtesszük, nem gondolja?

Tafas zavarodottan pislogott.

– Ha rövidre zárja ezt a panelt, lelassíthatja egy ideig.

– Adja csak ide a plazmavetőjét!

Szükséges ez? – töprengett, átgondolva a helyzetet. Igen. Tüzelne ránk, az tuti, legalább olyan biztos, mint az, hogy haza akarok jutni. A bizalom egy dolog; az árulás egészen más. Nem szeretném tesztelni, milyen az, amikor feldühödik. De ha Tafas nem vert át, és nem a vécé vagy hasonló vezérlőjét mutatta…

Szétlőtte a panelt, és pillanatnyi primitív csodálattal figyelte, mint hullik szikrázva darabokra.

– Tehát akkor – mondta, és visszaadta a plazmavetőt –, szükségem van pár perc előnyre. Aztán kinyithatja az ajtót és hős lehet. Javaslom, hogy előtte kiáltson ki és figyelmeztesse őket; Bothari őrmester van legelöl.

– Rendben. Kösz.

Cordelia felpillantott a főbejárat zárófedelére. Vorkosigan megközelítőleg három méternyire lehet, gondolta. Áthidalhatatlan szakadék. Így hát a szíve szerint a távolság relatív; az idő viszont abszolút. A másodpercek úgy peregtek, mintha pókok rohangálnának a gerincén.

Beharapta az ajkát, a tekintetével falta Tafast. Ez az utolsó lehetősége, hogy üzenetet hagyjon Vorkosigannak. De nem. Arra az abszurd gondolatra, mint hagyják el a „szeretem magát” szavak Tafas ajkait, rázkódni kezdett a fájdalmas, belső nevetéstől. A „tiszteletem” pedig meglehetősen fellengzősen hatna jelen körülmények között, az „üdvözletem” is túl hideg; mint ahogy mind közül a legegyszerűbb is: „igen”…

Szótlanul a fejét ingatta, rámosolygott az értetlen katonára, aztán visszaszaladt a raktárhoz, és felkapaszkodott a létrán. Ritmikusan kopogtatott a fedél alján. Egy pillanat múltán felnyílt. Egy plazmavető csöve nyomult a képébe, Nilesa szolgálatos jóvoltából.

– Tolmácsolnom kell néhány új feltételt a kapitányának – hazudta gördülékenyen. – Kicsit furmányosak, de szerintem elfogadhatóak.

Nilesa meglepetten kiengedte, majd visszazárta a fedelet. Cordelia máris faképnél hagyta, és amikor elhaladt a főfolyosó mellett, odapillantott. Pár tucat ember gyülekezett ott. Egy technikuscsoport félig már leszerelte a paneleket a falról; szikrák pattogtak valami szerszámból. Meglátta Bothari őrmester agárfejét a csoport túlfelén, és tudta, hogy Vorkosigan is ott lehet mellette. Elérte a folyosóvégi létrát, leereszkedett, és futni kezdett, szintről szinte haladt a hajó útvesztőjében.

Kacagva, sírva, lélegzetből kifogyva, vadul reszketve érkezett az űrsikló zsilipajtajához. Dr. McIntyre állt ott őrt, zord képet vágva próbált barrayarinak látszani.

– Mindenki itt van?

A férfi bólintott, és örömmel nézett rá.

– Nyomuljunk be, gyerünk!

Lezárták maguk mögött az ajtókat, és épp hogy bele tudták vetni magukat az ülésükbe, az űrsikló maximális gyorsulással meglódult, csikorgott és rázkódott. Pete Lightner kézi vezérléssel irányította, lévén, hogy a bétai pilóták neurológiai implantját nem lehetett rácsatlakoztatni a barrayari vezérlőrendszerre fordítókapcsoló nélkül, és Cordelia sietve becsatolta magát, borzasztó utazásra számítva.

Hátradőlt az ülésében, még mindig zihált, a tüdeje szinte csikorgott az őrült rohanástól. Stuben telepedett mellé háborogva, és aggódón figyelve leküzdhetetlen reszketését.

– Bűn, amit Dubauerrel tettek – mondta. – Bár felrobbanthatnánk ezt az átkozott hajót! Mit gondol, Radnov még mindig fedez bennünket?

– A nagy hatótávolságú fegyvereik működésképtelenek lesznek egy ideig – felelte Cordelia, de nem tért ki a részletekre. Hogyan is magyarázhatná meg az indítékait? – Ó. Már akartam kérdezni… ki volt az a barrayari, akit lelőttek odalenn, a bolygón a roncsolóval?

– Nem tudom. Mac doki viseli az egyenruháját. Hé, Mac… milyen név van a zsebeden?

– Na, lássuk csak, ki tudom-e betűzni az írásukat. – Ajkai csendesen mozogtak. – Kou… Koudelka.

Cordelia lehajtotta a fejét.

– Meghalt?

– Még nem volt halott, amikor ott hagytuk, de túl egészségesnek se nagyon látszott.

– Mit csinált ennyi ideig a Generális fedélzetén? – érdeklődött Stuben.

– Visszafizettem egy tartozást. Becsületbelit.

– Jól van, hagyjuk. Majd később elmeséli. – Hallgatott egy darabig, aztán biccentve hozzátette: – Remélem, jól megadta annak a rohadéknak, bárki volt is az!

– Nézze, Stu… értékelem mindazt, amit tett. De tényleg egyedül szeretnék lenni néhány percig.

– Igen, kapitány. – Aggódó pillantást vetett a nőre, és az orra alatt motyogva átült egy másik ülésbe: – Átkozott, perverz szörnyetegek!

Cordelia a hűvös ablakhoz nyomta a homlokát, és csendesen sírdogálva siratta ellenségeit.

Hetedik fejezet

Cordelia Naismith, a Bétai Expedíciós Haderő kapitánya betáplálta az utolsó normálűri navigációs megfigyeléseket a hajója komputerébe. Mellette Parnel másodpilóta beigazította a vezetékeket és a kanült a fejcsatlakozójába, és kényelmesebben elterült párnázott székében, felkészülve az előttük álló féregjáratugrás neurológiai vezérlésére.

Az új megbízatása egy lassú, nagy tömegű és fegyvertelen teherhajóra szólt, a Béta Kolónia–Escobar kereskedelmi járat egyik megbízható igáslovára. Azonban nem létezett közvetlen kommunikáció az Escobarral immár több mint hatvan napja, amióta a barrayari inváziós flotta bedugaszolta a kijárat escobari oldalát olyan hatékonyan, akár egy dugó a palackot. Az utolsó hír szerint a barrayari és escobari flotta még mindig halálos gavotte-ban táncolva manőverezett, hogy elfoglalják a megfelelő taktikai pozíciókat, és valódi összecsapásokra még alig-alig került sor. Gyanítható volt, hogy a barrayariak addig nem teszik le a leszállóegységeiket, amíg nem biztosították az Escobar körüli űrt.

Cordelia interkomon átszólt a gépterembe:

– Itt Naismith. Készen állnak?

A gépésze jelent meg a képernyőn, akivel mindössze két nappal ezelőtt találkozott. Fiatal volt, és a felderítéstől vezényelték át, akárcsak Cordeliát. Nem lett volna értelme tapasztalt és kiképzett katonai személyzetet vesztegetni erre a kirándulásra. Cordeliához hasonlóan a gépész is a felderítés gyakorlóruháját viselte. Állítólag már elkezdték gyártani az Expedíciós Haderő egyenruháit, de még senki sem látott egyet sem belőlük.

– Minden kész, kapitány.

Nem reszketett félelem a hangjában. Na igen, töprengett Cordelia, talán még nem elég idős ahhoz, hogy igazán hinni kezdjen az élet utáni halálban. A kapitánynő vetett még egy pillantást maga köré, helyet foglalt, és mélyet lélegzett.

– Pilóta, a magáé a hajó.

– A hajót átvettem, hölgyem – vágta rá a fickó katonásan.

Leketyegett néhány másodperc. Kellemetlen émelygéshullám vonult át Cordelián, és olyasfajta ragacsos, nyugtalanító érzése támadt, mintha valami rossz álomból ébredt volna, amire nem bír visszaemlékezni. Az ugrás véget ért.

– Öné a hajó, hölgyem – motyogta a fiatalember fáradtan. Azt a néhány másodpercet, amiket Cordelia megtapasztalt, a pilóta kimerítő órákként élte át.

– A hajót átvettem, pilóta. – Megragadta a komkonzolt, és tanulmányozni kezdte a taktikai szituációt, amelybe csöppentek. Semmi sem jött át ezen a járaton már egy hónapja; buzgón remélte, hogy a barrayari legénység ezóta ráunt az örökös készenlétre, és lassabban reagál.

Ott voltak. Hat hajó, melyből kettő máris mozgásba lendült. Ennyit a lassúbb reagálásról.

– Egyenesen át közöttük, pilóta! – parancsolta, bepötyögve számára a szükséges adatokat. – Az lesz a legjobb, ha mindegyiküket elcsaljuk az állomáshelyükről.

A két hajó sebesen közeledett, és komótos szabatossággal tüzelni kezdtek. Kihasználták az időt, és minden lövést kiszámítottak. Csak egy kis lőgyakorlat, számukra mindössze ennyi vagyunk, gondolta Cordelia. Majd adok én nektek lőgyakorlatot. Az összes energiarendszer, mely nem a pajzshoz csatlakozott, elhalványult, és a hajó szinte felnyögött, ahogy egy plazmatűz beburkolta. Aztán keresztülvágtak a csiklandós barrayari lőtávon.

Cordelia a géptermet hívta:

– Projekció kész?

– Startra kész.

– Hadd menjen!

Tizenkétezer kilométerre mögöttük, mintha csak a féregjáratból bukkant volna elő, egy bétai csatahajó jelent meg.

Rettentően gyorsan haladt a méreteihez képest; valójában épp akkora volt a sebessége, mint Cordeliáéké. Úgy suhant utánuk, akár egy nyílvessző.

– Ez az! – A kapitánynő elégedetten összecsapta a kezét, és beleharsogta az interkomba: – Felkeltettük az érdeklődésüket. Valamennyien meglódultak. Egyre jobb!

Az őket követő hajók lelassultak, és forduláshoz készülődtek, hogy megtámadhassák a sokkal ígéretesebb zsákmányt. Az a négy hajó pedig, amely eleddig a posztján maradt, szintén fordulni kezdett. Percekbe telt, mire pályára álltak. Az utolsó barrayari hajó kevés tüzet vesztegetett rájuk, épp csak valamiféle tisztelgő lövést, a teljes figyelmüket a hátul haladó nagy testvér kötötte le. A barrayari parancsnokok minden bizonnyal remek taktikai pozícióban érezték magukat, szétterültek legyezőalakba, és megsemmisítő sortüzet zúdítottak prédájukra. A kisebbik hajó, mely a csatahajó előtt érkezett, már az Escobar túloldalán járt; onnan úgysem mehet sehová. Később kényelmesen elfoghatják.

Cordeliáék pajzsa mostanra már megsemmisült, és a sebességükből is sokat vesztettek a projektor által elhasznált roppant energiamennyiség miatt. Ám a barrayari blokádvédők minden egyes értékes perccel távolabb kerültek az általuk őrzött egérlyuktól.

– Körülbelül tíz percig tudjuk fenntartani – szólt fel a gépész.

– Jól van. Tartalékoljon annyi energiát, amivel szénné égetheti a projektort, ha végeztünk. Ha fogságba esünk, a parancsnokság egyetlen molekulát sem akar, amit a barrayariak összeilleszthetnének egy másikkal ebben a kirakójátékban.

– Micsoda vétek! Ilyen szép masina. Meghalnék, hogy belepillanthassak a belsejébe.

Erre még sor kerülhet, ha a barrayariak elfognak bennünket, gondolta a kapitánynő. A hajó összes kémlelőegységét visszafelé irányította, ahonnan jöttek. Messze, messze a féregjárat kijáratánál ekkor jelent meg az első valódi bétai teherhajó, és ellenállás nélkül lódult az Escobar felé. A kereskedelmi flotta legújabb tagja volt, fegyverzet és pajzsok nélkül, átalakítva két céllal: hogy hordozza a rakományát és pokoli sebességgel száguldjon. Aztán érkezett a második, majd a harmadik. Ennyi. Már el is tűntek, és ekkora előnnyel a barrayariaknak esélyük sem volt, hogy utolérjék őket.

A bétai csatahajó látványos radioaktív fényjátékot produkálva szétrobbant. Sajnos, törmeléket nem tudtak imitálni. Kíváncsi lennék, mennyi idő múlva döbbennek rá a barrayariak, hogy mi történt, gondolta Cordelia. Őszintén remélem, hogy van humorérzékük…

A hajójuk immár tehetetlenül sodródott az űrben, az energiáját szinte teljesen kiszipolyozta. Cordelia könnyűnek érezte magát, aztán rájött, hogy ez nem pszichoszomatikus. A mesterséges gravitáció is kezdett elenyészni.

A kompzsilipnél kellett találkoznia a gépésszel és két segédjével, és gazellaszökellésekkel tartott oda, majd madárszerű karcsapkodással folytatta, amikor a gravitáció végleg kilehelte lelkét. Az űrsikló, melyet mentőcsónakként használtak, egy lecsupaszított, fapados modell volt, szűk és kényelmetlen. Belelebegtek, és lezárták az ajtót. A pilóta besiklott a vezérlőülésbe, leeresztette fejcsatlakozóját, és az űrsikló elvált a haldokló hajó oldalától.

A gépész odalebegett Cordeliához, és egy kicsi, fekete dobozt nyújtott át.

– Szerintem úgy illik, hogy öné legyen a megtiszteltetés, kapitány.

– Na ja. Lefogadom, hogy maga még az ebédjét sem szívesen pusztítja el – felelte a nő, próbálva emelni a hangulatot. Mindössze öt órája szolgáltak ezen a hajón, mégis fájt megválni tőle. – Lőtávolon kívül vagyunk, Parnell?

– Igen, kapitány.

– Uraim – kezdte, aztán elhallgatott, míg meg nem találta valamennyiük tekintetét. – Mindannyiuknak köszönöm. Kérem, forduljanak el a baloldali ablaktól.

Átbillentette a doboz kapcsolóját. Ragyogó, kék fény villant hangtalanul, aztán mindenki az apró ablakhoz tódult, hogy lássák az utolsó vörös izzást, ahogy a hajó összeroppant, magával hurcolva katonai titkait vándorló sírjába.

Kezet ráztak egymással, ünnepélyesen. Néhányan vízszintesen lebegve, mások fejjel lefelé, mások pedig egészen más szögben, aztán rögzítették magukat. Cordelia lehúzódzkodott a navigációs pulthoz Parnell mellé, becsatolta magát, és lefuttatott egy sietős rendszertesztet.

– Most jön a trükkös rész – mormolta Parnell. – Jobban örülnék, ha maximum sebességre váltanánk, és versenyt futnánk velük.

– Talán meg tudnánk lógni ezektől a dagadt hadihajóktól – ismerte el Cordelia. – De a gyors futárhajóik élve felfalnának, így legalább úgy nézünk ki, akár egy szikla – tette hozzá a művészi kivitelezésű, fürkészés-visszaverő álcára gondolva, mely kagylóként vette körül gyöngyét, a mentőkabint.

Néhány percnyi csönd következett, ahogy a munkájára összpontosított.

– Jól van – szólalt meg végül –, settenkedjünk el erről a környékről. Hamarosan úgyis roppant nagy lesz itt a zsúfoltság.

Nem küzdött a gyorsulás ellen, hagyta, hogy visszapréselje az ülésébe. Fáradt volt. Pedig nem tartotta lehetségesnek, hogy a fáradtság felülkerekedjen a félelmén. Ez a háborús hülyeség jelentős pszichológiai fejlődésre késztet. Az a kronométer nem járhat jól. Nyilván már legalább egy év telt el, nem csak egy óra…

Apró fény kezdett villogni a műszerpulton. A félelem egyetlen rohammal kisöpörte a gyengeséget a testéből.

– Mindent lekapcsolni! – parancsolta. Ő maga is a billentyűket püfölte, és szinte azonnal súlytalan sötétségbe süppedtek. – Parnell, adjon nekünk némi valósághű forgást!

A belső füle és gyomra nyálkás émelygése elárulta, hogy a pilóta végrehajtotta a parancsot.

Most kezdett csak igazán összezilálódni az időérzéke. Sötétség és csönd uralkodott el, csak néha törte meg némi mozgás neszezése, szövet és műanyag súrlódása, ahogy valaki fészkelődött az ülésében. A képzeletében szinte érezte, ahogy a barrayari szondák letapogatják a hajóját, megérintik őt, jeges ujjak kúsznak fel a hátán. Szikla vagyok. Semmi vagyok. Csend vagyok… A háttérben a csendet hányás zaja és valaki más fojtott szitkozódása törte meg. Franc ebbe a pörgésbe! Remélem, volt ideje zacskót ragadni…

Rándulás, aztán visszatért a súly, furcsa szögben. Parnell szinte felzokogott:

– Vonónyaláb! Naná!

Cordelia megkönnyebbülés nélkül sóhajtott, pár ujjmozdulattal életre keltette kabinjukat, és hunyorgott az apró kijelzők szembántó ragyogásától.

– No, lássuk, mi kapott el minket!

A keze táncolt a pulton. Vetett egy pillantást a külső monitorokra, majd sietve megnyomta a vörös gombot, ami megsemmisítette a mentőcsónak komputerének memóriáját és az azonosítókódokat.

– Mi az ördög van odakinn? – kérdezte aggódva a gépész ennek láttán, miközben közelebb húzódott.

– Két cirkáló meg egy gyorsfutár – avatta be Cordelia. – Úgy tűnik, némi túlerőben vannak.

A férfi boldogtalanul felhördült.

Testetlen hang bömbölt elő a kommból, túlságosan nagy hangerővel; Cordelia sietve lehalkította.

– …ha nem adják meg magukat, megsemmisítjük a hajójukat.

– Itt az A5A mentőkabin – felelte Cordelia gondosan modulált hangon. – Cordelia Naismith kapitány a Bétai Expedíciós Haderő tisztje. Fegyvertelenek vagyunk.

A kommból meglepett „pfhö” hang hallatszott, aztán ismét az előbbi hang:

– Már megint egy átkozott nő! Maguk semmiből sem tanulnak!

Érthetetlen mormogás hallatszott a háttérből, aztán a hang visszatért kezdeti hivatalos tónusához:

– Bevontatásra kerülnek. Az ellenállás legcsekélyebb jelére kiiktatjuk magukat. Érthető?

– Tudomásul véve – vágta rá Cordelia. – Megadjuk magunkat.

Parnell mérgesen rázta a fejét. A kapitánynő kikapcsolta a kommot, és felhúzta a szemöldökét.

– Szerintem megpróbálkozhatunk egy kitöréssel – vélte a pilóta.

– Nem. Ezek a fickók profi kényszeresek. Azok közül, akikkel találkoztam, még a legnormálisabb sem volt képes megmaradni egy bezárt ajtajú szobában… azt hangoztatva, hogy sosem tudhatjuk, mi folyik az ajtó túloldalán. Ha azt mondják, lőni fognak, jobb lesz elhinni nekik.

Parnell és a gépész összenéztek.

– Gyerünk, Neil! – nógatta a gépész. – Mondjad!

Parnell a torkát köszörülte, aztán megnedvesítette kiszáradt ajkait.

– Azt akarjuk, hogy tudja, kapitány… ha úgy véli, hogy a mentőkabin felrobbantása a legjobb, amit tehetünk, mi egyetértünk. Egyikünk sem szeretne fogságba esni.

Cordelia hunyorgott az ajánlat hallatán.

– Ez… rendkívül bátor elhatározás az önök részéről, másodpilóta, de teljesen szükségtelen. Ne emésszék magukat. A tudatlanságunkért válogattak be bennünket erre a küldetésre, nem a hozzáértésünk miatt. Csak találgathatják, mi lehetett annak a konvojnak a fedélzetén, és még én sem tudok semmilyen technikai részletet. Ha látszólag együttműködünk, legalább lesz némi esélyünk, hogy élve megússzuk.

– Nem amiatt aggódunk, hogy mit szed ki belőlünk a hírszerzésük, hölgyem, hanem… egyéb szokásaik miatt.

Kínos csend zuhant rájuk. Cordelia felsóhajtott; a mardosó kétségek örvényében keringett.

– Semmi gond – mondta végül. – A pletykák néha túloznak. Egészen rendes fickók… is akadnak köztük.

Különösképpen egy bizonyos személy, gúnyolódott az elméje. De még ha feltételezzük is, hogy él, hogy lehetne megtalálni ebben a nagy összevisszaságban? Vagy ha sikerül megtalálnod, hogyan menekíted meg azoktól az ajándékoktól, amiket te magad hoztál ide a pokol vaskereskedéséből anélkül, hogy el ne árulnád a küldetésed? Vagy együttes öngyilkosságba menekülnél vele? Ismered egyáltalán magad? Ismerd meg önmagad!

Parnell őt bámulta, majd zordan rázta a fejét.

– Ez tuti?

– Még soha senkit nem öltem meg. Nem akarom saját bajtársaimmal kezdeni, az isten szerelmére!

Parnell komikus vállrándítással ismerte el ennek igazságát, de nem igazán tudta elrejteni megkönnyebbülését.

– Bárhogy is, nekem van miért élnem. A háború nem tart örökké.

– Várja valaki otthon? – tudakolta a pilóta, aztán, látva, hogy a kapitánynő pillantása a monitorokra villan, bölcsen hozzátette: – Vagy odakint?

– Aha. Valahol odakint.

A pilóta együttérzőn ingatta a fejét.

– Elég durva. – A nő rezzenéstelen profilját vizsgálgatta, aztán bátorítóan tette hozzá: – De igaza van. A nagyfiúk lerobbantják azokat a fattyúkat az égről, előbb vagy utóbb.

Cordelia helyt adott egy halk, gépies „aha”-nak, és az ujjbegyével az arcát masszírozta, próbálva kidörzsölni belőle a feszültséget. Éber látomása támadt egy hatalmas hadihajóról, amint szétreped, és kiömleszti élő tartalmát, akár valami roppant borsóhéj. Fagyott, steril borsószemek lebegnek elő, de nem a szél hátán, felpuffadva a nyomáscsökkenéstől, forogva a végtelenségig. Felismerhető bármiféle arc egy ilyen borsószemen?

Cordelia félig elfordította székét Parnelltől, így jelezve, hogy a társalgás véget ért.

Egy barrayari futárhajó egy órán belül bevontatta őket.

♦ ♦ ♦

Az ismerős szag volt az, ami legelőbb megcsapta az orrát, a barrayari hadihajó fémes gépolaj-és ózonillatú kamraszaga. A két fekete egyenruhás, magas katona, aki kísérte őt, keményen fogva a hónaljánál, bevezette egy végső ovális ajtónyíláson, amiről Cordelia úgy gondolta, hogy a nagy zászlóshajó fő fogdaterülete lehet. Őt és négy emberét kíméletlenül lemeztelenítették, percek alatt paranoiás alapossággal átkutatták, orvosilag átvizsgálták, holografizálták, retinaprintelték, ellátták azonosítóval és formátlan narancssárga pizsamával. A férfiakat külön cellába zárták. Dacára annak, amivel Parnellt megnyugtatta, Cordelia émelygett a félelemtől, hogy kiszedik belőle a titkait, rétegről rétegre, olyan információkért, amiket nem ismernek. Az ésszerűség most távolinak tűnt; a barrayariak nyilván megkímélik az életüket egy várható fogolycserére.

Az őrök összecsapták a bokájukat. Cordelia odafordult, és egy magas rangú barrayari tisztet látott belépni a kihallgató-helyiségbe. Sötétzöld uniformisának aranysárga gallérlapja olyan rendfokozatot jelzett, amilyet Cordelia ezelőtt még soha nem látott, és döbbenten tudatosult benne, hogy ez altengernagyi rangjelzés. Miután erre rájött, azonnal tudta, kivel áll szemben, és higgadt érdeklődéssel vizslatni kezdte.

Vorrutjernek hívták. A barrayari armada társparancsnoka volt, Serg Vorbarra koronaherceggel együtt. Cordelia biztosra vette, hogy ő végzi a tényleges munkát; halott róla, hogy őt jelölték a barrayariak következő hadügyminiszterének. Úgy tűnik, emelkedőben van a szerencsecsillaga.

Bizonyos értelemben hasonlított egy kicsit Vorkosiganra, valamivel magasabb volt, nagyjából azonos súlyú, de kevésbé csontos és izmos, inkább kövérkés. Szintén sötét haja volt, göndörebb, mint Vorkosigané, de kevesebb szürke tincs volt benne. Hasonló korú lehetett, de valamivel helyesebb. A szeme egészen más volt, mély, bársonyosan barna, hosszú szempilláktól szegélyezve, messze a leggyönyörűbb szempár, amit Cordelia valaha is látott egy férfi arcában. Kevéske tudatalatti nyüszítést keltett az elméjében, egyfajta siránkozást; azt hitted, ma már korábban is megismerted a félelmet, de tévedtél; ez az igazi félelem, jókedv vagy remény nélkül, ami azért is különös, mert vonzódnia kellett volna ehhez a szempárhoz. Megszakította a szemkontaktust, és határozottan azt sulykolta magába, hogy a pillanatnyi kényelmetlenség és ellenszenv pusztán az idegek játéka, és várt.

– Azonosítsa magát, bétai! – recsegte a főtiszt.

Ettől Cordeliának valamiféle zilált déjà vu érzése támadt.

Küzdött, hogy megőrizze lelki egyensúlyát, energikusan tisztelgett.

– Cordelia Naismith kapitány, a Bétai Expedíciótól. Katonai különítmény vagyunk. Harcoló alakulat. – Ez az apró poén persze hidegen hagyta a férfit.

– Aha. Vetkőztessék le, és fordítsák körbe!

A főtiszt hátrébb lépett, és figyelt. A két vigyorgó katona, aki a foglyot őrizte, engedelmeskedett.

Nem tetszik nekem, ahogy ez kezdődik… Közönyt kényszerített az arcára, és minden erejével nyugodtsága titkos forrásaiba kapaszkodott. Nyugi. Nyugi. Csak ki akar zökkenteni téged. Láthatod a szemében, a mohó tekintetében. Nyugi.

– Kicsit öreg, de megteszi. Később majd érte küldök.

Az őrök visszadobták neki a pizsamát. Cordelia lassan öltözött, hogy bosszantsa őket, mint egy fordított sztriptíz, precízen kiszámított mozdulatokkal, melyek jól illettek volna egy japán teaszertartáshoz. Egyikük felmordult, a másik pedig durván hátba lökte, a cellája irányába. Keserűen mosolygott sikerén, gondolván, nos, legalább ennyi befolyással bírok a sorsom fölött. Díjazzam magam jutalompontokkal, ha sikerül rábírnom őket, hogy összeverjenek?

Bezsuppolták egy csupasz fémszobába, és magára hagyták. Ő pedig folytatta a heccet, saját szórakoztatására, kecsesen térdelve a padlón ugyanolyan jellegű mozdulatokkal, jobb lábfejét korrekten áttette a bal fölött, két kezét mozdulatlanul nyugtatta combjain. Az érintés eszébe juttatta azt a területet a bal lábán, mely teljesen érzéketlenné vált mindenre – hőre, hidegre, fájdalomra, nyomásra –, a barrayari katonákkal történt legutóbbi találkozásának köszönhetően. Félig lehunyta a szemét, és hagyta elkalandozni a gondolatait, bízva abban, hogy fogva tartóiban mély és a lehető legveszélyesebb pszichikai meditáció idegesítő képzetét kelti. Az agressziót imitálni jobb, mint semmit sem tenni.

Nagyjából egy órányi nyugalom után, amely idő végére a testedzéshez nem szokott izmai már fájdalmasan tiltakoztak a térdelő pozíció ellen, az őr visszatért.

– Az admirális várja – vetette oda lakonikusan. – Jöjjön!

Ismét egy-egy őr jutott mindkét könyökére, miközben végigkísérték a hajón. Egyikük vigyorgott, és vetkőztette őt a szemével. A másik szánakozva nézte, és ez volt az idegesítőbb. Azon tűnődött, vajon a Vorkosigannal együtt töltött idő volt az oka, hogy nem aggasztotta a fogságba esés kockázata? A tiszti körlethez értek, és megálltak egy ajtó előtt, mely semmiben sem különbözött a mellette sorakozó többitől. A vigyori őr bekopogott, és engedélyt kapott a belépésre.

Ez az admirálisi szállás sokban különbözött attól az igénytelen kabintól, amit a Vorkraft Generális fedélzetén kapott. Már csak azért is, mert a két szomszédos kabin rekeszfalait kiemelték, s így háromszor akkora alapterületű lett. Személyes jellegű bútorokkal rendezték be, a legfényűzőbb stílusban. Vorrutjer admirális felkelt a bársony bevonatú székből, amikor beléptek, de Cordelia még véletlenül sem tévesztette ezt össze valamiféle udvariassági gesztussal.

Ravaszkás kifejezéssel körbejárta a nőt, és elkapta a szobát fürkésző tekintetét.

– Jobb, mint a cellája, ugye? – próbálkozott.

Cordelia az őrök kedvéért válaszolt:

– Olyan, akár egy szajha budoárja. – A vigyori őr fuldokolni kezdett, a másik pedig harsányan felröhögött, de azonnal el is hallgatott, látva Vorrutjer tekintetét. Ennyire azért nem lehetett vicces, tűnődött Cordelia. A berendezés egyes részletei jobban kivehetővé váltak számára, és ő rájött, hogy jobban fején találta a szöget, mint gondolta. Például mily szerfölött furcsa szobrocska áll abban a sarokban. Bár rendelkezett bizonyos fokú művészi ihletettséggel, feltételezte. – Méghozzá nagyon szokatlan ügyfelekkel – tette hozzá.

– Kötözzék le – parancsolta Vorrutjer –, aztán térjenek vissza az őrhelyükre! Majd szólok, amikor végeztem.

Cordeliát hanyatt fektették a széles, nem szabványos ágyon, kezét-lábát kifeszítették a négy sarokhoz, és szorosan rögzítették kurta láncon lógó bilincsekkel, melyek az ágykerethez csatlakoztak. Egyszerű, hideg, és egész biztosan nem elszakítható.

– Sajnálom – súgta oda neki sóhajtásnak álcázva, alig hallhatóan a szánakozó őr, miközben rákattintotta a bilincset a csuklójára.

– Semmi baj – lehelte vissza Cordelia.

Elnéztek egymás mellett, így rejtve a titkos kommunikációt a figyelő Vorrutjertől.

– Haha. Most még ezt hiszed – mormolta a másik vigyorogva, miközben rögzítette a másik kapcsot.

– Hallgass! – suttogta az előző, és szilaj pillantást vetett a társára. Tisztátalan csend töltötte be a szobát, amíg az őrök vissza nem vonultak.

– Úgy látom, ez egy állandó jellegű berendezési tárgy – vetette oda Cordelia Vorrutjernek, szörnyen elbűvölve. Mintha egy beteges vicc kezdene megelevenedni. – Mihez kezd, amikor nem ejt bétai foglyokat? Önként jelentkezőkkel fajtalankodik?

Ráncok jelentek meg egy pillanatra a férfi homlokán, aztán kisimultak.

– Folytassa csak! – bátorította. – Szórakoztat. Ettől sokkal pikánsabb lesz a végkifejlet.

Meglazította uniformisa gallérját, töltött magának egy pohár bort a sarokban álló, nagyon is nem szabványos hordozható bárból, és leült a nő mellé az ágyra, nagyjából úgy, mintha egy beteg barátjához jött volna látogatóba. Aprólékosan szemügyre vette a női testet, szépséges, barna szeme nedvesen csillogott a várakozástól.

Talán csak egy erőszaktevő, hitegette magát Cordelia. Egy sima erőszaktevőt lehetséges kezelni. Egyfajta közvetlen, gyermeteg lélek, épp csak ártalmas. Még a hitványságnak is vannak fokozatai…

– Nem tudok semmiféle értékes katonai titkot – védekezett. – Kár erre pazarolnia az idejét.

– Nem gondoltam úgy, hogy bármit is tudhat – felelte könnyedén a férfi. – Bár azt biztosra veszem, hogy mindent el fog mondani nekem a következő pár hét alatt, amit csak tud. Roppant unalmas, a legcsekélyebb mértékben sem érdekel. Ha információt akarnék, az orvosi stáb egykettőre kiszedné magából. – A borát szürcsölte. – Bár elég érdekes, hogy felhozta ezt a témát… lehet, hogy mégis átküldöm a gyengélkedőre, még ma este.

Cordelia gyomra összeszorult. Ostoba, sikoltotta hangtalanul magában, épp most cseszted el a lehetőséget, hogy megúszd a vallatást? Ó, dehogy, ez a szokványos eljárás… csak megdolgoz előtte egy kicsit. Ravasz. Nyugi…

A férfi ismét ivott.

– Tudja, azt hiszem, élvezni fogom, hogy változatosságképpen egy idősebb nővel kezdhetek. A fiatalok szemrevalóak, de túl könnyű prédák. Nem nagy élvezet. Azt viszont már most látom, hogy maga nagyszerű mulatság lesz. Az igazán nagy zuhanáshoz igazán nagy magasság szükséges, ahonnan alábukhatunk, nem igaz?

Cordelia felsóhajtott, és a mennyezetet bámulta.

– Hát, biztos felejthetetlen élmény lesz. – Próbált visszaemlékezni, mire gondolt akkor, amikor a régi szeretőjével szeretkezett, abban a kínos időszakban, amikor már készült kiadni az útját. Ez sem lehet rosszabb…

Vorrutjer mosolyogva lerakta a poharát az ágy melletti asztalra, és a fiókból egy kicsiny kést vett elő, mely olyan éles volt, akár egy régi típusú szike, melynek nyelén drágakövek csillantak, mielőtt a férfi keze eltakarta azokat. Meglehetősen ötletszerűen elkezdte levagdalni róla a narancssárga pizsamát, úgy tépkedte le a cafatokat, mintha valami gyümölcsöt hámozna.

– Hé, ez nem állami tulajdon? – érdeklődött Cordelia, de megbánta, hogy megszólalt, mert egy váratlan remegéstől a „tulajdon” szót már szinte nyüszítette. Mintha csontot dobott volna egy éhes kutyának, arra késztetve, hogy még magasabbra ugorjon.

A férfi kuncogott, üdvözülten mosolygott.

– Hoppsz! – Szándékosan hagyta megcsúszni a kést. Fél ujjnyira belevágott Cordelia combjába. Sóváran leste az arcát, reakcióra várva. Ám épp az érzéketlen részen vágott; Cordelia még a sebből előbuggyanó vér nedvességét sem érezte. A férfi szeme csalódottan összeszűkült. Cordelia pedig tartózkodott attól, hogy lepillantson. Azt kívánta, bár többet tanulmányozta volna a transzállapotokat.

– Ma nem fogom megerőszakolni – vetette oda a férfi csevegőleg –, már ha erre gondol.

– Átfutott az elmémen. Nem is tudom, miért.

– Kevés az idő – magyarázta Vorrutjer. – Ez csak egy kis ízelítő a tulajdonképpeni lakomából, pár kanálnyi erőleves, épp csak kóstoló. Az összes bonyolultabb fogást a desszertre tartogatom, az elkövetkező hetekben.

– Én sohasem eszem desszertet. Tudja, tartani akarom a súlyomat.

– Mily elragadó – kuncogott ismét a férfi. Letette a kést, és újra beleszürcsölt a borába. – Tudja, a tisztek mindig másokra bízzák a munkájukat. Csakhogy én a földi történelem nagy rajongója vagyok. A tizennyolcadik a kedvenc évszázadom.

– Én inkább a tizennegyedikre tippeltem volna. Vagy a tizenkettedikre.

– Egy-két napon belül megtanítom majd rá, hogy ne szakítson félbe. Hol tartottam? Ah, igen. Nos, olvasmányaim közben rábukkantam egy csodálatos jelenetre, melyben egy bizonyos úrhölgyet – tósztra emelte borát Cordelia felé – megerőszakolt egy betegségtől fertőzött szolga az ura parancsára. Nagyon pikáns. A nemi betegségek sajna mára kivesztek. De az én parancsnokságom alatt is áll egy fertőzött szolga, bár az ő betegsége inkább mentális, mint fizikális jellegű. Egy igazi, hiteles, paranoid skizofrén.

– Amilyen a mester, olyan a szolgája – vetette oda Cordelia találomra. Már nem fogom sokáig bírni; a szívem hamarosan cserbenhagy…

A megjegyzése fanyar mosolyt csalt a férfi ajkára.

– Hangokat hall, tudja, mint Jeanne d'Arc, csak ő azt mondja, démonok beszélnek hozzá, nem szentek. Néha-néha vizuális hallucinációk is gyötrik. Nagy darab, tagbaszakadt férfi. Sokszor használtam már. Nem az a fajta fickó, akihez, ööö, vonzódnának a nők.

Mintegy végszóra kopogás hallatszott, és Vorrutjer folytatta:

– Á, jöjjön csak be, őrmester! Épp magáról beszéltem.

– Bothari! – lehelte Cordelia. Mert az ajtóban Vorkosigan katonájának robusztus alakja és agárfeje jelent meg. Hogy lehetséges az, hogy a főtiszt ennyire rátapintott a rémálmaira? Emlékképek kaleidoszkópja pörgött át a tudatán; egy foltos fa, roncsolók sercegése, halottak és félholtak arcai, és egy előderengő alak, mely olyan, akár a halál árnyéka.

A jelenlegi helyzetre összpontosított. Vajon az őrmester felismeri? Még nem pillantott feléje; tekintetét Vorrutjerre függesztette. Túlságosan közel ülők azok a szemek, és nem épp egyazon magasságban. Szokatlan mértékű aszimmetriát adtak arcának, és ez nagyban növelte szembeszökő rútságát.

Fortyogó képzelete a férfi testére kalandozott. Ez a test… valahogy teljesen torz volt, púposnak tűnt a fekete uniformisban, nem az a szálfaegyenes alak, akit amikor utoljára látott, büszkeségből magának követelte a legveszélyesebb helyet Vorkosigantól. Ez más, más, teljesen más. Egy fejjel magasabb volt Vorrutjernél, mégis szinte úgy tűnt, mintha a földön kúszna, mestere lába elé. A gerince szinte meggörbült a feszültségtől, ahogy barátságtalanul meredt le… kínzójára? Vajon mit művelhet egy Vorrutjer-féle agybuzeráló a Bothari által nyújtott alapanyaggal? Istenem, Vorrutjer, te erkölcstelen, üres szörnyeteg, te önhitt pojáca, hogy is képzelheted, hogy uralhatod ezt az őserőt? És még játszadozni mersz vele? Hát nem látod azt a mogorva őrületet a szemében? Gondolatai együtt vágtattak felgyorsult pulzusával: két áldozat van ebben a szobában, két áldozat van ebben a szobában, két áldozat van…

– Tessék, őrmester. – Vorrutjer hátraintett a válla fölött a hüvelykjével Cordelia felé, aki kikötözve hevert az ágyon. – Erőszakolja meg ezt a nőt! – Odahúzott egy széket, hogy közelről nézhesse, és kedvét lelje a kukkolásban. – Gyerünk, gyerünk!

Bothari, ugyanolyan kifürkészhetetlen képpel, mint bármikor máskor, meglazította nadrágját, és az ágy végéhez lépett. Most először pillantott áldozatára.

– Na, ehhez mit szól, Naismith kapitány? – érdeklődött Vorrutjer gúnyosan. – Vagy végül mégiscsak kifogyott a szavakból?

Cordelia rámeredt Botharira, és szinte oly erősen tört rá a szánalom, akár a szerelem. A férfi szinte transzban közeledett, örömtelen vággyal, remény nélküli várakozással. Szegény pára, gondolta Cordelia, mennyire összezavarták. Már nem volt értelme hadakozni, hát inkább mentegető szavak után kutatott a szívében, nem Vorrutjernek, hanem Botharinak. Gyógyító szavak után… hisz' nem akarta még inkább elmélyíteni őrületét.

A helyiség levegője nyirkos hidegnek tűnt, és Cordelia megremegett, elmondhatatlan kimerültséget, tehetetlenséget és szomorúságot érzett. Bothari rámászott, súlyosan és sötéten, akárha ólomból lenne, és az ágy recsegett alattuk.

– Hiszem – szólalt meg végre Cordelia –, hogy azok, akik szenvednek, nagyon közel állnak istenhez. Sajnálom, őrmester.

Bothari rámeredt, pofája alig tenyérnyire volt az övétől, és kétséges volt, hallotta-e egyáltalán a szavait. A lélegzete bűzös volt, de Cordelia még csak meg se rezzent. Aztán, a nő legnagyobb megdöbbenésére, az őrmester leszállt róla, és enyhén remegve felhúzta a nadrágját.

– Nem lehet, uram – dörmögte monoton basszusban.

– Micsoda?! – Vorrutjer döbbenten hajolt előre. – Miért nem?!

Az őrmester keresgélte a megfelelő szavakat.

– Ő Vorkosigan parancsnok foglya, uram.

Vorrutjer csak bámult; először bambán, aztán mindent értve.

– Tehát maga Vorkosigan bétai nője! – Hűvös nyugalma úgy párolgott el a név kimondásakor, sziszegve, mint egy csepp víz a vörösen izzó tekercsről.

Vorkosigan bétai nője! Kurta remény lobbant benne, hogy Vorkosigan neve jelszó lehet a megmeneküléshez, de el is halt azon nyomban. Annak az esélye, hogy ez a szörnyeteg a legcsekélyebb baráti kapcsolatban állhat Vorkosigannal, nyilván nullánál is jóval kevesebb. Vorrutjer immár nem őt nézte; úgy bámult rajta keresztül, mintha az ablakon át egy csodálatos tájat látna. Vorkosigan bétai nője!

– Most elkapom azt a nyakas, puritán kurafit a tökeinél! – lihegte élvezettel. – Ez még jobb lehet, mint az a nap, amikor közöltem vele, mi történt a feleségével. – A kifejezése különös volt és rémisztő, a nyájasság álarca elolvadt, és nagy foltokban lecsöpögött. Mintha nagy hirtelen egy szauna közepén találta volna magát. Eszébe jutott a maszkja, és megpróbált megbújni a maradéka mögött; csekély sikerrel. – Tudja, egészen lenyűgözött. Hihetetlen lehetőségeket tár fel… megérte tizennyolc évig várni egy ennyire tökéletes bosszúra. Egy katonanő. Hah! Nyilván úgy hitte, ön az ideális megoldás a mi közös… problémánkra. Az én tökéletes harcosom, az én kedves, képmutató Aralom! Sok mindent nem tud még róla, lefogadom. De, tudja, azt egész biztosan érzem, hogy engem nem említett meg önnek.

– Név szerint nem, de mint kategóriát igen.

– És miféle kategóriába sorolt?

– Úgy emlékszem, a „sereg söpredéke” kifejezést használta.

Vorrutjer keserűen elvigyorodott.

– Az ön helyében lévő nőnek nem javasolnám az efféle gúnyolódást.

– Ó, szóval elfogadja a besorolást? – Gépiesen reagált, de a szíve mogyorónyira zsugorodott, visszhangzó ürességet hagyva maga körül. Mit keres Vorkosigan ennek a megszállottnak az őrültsége középpontjában? Most már az ő szeme is olyan, mint Botharié…

Vorrutjer mosolya megkeményedett.

– A magam idején sok mindent elfogadtam. Többek között az ön puritán szeretőjét is. Hagyja csak elidőzni ezen a képzeletét, kedvesem, édesem, cicuskám. Alig hiszem, hogy el tud róla képzelni effélét, de meglehetősen boldog özvegy volt, mielőtt bosszantó módon átadta volna magát ezeknek a rapszodikus igazságosztó kitöréseknek. – Nevetett. – Az ön bőre szép fehér. Megérintette valaha… így? – Végigfuttatta ujjbegyét a nő karja belső oldalán, és Cordelia megborzongott. – És a haja. Egészen biztosan elbűvölte őt ez a göndör haj. Olyan finom, és annyira szokatlan színű. – Gyengéden babrált egy tincset az ujjai között. – Át kell gondolnom, mi mindenre lehet jó ez a haj. Az lenne a legegyszerűbb, ha teljesen lenyúznám a skalpját, de persze, ennél kreatívabbnak illene lennem. Inkább csak egy darabját fogom magammal vinni a vezérkari tanácskozásra, ott előveszem, és játszadozom vele, mintegy véletlenszerűen. Selymesen csúsztatgatom az ujjaim között… és majd elválik, mennyi időbe telik ráirányítanom a figyelmét. Elejtek egy-két… ööö… alkalmi megjegyzést, így táplálva kétségeit és növelve félelmét. Kíváncsi vagyok, mennyi időbe telik, mire elkezdi begyűjteni azokat az idegesítően egybevágó jelentéseket… hah! És akkor elküldöm egy napokig tartó küldetésre, úgy, hogy még semmiben sem biztos, hogy még mindig kétségek gyötrik…

Vorrutjer felkapta a drágaköves nyelű kést, lenyiszálta vele az egyik vastag hajtincset, összekunkorította, és gondosan a mellzsebébe csúsztatta, jó ideig mosolyogva foglyára. – Persze óvatosan kell eljárni, nem szabad őrületbe kergetni… oly kiszámíthatóan kezelhetetlen bír lenni… – L alakú mozdulatot tett álla bal oldalán, pontosan ott, ahol Vorkosigannak a sebhelye húzódott. – Sokkal könnyebb beindítani, mint leállítani. Bár mostanság egyre hevesebb. Ez magának köszönhető, kedveském? Vagy egyszerűen csak öregszik?

Nemtörődöm módon visszadobta a kést az ágy melletti asztalra, aztán összedörzsölte a kezét, hangosan felnevetett, közelebb simult Cordeliához, és szeretetteljesen mormolta a fülébe:

– És Escobar után, amikor már nem kell tekintettel lennünk a császár házőrző kutyájára, semmi sem állhat az utamba. Megannyi lehetőség… – Nagy halom tervet villantott fel, miként gyötörheti Vorkosigant a nője révén, és nem fukarkodott az obszcén részletekkel. Alaposan beleélte magát képzelgéseibe; arca kipirult és csatakossá vált.

– Kizárt dolog, hogy ezt megússza! – nyögte Cordelia. Immár félelem szorongatta arcát, és könnyek kúsztak le két oldalra szivárványos sávokban, hogy megnedvesítsék a füle körüli fürtöket, de ő észre sem vette. Azt hitte, ennél mélyebb félelembe már nem zuhanhat, de most a padló ismét megnyílt alatta, és ő ismét zuhanni kezdett, végtelenül, pörögve.

Vorrutjer kezdte visszanyerni önuralmát, fel-alá járkált az ágy lábánál, és a foglyát bámulta.

– Huh! Mily üdítő! Tudja, egészen feltöltődtem. Azt hiszem, végül is, én is megtehetem. Még örülhet is. Sokkal jobban nézek ki, mint Bothari.

– De nem az én szememben.

Vorrutjer megoldotta a nadrágját, és készült rámászni.

– Ugye, megbocsátja, szívecském?

Cordelia hidegnek, száraznak és elenyészően kicsinek érezte magát.

– Attól tartok, ezt inkább a Végtelen Könyörületességre hagyom. Maga meghaladja a kapacitásomat.

– Majd csak a hét második felében – ígérte a férfi, hetykeségnek értelmezve a vereség szavait, és jól láthatóan izgatták az ellenállás ilyetén megnyilvánulásai.

Bothari őrmester összevissza őgyelgett a szobában, fejét jobbra-balra forgatta, és keskeny állkapcsa úgy mozgott, ahogy Cordelia már látta korábban is, a nyugtalanság jeleként. Vorrutjer Cordeliára összpontosított, nem törődött azzal, mi történik a háta mögött. Így csak igen kis ideje maradt a megdöbbenésre, amikor az őrmester megragadta göndör haját, hátrafeszítette a fejét, és szakértő módon végighúzta a drágaköves nyelű kés pengéjét a nyakon, gyors oda-vissza mozdulattal metszve el mind a négy főeret. Szökőkútszerűen záporozott Cordeliára a vér; szörnyen forró volt és csorgós.

Vorrutjer görcsösen megvonaglott, és azonnal eszméletét vesztette, ahogy a vérnyomás a fejében nullára csökkent. Bothari őrmester elengedte a hajat, Vorrutjer lehuppant Cordelia lábai közé, majd lecsúszott szem elől, az ágy lábához.

Az őrmester súlyosan zihálva tornyosult az ágy végénél. Cordelia nem emlékezett arra, vajon sikoltott-e. Teljesen mindegy, jelen helyzetben úgyse törődne azzal senki, ha sikoltások hallatszanának ki a szobából. Dermedtnek és zsibbadtnak érezte a kezét, az arcát, a lábfejét; a szíve kalimpált.

Megköszörülte a torkát.

– Hát, köszönöm, Bothari őrmester. Ez igazán, ööö, lovagias hőstett volt. Mit gondol, meg tudna szabadítani a bilincseimtől is? – Hangja akaratlanul is megremegett, és ő bosszankodva nagyot nyelt emiatt.

Rettegő bűvölettel szemlélte Botharit. Lehetetlen lett volna megjósolni, mit fog tenni a következő pillanatban. Zavarodott képpel, magában motyogva kicsatolta a nő bal csuklóján lévő bilincset. Fürgén, ámde zsibbadtan Cordelia oldalra hengeredett, szabaddá tette jobb kezét, majd felült, és kiszabadította bokáit is. Egy pillanatig keresztbe tett lábbal ült az ágy közepén, anyaszült meztelenül, vértől csöpögősen, a bokáját és a csuklóját dörzsölgetve, és próbálta mozgásba lendíteni lebénult agyát.

– Ruhák. Ruhák – motyogta magának. Lepislantott az ágy lábához a néhai Vorrutjer admirális ernyedt testére, ahogy ott hevert bokáig letolt nadrággal és az arcára dermedt meghökkenéssel. A nagy, barna szempár elvesztette élénk csillogását, és már kezdett üvegesedni.

Lecsusszant az ágyról a Botharival ellentétes oldalon, és kétségbeesetten túrta végig a fal mentén sorakozó fémfiókokat és faliszekrényeket. Néhány fiók az admirális játékszereivel volt tele, és Cordelia émelyegve, sietve zárta vissza ezeket, és végül kezdte már megérteni, hogy értette kínzója az utolsó szavait. Ízlése a perverziók terén figyelemreméltóan átfogó lehetett. Akadt néhány egyenruha is, de mindegyiken túl sok volt az aranysárga csík. Végül talált egy jelöletlen, fekete gyakorlóruhát. Letörölte testéről a vért egy puha háziköntössel, aztán sietve belebújt a gyakorlóba.

Bothari őrmester eközben letelepedett a padlóra, térdére hajtotta fejét, és magában motyogott. Cordelia letérdelt mellé. Vajon most kezd hallucinálni? Talpra kell állítania, aztán eltűnni innen. Nem számíthatnak arra, hogy még sokáig nem jön ide senki. Mégis, hol tudnának elrejtőzni? Vagy csak az adrenalin diktálja a menekülést, nem az ésszerűség? Van jobb lehetőség?

Amíg ő tétovázott, az ajtó hirtelen kivágódott. Cordelia most először kiáltott fel. De a férfi, aki sápadt képpel és plazmavetővel a kezében állt a bejáratnál, Vorkosigan volt.

Nyolcadik fejezet

Remegve felsóhajtott a férfi láttán, és a bénító ijedtség is kiáramlott belőle azzal a mély lélegzettel.

– Istenem, csaknem szívszélhűdést kaptam magától – sikerült ezt vinnyognia vékonyka hangon. – Jöjjön be, és húzza be az ajtót!

Vorkosigan ajkai hangtalanul a nő nevét formálták, aztán amikor belépett, még Cordeliánál is rémültebb képet vágott. Aztán Cordelia látta, hogy van vele egy másik tiszt, egy barna hajú, kölyökképű főhadnagy. Így hát nem vetette magát Vorkosigan karjába, hogy elzokogja iszonyatát a vállán, bármilyen szenvedélyesen szerette volna, ehelyett óvatosan csak annyit mondott:

– Baleset történt.

– Csukja be az ajtót, Illyan! – szólt oda Vorkosigan a főhadnagynak. Aztán mire a fiatalember engedelmeskedett, már rendezte feszes arcvonásait. – A lehető legnagyobb figyelemmel kövesse az itt történteket, hogy tanúsítani tudja!

Ajkai fehér vonallá préselődtek, ahogy lassan körbejárta a szobát, szemügyre véve a részleteket, melyek némelyikére szótlan mozdulattal hívta fel társa figyelmét.

– Öö, ah – jegyezte meg a fiatalember az első gesztusra, merthogy parancsnoka a plazmavetővel intett felé.

Vorkosigan megállt a tetem előtt, úgy nézett a kezében tartott fegyverre, mintha most látná először, aztán a tokjába csúsztatta.

– Már megint a márkit olvastad, mi? – sziszegte oda a hullának. Hanyatt fordította a cipője orrával, és még egy kis vér csorgott ki a nyakon lévő vágásból. – Egy kis tanulás néha veszélyes lehet. – Felpillantott Cordeliára. – Melyiküknek gratulálhatok?

A nő megnedvesítette az ajkát.

– Nem is tudom. Mennyire lesznek bosszúsak emiatt?

A főhadnagy is kutatni kezdett Vorrutjer fiókjaiban és szekrényeiben, egy zsebkendővel nyitogatva azokat, és arckifejezése elárulta, hogy kozmopolita műveltsége nem volt oly alapos, mint hitte. Jócskán megbámulta azt a fiókot, amit Cordelia oly sietve csukott vissza.

– A császár például boldog lesz – felelte Vorkosigan. – De persze… csakis bizalmas körben.

– Valójában én egész idő alatt kikötözve hevertem. Bothari őrmesteré a… ööö… az érdem.

Vorkosigan Botharira pillantott, aki még mindig a padlón kuporgott.

– Hm. – Még egy utolsó pillantást vetett a helyiségre. – Van itt valami, ami erősen emlékeztet arra a bizonyos helyszínre, amikor behatoltunk a géptermembe. Az ön keze nyomát érzékelem rajta. Nagyanyámnak volt erre mondása… valami késésről és az idő múlásáról…

– Ami késik, nem múlik – vágta rá Cordelia akaratlanul.

– Igen, ez az. – Vorkosigan eltüntette ajkáról az ironikus mosolyt. – Valódi bétai mondás… kezdem már látni, miért. – Arca megőrizte a hűvös semlegesség álarcát, de a szeme aggódva fürkészte a nőt. – És… ööö… én elkéstem?

– Egyáltalán nem – nyugtatta meg Cordelia. – Ön, hm, pont időben érkezett. Épp azon görcsöltem, hogy vajon mihez kezdjek.

Vorkosigan elfordult Illyantól, és sietős vigyort villantott a nőre.

– Ezek szerint sikerült megmentenem a flottámat öntől – szűrte a fogai között. – Nem pont ezzel a szándékkal jöttem ide, de örülök, hogy megmenthettem valamit. – Felemelte a hangját. – Amint végzett, Illyan, javaslom, a kabinomban folytassuk a megbeszélést.

Vorkosigan letérdelt Bothari mellé, és vizsgálgatta.

– Az a rohadék fattyú megint elbánt vele – morogta. – Pedig már majdnem rendbe jött a velem töltött idő alatt. Bothari őrmester – mondta gyengédebben –, képes velem tartani egy kis ideig?

Bothari motyogott valami kivehetetlent a térdei közé.

– Jöjjön ide, Cordelia! – hívta Vorkosigan. Most először szólította a keresztnevén. – Lássuk, hátha maga rá tudja venni, hogy felkeljen. Jobb, ha én nem nyúlok hozzá jelen állapotában.

Cordelia leguggolt a szerencsétlenhez, és próbálta elkapni a tekintetét.

– Bothari, Bothari, nézzen rám! Keljen fel, és sétáljunk egy kicsit! – Megfogta a férfi vérmaszatos kezét, és próbált kitalálni valami ésszerű indokot, vagy inkább ésszerűtlen érvet, hogy mozgásra bírja. Megpróbálkozott egy mosollyal. – Nézze! Látja? Csurom vér lett. A vér pedig lemos minden bűnt, nem igaz? Tehát most már minden rendben. A rossz embernek vége, és rögvest eltűnnek a gonosz hangok is. Nyugodtan velem jöhet hát, én pedig elviszem oda, ahol pihenhet.

Miközben beszélt, az őrmester folyamatosan leste, aztán a végén bólintott, és felállt. Cordelia a kezénél fogva vezette a férfit Vorkosigan után, és Illyan zárta a sort. Cordelia remélte, hogy kitart ez a pszichológiai sebtapasz; hisz páciense bármiféle zavaró behatásra robbanhat, akár egy bomba.

Alaposan meghökkent, amikor kiderült, hogy Vorkosigan kabinja mindössze egy ajtónyira van a folyosó túlfelén.

– Ön ennek a hajónak a kapitánya? – kérdezte. A rangjelzése, Cordelia csak most tudta alaposabban megnézni, azt jelezte, hogy ő itt a parancsnok. – Ön itt volt egész idő alatt?

– Vezérkari megbeszélésen voltam. A futárhajóm alig néhány órával ezelőtt érkezett vissza a frontról. Azóta is Vorhalas admirálissal és a herceggel tanácskoztam. Csak most fejeztük be. Amikor az őr beszámolt Vorrutjer új foglyáról, azonnal idesiettem. Ön… a leglidércesebb rémálmom teljesedett be; meg sem álmodtam, hogy ön lehet az.

Vorkosigan kabinja békésnek látszott, akár egy szerzetes cellája, ahhoz a vérontáshoz képest, amit maguk mögött hagytak a folyosó túloldalán. Minden szabályszerű; hamisítatlan katonai körlet. Vorkosigan becsukta maguk mögött az ajtót. Az arcát dörzsölte, felsóhajtott, itta a nő látványát.

– Biztos, hogy jól van?

– Csak kissé megrázott a dolog. Tudtam, hogy kockázatot vállalok, amikor kijelöltek a küldetésre, de egy efféle szörnyetegre egyáltalán nem számítottam. Klasszikus eset. Meglepett, hogy ön őt szolgálta.

Vorkosigan arca megfeszült.

– Én a császárt szolgálom.

Cordeliában tudatosult, hogy Illyan is jelen van; csendben figyel. Mit mondjon majd, ha Vorkosigan a konvojról kérdezi? Ő még nagyobb veszélyt jelent a küldetésére, mint a kínzás. Az elmúlt pár hónapban már kezdte azt gondolni, hogy elválásuk végül is felemészti a férfi iránt érzett szeretetéhséget, de most, hogy itt volt előtte élve, teljes életnagyságban, éhsége falánksággá vált. Persze, nem tudhatta, a férfi hogyan érez iránta. Jelenleg fáradtnak, bizonytalannak és elcsigázottnak látszott. Baj, elég baj…

– Ó, engedje meg, hogy bemutassam Simon Illyan főhadnagyot, a császár személyes testőrségéből. Ő az én kémem. Illyan főhadnagy, Naismith parancsnok.

– Most már csak Naismith kapitány – helyesbített gépiesen Cordelia. A főhadnagy a lehető legnagyobb természetességgel fogott vele kezet, mintha az a bizarr helyszín, amit csak az imént hagytak maguk mögött, nem is létezne. Akárha egy nagykövetségi fogadáson lettek volna. Az érintés halvány vércsíkot hagyott a tenyerén. – Ki után kémkedik?

– Jobban kedvelem a „felügyelet” kifejezést.

– Bürokrata szócsavargatás – szólt közbe Vorkosigan. Megmagyarázta Cordeliának. – A főhadnagy utánam kémkedik. Egyfajta kompromisszumot képvisel a császár, a Politikai Nevelési Minisztérium és közöttem.

– A császár – jegyezte meg Illyan kimérten –, a „tűzszünet” kifejezést használta.

– Így van. Illyan főhadnagynak van egy vizuális memória biochipje. Gondoljon rá úgy, mint egy önjáró felvevőkészülékre, amit a császár bármikor visszajátszhat.

Cordelia lopva oldalra pillantott.

– Milyen kár, hogy nem kedvezőbb körülmények között találkozhattunk újra – mondta óvatosan Vorkosigannak.

– Jelenleg nincsenek kedvező körülmények.

Illyan főhadnagy megköszörülte a torkát, és Botharira pillantott, aki ujjait egymásba fűzögetve-bontogatva álldogált, és közben a falat bámulta.

– Most mi legyen, uram?

– Hm. Túlságosan sok bizonyíték hever abban a szobában, nem is szólva a szemtanúkról, akik látták, kik mentek be és mikor, hogy megkíséreljék megbirizgálni a helyszínt. Személy szerint én azt értékelném, ha Bothari nem is járt volna ott egyáltalán. A tény, hogy ő nem beszámítható, semmit sem fog számítani a herceg előtt, amikor szagot fog. – Vorkosigan felállt, ádázul gondolkodott. – Ön egyszerűen elszökött onnan, mielőtt Illyan meg én a helyszínre érkeztünk. Nem tudom, meddig rejtegethetjük itt Botharit… talán tudok szerezni számára némi nyugtatót. – Tekintete Illyanra rebbent. – Mihez kezdjünk a császár ügynökével az orvosi részlegben?

Illyan semmitmondóan nézett maga elé.

– Valamit biztos tehetünk.

– Remek fickó. – Vorkosigan Cordeliához fordult. – Itt kell maradnia és ügyelnie Botharira. Illyannak és nekem azonnal mennünk kell, különben túl sok lesz az az idő, amivel nem tudunk elszámolni a Vorhalastól való elválásunk és a riadó felharsanása között. A herceg biztonsági emberei alaposan feltúrják majd azt a szobát, és ki fognak kérdezni mindenkit.

– Vorrutjer és a herceg egy követ fújtak? – kérdezte Cordelia, egyre jobban úgy érezve, hogy kezd kiigazodni a barrayari politika kavargásában.

Vorkosigan keserűen mosolygott.

– Csupán jó barátok voltak.

És már el is tűnt, ott hagyva őt Botharival és zűrzavaros gondolataival.

♦ ♦ ♦

Leültette Botharit a Vorkosigan íróasztala melletti karosszékbe, de a férfi szünet nélkül izgett-mozgott. Ő maga törökülésben telepedett az ágyra, és megpróbált nyugodt önuralmat és jó kedélyt sugározni. Nem egyszerű, amikor a pániktól telt lélek őrjöngve próbál megnyilvánulni.

Bothari felállt, és magában beszélve fel-alá kezdett járkálni a szobában. Nem, nem magához beszél, döbbent rá Cordelia, és egészen biztosan nem énhozzám. A szaggatott, suttogó szóáradatból semmit sem tudott kihámozni. Az idő lassan hömpölygött, a félelem viszkózussá tette.

Ő is és Bothari is megrezzentek, amikor az ajtó kattanva kitárult, de csak Illyan érkezett. Bothari enyhén meggörnyedt, tőrvívó alapállást vett fel, amikor a főhadnagy belépett.

– A bestia szolgái a bestia kezei – mormolta. – Asszonya vérével táplálja őket. A gonosz szolgákat.

Illyan idegesen pillantott rá, aztán néhány ampullát nyomott Cordelia kezébe.

– Tessék. Adja be neki! Ezekkel akár egy támadó elefántot is kiütne. Én nem maradhatok. – Máris kicsusszant.

– Gyáva – suttogta utána Cordelia. De hát valószínűleg igaza van. Ő nyilván könnyebben beadhatja az őrmesternek. Bothari nyugtalansága kezdett a tetőfokára hágni.

Cordelia eldugta a gömbölyű ampullákat, és tündöklő mosollyal közelített. Ennek hatását némileg csökkentette félelemtől tágra nyílt szeme. Bothari szeme résnyire szűkült.

– Vorkosigan parancsnok azt akarja, hogy pihenjen. Küldött pár gyógyszert, hogy segítsen.

Az őrmester óvatosan hátrált előle, ő pedig megtorpant, mert nem akarta sarokba szorítani.

– Csak egy kis nyugtató.

– A bestia szereitől ittasodtak meg a démonok. Énekeltek és ordítoztak. Gonosz orvosság.

– Nem, dehogy. Ez jó orvosság. Elaltatja a démonokat – ígérte. Olyan volt ez, mintha kötélen táncolna, sötétben. Más taktikával próbálkozott. – Álljon vigyázzba, katona! – recsegte élesen. – Szemlére felkészülni!

Hibás lépés volt. Az őrmester majdnem kicsavarta az ampullát a kezéből, ahogy megpróbálta beadni a karjába, és a marka forró acélpántként szorult Cordelia csuklójára. A kapitánynő a fájdalomtól sziszegve szívta be a levegőt, de sikerült annyira kitekernie az ujjait, hogy nekinyomhassa az ampulla fecskendős végét a férficsukló belsejéhez, mielőtt Bothari felkapta és keresztülhajította a szobán.

Cordelia a hátára zuhant, félelmetes csikorgással végigszánkázott a padlón, és hatalmas dübbenéssel csapódott az ajtónak. Bothari máris utánalódult. Vajon megöl, mielőtt az anyag hatni kezd? – latolgatta ijedten, és kényszerítette magát, hogy elernyedjen, mintha eszméletét vesztette volna. Hiszen az öntudatlan emberek egyáltalán nem fenyegetőek.

Bothari ezt nyilván nem így gondolta, mivel mindkét kezével megmarkolta a nyakát. Egy térd mélyedt a bordái közé, és ő érezte, hogy valami fájdalmasan megreccsen azon a környéken. Épp akkor pislantott fel, amikor a férfi szeme kifordult. A kemény markok szorítása enyhült, aztán az őrmester lehengeredett róla, négykézlábra, a fejét kábán ingatva, aztán leroskadt a padlóra.

Cordelia felült, és a falnak dőlt.

– Haza akarok menni! – motyogta. – Ez nem volt benne a munkaköri leírásomban. – A gyengécske kis tréfa csöppet sem oldott a torkában összesűrűsödő hisztérián, így inkább egy régebbi és komolyabb önfegyelmezésre váltott, és hangosan csikorogta annak szavait. Mire végzett, visszatért az önuralma.

Nem bírta volna Botharit a priccshez cipelni. A fejét emelte hát fel, és a párnát csúsztatta alá, majd kényelmesebbnek tűnő helyzetbe rendezte lábát és karját. Hogy amikor Vorkosigan és árnyéka visszatérnek, elégedettek legyenek.

Végül nyílt az ajtó, Vorkosigan meg Illyan léptek be, gyorsan bezárták, és óvatosan kikerülték Botharit.

– Nos? – érdeklődött Cordelia. – Hogy ment?

– Gépies precizitással, akár egy féregjáratugrás a pokolba – válaszolta Vorkosigan. Ismerős gesztussal fordította felfelé tenyerét, és ennek látványa úgy mélyedt Cordelia szívébe, akár egy horog.

A férfira zúdította zavarodottságát.

– Maga ugyanolyan nehezen érthető, mint Bothari. Hogy fogadták a gyilkosságot?

– Remekül. Őrizetben vagyok, szobafogságban, összeesküvés gyanújával. A herceg úgy gondolja, én vettem rá Botharit – magyarázta. – Isten tudja, hogyan.

– Ööö… tudom, hogy nagyon fáradt vagyok, és eléggé zavarosak a gondolataim… de mintha azt mondta volna, „remekül” ment.

– Vorkosigan parancsnok úr – vágott közbe Illyan –, ne feledje, hogy köteles vagyok jelenteni ezt a beszélgetést!

– Miféle beszélgetést? Csak maga meg én vagyunk idebent, emlékszik? És, mint az köztudott, nem köteles megfigyelni engem, amikor egyedül vagyok. Hamarosan elkezdenek majd azon morfondírozni, mit vesztegeti idebenn az idejét.

Illyan főhadnagy a homlokát ráncolta e jezsuitizmus hallatán.

– A császár szándéka…

– Igen? Meséljen már egy kicsit a császár szándékáról! – támadta le Vorkosigan.

– A császár szándéka az, legalábbis nekem ezt adta tudtomra, hogy eltántorítsam önt attól, hogy bármiféle gyanúba keveredjen. És mint tudja, nem szerkeszthetem a jelentéseimet.

– Erre hivatkozott négy héttel ezelőtt is. Látta az eredményét.

Illyan zaklatottan meredt maga elé.

Vorkosigan hangosan beszélt, nagy önuralommal.

– Bármit kíván tőlem a császár, megteszem. Ő nagy koreográfus, és megálmodott tánca meg fog elevenedni az utolsó lépésig. – Vorkosigan ökölbe szorította a kezét, aztán kinyitotta.

– Semmit sem tagadok meg tőle, ami az enyém. Még az életemet sem. Még a becsületemet sem. Támogasson ebben! – Cordeliára mutatott. – A szavát adta. Vissza akarja vonni?

– Elárulná valaki, miről beszélnek? – tudakolta Cordelia.

– Illyan főhadnagy kicsinyke konfliktusba keveredett a kötelessége és a lelkiismerete között – magyarázta Vorkosigan, karba fonva kezét, és a távolabbi falat bámulva. – Ez nem oldható meg anélkül, hogy ne definiálná újra az egyiket vagy a másikat, és most kell eldöntenie, melyiket.

– Tudja, volt egy másik incidens is – bökött hüvelykjével Illyan Vorrutjer szállásának irányába –, az önéhez hasonló, egy fogollyal, pár héttel ezelőtt. Vorkosigan parancsnok már akkor… ööö… tenni akart valamit. Én beszéltem le róla. Aztán… utólag egyetértettem abban, hogy nem fogok közbeavatkozni, bármit tesz is, ha újra előfordul ilyen eset.

– Vorrutjer megölte azt a nőt? – kérdezte Cordelia megborzongva.

– Nem – felelte Illyan. Kedvetlenül bámulta a cipője orrát.

– Gyerünk, Illyan! – nógatta Vorkosigan fáradtan. – Ha nem fedezik fel őket, leadhatja a császárnak az igaz jelentését, és bízza rá, mit vág ki belőle. Ha viszont itt találják őket… nem a jelentése nyilvános csorbítatlansága lesz az, ami miatt leginkább aggódnia kell, higgyen nekem.

– A francba! Negri ezredesnek igaza volt.

– Mint általában… de most épp miben?

– Azt mondta, ha engedem, hogy a magánvéleményem befolyásolja a kötelességemet a legcsekélyebb ügyben is, olyan, mintha egy kicsit teherbe esnék… hogy a következmények nagyon hamar túllépnek rajtam.

Vorkosigan felnevetett.

– Negri ezredes rendkívül tapasztalt ember. De hadd áruljam el, hogy… még ha nagyon ritkán is… néha ő is megalkotja saját véleményét.

– Csakhogy a biztonságiak darabokra szedik azt a helyiséget. Pusztán kizárásos alapon is hamarosan idejönnek. Azon pillanatban, amint valaki kétségbe vonja a megbízhatóságomat, mindennek vége.

– Idővel – értett egyet Vorkosigan. – Mit saccol, mennyi idő múlva?

– Pár óra alatt átfésülik a hajót.

– Akkor másfelé kell terelni a figyelmüket. Tágítani a kutatási területüket… nem hagyta el valamilyen bárka a zászlóshajót a Vorrutjer halála és a biztonsági kordon felvonása közötti időszakban?

– Kettő is, de…

– Jó. Használja ki a császári befolyását. Vegyen igénybe minden lehetséges segítséget, amit ön mint Negri ezredes bizalmas szárnysegéde csak megkaphat. Gyakran emlegesse Negrit. Sugalljon! Tegyen javaslatot! Keltsen kétségeket! Tartózkodjon a vesztegetéstől vagy a fenyegetéstől, az túl nyilvánvaló, bár ha más nincs, arra is sort keríthet. Akadályozza a nyomozásukat, tüntessen el bizonyítékokat… tegyen meg bármit, hogy felkavarja az iszapos vizet. Szerezzen számomra negyvennyolc órát, Illyan! Mindössze ennyit kérek.

– Mindössze? – fuldoklott Illyan.

– Aha. Intézze úgy, hogy csakis ön hozza az ételünket, ne más! És próbáljon szerezni pár extra adagot, amikor módjában áll.

♦ ♦ ♦

Vorkosigan jócskán lazított tartásán, miután a hadnagy távozott, és szomorkás, félénk mosollyal fordult Cordeliához, mintha csak megsimogatta volna.

– Isten hozta, hölgyem.

Cordelia színpadiasan szalutált, és viszonozta a mosolyt.

– Remélem, nem kuszáltam össze túlságosan a dolgokat. Már úgy értem, az ön számára.

– Éppenséggel nem. Sőt, roppantul leegyszerűsítette azokat.

– Kelet nyugaton van, a fent odalent, az pedig, hogy látszatból őrizetbe vesznek a hadseregparancsnoka torkának elvágásáért, az az egyszerűséget szolgálja. A Barrayaron kellene élnem, hogy megértsem. Gondolom, nincs kedve elmagyarázni, mi folyik itt.

– Nincs. De legalább már értem, miért volt annyi őrült a barrayari történelemben. Ők nem az okozói, hanem a termékei voltak. – Sóhajtott, és annyira lehalkította a hangját, hogy szinte suttogott. – Ó, Cordelia, önnek fogalma sincs, mennyire szükségem van egy épelméjű személyre a közelemben. Ön a víz a sivatagban.

– Jól néz ki. Mármint… mintha fogyott volna. – Úgy néz ki, gondolta, mintha tíz évet öregedett volna az elmúlt hat hónap alatt.

– Jaj nekem. – Vorkosigan elhúzta a kezét az arca előtt. – Hova tettem az eszem? Ön bizonyára kimerült. Akar aludni, vagy valamit?

– Nem hinném, hogy sikerülne. Még. De szeretnék megmosdani. Szerintem nem lenne jó ötlet olyankor zuhanyozni, amikor ön nincs itt, hisz' feltűnhet valakinek.

– Jó gondolat. Menjen csak.

Megdörzsölte zsibbadt combját az átvérzett fekete szöveten keresztül.

– És esetleg lenne egy váltás ruhája számomra? Ez csupa mocsok. Ráadásul Vorrutjer gönce. Pszichésen bűzlik.

– Rendben. – A férfi arca elsötétült. – A maga vére?

– Aha. Vorrutjer sebészesdit játszott. Nem fáj. Azon a részen elhaltak az idegek.

– Hm. – Vorkosigan a sebhelyén babrált, aztán enyhén elmosolyodott. – Igen, azt hiszem, van megfelelő ruhám önnek.

Kinyitott egy nyolc számjegyű kóddal ellátott fiókot, letúrt az aljáig, és Cordelia legnagyobb meghökkenésére azt a felderítős gyakorlót húzta elő, amit ő hagyott a Vorkraft Generálison. Kimosva, megfoltozva, kivasalva és gondosan összehajtva.

– Nincs hozzávaló cipőm, és a rangjelzés elavult, de azért biztos jó lesz – fűzte hozzá Vorkosigan rezzenéstelen képpel, és átnyújtotta.

– Ön… megőrizte a ruhámat?

– Mint láthatja.

– Jóságos ég! Uh… miért?

A férfi ajka siralmasan legörbült.

– Hát… mert mindössze ennyi maradt ön után. No meg persze az űrsikló, amit az emberei odalenn hagytak, de az elég súlyos emléktárgy lett volna.

Cordelia végigsimított a barna szöveten, és váratlan félénkség tört rá. Ám mielőtt eltűnt volna a fürdőszobában a ruhával és az elsősegélycsomaggal, még visszafordult.

– Én is megőriztem otthon a barrayari uniformist. Papírba csomagolva, egy fiók mélyén.

Határozottan odabiccentett; a férfi szeme felparázslott.

Amikor visszatért a fürdőből, a szobában félhomály és éjszakai csendesség uralkodott, eltekintve attól az íróasztali lámpástól, melynek fényénél Vorkosigan egy diszket tanulmányozott a komputer interfészén. Cordelia felpattant a férfi ágyára, keresztbe tette a lábát, és csupasz lábujjait tornáztatta.

– Min ügyködik?

– Házi feladat. Ez az én hivatalos kötelességem Vorrutjer… a néhai Vorrutjer admirális… vezérkarában. – Miközben helyesbítette önmagát, sejtelmesen mosolygott, akár a macska, amely épp most ette meg a kanárit. – Azzal bíztak meg, hogy készítsek terveket, és vegyem át a parancsnokságot abban az esetben, ha kénytelenek lennénk visszavonulni. Ahogy a császár mondta a Tanács gyűlésén, mivel annyira biztosra vettem, hogy katasztrófába rohanunk, nyilván kész terveim is lesznek erre az esetre. Jelenleg egyfajta fölösleges pótkerékként néznek rám.

– Jól alakulnak a dolgaik, ugye? – kérdezte Cordelia lehangoltan.

– Túlteljesítettük a terveinket. Némelyek ezt haladásként értékelik. – Begépelt még pár adatot, aztán lekapcsolta az interfészt.

Cordelia alig várta, hogy elterelje a témát a veszélyes jelenlegiről.

– Jól értem, hogy végül mégsem vádolták meg árulással? – kérdezte, felidézve utolsó beszélgetésüket, mely oly rég és oly messze zajlott, szinte egy másik világban.

– Ó, az egyfajta döntetlenbe torkollott. Miután ön elmenekült, engem visszarendeltek a Barrayarra. Grishnov miniszter… a Politikai Nevelés feje, aki a harmadik leghatalmasabb erő a császár és Negri ezredes után… gyakorlatilag bolondot csinált magából, annyira biztosra vette, hogy végre elkapott. Csakhogy az eljárásom Radnovval szemben támadhatatlannak bizonyult… A császár közbelépett, mielőtt vérontásra került volna sor, és kikényszerített egy kompromisszumot, vagyis inkább egy patthelyzetet. Még nem tisztázódtam a vádak alól, azok még mindig függőben vannak, elsüllyesztve valami jogi hercehurcában.

– Hogy sikerült neki?

– Egy kis bűvészmutatvánnyal. Mindent megadott Grishnovnak és az összes háborús pártnak, amit csak kértek, tálcán nyújtotta a teljes Escobar haditervet, meg még többet. Nekik adta a herceget is. Meg szabad kezet. Az Escobar meghódítása után a herceg és Grishnov is úgy gondolja majd, hogy ő lesz a Barrayar tényleges uralkodója… Még Vorrutjert is rávette, hogy lenyelje a kinevezésemet. Kihangsúlyozta, hogy ezáltal közvetlenül az ő parancsnoksága alá kerülök. Vorrutjer azonnal meglátta ennek előnyét. – Vorkosigan fogai összecsikordultak valami felparázsló emlékre, ujjai öntudatlanul szétnyíltak, majd ismét ökölbe szorultak.

– Mennyi ideje ismerte? – kérdezte óvatosan Cordelia, attól tartva, hogy belezuhanhat a gyűlölet feneketlen kútjába.

Vorkosigan elfordította a tekintetét.

– Együtt jártunk iskolába, egyszerre lettünk hadnagyok, akkoriban, amikor még csak közönséges kukkoló volt. Aztán egyre rosszabb lett, amennyire tudom, az elmúlt években, amióta szövetkezett Serg herceggel, és azt gondolta, bármit megúszhat. Isten a tanúm, csaknem igaza lett. De Bothari nagy szolgálatot tett a köznek.

Ennél azért jobban ismerted őt, kedveském, gondolta Cordelia. Ennyire felcsigáztad a képzeletét, hogy ilyen keményen kellett küzdeni? Úgy tűnik, Bothari nem csupán a köznek tett jó szolgálatot, de neked is…

– Ha már Bothari szóba került… legközelebb majd ön nyugtassa le. Alaposan megvadult, amikor ampullával a kézben közelítettem.

– Aha. Igen. Azt hiszem, tudom, miért. Benne volt Negri ezredes jelentéseiben. Vorrutjernek megvolt az a szokása, hogy elkábította a… ööö… szereplőit különböző kotyvalékokkal, amikor jobb előadásra vágyott. Egészen biztosra veszem, hogy Bothari is az egyik ilyen áldozata volt.

– Aljadék! – Cordelia émelygett. Izmai görcsbe rándultak szúró oldalán. – Ki ez az ezredes, akit folyton emleget?

– Negri? Igyekszik a háttérben maradni, de persze a kiléte már nem titok. Ő vezeti a császár személyes biztonságáért felelős szervezetet. Illyan főnöke. Ezar Vobarra famulusának nevezik… Ha úgy gondol a Politikai Nevelés Minisztériumára, mint a császár jobb kezére, akkor Negri a bal, aminek a mozgását a jobb nem láthatja. Ő őrködik a belső biztonság fölött a legmagasabb szinteken… figyeli a minisztereket, a grófokat, a császári családot… a herceget… – Vorkosigan a homlokát ráncolva tűnődött. – Elég jól megismertem ennek a stratégiai rémálomnak az előkészületei alatt. Fura figura. Bármilyen rangot kaphatott volna, amit csak akar. De a formalitások őt egyáltalán nem érdeklik. Csakis a lényeggel foglalkozik.

– Jó fiú, vagy rossz fiú?

– Micsoda abszurd kérdés!

– Csak arra gondoltam, ő lehet az igazi hatalom a trón mögött.

– Aligha. Ha Ezar Vorbarra azt mondja neki, „béka vagy”, ugrálni kezd és brekeg. Nem. Barrayarnak csak egy császára van, és ő nem engedi, hogy bárki is a háta mögé kerüljön. Jól emlékszik még arra, hogy ő miként jutott hatalomra.

Cordelia nyújtózkodott, és hunyorgott az oldalába nyilalló fájdalomtól.

– Valami baj van? – kérdezte Vorkosigan azonnal aggódva.

– Ó, csak Bothari térdelt belém, miközben a nyugtatóért tusakodtunk. Biztosra vettem, hogy kihallatszott a zaj. Halálra ijedtem.

– Megnézhetem? – Gyengéden végighúzta ujjait a bordáin. De azok csupán Cordelia képzeletében húztak szivárványos fénycsóvát maguk után.

– Aú!

– Igen. Két bordája eltört.

– Sejtettem. Még jó, hogy nem a nyakcsigolyám. – Hanyatt dőlt, a férfi pedig föléje hajolt, hogy bekösse a sérült részt gézcsíkokkal, aztán leült mellé a priccse szélére. – Gondolt már arra, hogy mindent maga mögött hagyjon, és olyan helyre költözzön, amivel senki sem törődik? – kérdezte Cordelia. – Például a Földre.

– Gyakran. – Vorkosigan elmosolyodott. – Egy kicsit még arról is fantáziáltam, hogy a Béta Kolóniára emigrálok, és egyszer csak ott toporgok az ön feljáróján. Van feljárója?

– Ilyesmim nincs, de azért csak folytassa.

– El sem tudom képzelni, miből élhetnék meg ott. Én katonai stratéga vagyok, nem technikus, navigátor vagy pilóta, tehát nem kapnék munkát a kereskedelmi flottánál. A seregükbe aligha vennének be, azt pedig el sem bírom képzelni, hogy bármiféle hivatalba megválasszanak.

– Nem akarná megingatni Tartós Freddy pozícióját? – horkant fel Cordelia.

– Így nevezi az elnökét?

– Nem rá szavaztam.

– Az egyetlen munka, amit el tudok képzelni, hogy harcművészetet tanítok sport gyanánt. Hozzámenne ön egy dzsúdóoktatóhoz, kedves kapitánynő? De nem – sóhajtotta. – A Barrayar beleivódott a csontjaimba. Nem bírom kirázni, függetlenül attól, milyen messzire utazom. Ebben a küzdelemben, isten a tanúm, nincs semmi dicsőség. De száműzetésbe vonulni, pusztán nyugalomra vágyva… azzal feladnék minden reményt a dicsőségre. A végső vereség, melyből nem sarjadhat semmiféle jövőbeli diadal.

Cordelia arra a halálos rakományra gondolt, amit ő hozott ide, s ami ezóta már biztonságban az Escobarra jutott. Ahhoz a rengeteg élethez képest, ami ettől függött, a sajátja és Vorkosigané egy tollpihénél is súlytalanabbnak tűnt. A férfi félreértelmezte a szemében lakozó bánatot, félelemnek hihette.

– Nem egészen olyan, mint felébredni a rémálomból és meglátni az ön arcát. – Gyengéden megérintette, ujjbegyeivel végigcirógatta álla görbületét, hüvelykjét egy pillanatra az ajkaihoz érintette, egy futó csóknál is könnyedebben. – Sokkal inkább tudva, hogy miközben még álmodunk, az álmokon túl létezik egy való világ. Meg fogom keresni önt abban az igazi világban egy napon. Meglátja. Meglátja. – Megragadta a nő kezét, és biztatóan mosolygott.

A padlón heverő Bothari mocorogni kezdett, és felnyögött.

– Majd én gondoskodom róla – mondta Vorkosigan. – Aludjon egy keveset, amíg még megteheti.

Kilencedik fejezet

Cordelia mozgásra és hangokra ébredt. Vorkosigan már nem ült a székében, és Illyan állt előtte feszesen, akár egy íjhúr.

– Vorhalas és a herceg! Itt vannak! Most!

– Rohadé… – Vorkosigan megperdült, tekintetével a kicsiny helyiséget pásztázta. – A fürdőszobába! Vigyük a zuhanyzóba!

Vorkosigan sietve megragadta Botharit a hónaljánál, Illyan pedig a bokájánál, berángatták a keskeny ajtón, és begyömöszölték a fülkébe.

– Nem kéne belenyomni még egy nyugtatót? – aggódott Illyan.

– Dehogynem. Cordelia, adjon be neki még egy ampullát! Túl korai még, de mindkettejük életébe kerülhet, ha zajt csap. – Betuszkolta a nőt az alig szekrénnyi helyiségbe, a kezébe nyomta a drogot, aztán lecsapta a világítást. – Se egy pisszenést, se egy moccanást!

– Húzzam be az ajtót? – kérdezte Illyan.

– Csak részben. Szinte az ajtókeretig, hogy szokványosnak tűnjön, és ne hagyja, hogy a herceg testőre behatoljon a veszélyes területre.

Cordelia sötétben tapogatózott, letérdelt, és beadott egy újabb adag nyugtatót az öntudatlan őrmester karjába. Letelepedett a legésszerűbb helyre, és rájött, hogy a keskeny résen át látja Vorkosigan kabinjának egy szeletét a tükörben, megfordítva, nehezen betájolhatóan. A kabinajtó nyitódását hallotta, és új hangokat.

– …hacsak nem áll szándékában hivatalosan is felmenteni őt a kötelességei alól, a szabványos eljárást fogom követni továbbra is. Én is láttam azt a szobát. A vádjaik képtelenségek.

– Majd elválik – felelte egy másik hang, kemény és recsegős.

– Helló, Aral. – Az első hang tulajdonosa, egy nagyjából ötvenes tiszt zöld ruhában kezet rázott Vorkosigannal, és egy csomag adatlemezt nyújtott át neki. – Egy órán belül indulunk az Escobarhoz. A futárok az imént hozták ezeket… a legfrissebb adatokat. Intézkedtem, hogy lépést tarthasson az eseményekkel. Az escók minden területen visszavonulnak. Még azt a mellékjáratot is elhagyták, amin át elszökhetnének a Tau Cetire. Megfutamítottuk őket.

A második hang tulajdonosa is zöld öltözetet viselt, de sokkal több aranysújtással sárgítva, mint amennyit Cordelia bárkin is látott. A mellkasára tűzött drágaköves kitüntetések úgy csillogtak Vorkosigan olvasólámpájának fényében, akár a gyíkszemek. Harminc körüli lehetett, sötét hajú, szögletes, merev arccal, félig lehunyt szemmel és bosszúságtól összepréselt ajkakkal.

– Nem mennek mindketten, ugye? – kérdezte Vorkosigan. – A rangidős tisztnek a zászlóshajón illik maradnia. Most, hogy Vorrutjer halott, a megbízatásait a hercegnek kell átvennie. Az a kutya-macska barátság, amit kifelé mutattak, arra a feltételezésre alapult, hogy ő mindvégig a posztján marad.

Serg herceg megfeszült a sértéstől.

– Én fogom az Escobarra vezetni a katonáimat! Csak próbálják azt mondani apám és a cimborái, hogy immár nem vagyok katona!

– Ön – felelte Vorkosigan fáradtan – csak maradjon abban a megerősített palotában, aminek a megépítése a mérnökeink felét lekötötte, adjon partikat és hagyja, hogy az emberei haljanak meg ön helyett, míg végül megvetheti a lábát azon a halmon, amit az elesettek tetemeiből emelnek, mivel ez az a hadviselésfajta, amire a mentorai tanították. Aztán adjon ki kommünikét a hatalmas diadalról. Talán sikerül titkosítania a veszteséglistát.

– Aral, fogja vissza magát! – figyelmeztette Vorhalas megrökönyödve.

– Máris túl messzire ment – csattant fel a herceg. – Főleg egy olyan emberhez mérten, aki még a közelébe se juthat a harcoknak, lévén, hogy a hazavezető féregjáratnyílásba kapaszkodik. És még maga beszél… túlzott óvatosságról?! – Hanglejtése egyértelműen elárulta, hogy ez az eufemizmus egy sokkal keményebb kifejezést helyettesít.

– Ha szobafogsággal büntet, nem vádolhat gyávasággal amiatt, hogy nem harcolok a frontvonalban. Uram! Ennél még Grishnov miniszter propagandája is jobban imitálja a logikát.

– Szeretné mi, ugye, Vorkosigan? – sziszegte a herceg. – Ideszögezni engem, hogy megkaparinthassa a teljes dicsőséget magának meg annak a ráncos képű bohóc Vortalának és szélhámos liberálisainak. Csak a testemen át! Addig fog itt kuksolni, míg meg nem penészedik.

Vorkosigan a fogát csikorgatta, szeme összeszűkült. Ajkai vicsorra görbültek, de szinte nyomban el is rejtette fehér fogait.

– Hivatalosan tiltakozom. Ha ön vezeti a leszálló csapatokat az Escobarra, elhagyja kijelölt posztját.

– Tiltakozás elutasítva. – A herceg egészen közel lépett hozzá, az arcába bámult, és lehalkította hangját. – De még az én apám sem él örökké. És amikor az a nap bekövetkezik, az apja nem lesz többé képes megvédeni önt. Magát, Vortalát meg a cimboráikat fogom elsőként a falhoz állíttatni, ezt megígérhetem. – Felnézett és Illyanra pillantott, aki szótlanul támaszkodott az ajtófélfának. – De az sem kizárt, hogy a Lepratelepe közepén találja magát, újabb öt évre.

A fürdőszobában Bothari kényelmetlenül mocorogni kezdett félkómás állapotában, és – Cordelia legnagyobb rémületére –, horkolni kezdett.

Illyan főhadnagyot görcsös köhögési roham kapta el.

– Elnézést! – krákogta, bevonult a fürdőszobába, és határozottan becsapta az ajtót.

Felkattintotta a világítást, és rémült pillantásokat, valamint néma, kétségbeesett grimaszokat váltott Cordeliával. Nagy nehezen az oldalára fordították a tehetetlen Botharit a szűk helyen, míg végül ismét csendesen szuszogott. Cordelia feltartott hüvelykjével jelezte, hogy minden rendben, a főhadnagy bólintott, és kicsusszant az ajtón.

A herceg már távozott. Vorhalas admirális még maradt egy pillanatig, hogy válthasson pár végső szót az alárendeltjével.

– …fektesse írásba! Aláírom indulás előtt.

– Legalább ne ugyanabban a hajóban utazzanak! – kérlelte Vorkosigan komolyan.

Vorhalas sóhajtott.

– Értékelem az erőfeszítéseit, hogy megpróbálja lerángatni a hátamról, de valakinek el kell végeznie helyette a munkát a császár nevében, ha már Vorrutjer nem teheti, hála istennek. Ő nem lenne képes rá, tehát úgy néz ki, rám marad a feladat. De maga meg miért nem inkább a beosztottjain éli ki magát, mint a normális emberek, ahelyett, hogy a feletteseit cseszegeti, mint egy elmebajos? Azt hittem, kigyógyult ebből azok után, amit Vorrutjertől kapott.

– Annak örökre vége.

– Na ja. – Vorhalas babonás mozdulatokat tett, gépiesen, nyilván gyerekkorából maradt meg, hit nélkül, puszta megszokásból.

– Apropó… mi az a Lepratelep? – kérdezte Vorkosigan kíváncsian.

– Még nem hallott róla? Nos… talán tudom, miért nem. Sosem töprengett még el azon, miért van ily jelentős számú elcseszett, megrögzött, kiszuperálásra érett balfék a legénységében?

– Nem vártam, hogy a hadsereg krémjét kapom.

– A főhadiszálláson úgy hívják, Vorkosigan Lepratelepe.

– És én vagyok a főleprás, ugye? – Vorkosigant inkább szórakoztatta, mint sértette a tény. – Hát, ha ők voltak a leggyatrábbak, akiket a sereg adhatott, akkor nem lehetünk túl nagy bajban. De azt mondom, legyen óvatos! Én nem szívesen lennék a herceg helyettese.

Vorhalas kuncogott, miközben kezet ráztak. Az ajtó felé indult, de megtorpant.

– Mit gondol, lesz ellentámadás?

– Istenem, naná, hogy lesz. Ez nem csak egy előretolt kereskedelmi poszt. Ezek az emberek a hazájukért harcolnak.

– Mikor?

Vorkosigan habozott.

– Valamivel azután, hogy elkezdjük kihajózni a megszálló csapatokat, de jóval azelőtt, hogy befejezhetnénk. Maga nem ezt tenné? Ez a legrosszabb alkalom a visszavonulásra. A kompok nem tudják, felfelé vagy lefelé szállítsanak-e, az anyahajók szétszóródnak a francba és tűz alá kerülnek, a szükséges utánpótlás még nem érkezett le, de egy halom holmi, amire még nincs szükség, már odalent van, a parancslánc akadozik… és egy tapasztalatlan parancsnok kezében van az abszolút hatalom…

– Kezdek megijedni.

– No igen… próbálja elhúzni a kezdést, ameddig csak lehetséges. És gondoskodjon arról, hogy az egységparancsnokok kristálytisztán megértsék, mi a teendőjük váratlan események esetén.

– A herceg nem a maga szemével látja a dolgokat.

– Az ő esze már most a díszszemléken jár.

– Mit tanácsol még?

– Már nem én vagyok a maga parancsnoka, Rulf.

– Nem az én hibám. Én magát javasoltam a császárnak.

– Tudom. Nem fogadtam volna el. Inkább magát ajánlottam.

– Erre azt a szodomita kurafi Vorrutjert kaptuk. – Vorhalas csüggedten ingatta a fejét. – Valami nem stimmel itt…

Vorkosigan gyengéden kituszkolta az ajtón, nagy sóhajjal kifújta lélegzetét, és csak állt ott, dermedten, előre látva a jövőt. Felpillantott, és örömtelen iróniával fogadta Cordelia tekintetét.

– Mintha lett volna valaki, aki a régi rómaiak diadalmeneteinek idején a győztesekkel együtt lovagolt, és azt duruzsolta a fülükbe, hogy halandók és halál vár rájuk. Valószínűleg ő is csak szálka volt a rómaiak szemében.

Cordelia inkább csendben maradt.

Vorkosigan és Illyan bementek Bothari őrmesterért, hogy kihozzák a kényelmetlen rejtekhelyről. Már félig kicipelték az ajtón, amikor Vorkosigan felhördült:

– Nem lélegzik.

Illyan hevesen sziszegett, aztán hanyatt fektették Botharit a padlószőnyegen. Vorkosigan a boltozatos mellkashoz nyomta a fülét, majd megpróbálta kitapintani a nyaki ütőerét.

– Kurafi! – Ökölbe szorította mindkét kezét, lecsapott az őrmester szegycsontjára, majd újra a szívét hallgatta. – Semmi.

Megperdült, és vadul körbenézett.

– Illyan! Bárkitől kapta is ezt a gyíkhugyot, azonnal keresse meg, és szerezzen tőle ellenszérumot! Gyorsan! És csendesen. Nagyon csendesen.

– De honnan… mi van, ha… nem tudhatjuk… megéri-e… – hebegte Illyan. Mindkét kezét a levegőbe vetette, aztán kiviharzott az ajtón.

Vorkosigan Cordeliára pillantott.

– Pumpál vagy fúj?

– Pumpálok inkább, azt hiszem.

Letérdelt Bothari mellé, Vorkosigan pedig hátrahajtotta az őrmester fejét, és mesterséges lélegeztetésbe kezdett. Cordelia pedig a férfi szegycsontjához nyomta mindkét tenyerét, és ritmusra pumpálni kezdte teljes erejével. Nyom, nyom, nyom, befúj, újra meg újra, megszakítás nélkül. Kis idő múltán a keze már remegett, és izzadtság csorgott a hajvonala mentén. Úgy érezte, mintha a bordái recsegnének minden egyes nyomáskor, tiltakozva, és a mellizmai görcsbe rándultak.

– Váltás.

– Jó. Már hiperventilálok.

Helyet cseréltek. Vorkosigan vette át a szívmasszázst, Cordelia pedig összecsippentette Bothari orrlikait, és betapasztotta a száját a sajátjával. Az őrmester ajkai nedvesek voltak Vorkosigan nyálától. Az első csók szörnyű paródiája volt ez, de nem viszolyoghatott. Folytatták, tovább, tovább.

Végre lélekszakadva visszatért Illyan főhadnagy. Letérdelt, és egy új ampullát lőtt be Bothari izmos nyakizmain át a verőerébe. Semmi sem történt. Vorkosigan nem hagyta abba a pumpálást.

Aztán Bothari hirtelen megremegett, megfeszült, és hídba hajlott. Vett egy hatalmas, nagy lélegzetet, majd ismét elernyedt.

– Gyerünk már! – sziszegte Cordelia sürgetőn, félig magának.

Az őrmester élesen, görcsösen beszívta a levegőt, és ismét lélegezni kezdett, szaggatottan, de folyamatosan. Cordelia térdelésből ülő helyzetbe huppant a padlón, és örömtelen diadallal bámult páciensükre.

– Szerencsétlen korcs!

– Gondoltam, hogy képes lesz némi együttérzést tanúsítani iránta – jegyezte meg Vorkosigan.

– Csak nagy vonalakban. Többnyire csak sötétben botorkál más teremtmények között, néha beleütközik valamibe, és nem érti, miért okoz fájdalmat.

Vorkosigan is Botharit bámulta, izzadtság csorgott le az arcán. Aztán talpra ugrott, és az íróasztalához sietett.

– A tiltakozás. Meg kell írnom és iktatnom, mielőtt Vorhalas távozik, különben francot sem fog érni. – Belecsusszant a székébe, és sietve verni kezdte a billentyűket.

– Miért ennyire fontos ez? – kérdezte Cordelia.

– Pszt! Majd később! – Megszállottan gépelt tíz percen át, aztán elküldte a parancsnokának.

Bothari eközben folyamatosan lélegzett, bár az arcszíne továbbra is halvány hullazöld maradt.

– Most hogyan tovább? – tudakolta Cordelia.

– Várunk. És imádkozunk, hogy a dózis megfelelő legyen. – Epésen pillantott Illyanra. – És hogy nem került tőle valamiféle mániákus állapotba.

– Nem próbálunk valami módot találni rá, hogy mindkettejüket kijuttassuk innen?

– Gondolkodhatunk. – Vorkosigan berakosgatta az új adatlemezeket a konzoljába, és a taktikai eredményeket szemlélte.

– De ez a rejtekhely két olyan előnnyel is bír, amellyel egyetlen másik hely sem a hajón. Ha ön valóban annyira jó, mint állítja, nem monitorozzák sem a politikai főtiszt sem pedig a herceg emberei…

– Egészen biztos vagyok abban, hogy kézben tartom őket. A hírnevem múlik rajta.

– Jelenleg az élete múlik rajta, úgyhogy nagyon gondosnak kell lennie. Másrészt két fegyveres őr áll a folyosón, akik nem engednek ide senkit. Ennél többet nem is akarhatnánk. Bár elismerem, kissé zsúfoltan vagyunk itt.

Illyan bosszankodva forgatta a szemét.

– Késleltettem a biztonságiak nyomozását, amennyire csak lehetett. Mást már nem tehetek anélkül, hogy több figyelmet ne vonnék magamra, mint szeretném.

– Kitart még huszonnégy óráig?

– Talán. – Illyan a homlokát ráncolva meredt a rábízott személyre, zavartan és gondterhelten. – Ugye, kitalált valamit, uram. – Ez nem kérdés volt.

– Én? – Vorkosigan ujjai dolgozni kezdtek a billentyűzeten, és a kijelzőn megjelenő színes fények tükröződtek vissza szenvtelen arcán. – Csupán valami kedvezőbb lehetőségre várok. Amikor a herceg az Escobarra megy, a biztonsági emberei nagy részét is magával viszi. Türelem, Illyan!

Ismét lenyomott egy gombot a konzolon.

– Vorkosigan a Hadműveleti Teremnek.

– Itt Vrenne százados, uram.

– Ó, remek. Vrenne, óránkénti adatfrissítést kérek attól a perctől kezdve, hogy a herceg és Vorhalas admirális távoznak. És haladéktalanul tudassa, függetlenül attól, mennyi az idő, ha valami szokatlant tapasztal, bármit, ami nincs a tervekben.

– Igenis, uram. A herceg és Vorhalas admirális épp most távoznak, uram.

– Rendben. Folytassa a munkáját! Vorkosigan vége.

Leült, és az ujjaival dobolt íróasztalán.

– Most várunk. A herceg körülbelül tizenkét óra múlva áll pályára az Escobar körül. Nem sokkal azután megkezdik a felszíni inváziót. Egy órába telik, míg az üzenet ideér az Escobarról. Egy óra, amíg visszajut. Ez rengeteg idő. Két óra alatt egy csatát is meg lehet vívni. Le tudnánk csökkenteni ezt az időt a háromnegyedére, ha a herceg engedné, hogy elhagyjuk az állomáshelyünket.

Közömbös hangja nem tudta rendesen elrejteni feszültségét, dacára annak, hogy épp ő próbálta megnyugtatni Illyant. A szoba, melyben tartózkodott, mintha nem is létezett volna számára. A tudata együtt száguldott a hadiflottával, egyre szűkülő pályán keringve az Escobar körül, együtt a villámgyors futárhajókkal, a komor cirkálókkal, a lomha csapatszállítókkal, melyek gyomrában emberek zsúfolódtak. Ottfelejtett fényceruza billegett az ujjai között, oda-vissza, körbe-körbe.

– Nem lenne jobb, ha ennének valamit, uram? – javasolta Illyan.

– Mi? Ja, igen, biztosan. És ön, Cordelia… nyilván ön is éhes. Menjen, Illyan!

A főhadnagy elment az ételraktárba. Vorkosigan ügyködött még pár percig a konzolja előtt, aztán sóhajtva lekapcsolta.

– Azt hiszem, aludnom kellene. Legutóbb még a Vorhartung Generális fedélzetén aludtam, útban az Escobar felé… úgy másfél nappal ezelőtt. Nagyjából akkor, amikor önök fogságba estek.

– Valamivel korábban estünk fogságba. Majdnem egy napig fogdában tartottak bennünket.

– Igen. Mellesleg gratulálok a rendkívül sikeres manőverhez. Ugye, nem igazi csatahajó volt?

– Erről tényleg nem beszélhetek.

– Van valaki, aki kijelentette, hogy ő semmisítette meg.

Cordelia elfojtott egy mosolyt.

– Felőlem… – Felkészült a további kérdezősködésre, de furcsamód Vorkosigan témát váltott.

– Szegény Bothari! Bárcsak kapna egy császári kitüntetést. Attól tartok, hogy a legtöbb, amit érte tehetek, hogy megfelelő kórházi ellátást biztosíttatok neki.

– Ha a császár ennyire nem kedvelte Vorrutjert, miért nevezte ki parancsnoknak?

– Mivel mindenki tudta róla, hogy Grishnov embere és a herceg kegyeltje. Úgymond, tegyük az összes záptojást ugyanazon kosárba. – Ökölbe szoruló kézzel hallgatott el.

– Olyan volt, mintha a megtestesült gonoszsággal találkoztam volna. Kötve hiszem, hogy őutána engem már bármi is igazán megrémíthet.

– Ges Vorrutjer? Ó csak egy jelentéktelen gazember volt. Egy divatjamúlt művész, aki egyesével követte el gaztetteit. Az igazán megbocsáthatatlan bűnöket higgadt emberek követik el gyönyörű, zöld selyemmel bevont szobákban, akik nagyban kereskednek a halállal, hajórakománnyi mennyiségben, szenvedélymentesen, harag, vágy vagy bármiféle bűntudat nélkül, ami felmenthetné őket, csupán a hideg félelem munkálkodik bennük valami feltételezett jövőtől. Ám azok a távoli jövőben létező bűnök, amiket meg akarnak előzni, csupán képzeletbeliek. Viszont azok, amiket ők követnek el a jelenben… azok valódiak. – Hangja egyre halkult beszéd közben, úgyhogy mire a végére ért, szinte már suttogott.

– Vorkosigan parancsnok… Aral… mi marcangolja önt? Annyira felhúzta magát, hogy már-már arra számítottam, hogy fel-alá fog rohangálni a plafonon. – Lidércekkel a nyomában, tette hozzá gondolatban.

A férfi kurtán felnevetett.

– Épp így érzek. A várakozás teszi, nyilván. Nem bírom a várakozást. Ez nem túl jó tulajdonság egy katonánál. Irigylem önt a türelméért. Olyan nyugodtnak tűnik, mint holdfény a tavon.

– És az szép?

– Nagyon.

– Jól hangzik. Az én hazámban nincs ilyesmi. – Abszurd módon elbűvölte a burkolt bók.

Illyan érkezett egy tálcával, és Cordelia nem tudott többet kihúzni Vorkosiganból. Ettek, aztán Vorkosigan aludt egy keveset, vagy legalábbis behunyt szemmel feküdt az ágyon, de minden órában felkelt, hogy tanulmányozza a legfrissebb eredményeket.

Illyan főhadnagy a válla fölött nézte, és Vorkosigan sorra mutogatta neki a folyamatban lévő stratégia szembeszökő részleteit.

– Szerintem remekül alakul – jegyezte meg egyszer Illyan. – Nem értem, miért aggódik ennyire. Simán megbirkózunk vele, dacára annak, hogy az escók hosszú távon jóval nagyobb erőforrásokkal rendelkeznek. Nem sok hasznát veszik az előnyüknek, ha lerohanjuk őket.

Féltek visszajuttatni Botharit a kómás állapotába, hagyták hát, hogy visszatérjen szinte öntudatára. Szánalmas rongycsomóként ült a sarokban, ébrenlét és álom között lebegve, mindkét állapotban lidérces képekkel küszködve.

Végül Illyan elment a saját kabinjába aludni, és Cordelia is elszunyókált. Jó hosszan aludt, és csak akkor ébredt fel, amikor Illyan érkezett egy újabb tálca élelemmel. Egyre inkább kezdte elveszíteni az időérzékét ebben a változatlan bezártságban. Vorkosigan azonban immár percről percre követte az idő múlását. Étkezés után bevette magát a fürdőszobába zuhanyozni meg borotválkozni, majd friss zöld egyenruhában tért vissza, olyan kifogástalan külsővel, mintha a császárral készülne eszmecserét folytatni.

Másodszor is ellenőrizte a legfrissebb hadműveleti adatokat.

– Megkezdték már a csapatok lerakását? – érdeklődött Cordelia.

Vorkosigan a kronométerére pillantott.

– Csaknem egy órával ezelőtt. Bármelyik percben befuthatnak az első jelentések. – Rezzenéstelenül ült, akár egy meditációba mélyedt ember, megkövült arccal.

Megérkezett a következő órai frissítés, és elkezdte átfésülni a jelentéseket, nyilvánvalóan a kulcsmomentumokat keresgélve. A képernyője közepén Vrenne százados képe jelent meg.

– Vorkosigan kapitány? Valami rettenetesen fura dolog történt. Kívánja, hogy egyenesen az ön termináljára irányítsam a bejövő nyers adatok egy kópiáját?

– Igen, legyen szíves. Haladéktalanul.

Vorkosigan átfutott egy halom különbözőféle kommunikációt, és egy verbálisat választott az egyik hajó parancsnokától, egy sötét, tagbaszakadt férfitől, aki zsigeri félelemtől átitatott hangon beszélt a hajónaplóba.

Kezdődik, nyögte magában Cordelia.

– …űrsiklókkal támadnak! Viszonozzák a tüzet. A plazmapajzsok maximumon… nem adhatunk rájuk több energiát, ha lőni is akarunk. Vagy kikapcsoljuk a pajzsot és növeljük a tűzerőt, vagy lemondunk a támadásról… – Az adást statikus zörejek szakították meg. – …nem tudjuk, hogy csinálják. Nem zsúfolhattak elég erőművet azokba a siklókba, hogy ilyen hatásfokú… – Ismét statikus zajok. Az adás hirtelen megszakadt.

Vorkosigan kiválasztott egy másikat. Illyan aggódva hajolt oda a válla fölött. Cordelia lehajtott fejjel ült az ágyon, szótlanul figyelve. A győzelmi serleg; a nyelven keserű íz képződik, a gyomor összeszorul, szomorú, akár a vereség…

– …a zászlóshajó tűz alatt – jelentette egy másik parancsnok. Cordelia összerezzent, mert felismerte ezt a hangot, és a nyakát forgatta, hogy az arcát is megpillanthassa. Gottjan volt az; nyilván megkapta végül az áhított kapitányi pozíciót. – Megszüntetem az összes pajzsot, és megpróbálom kilőni az egyiket maximális tűzerővel.

– Ne tedd, Korabik! – kiáltotta Vorkosigan kétségbeesetten. A döntés, bármi volt is az, már megtétetett egy órával ezelőtt, és a következményei már visszacsinálhatatlanul gyökeret vertek az időben.

Gottjan oldalra fordította a fejét.

– Készen áll, Vorkalloner százados? Megpróbáljuk… – kezdte, de a folytatást elnyelte a statikus zaj, aztán csend lett.

Vorkosigan keményen lecsapott az öklével az asztalára.

– Francba! Hogy a pokolba nem döbbentek még rá, hogy… – Rámeredt a fehér pöttyökre, aztán újra lefuttatta az adásokat, ijesztő kifejezéssel meredt rájuk, melyben bánat, düh és émelygés keveredett. Aztán másik hullámsávot választott, ezúttal egy komputergrafikát az Escobar körüli űrről, melyben a hajók parányi, színes fénypontokként pislákoltak és kihunytak. Kicsinek, ragyogónak és egyszerűnek tűnt, akár egy gyerekjáték. Vorkosigan a fejét rázta, vértelen ajkai összepréselődtek.

Ismét Vrenne arca jelent meg. Sápadt volt, a feszültség jól ismert vonásai húzódtak a szája széléig.

– Uram, szerintem jobb lenne, ha átjönne a hadműveleti terembe.

– Nem tehetem, mivel őrizet alatt állok. Hol van Helski kapitány vagy Couer kapitány?

– Helski a herceggel és Vorhalas admirálissal tartott, uram. Couer kapitány itt tartózkodik. Jelenleg ön a rangidős tiszt a fedélzeten, uram.

– A herceg egyértelműen másképp rendelkezett.

– A herceg… azt hiszem, a herceg meghalt, uram.

Vorkosigan behunyta a szemét, és boldogtalan sóhaj szakadt ki belőle. Felnézett, és előrehajolt.

– Megerősítést nyert? Jött új parancs Vorhalas admirálistól?

– Ööö… Vorhalas admirális a herceggel volt, uram. A hajójukat találat érte. – Vrenne hátrapillantott valamire a válla fölött, aztán visszafordult. – Ezt… – A torkát kellett köszörülnie. – Megerősítették. A herceg zászlóshajóját… kiiktatták. Semmi sem maradt belőle, csak roncsdarabok. Ön a parancsnok, uram.

Vorkosigan tekintete hűvös volt és kelletlen.

– Akkor sugározzon azonnal Kék Tartalék parancsokat! Az összes hajó haladéktalanul szüntesse be a tüzet! Minden energiát a pajzsokba! Mi pedig azonnal induljunk az Escobar felé maximális sebességgel. Minél kisebbre kell csökkentenünk a kommunikációs időhézagot!

– Kék Tartalék, uram? Az a teljes visszavonulás!

– Tudom, százados. Én írtam.

– De a teljes visszavonulás…

– Vrenne százados! Az escobariak egy újfajta fegyverrendszerrel rendelkeznek. Úgy hívják, plazma tükörpajzs. Új bétai fejlesztés. Visszairányítja a sugárnyalábot a támadóra. A hajóink önmagukat pusztítják el saját tűzerejükkel.

– Istenem! Mit tehetünk?

– Francot se, hacsak egyenként le nem vadásszuk az űrsiklóikat, és sorra meg nem fojtjuk azokat a fattyúkat saját kezűleg. Vonzó elképzelés, de nem túl gyakorlatias. Továbbítsa a parancsot! Aztán rendelje a gépészek parancsnokát és a főpilótát a hadműveleti terembe. És szóljon az őrparancsnoknak, hogy vigye innen az embereit. Nem szeretném, ha lekábítanának, amint kilépek az ajtón.

– Igenis, uram! – Vrenne kikapcsolt.

– Először a csapatszállítókat kell visszafordítani! – motyogta Vorkosigan, és felemelkedett a forgószékéből.

Cordelia és Illyan meredten bámulták.

– Honnan tudott… – kezdte Illyan.

– …a plazmatükrökről? – fejezte be Cordelia.

Vorkosigan totálisan kifejezéstelenné vált.

– Ön árulta el, Cordelia, álmában, míg Illyan nem volt itt. A hajóorvos egyik kotyvalékának hatása alatt, természetesen. Biztosíthatom, nincs mellékhatása.

Cordelia megrendülten ugrott talpra.

– Maga… hitvány alak… ennél még a kínzás is tisztességesebb!

– Ó, ez elegáns volt, uram! – gratulált Illyan. – Tudtam, hogy nem csalódom önben!

Vorkosigan ellenszenves pillantást vetett rá.

– Már nem számít. Túl későn jutottunk az információ birtokába, hogy bármire is használhassuk.

Kopogtattak az ajtón.

– Rajta, Illyan! Ideje hazavinni a katonáinkat.

Tizedik fejezet

Illyan egy óra múlva visszajött Bothariért. Ezt követően Cordelia tizenkét órán át egyedül maradt. Fontolgatta, hogy kiszökik a szobából, ahogy katonai kötelességei diktálják, és belekezd egy egyasszonyos szabotázsba. Viszont ha Vorkosigan valóban a teljes visszavonulást irányítja, nem sokra menne a tettével.

Sötét gondolatokkal hevert az ágyon. Vorkosigan átverte; semmivel sem jobb, mint más férfiak. „Az én tökéletes harcosom, az én kedves, képmutató Aralom!”… és úgy tűnt, végül is Vorrutjer jobban ismerte a parancsnokot, mint ő… de nem! Ez igazságtalanság. Vorkosigan csak a kötelességét tette azzal, hogy kiszedte belőle azt az információt; Cordelia ugyanezt tette volna, és visszatartotta addig, amíg csak lehetséges volt. És mint katona a katonával – már ha ötórás szolgálat után így nevezheti magát – egyet kellett értenie Illyannal: elegáns megoldás volt. Egyáltalán nem érzett semmiféle utóhatást, bármiféle drogot használt is Vorkosigan arra, hogy bekukkantson a tudatába.

Bármit használt is…

De vajon mit használt? Honnan szerezte? És mikor?

Biztos, hogy nem Illyan hozta neki. A főhadnagy igencsak meglepettnek tűnt, amikor főnöke bedobta a megszerzett információt. Vorkosigan vagy titkos készletet tartott fenn eldugott vallatószerekből a szobájában, vagy…

– Szent isten! – suttogta Cordelia, nem annyira szitokként, inkább imaként. – Mibe keveredtem?

Fel s alá járkált a szobában, az összefüggések feltartóztathatatlanul kattantak a helyükre.

Tuti, holtbiztos. Vorkosigan semmit sem szedett ki belőle; már jóval korábban tudott a plazmatükrökről.

Hovatovább egyre inkább úgy tűnt, hogy ő volt az egyetlen a barrayari haderőben, aki tudott erről. Vorhalas nem. A herceg egyértelműen nem. Illyan sem.

– Tedd az összes záptojást ugyanabba a kosárba – mormolta. – Aztán… dobd el a kosarat? De az kizárt, hogy eleve ezt tervezte! Teljességgel ki van…

Hirtelen szörnyű látomása támadt, minden összeállt: a legnagyobb veszteséget hozó politikai merénylet a barrayari történelemben, és ugyanakkor a legkörmönfontabb is. Az áldozatokat hullahegyek temetik be; a szálak örökre kibogozhatatlanok.

De valahonnan hozzá kellett jutnia ehhez az információhoz. Valahol aközben, amikor otthagyta őt egy gépteremnyi lázadóval, és most, miközben azon küszködik, hogy kimentsen az arcvonalból egy tönkrevert flottát, mielőtt az általuk kezdett pusztítás visszaüt rájuk. Valahol egy csendes, zöld selyemmel bélelt szobában, ahol egy nagy koreográfus megtervezte a haláltáncot, és egy tisztességes ember becsülete megroppant a kötelességei súlya alatt.

Vorrutjer, a démoni szörnyeteg egyre jelentéktelenebbnek tűnt, zsugorodni kezdett Cordelia lelki szemei előtt; kisegér lett, aztán bolha, végül csak egy tűszúrás.

– Istenem, és én még úgy gondoltam Aralra, mint enyhén sérültre. Pedig félőrült. És a császár… a herceg a saját fia volt! Lehetséges ez? Vagy ugyanolyan eszelős lettem, mint Bothari?

Kényszerítette magát, hogy leüljön, aztán lefeküdt, de a tervek és ellentervek még ott pörögtek az agyában: árulás az áruláson belül, mint ahogy a végtelenben a párhuzamosok is egy pontban találkoznak. Vér dobolt a fejében, tébolyítón, émelyítőn.

– Talán nem is igaz – nyugtatgatta magát végül. – Rákérdezek majd, és azt fogja válaszolni, hogy álmomban szedte ki belőlem. Mi csaptunk le rájuk, és én vagyok a hősnő, aki megmentette az Escobart. Ő csak egy egyszerű katona, aki a munkáját végezte. – Az oldalára fordult, és a homályba révedt.

– Majd ha a disznók szárnyat növesztenek, és én hazarepülhetek az egyik hátán.

Illyan végre érte jött, és a hajóhídra kísérte.

♦ ♦ ♦

A légkör változott valamicskét, észlelte Cordelia. Az őrök már nem úgy néztek rá, mint korábban; sőt inkább kerülni próbálták a tekintetét. Az eljárásaik még mindig ridegek voltak és hatékonyak, de szelídebbek, sokkal szelídebbek. Cordelia felismert valakit: azt az őrt, aki Vorrutjer szállására kísérte, aki szánakozott rajta… és akit mostanra előléptettek: vadonatúj vörös hadnagyi rangjelzéseket tűzött sietve és ferdén a gallérjára. Cordelia Vorrutjer gyakorlóját viselte, amikor idekísérték. Most engedélyt kapott, hogy félrevonulva narancsszínű kezeslábasba bújhasson. Aztán egy börtöncellába kísérték, nem egy alkalmi fogdába.

A cellában már volt valaki, egy rendkívüli szépségű, fiatal escobari lány, aki a priccsén hevert, és a falat bámulta. Nem nézett fel, amikor Cordelia belépett, még a köszönésére sem reagált. Nem sokkal később barrayari szanitécek érkeztek, hogy magukkal vigyék. A lány szótlanul indult velük, de az ajtóban ellenállni próbált. Az orvos intésére az egyik szanitéc belenyomott egy ampulla nyugtatót, amit Cordelia ismerősnek talált, és egy pillanattal később az eszméletlen lányt elhurcolták.

A doktor, aki a kora és rangjelzése alapján valószínűleg a hajó főorvosa lehetett, még maradt egy kicsit, hogy ellássa Cordelia bordasérüléseit. Ezt követően magára maradt, és csupán az ételadagok érkezése jelezte az eltelt időt, no meg az alkalmi változások a falakból áradó neszekben és rezgésekben – ezekből próbálta kikövetkeztetni, mi történhet odakinn.

Nagyjából nyolc étkezésnyivel később, miközben unatkozva és nyomott hangulatban hevert a priccsén, a fények kialudtak. Aztán felgyulladtak, de szinte azonnal ismét kihunytak.

– Ciki – motyogta, ahogy a gyomra előrebucskázott, és ő lebegni kezdett felfelé. Hevesen oldalra kapott, és keményen megmarkolta a priccse szélét. Előrelátását egy pillanattal később siker koronázta, amikor megközelítőleg három g-vel zuhant vissza rá. A világítás ismét pislákolt és kihunyt, és ő újfent súlytalanul lebegett.

– Plazmatalálat – mormolta magának. – A pajzsok túlhevültek.

Rettenetes sokk rázta meg a hajót. Felrepült a priccsről, keresztül a cellán, bele a totális sötétségbe, súlytalanul, csendben. Telitalálat! A távoli fal felé lökődött, nem sikerült megkapaszkodnia semmiben, és beverte a könyökét… a falba? A padlóba? A plafonba? Megpördült a levegőben, és felkiáltott. Baráti tűz, gondolta hisztérikusan… saját bajtársaim fognak megölni. Tökéletes befejezése a katonai pályafutásomnak… Összeszorította a száját, és vadul koncentrálva hallgatózott.

Túl nagy a csend. Szökik a levegő? Kínos látomása támadt önmagáról, amint egyetlen túlélőként, csapdába esve lebeg ebben a fekete dobozban, amíg lassan meg nem fullad, vagy amíg a fokozatos kihűlés ki nem szívja belőle az életet. A cella lesz a koporsója, amit hónapokkal később nyit majd fel valami mentőcsapat.

És még ennél is szörnyűbb, ha a találat a hajóhidat kapta telibe. Az idegközpontot, Vorkosigan legvalószínűbb tartózkodási helyét, amelyre az escobariak nyilván a tüzüket összpontosították… és a férfit összezúzták a röpködő törmelékek, azonnal megfagyott a vákuumban, elégett a plazmatűzben, vagy beszorult valahová a szétroncsolt szintek között?

Ujjai végre szilárd felületet találtak, valami fogózkodó után tapogatózott. Egy sarok; remek. Belecsimpaszkodott, összekuporodott a padlón, és lángokat lélegzett a tüdejébe és vissza, szaggatott zihálással.

Nem tudta, mennyi idő telhetett el a síron túli sötétségben. Keze-lába remegett az erőlködéstől, hogy egy helyben tudja tartani magát. Aztán a hajó felnyögött körülötte, és újra kigyulladtak a fények.

A pokolba, gondolta, ez a plafon!

A gravitáció visszatért, és ő a padlónak csapódott. Fájdalom kúszott végig tagjain, aztán zsibbadtság. Visszatámolygott a priccséhez, ujjpercei kifehéredtek, olyan keményen markolta meg a merev rácsot, egyik lábfejét átdugta közöttük, és befeszítette.

Semmi. Várt. Nedvesség ütött át narancssárga zubbonyán. Odapillantott, és egy sárgás-rózsaszín csontvéget látott kikandikálni bal alkarjának bőre alól, és vérfolt terjedt körülötte. Esetlenül kihámozta magát a felsőjéből, a sérült karja köré csavarta, próbálta elszorítani a vérzést. A nyomástól visszatért a fájdalom. Próbaképpen segítségért kiáltott, remélve, hogy megfigyelés alatt tartják a celláját.

Senki sem jött. Az elkövetkező három órában variálta a próbálkozásait sikolyokkal, józan érvekkel, az ajtót és a falakat döngetve hosszasan az ép kezével, vagy csupán a priccsen ülve sírdogált fájdalmában. A gravitáció és a világítás ki-kihagyott még néhányszor. Végül a féregjáratugrás ismerős érzése tört rá – mintha belsejét kifordítva egy ragasztós tégelyen rángatnák keresztül –, aztán a körülmények normalizálódtak.

Amikor végül kitárult a cellaajtó, Cordelia annyira megijedt, hogy a falnak hőkölt, és beverte a fejét. De csak a hajóhíd ügyeletes tisztje érkezett egy szanitéccel. A hadnagy homlokán tyúktojás nagyságú, érdekes, vöröses púp díszelgett; a szanitéc zaklatottnak tűnt.

– Ez a jelenlegi legcudarabb sérülés – vetette oda a hadnagy a szanitécnek. – Ha végeztél, mehetsz a sorban következőhöz.

Cordelia mészfehér arccal, a szótlanságig kimerülten kitekerte a rongyból sérült karját, és odatartotta, hogy megvizsgálhassák és elláthassák. A szanitéc hozzáértőn ténykedett, de mozdulataiból hiányzott a hajóorvos kíméletes, könnyed érintése. Ő pedig csaknem elájult, mire a gipszkötés a helyére került.

A támadásnak nem volt semmi más jele. Tiszta rabruhát kapott egy fali nyíláson át. Két ételadaggal később pedig újabb féregjáratugrást érzékelt. Gondolatai folyamatosan a legrosszabb félelmei körül forogtak; minden alváskor álmodott, csupa lidérces álmokat.

♦ ♦ ♦

Végül Illyan főhadnagy jött érte, az egyik szokásos őr kíséretében. Cordelia csaknem a nyakába ugrott abbéli örömében, hogy ismerős arcot lát. Ehelyett csak bátortalanul megköszörülte a torkát, és remélte, hogy kérdése közönyösen hangzik majd.

– Ugye, Vorkosigan kapitány nem sérült meg a támadás során?

A férfi felhúzta a szemöldökét, és szórakozott tekintettel fürkészte őt.

– Persze.

Persze. Persze. Ez a „persze” nyilván arra utal, hogy sértetlen. Cordelia szeme megtelt megkönnyebbüléssel, de ezt igyekezett a hűvös szakmai érdeklődés maszkja mögé rejteni.

– Hova visz? – kérdezte, ahogy elhaladtak a hajóhíd mellett, és mentek tovább a folyosón.

– Űrsiklóba. Átszállítják a lenti hadifogolytáborba, ott várja ki a fogolycsere-egyezmény megkötését, hogy aztán hazajuttassák.

– Haza?! És a háború?

– Vége van.

– Vége. – Nagy nehezen felfogta. – Vége. Ez elég gyorsan ment. Miért nem használják ki az escobariak a helyzeti előnyüket?

– Nem tudják. Blokkoltuk a féregkijáratot.

– Blokkolták? Nem „blokádolták”?

A férfi bólintott.

– Hogy a pokolba blokkolnak egy féregjáratot?

– Van rá mód, egy réges-régi ötlet. Tűzhajók.

– Mi?

– Beküldünk egy hajót, jókora anyag-antianyag robbanást idézünk vele elő a csomópontok közepén. Ez rezgéseket kelt… semmi sem juthat át rajta hetekig, amíg az el nem hal.

Cordelia füttyentett.

– Ügyes! Hogyhogy ez nekünk nem jutott eszünkbe? Hogy hozzák ki a pilótát?

– Talán emiatt nem gondoltak rá. Nem hozzuk ki.

– Istenem… micsoda halál! – Elképzelte; tisztán és azonnal.

– Önként jelentkeznek rá.

Cordelia zsibbadtan ingatta a fejét.

– Csak egy barrayari… – Próbált valami kevésbé szörnyű témára váltani. – Sok foglyot ejtettek?

– Nem igazán. Talán ha ezret. Mi viszont tizenegyezer deszantost hagytunk az Escobaron. Ez önt meglehetősen értékessé teszi, hiszen megpróbáljuk majd tíz ellenében kicserélni.

A rabszállító komp egy ablaktalan jármű volt, és rajta kívül mindössze ketten utaztak benne. Egyikük az ő másodgépésze volt, a másik pedig az a sötét hajú escobari lány, akit a cellájában talált. A technikus alig várta, hogy megosszák egymással az információikat, bár ő semmi fontosat nem tudott közölni. Az egész időt börtönbe zárva töltötte három hajóstársával együtt, akiket már tegnap elszállítottak.

Az escobari szépség, a fiatal zászlósnő, akit akkor fogtak el, amikor a hajóját szétlőtték a Béta Kolóniába vezető féregjárat birtoklásáért vívott csatában két hónappal ezelőtt, még kevesebb információval bírt.

– Valahol elvesztettem az idő fonalát – vallotta be kényelmetlenül. – És ez nem túl nehéz bezárva egy cellába, teljesen egyedül. Csak arra emlékszem, hogy a gyengélkedőn ébredtem tegnap, de fogalmam sincs, hogy kerültem oda.

És ha az a hajóorvos olyan jól érti a dolgát, mint amilyennek tűnik, nem is lesz, gondolta Cordelia.

– Emlékszik Vorrutjer admirálisra?

– Kire?

– Mindegy.

Aztán az űrsikló földet ért, és kinyílt a zsilip. Napfény és nyárszagú szellő kúszott be, édes, friss áramlat, mely hirtelen rádöbbentette őket, hogy napok óta áporodott levegőt lélegeznek.

– Húúú, hol vagyunk? – kérdezte a technikus ámuldozva, amikor az őrök kiterelték a szabadba. – Ez csodaszép!

Cordelia követte, és hangosan felkacagott, bár nem igazán a boldogságtól, amikor felismerte a helyet.

A fogolytábort három sornyi barrayari barakk alkotta, ronda, félbevágott hengerek, amiket erőtér vett körül, egy kilométernyi átmérőjű száraz erdőség és vízesés amfiteátrumának alján, türkizszínű ég alatt. Párás, meleg, csöndes délután volt, és Cordelia úgy érezte, mintha soha nem is hagyta volna el.

Igen, még a hegyoldalba vájt depó bejárata is ott volt, immár álcázatlanul, de kiszélesítve egy hatalmas, kövezett területtel, leszállópályának és rakodás céljára, mely szinte roskadozott az ott időző űrsiklók és az azok körül sürgölődők alatt. A vízesés és a tavacska eltűnt. Cordelia forgolódott menet közben, és a bolygóját bámulta. Most, hogy jobban belegondolt, szükségszerűnek és teljesen logikusnak vélte, hogy végül itt fognak kikötni. Tehetetlenül ingatta a fejét.

Őt és ifjú escobari társnőjét nyilvántartásba vették, aztán egy nett és kifejezéstelen tekintetű őr az egyik sor közepén álló barakkba kísérte őket. Beléptek, és tizenegy nőt láttak az ötvenszemélyes körletben. Válogathattak a priccsek között.

A régebbi rabok azonnal rájuk vetették magukat, alig várva, hogy friss hírekhez juthassanak. Egy kövérkés, negyvenes nő tett rendet, és bemutatkozott:

– Marsha Alfredi hadnagy vagyok, a kijelölt körletparancsnok. Már amennyiben létezik bármiféle rend ebben az istenverte táborban. Maga tudja, mi a nyavalya történik?

– Cordelia Naismith kapitány vagyok, a Bétai Expedíciós Haderőtől.

– Hála az égnek. Végre átadhatom valakinek a parancsnokságot.

– Istenem. – Cordelia erőt vett magán. – Avasson be!

– Ez maga a pokol. Az őrök disznók. Aztán tegnap délután egészen váratlanul nagy halom magas rangú barrayari tiszt csődült ide. Eleinte azt hittük, ugyanúgy paráználkodni jöttek, mint az előző társaság. De ma reggelre az őrök fele eltűnt… a legszemetebbek… a helyükre érkezett újak pedig úgy néznek ki, mintha valami díszszemlére jöttek volna. Aztán a barrayari táborparancsnokot… el se hiszem! Ma reggel kivitték a leszállópályára, és kivégezték! Mindenki szeme láttára!

– Értem – felelte Cordelia meglehetősen színtelenül. Megköszörülte a torkát. – Ööö… még nem hallották? A barrayariak teljesen kivonultak az Escobar felségterületéről. Valószínűleg már megkezdték a hosszú és körülményes béketárgyalásokat.

Döbbent csend következett, aztán örvendezés. Néhányan kacagtak, mások kiabáltak, megint mások egymást ölelgették, és olyanok is akadtak, akik csak néma csendben ültek. Páran máris elrohantak, hogy megvigyék a hírt a szomszédos barakkokba, aztán még tovább, szerte a táborba. Cordeliát a részletekről faggatták. Ő röviden összegezte a csata menetét, de nem említette saját kalandjait és információforrását. Fogolytársai öröme őrá is átragadt, és napok óta most először érzett némi boldogságot.

– Hát ez megmagyarázza, miért kezdtek rendcsinálásba a barrayariak ennyire hirtelen – jegyezte meg Alfredi hadnagy. – Szerintem ezelőtt nem gondolták, hogy el kell számolniuk velünk.

– Új parancsnokuk van – magyarázta Cordelia. – Ő másképp gondolkodik a foglyokról. Akár győznek, akár vesztenek, ha ő marad a főnök, sok minden megváltozik.

Nem tűnt úgy, mintha ez meggyőzte volna Alfredit.

– Nocsak? Ki ő?

– Egy bizonyos Vorkosigan kapitány – felelte Cordelia semleges hangon.

– Vorkosigan, a Komarri Mészáros? – Alfredi őszintén rémültnek tűnt. – Istenem, most aztán benne vagyunk!

– Szerintem már maguk is megbizonyosodhattak a jóindulatáról ma reggel a leszállópályán.

– Szerintem pedig ezzel épp azt bizonyította, hogy mennyire eszelős – vágott vissza Alfredi. – A táborparancsnok nem vett részt azokban a túlkapásokban. Messze nem ő volt a legrosszabb.

– Ő felelt a táborért. Ha tudott a visszaélésekről, véget kellett volna vetnie azoknak. Ha pedig nem tudott, inkompetens volt. Bárhogy is, ő volt a felelős. – Cordelia csak most döbbent rá, hogy egy barrayari kivégzést vett a védelmébe, hirtelen visszakozott. – Nem is tudom. – A fejét rázta. – Nem vagyok Vorkosigan prókátora.

Odakintről nagy hangzavar szűrődött be, és a barakkjukat pillanatok alatt ellepték a fogolytársak, akik valamennyien saját fülükkel akarták hallani a béketárgyalásokról szóló híreket. Az őrök visszavonultak a tábor peremére és hagyták, hogy magától elüljön az izgalom. Cordeliának meg kellett ismételnie az összefoglalóját, kétszer is. Saját egykori legénysége is odajött a férfiak barakkjaiból, Parnell-lel az élen.

Parnell felugrott az egyik priccsre, és az örömmámort túlkiabálva harsogta a narancssárga ruhásoknak:

– Ez a hölgy nem mondott el mindent. Az egyik barrayari őrtől tudom, hogy mi történt valójában. Miután elfogtak és a zászlóshajó fedélzetére hurcoltak bennünket, a kapitánynőnk megszökött, és saját kezűleg gyilkolta meg a barrayariak parancsnokát, Vorrutjer admirálist. Emiatt bicsaklott meg az előrenyomulásuk. Háromszoros hurrá Naismith kapitánynak!

– Ez így nem egészen igaz – tiltakozott Cordelia, de hangját elnyomta az éljenzés és az ordítozás. – Nem én öltem meg Vorrutjert! Hééé! Tegyenek le! – A legénysége, a hangadó Parnell-lel az élen a vállára kapta, és rögtönzött parádéban végighurcolta a táboron. – Ez nem igaz! Hagyják abba! Elég!

Mintha teáscsészével próbálta volna visszafordítani a dagályt. A történet megváltó mannaként érte a megviselt foglyokat, túl sok kívánság vált ezzel valóra. Gyógyírként hatott sérült lelkükre, és úgy érezték, mintha saját bosszúvágyuk teljesedett volna be. A történet barakkról barakkra járt, egyre színesedett, duzzadt, formálódott, míg végül negyvennyolc óra múltán cáfolhatatlan legendává vált. Pár nap múlva Cordelia feladta a próbálkozást.

Az igazság túl komplikált és nehezen érthető volt számukra, és ő maga, elhallgatva mindent, ami Vorkosigannal kapcsolatos, nem bírta meggyőzően előadni. Napi feladatai elvesztették értelmüket, tompává és fakóvá tették. Haza vágyott, kedves anyjához és öccséhez, és nyugalomra, meg egy olyan gondolatra, ami úgy csatlakozik egy másikhoz, hogy nem alkot láncot titkos iszonyatból.

Tizenegyedik fejezet

A tábor visszatért a megszokott rutinhoz, vagy legalábbis ahhoz a valamihez, amilyennek mindig is lennie kellett volna. A hosszú várakozás hetei következtek, amíg a fogolycseréről szóló lassú tárgyalások be nem fejeződnek, és mindenki arról ábrándozott, mihez kezd majd, ha hazakerül. Cordelia egyre normálisabb viszonyba került barakktársaival, bár ők továbbra is próbálták ellátni különleges előjogokkal és szolgálatokkal. Vorkosigan felől semmit sem hallott.

Az egyik délután épp a priccsén hevert, alvást tettetve, amikor Alfredi hadnagy felrázta.

– Van odakint egy barrayari tiszt, aki veled akar beszélni. – Alfredi gyanakvó, ellenséges kifejezéssel kísérte az ajtóig. – Nem fogjuk megengedni, hogy elhurcoljanak tőlünk. Már oly közel vagyunk a hazatéréshez. Nyilván ki akarnak emelni közülünk.

– Ó, minden rendben, Marsha.

Vorkosigan állt odakint a barakk előtt, zöld vezérkari egyenruhájában, s mint általában, most is Illyan kísérte. Feszültnek tűnt, tiszteletteljesnek, fáradtnak és zárkózottnak.

– Naismith kapitány – kezdte hivatalos hangnemben –, beszélhetnék önnel?

– Igen, de… nem itt. – Szinte égették a rászegeződő tekintetek. – Esetleg sétálhatnánk egyet, vagy ilyesmi.

Vorkosigan bólintott, és szótlanságba burkolózva indultak el. A férfi összekulcsolta a kezét a háta mögött, Cordelia pedig belecsúsztatta a sajátját narancssárga zubbonya zsebébe. Illyan követte őket, akár egy kutya, lerázhatatlanul. Maguk mögött hagyták a barakkokat, és az erdő felé tartottak.

– Örülök, hogy felkeresett – jegyezte meg Cordelia. – Lenne pár kérdésem, amit szeretnék feltenni.

– Jöttem volna hamarabb, de elég sok munkámba került, hogy megfelelően felgombolyítsam ezt az ügyet.

Cordelia meghajtotta a fejét a sárga admirálisi gallérlapok felé.

– Gratulálok az előléptetéséhez.

– Ó, ehhez. – Megérintette az egyiket. – Nincs jelentősége. Csupán formalitás, hogy elvégezhessem a rám bízott feladatot.

– Mégpedig?

– Leszereljem a hadiflottát, védelmezzem e bolygó felségterületét, politikusokat fuvaroztassak oda-vissza a Barrayar és az Escobar között. Általános nagytakarítás, most, hogy a buli véget ért. Felügyeljem a fogolycserét.

Széles, kitaposott ösvényen lépkedtek a szürkészöld fák közt, fel az emelkedőn, ki a kráterből.

– Bocsánatot akarok kérni azért, hogy drogokkal vallattam. Tudom, hogy ezzel mélyen megbántottam. A szükség vitt rá. Katonai érdekből tettem.

– Nincs miért bocsánatot kérnie. – Cordelia visszalesett Illyanra. Tudnom kell… – És ezt szó szerint értem. Végül is rájöttem.

Vorkosigan hallgatott egy darabig.

– Értem – mondta végül. – Ön roppant éles elméjű.

– Épp ellenkezőleg. Roppant nehéz felfogású vagyok.

Vorkosigan szembefordult Illyannal.

– Szívességet kérek öntől, főhadnagy. Szeretnék pár percre kettesben maradni a hölggyel, hogy megbeszélhessek vele egy rendkívül személyes jellegű ügyet.

– Nem tehetem, uram. Ezt ön is tudja.

– Egyszer megkértem, hogy jöjjön hozzám feleségül. Még nem adott választ. A szavamat adom önnek, hogy semmi másról nem fogunk beszélgetni, csak ami ezzel kapcsolatos. Kaphatnánk néhány meghitt pillanatot?

– Ó… – Illyan a homlokát ráncolta. – A szavát adja, uram?

– A szavamat. Egy Vorkosiganét.

– Hát… ez esetben minden rendben. – Illyan morcos képpel letelepedett egy kidőlt fatörzsre, ők pedig továbbsétáltak az ösvényen.

Egy ismerős hegyfokra értek, ahonnan belátták a krátert; pontosan arra a helyre, ahonnan Vorkosigan megtervezte a hajója visszafoglalását oly sok idővel ezelőtt. Leültek a földre, és a távolból szemlélték a csendes tábori életet.

– Volt olyan idő, amikor nem tett volna ilyet – jegyezte meg Cordelia. – Nem adta volna hamisan a szavát.

– Változnak az idők.

– És nem hazudott volna nekem.

– Így igaz.

– És nem lövetett volna le valakit kapásból, olyan bűnökért, amikben nem vett részt.

– Nem „kapásból” tettem. Előbb hadbíróság elé állítottam. És fontos volt, hogy mielőbb helyre tegyem a dolgokat. Bárhogy is, eleget tesz a Csillagközi Bíróság rendeletének. Holnap kézre kerítem a többieket is. Magam vizsgálom ki a foglyokkal történt visszaéléseket.

– Úgy tűnik, egyre vérszomjasabb lesz. Az egyének élete már semmit sem jelent önnek.

– Igen. Túl sok volt már. Közel az idő, hogy végleg kilépjek. – Nemcsak az arca sötétedett el, de a hangja is halkult.

– Hogy vette rá magát a császár erre a… bámulatos gyilkosságra? Épp magát? A maga ötlete volt? Vagy az övé?

Vorkosigan nem tért ki a válasz elől, és nem is tagadta.

– Az övé és Negrié. Én csak a végrehajtó voltam. – Ujjaival gyengéden cibálgatta a fűszálakat, finoman eltépkedte mindegyiket. – Nem rukkolt ki vele nyíltan. Először csak felkért, hogy legyek az escobari invázió parancsnoka. Megvesztegetéssel indított… nekem ígérte ennek a bolygónak az alkirályi hivatalát, mármint akkor, ha majd sor kerül a kolonizációra. Visszautasítottam. Aztán fenyegetni próbált. Azt mondta, odavet Grishnovnak, hagyja, hogy megvádoljon árulással, és ne számítsak császári kegyelemre. Mondtam neki, hogy menjen a pokolba, de persze nem ennyire választékosan. Kínos pillanat volt ez közöttük. Aztán elnézést kért. Lord Vorkosigannak szólított. Általában kapitánynak szólít, ha éreztetni akarja a hatalmát. Aztán behívta Negri ezredest egy olyan adatbázissal, aminek akkor még neve sem volt, és a színjáték véget ért… Indoklás. Logika. Érvelés. Bizonyíték. Egy teljes hetet töltöttünk a Császári Rezidencia zöld tanácstermében, Vorbarr Sultanán, a császár, Negri meg én, alaposan végigrágva a tervet, miközben Illyan tűkön ülve várakozott odakinn az előcsarnokban, a császár festménygyűjteményét tanulmányozva. Apropó, Illyannal kapcsolatban helyesen következtetett; ő mit sem tud az invázió valódi céljáról… A herceget ön is láthatta egy rövid ideig. Hadd mondjam el, hogy akkor épp a legjobb énjét hozta. Lehet, hogy egykor Vorrutjer volt a tanára, de a herceg már réges-rég felülmúlta. De ha csak a leghalványabb fogalma is lett volna a politikáról, azt hiszem, az apja elnézte volna neki még a legaljasabb szenvedélyeket is… Nem volt túl kiegyensúlyozott, és olyan emberekkel vette körül magát, akiknek érdekük fűződött ahhoz, hogy még ingatagabbá tegyék. Mint például a vér szerinti unokabátyja, Yuri. Grishnov rajta keresztül kívánta volna uralni a Barrayart, amikor majd trónra lép. Saját feje után menve… Grishnov inkább türelmesen kivárt volna, azt hiszem… a herceg két merényletet is megtervezett az apja ellen az utóbbi tizennyolc hónapban.

Cordelia halkan füttyentett.

– Szinte már kezdem érteni. De miért nem tetette el láb alól csak úgy, egyszerűen? Ha bárki képes lehetett volna erre, a császár és Negri ezredes egészen biztosan.

– Ez a lehetőség is szóba került. Isten bocsássa meg nekem, még önként is jelentkeztem a végrehajtására, hogy ne kerüljön sor erre a… vérfürdőre. – Szünetet tartott. – A császár haldoklik. Már nincs ideje arra, hogy kivárja, amíg a helyzet magától megoldódik. Ez valamiféle megszállottság nála, hogy megpróbál rendet hagyni maga után… Azonban a problémát a herceg fia jelenti. Még csupán négyéves. Tizenhat év hosszú idő ahhoz, hogy régens kormányozza a Barrayart. Ha a herceg meghal, Grishnov és a teljes kormánypárt nyomban a kezébe kaparintja a hatalmat ebben a vákuumban, ha őket épségben hagyjuk… Nem volt elég a herceget megölni. A császár úgy érezte, el kell pusztítania az egész háborús pártot, olyan hatékonyan, hogy ne erősödhessenek meg ismét egy generáció alatt. Ekkor következett az én szerepem; stratégiai problémákat emlegetve zúgolódtam az escobari invázió ellen. Aztán Negri kémhálózata tudomást szerzett a plazmatükrökről. A katonai hírszerzés viszont erről semmit sem tudott. Aztán ismét én, azzal a hírrel, hogy elvesztettük a meglepetés erejét. Tudja, Negri a lényeges részt ebből is elhallgatta. Küszöbön állt a katasztrófa. Aztán jött Grishnov, a háborús párt meg a herceg, akik mind a dicsőséget akarták. Neki csak félre kellett állnia, és hagyni, hogy a végzetükbe rohanjanak. – Most már marokszám tépkedte a füvet. – Minden annyira remekül egybevágott, hogy ennél jobban elképzelni sem lehetett volna. De kockázatos volt. Fennállt a lehetősége, hogyha hagyjuk maguktól gördülni az eseményeket, mindenki meghalhat, kivéve a herceget. Odahelyeztek hát, ahonnan közelről láthattam, mennyire követik a forgatókönyvet. Fel kellett bosszantanom a herceget, hogy biztosan a frontvonalban legyen a megfelelő időben. Ennek a kicsiny jelenetnek ön is tanúja volt a kabinomban. Nem vesztettem el a higgadtságomat. Csupán újabb szöget vertem a koporsójába.

– Azt hiszem, értem már, miért volt a másik ügynök… a hajóorvos volt?

– Pontosan.

– Gyönyörű.

– Hát, nem egészen. – Vorkosigan hanyatt feküdt a fűre, és keresztülbámult a türkizszínű égen. – Még bérgyilkosnak sem voltam elég jó. Emlékszik, hogy egyszer azt mondtam önnek, politikus szeretnék lenni? Azt hiszem, kigyógyultam az ebbéli ambíciómból.

– Mi a helyzet Vorrutjerrel? Őt is halálba kellett volna küldenie?

– Nem. Az eredeti terv szerint neki a bűnbak szerepét szántuk. A katasztrófát követően neki kellett volna a császár bocsánatát kérnie a zűrzavar miatt… a frázis ősi japán értelmezése szerint, és ez része lett volna a háborús párt általános összeomlásának. Elvégre ő volt a herceg lelki tanácsadója, nem irigyeltem azért a sorsért, ami rá várt volna. Ő pedig mindvégig utazott rám, alig vártam már, hogy kiránthassam a talajt a lába alól. Ez zavarba ejtette. Ő mindig is képes volt rá, hogy kihozzon a sodromból. Sportot űzött ebből ifjabb korunkban. Nem értette meg, miért nem hat már rám. – A tekintetét valahová a kékes messzeségbe fókuszálta, nem nézett Cordeliára. – Ami önt illeti, Vorrutjer halála nagyon sok életet megmentett. Nyilván a végsőkig küzdött volna, hogy politikailag mentse a bőrét. Ez volt az oka, hogy végül belementem. Úgy gondoltam, ha ott leszek a megfelelő helyen, a megfelelő időben, sokkal jobban le tudom vezényelni a visszavonulást, mint bárki más a tábornoki karban.

– Tehát valamennyien csak Ezar Vorbarra eszközei vagyunk – mondta Cordelia lassan, háborgó gyomorral. – Én meg a konvojom, ön, az escobariak… még a jó öreg Vorrutjer is. Ennyit a hazafias hűhóról meg a jogos felháborodásról. Csupán egy társasjáték.

– Így van.

– Ettől rossz érzésem támad. Valóban ennyire gonosz volt a herceg?

– Efelől semmi kétség. Nem szeretném felzaklatni önt a Negri jelentéseiben szereplő részletekkel… de a császár azt mondta, ha nem intézzük el most, magunkat okolhatjuk majd öt-tíz év múlva, amikor az összes barátunk elpusztul az egész bolygóra kiterjedő polgárháborúban. Ő már két ilyet is látott élete során. Ez a lidérces álom kísértette. Egy Caligula vagy egy Yuri Vorbarra uralkodik hosszú időn át, míg a legjobb emberek haboznak megtenni mindazt, ami szükséges lenne, hogy leállítsák őt, eközben pedig a legrosszabbak kihasználják a lehetőséget… A császár nem vonja ki magát semmiből. Újra meg újra elolvassa a jelentéseket… szinte szó szerint tudja azokat. Ez nem olyasmi, amit félvállról vagy közönyösen lehet venni. Hibásan kezelni talán, de semmiképpen nem félvállról. Tudja, nem akarta, hogy a fia bűnösként haljon meg. Ez volt az utolsó ajándék, amit adott neki.

Cordelia a térdét átölelve, zsibbadtan ült, próbálván emlékezetébe vésni Vorkosigan profilját, ahogy a délutáni friss szellők a fák között szöszmötöltek és az aranyszínű füvet cirógatták.

Vorkosigan szembefordult vele.

– Rosszul tettem, hogy magamra vállaltam ezt az egészet? Ha nem megyek, ment volna valaki más. Én mindig a tisztességes oldalon igyekeztem járni. De mit tehet az ember, amikor minden út a pokolba vezet? Cselekedni bűn, tétlenül ülni ugyancsak, de minden út csak egy jegy a halálhoz.

– Arra kér, hogy ítélkezzem?

– Valakinek meg kell tennie.

– Sajnálom. Képes lehetek szeretni önt. Szánakozhatok vagy együtt erezhetek önnel. Osztozhatok a fájdalmában. De nem ítélkezhetek ön fölött.

– Ah. – Vorkosigan hasra fordult, és a tábor felé bámult. – Túl sokat beszélek. Ha az agyam garantálná, hogy az megszabadít a valóságtól, azt hiszem, egyfajta gagyogó őrült lennék.

– Senki másnak nem beszélt erről, ugye? – kérdezte Cordelia riadtan.

– Jóságos isten, dehogy. Ön… ön… nem is tudom, mit jelent ön nekem. De szükségem van önre. Hozzám jön feleségül?

Cordelia sóhajtott, a férfi térdére hajtotta a fejét, és egy fűszálat tekergetett az ujjai körül.

– Szeretem magát. Ezzel tisztában van, remélem. De a Barrayart nem tudom elfogadni. A Barrayar felfalja saját gyermekeit.

– Ez az átkozott politika nem minden. Sokan úgy élik le az életüket, hogy gyakorlatilag tudomást sem vesznek róla.

– Igen, de ön nem tartozik közéjük.

Vorkosigan felült.

– Nem tudom, kaphatok-e vízumot a Béta Kolóniára.

– Gyanítom, idén semmiképpen. Jövőre sem igen. Minden barrayari háborús bűnösnek számít ott pillanatnyilag. Politikai értelemben véve évek óta nem éltünk át ekkora izgalmakat. Most egy picit mindannyian megrészegedtek tőle. Ráadásul ott van a Komarr.

– Értem. Tehát nem valószínű, hogy sikerülne cselgáncsoktatói állást szereznem. És mindent összevetve, aligha írhatnám meg az emlékirataimat.

– Jelenleg azzal is gondja lehetne, hogy kerülje el a lincselő csőcseléket. – Cordelia felnézett a férfi zord képére. Hiba volt; a szíve összefacsarodott. – Nekem… haza kell mennem egy időre, bárhogy legyen is. Haza, a családomhoz, és hogy át tudjam gondolni a dolgokat békében és nyugalomban. Talán kiötlünk valami alternatív megoldást. És levelezhetünk is.

– Igen, miért is ne? – Vorkosigan felállt, és felsegítette őt.

– Hová kerül ezután? – kérdezte Cordelia. – Végleg visszakapta a rangját?

– Nos, először is befejezem ezt a piszkos munkát. – A tábor felé intett, meg úgy általában a teljes escobari kalandra. – Aztán, azt hiszem, én is hazamegyek. És leiszom magam. Soha többé nem leszek képes a császárt szolgálni. Kihasznált engem. A fia halála, és azé az ötezer emberé, aki vele tartott a pokolba, örökké ott fog lebegni közöttünk. Vorhalas, Gottjan…

– Ne feledkezzen meg az escobariakról! És jó pár bétai is elesett.

– Emlékezni fogok rájuk. – Együtt indultak lefelé az ösvényen. – Van bármi, amire szüksége van a táborban? Próbáltam gondoskodni arról, hogy a készleteink erejéig minden fontosabb holmit megkapjanak, de talán valami elkerülte a figyelmemet.

– Szerintem a táborban most minden rendben. Nincs szükségem semmi különlegesre. Amire nagyon vágyunk, hogy végre hazamehessünk. Bár… ha jobban belegondolok, szeretnék kérni egy szívességet.

– Csak nevezze meg!

– Rosemont hadnagy sírja. Nem jelöltük meg. És valószínűleg soha nem jutok el ismét oda. Amíg még lehetséges megtalálni a táborunk maradványait, odaküldene pár embert, hogy síremléket állítsanak? Tudom az összes adatát és a születési dátumát. Oly gyakran lapozgattam a személyes aktáit, hogy belém vésődött.

– Személyesen intézkedem.

– Várjon! – A férfi megtorpant, ő pedig odanyújtotta neki a kezét. A vaskos ujjak ráfonódtak a vékonyabbakra, a férfi száraz, forró bőre szinte megperzselte. – Mielőtt szegény Illyan főhadnagy ismét ránk tapad…

Vorkosigan átölelte, és ők hosszú idő elteltével most először csókolták meg egymást.

– Óh – suttogta aztán Cordelia. – Ez bizony hiba volt. Annyira fájdalmas abbahagyni…

– Akkor hát… – A férfi gyengéden cirógatta a haját. Aztán kétségbeesetten rábukott egy fénylő tincsre; ismét csókolóztak.

– Ööö, uram? – Illyan főhadnagy sietett feléjük az ösvényen, és hangosan köszörülte a torkát. – Megfeledkezett a vezérkari megbeszélésről?

Vorkosigan sóhajtva vált el Cordeliától.

– Nem, főhadnagy, nem felejtettem el.

– Gratulálhatok, uram? – mosolygott.

– Nem.

Már nem mosolygott.

– Ezt… nem értem, uram.

– Minden a legtökéletesebb rendben, főhadnagy.

Mentek tovább. Cordelia a férfi zsebébe dugta a kezét, Vorkosigan összekulcsolta a sajátját a háta mögött.

♦ ♦ ♦

Az escobari nők többsége már felment az űrsiklóval a hajóra, ami azért jött, hogy hazavigye őket, másnap késő délután, amikor egy kifogástalan külsejű barrayari őr jelent meg a barakkjuk ajtajában és Cordelia Naismitht kereste.

– Az admirális az üdvözletét küldi, hölgyem, és tudni szeretné, kívánja-e ellenőrizni az adatokat azon a sírtáblán, amit a tisztje sírjára vésetett. Az irodájában van.

– De még mennyire.

– Cordelia, az isten szerelmére – sziszegte Alfredi hadnagy –, oda ne menj egyedül!

– Minden rendben – mormolta vissza türelmetlenül. – Vorkosigan a lehető legkorrektebb.

– Tényleg? És akkor tegnap mit akart?

– Már megmondtam, a sírkövet beszéltük meg.

– Két teljes órán át? Fel se tűnt, mennyi ideig voltál távol? Láttam, hogy nézett rád. Te meg… te pedig úgy jöttél vissza, mintha a halál melengetett volna meg.

Cordelia bosszankodva hessegette el az aggodalmaskodó kárálást, és követte a rendkívül udvarias őrt a barlangraktár belsejébe. A barrayari haderő helyi közigazgatási irodáit az egyik oldalágban rendezték be. Rengetegen tüsténkedtek ott, ami a vezérkari tisztek közelségére utalt, és valóban, amikor beléptek Vorkosigan irodájába, melynek ajtaján ott díszelgett a neve és a rendfokozata elődjének ledörzsölt névtábláján, odabenn találták.

Illyan, egy kapitány és egy százados csoportosultak a közelében egy komputer interfész előtt, nyilvánvalóan valamiféle eligazításon. Vorkosigan elhallgatott, gondos biccentéssel köszöntötte őt, és ezt Cordelia kimondottan kedves gesztusnak találta. Vajon az én szememből is annyira süt a vágy, mint az övéből? – tűnődött. Ez a méltóságteljes menüett, amely mögé elrejtjük legbelső érzéseinket a tömeg elől, mit sem ér, ha a tekintetünkre nem vigyázunk jobban.

– A titkárom asztalán találja, Cor… Naismith kapitány – intett neki Vorkosigan. – Nézze át, kérem! – Máris visszafordult várakozó tisztjeihez.

Egyszerű acéllap volt, szabványos barrayari katonai darab, a feliratozás, a számok és a dátumok tökéletesen stimmeltek. Cordelia kézbe vette. Meglehetősen tartósnak tűnt. Időközben Vorkosigan végzett az eligazítással, és odajött hozzá.

– Rendben van?

– Remek. – Rámosolygott. – Megtalálják a sírt?

– Igen, a táboruk még látható a levegőből, csekély magasságból, bár a következő esős évszak végleg el fogja mosni…

Az ajtó felől vitatkozás hallatszott; legfőként az őrt álló katona hangja:

– Ezt mondja maga. De ezek akár bombák is lehetnek. Nem viheti be őket.

Erre egy másik hang felelt:

– Személyesen látta el a kézjegyével. Ezek az én parancsaim. Maguk meg úgy viselkednek, mintha maguk nyerték volna meg ezt az átkozott háborút.

A második beszélő, egy sötétvörös uniformist viselő escobari orvostechnikus keresztülhátrált az ajtón, és egy kontrollvezetéken lógó, lebegő hordágyat húzott be maga után, mint valami bizarr léggömböt. Szegecsekkel lezárt, félméteres fémdobozok sorakoztak rajta, vezérlőpanelekkel és nézőkékkel. Cordelia azonnal rájött, mik ezek, megfeszült és émelygett. Vorkosigan közömbösen szemlélte.

A technikus körülnézett.

– Ezeket csakis Vorkosigan admirális veheti át, személyes aláírásával hitelesítve. Itt van ő?

Vorkosigan előrelépett.

– Én vagyok Vorkosigan. Mik ezek az izék…

– Medtech – vágta rá Cordelia.

– Medtech? – fejezte be simán Vorkosigan, bár a bősz pillantás, amit a nő felé vetett, elárulta, hogy nem épp erre a végszóra számított.

A medtech keserűen vigyorgott.

– Visszaküldjük ezeket a feladóknak.

Vorkosigan körbejárta a hordágyat.

– Igen, de mik ezek?

– A maguk fattyúi – felelte a medtech.

Cordelia, érzékelvén az őszinte értetlenséget Vorkosigan hangjában, kiegészítette:

– Ezek művi anyaméhek, ööö, admirális. Önfenntartók, energiafüggetlenek… bár igényelnek némi ellátást…

– Minden héten – értett egyet a medtech, rosszindulatú vigyorral. Egy adatlemezt tartott maga elé. – Itt a használati utasítás.

Vorkosigan meghökkent.

– Mi a nyavalyát kellene kezdenem velük?

– Gondoltuk, hogy szívesebben venné, ha a mi asszonyaink válaszolnák meg ezt a kérdést – vágta rá a medtech buzgón és gúnyosan. – Személy szerint azt javaslom, akassza őket az apjuk nyakába. Az apai génállományt mellékeltük mindegyikhez, így nem okozhat gondot megállapítaniuk, kihez tartoznak. Itt írja alá!

Vorkosigan átvette a vénylapot, és kétszer is elolvasta. Ismét körbejárta a hordágyat, megszámolta annak tartalmát, és gondterheltnek tűnt. Amikor a köre végén Cordelia mellé ért, ezt mormolta:

– Meg sem álmodtam, hogy ilyesmi lehetséges.

– Nálunk általánosan elterjedt orvosi problémák esetére.

– Ez fantasztikusan bonyolult lehet!

– És legalább annyira költséges. Meg vagyok lepve… de nyilván nem akarnak tárgyalásokba bocsátkozni arról, hogy bármelyik anya is hazavigye őket magával. Némelyikük meglehetősen szélsőségesen gondolkodik az abortuszról. Ezzel magukra háríthatják a vérbűnt. – Szavai puskagolyókként vágódtak a férfiba, és Cordelia azt kívánta, bár választékosabban fejezte volna ki magát.

– Valamennyien élnek ezekben?

– Na ja. Látja a zöld fényeket? Placenták és egyebek. Saját magzatvizükben lebegnek, mintha csak az anyaméhben lennének.

– Mozognak?

– Feltételezhetőleg.

Vorkosigan az arcát dörzsölte, és úgy meredt a pléhdobozokra, mintha kísérteteket látna.

– Tizenhét. Istenem, Cordelia, mihez kezdjek velük? Persze, ott a hajóorvos, de… – Az ábrándozó hadsegédhez fordult. – Hívja ide a főorvost, de sietve ám! – Visszafordult Cordeliához, és ügyelt, hogy a hangja normális szinten maradjon. – Mennyi ideig működnek ezek az izék?

– A teljes kilenc hónapon át, ha szükséges.

– Aláírná végre az átvételi elismervényt, admirális? – sürgette a medtech nagy hangon. – Van nekem más dolgom is. – Kíváncsian megbámulta a narancsszínű pizsamás Cordeliát.

Vorkosigan elgondolkodva ráfirkantotta nevét egy fényceruzával a vény aljára, ellátta ujjlenyomatával, visszaadta, és még mindig nem tudott szabadulni a szállítólapnyi fémdoboz okozta sokk alól. Cordelia morbid kíváncsiságtól hajtva szintén közelebb lépett, és a kijelzőket tanulmányozta.

– A legfiatalabb közülük héthetes. A legidősebb több mint négy hónapos. Közvetlenül azután foganhatott, hogy a háború elkezdődött.

– De én mihez kezdjek velük? – mormolta ismét Vorkosigan.

Cordelia soha nem látta még ennyire tanácstalannak.

– Általában mit csinálnak a katonáik besikerült porontyaival? Biztos fordult már elő ilyen szituáció, még ha nem is ily mértékben.

– Általában abortáljuk a fattyakat. Ez esetben erre már sor került, bizonyos értelemben. Ennyi vesződség után… azt várják tőlünk, hogy életben tartsuk ezeket a… lebegő magzatokat… ezeket a konzervált babákat…

– Nem tudom – sóhajtotta Cordelia gondterhelten. – Az emberiség kitaszított kis csoportja, nem tartoznak sehová. Illetve… ha isten és Bothari nem segít, akkor ezeknek a konzerv kölyköknek az egyike akár az enyém is lehetne és Vorrutjeré. Vagy éppenséggel az enyém és Botharié.

Vorkosigan egészen belesápadt ebbe a gondolatba. Csaknem suttogássá halkította a hangját, és ismét megkérdezte:

– De mihez kezdjek… mit szeretne ön, mit tegyek velük?

– Engedélyt kér tőlem?

– Én nem… kérem, Cordelia… micsoda megtisztelő…

Nyilván sokkolja a hirtelen rádöbbenés, hogy ő is lehet várandós, méghozzá tizenhétszeresen… az ő korában, gondolta Cordelia. Visszanyelte a rossz poént, látván, a férfi mennyire kifordult önmagából, és inkább megsajnálta nyilvánvaló zavara miatt.

– Gondoskodnia kell róluk, feltételezem. Fogalmam sincs, mivel jár ez, de… hivatalosan átvette őket.

Vorkosigan sóhajtott.

– Teljesen. Bizonyos értelemben a szavamat adtam – fogalmazta meg a helyzetet egy számára ismerősebb frázissal, és visszanyerte lelki egyensúlyát. – Egy Vorkosigan szavát. Rendben. Jól van. A cél meghatározva, a feladat kitűzve… lássunk hozzá!

A hajóorvos lépett be, és visszahőkölt a lebegő szállítólap láttán.

– Ez meg mi a… ó, tudom, mik ezek! Sose hittem volna, hogy ilyesmit láthatok… – Heves szakmai érdeklődéssel futtatta végig ujjait az egyik tárolóegységen. – A miénk?

– Az összes a miénk, úgy tűnik – felelte Vorkosigan. – Az escobariak küldték ide.

Az orvos kuncogott.

– Micsoda obszcén gesztus. Azt hiszem, bárki láthatja, miért. De miért nem kaparták ki őket csak úgy simán?

– Talán egyfajta katonátlan késztetésből, amit az emberi életek iránt éreznek – vágta rá Cordelia hevesen. – Néhány kultúrában ugyanis tisztelik az életet.

Az orvos felhúzta a szemöldökét, de megtartotta magának a véleményét, mivel parancsnoka arcán a derű totális hiányát érzékelte.

– Ezen van a kezelési utasítás. – Vorkosigan átnyújtotta neki a lemezt.

– Jó, rendben. Kiüríthetem az egyiket, és szétszedhetem?

– Nem, nem teheti – felelte Vorkosigan hűvösen. – A szavamat adtam… egy Vorkosiganét… hogy gondoskodunk róluk. Mindegyikükről.

– Hogy az ördögbe tudták erre rávenni? Na jó, majd csak szerzek egyet valamikor… – Ismét a csillogó szerkezetet tanulmányozta.

– Megvan hozzá a felszerelése, hogy kezeljen bármiféle problémát, ami felmerülhet? – kérdezte Vorkosigan.

– A francba, dehogy. Imp Mil lenne erre az egyetlen alkalmas hely. De még nekik sincs koraszülöttrészlegük. De arra fogadni mernék, hogy a tudósaink szívesen rátennék a kezüket ezekre a kis drágákra…

Zavarba ejtő pillanatba telt, mire Cordelia rájött, hogy a doki a mesterséges anyaméhekre hivatkozik így, nem pedig a tartalmukra.

– Egy hétig nekünk kell gondoskodunk róluk. Meg tudja oldani?

– Nem hinném… – Az orvos becsúsztatta a lemezt a titkári gép monitorába, és végigfutotta a tartalmát. – Ez legalább tíz kilométernyi írott utasítás… ááh, nem. Nem fog menni… nem. Túl problémás, admirális. Attól tartok, ez alkalommal kénytelen lesz megszegni az adott szavát.

Vorkosigan farkasszerűen, humortalanul vicsorgott.

– Emlékszik, mi lett azzal az emberrel, aki legutóbb arra buzdított, hogy szegjem meg a szavam?

Az orvos vigyora bizonytalansággá fakult.

– Hallja hát a parancsaimat – folytatta Vorkosigan sistergősen. – Harminc percen belül személyesen maga fogja elszállítani innen ezeket az… izéket, gyorsfutárral. Egy héten belül meg kell érkezniük Vorbarr Sultanára. Elmegy a Császári Katonai Kórházba, és vételez, bármily módon embereket és szükséges felszerelést ahhoz… hogy teljesítse a feladatot. Ha másképp nem megy, szerezzen császári engedélyt. Közvetlenül, ne oldalcsatornákon keresztül. Biztosra veszem, hogy öreg barátunk, Negri a segítségére lesz. Intézkedjen a megfelelő gondoskodásról, aztán tegyen jelentést nekem.

– Egy hét alatt nem lehet odaérni! Még egy futárhajóval sem!

– Öt nap alatt megteszi az egész utat, ha hatpontos vészsebességgel száguldanak. Ha a főgépész érti a dolgát, a hajtóművek nem robbannak fel nyolcas alatt. Teljesen biztonságos. – Hátrapillantott a válla fölött. – Couer, kérem, riadóztassa a futárhajó legénységét! És kapcsolja a kapitányukat, személyesen akarom kiadni neki a parancsomat.

Couer százados összevonta a szemöldökét, de máris mozdult, hogy intézkedjen.

Az orvos Cordeliára pillantott, és lehalkította a hangját.

– Bétai szentimentalizmus, uram? Kissé furcsa ez a császár szolgálatában, nem gondolja?

Vorkosigan elmosolyodott, résnyire húzta össze a szemét, és ügyelt a hangjára.

– Bétai fegyelemsértés, doktor? Lekötelezne, ha arra összpontosítaná az energiáját, miként teljesítse a parancsaimat, nem pedig arra, hogy kibúvókat keressen alóluk.

– A csapokat kinyitni sokkal könnyebb, mint elzárni… de mihez kezd majd velük, ha elkészültek… megszülettek, vagy bárhogy nevezzük is? Akkor majd ki gondoskodik róluk? Szimpatizálok az óhajával, hogy lenyűgözze a barátnőjét, de gondolkodjon előre, uram!

Vorkosigan két szemöldöke összecsattant, és a torkát mély mordulás hagyta el. Az orvos hátrahőkölt. Vorkosigan torokköszörüléssé változtatta a morgást, majd mély lélegzetet vett.

– Az az én problémám lesz. A szavamat adom. Az ön felelőssége azzal véget ér. Huszonöt perce van, doktor. Amint elkészült, én magam fogom bezsuppolni a komp belsejébe. – Halványan mosolygott, sokat sejtető agresszivitással. – Ha akarja, kaphat három nap eltávozást, miután elhelyezte ezeket Imp Milben.

Az orvos fanyar, megadó képpel vállat vont, aztán elsietett összepakolni a holmijait.

Cordelia kétkedőn pillantott Vorkosiganra.

– Nem lesz vele gond?

– Persze, hogy nem, csak időbe telik, amíg megemészti a dolgokat. Mire Vorbarr Sultanára érnek, már úgy fog viselkedni, mintha ő találta volna ki ezt az egészet… meg a mesterséges méheket. – Vorkosigan tekintete visszatért a lebegő szállítólapra. – Ezek a legátkozottabb dolgok…

Egy őr toppant be.

– Elnézést, uram, de az escobari komppilóta már várja Naismith kapitányt. Készen állnak a felszállásra.

Couer jelentkezett a kommunikációs monitoron.

– Uram, a futárhajó kapitánya vonalban van.

Cordelia tehetetlen, csalódott pillantást vetett Vorkosiganra, kurta fejrázást kapott tőle válaszul, aztán mindketten szótlanul az előttük álló feladatok felé fordultak. Cordelia eltűnődött a doktor csípős megjegyzésén. És még azt hittük, elővigyázatosak vagyunk. Valóban jobban kellene ügyelnünk a tekintetünkre.

Tizenkettedik fejezet

Kétszáz társával, főleg escobaraiakkal együtt utazott haza egy e célra sietve átalakított Tau Ceti-i utasszállítón. A kiszabadult foglyok főként azzal ütötték el az időt, hogy történeteket meséltek és megosztották egymással az élményeiket, némileg irányítva, ismerte fel hamarosan, azon pszichológus tisztek által, akiket az escobariak küldtek a hajóval. Egy idő múltán szűkszavúsága saját élményeiről egyre szembeszökőbb lett, és ő megtanult különbséget tenni a véletlenszerűen összeszedett technikák és a csak látszólag hevenyészett csoportterápiák között, és sietve elhordta magát.

De ez nem volt elég. Azon kapta magát, hogy feltűnés nélkül, de kérlelhetetlenül elkezdett utána koslatni egy Irene nevezetű, élénk tekintetű nő, és arra következtetett, hogy őt jelölték ki melléje. Irene váratlanul bukkant fel az étkezéseknél, a folyosón, a társalgóban, és mindig valami újszerű kifogással kezdeményezett beszélgetést. Cordelia kitért, amikor csak tehette, és ügyesen kibújt a társalgás alól, vagy néha nyíltan más témára váltott, ha másként nem menekülhetett.

Egy újabb hét után a lány eltűnt a közeléből, de egy napon, amikor Cordelia visszatért a kabinjába, látta, hogy a szobatársa kiköltözött, és a helyét egy határozott tekintetű, könnyed viselkedésű, civil ruhás idősebb nő vette át, aki nem tartozott a hadifoglyok közé. Cordelia mogorván leheveredett az ágyára, és nézte, mint pakol ki az új lakótárs.

– Üdv, a nevem Joan Sprague – mutatkozott be a nő derűsen.

Ideje volt tiszta vizet önteni a pohárba.

– Jó napot, doktor Sprague. Jól gondolom, ugye, hogy ön Irene főnöke?

Sprague hallgatott egy kicsit.

– Pontosan így van, de szeretném, ha a viszonyunk szokványos lenne.

– Dehogyis. Ön azt szeretné, ha úgy tűnne, mintha szokványos lenne. Érzékelem a különbséget.

– Ön rendkívül érdekes személyiség, Naismith kapitány.

– Na ja, maguk többen vannak, én meg csak egyedül. Tételezzük fel, hogy beszélgetni kezdek önnel. Visszahívja rólam a maradék kutyáit?

– Azért vagyok itt, hogy beszélgessünk… de majd csak akkor, ha már készen áll rá.

– Hát akkor kérdezze csak meg, amit tudni szeretne. Legyünk túl rajta, hogy aztán mindketten lazíthassunk! – Jól jönne egy kis terápia, gondolta sóvárogva Cordelia. Annyira tele vagyok…

Sprague letelepedett az ágyra, szelíd mosollyal az arcán és a lehető legfigyelmesebb tekintettel a szemében.

– Szeretnék segíteni önnek emlékezni, mi történt önnel az alatt az idő alatt, amíg a barrayari zászlóshajó fedélzetén raboskodott. Ennek felidézése, bármily rettenetes volt is az, az első lépés a gyógyuláshoz.

– Ööö, szerintem itt valami félreértés van. Kristálytisztán emlékszem mindenre, ami az alatt az idő alatt történt. Nem okoz gondot a felidézése. Inkább kitörölni szeretném, legalább annyi időre, hogy néha-néha aludni tudjak.

– Értem. Folytassa! Miért nem mondja el, mi történt?

Cordelia részletesen beszámolt az eseményekről, kezdve a Béta Kolóniáról induló féregjáratugrástól Vorrutjer meggyilkolásáig, de Vorkosigan megjelenéséről már nem szólt, csak bizonytalanul folytatta:

– A legkülönbözőbb rejtekhelyeken bujkáltam a hajón pár napig, de a végén elkaptak, és bezártak a fogdába.

– Úgy. Tehát nem emlékszik arra, hogy Vorrutjer admirális megkínozta vagy megerőszakolta volna, és arra sem, miként ölte meg őt.

– Nem történt ilyesmi. És nem én intéztem el. Azt hittem, elég egyértelműen kifejtettem.

A doktornő szomorkásán ingatta a fejét.

– Jelentették, hogy magát kétszer is elszállították a táborból a barrayariak. Emlékszik, mi történt ezen alkalmakkor?

– Igen, természetesen.

– Részletezné?

Megmakacsolta magát.

– Nem.

A herceg meggyilkolásának titka mit sem érdekelné az escobariakat – ettől még semmivel sem utálnák jobban a barrayariakat, mint eddig –, de ha az igazságot puszta pletykaként elterjesztenék, az elsöpörhetné a polgári rendet a Barrayaron. Lázongások, katonai zendülések, Vorkosigan császárának bukása… ezek csak a lehetséges következmények kezdetei. Ha polgárháború törne ki a Barrayaron, abban Vorkosigan is meghalhatna. Istenem, kérlek, gondolta Cordelia fáradtan, elég ebből a sok halálból…

Sprague rettentő érdeklődéssel meredt rá. Cordelia úgy érezte, mintha karmok ragadták volna meg. Helyesbített:

– Volt egy tiszttársam, aki meghalt annak a bolygónak a feltérképezése közben… ugye, hallott erről? – A doktornő bólintott. – A barrayariak elhelyeztek egy emléktáblát a sírjára, az én követelésemre. Ennyi az egész.

– Értem – sóhajtotta Sprague. – Van egy ehhez hasonló esetünk. Azt a lányt is megerőszakolta Vorrutjer, meg az emberei némelyike, aztán a barrayari orvosok kitörölték a tudatából. Gondolom, így próbálták védeni az admirális hírnevét.

– Ó, szerintem találkoztam vele a zászlóshajó fedélzetén. Ő az, aki ugyanabban a zárkában ült, ahol én, igaz?

Sprague-t elárulta meglepett tekintete, bár alig érzékelhető, kitérő gesztust tett, így utalva a szakmai bizalomra.

– Vele igaza van – folytatta Cordelia. – Örülök, hogy megfelelő kezelésben részesül. De velem kapcsolatban téved. És Vorrutjer reputációjával kapcsolatban is téved. Csupán azért terjesztették el ezt az ostoba történetet rólam, mivel úgy gondolták, sokkal rosszabb lesz számára, ha úgy hírlik, hogy egy gyenge nő ölte meg, mint a saját katonája.

– Azok a kézzelfogható bizonyítékok, amiket az ön orvosi vizsgálatakor tapasztaltunk, önmagukban is elegendőek, hogy megkérdőjelezzük ezt.

– Miféle bizonyítékok? – kérdezte Cordelia pillanatnyilag összezavarodva.

– A kínzás bizonyítéka – felelte a doktornő mogorván, enyhe nehezteléssel. De nem őrá volt mérges, Cordelia érezte ezt.

– Micsoda? Sosem kínoztak meg!

– De igen. Kiválóan leplezték. Felháborító… de a fizikai nyomokat nem tudták elrejteni. Tudatában van annak, hogy eltört a karja és két bordája, számos zúzódás található a nyakán, a fején, a kezén, a karján… meg szerte a testén? És a biokémiája… rendkívüli stresszről, érzékvesztésről, jelentős fogyásról, alvási rendellenességekről, mellékvese túlműködésről tanúskodik… Folytassam?

– Ó, csak ennyi?

– „Ó, csak ennyi”? – visszhangozta a doktornő felhúzott szemöldökkel.

– Meg tudom magyarázni – csapott le rá Cordelia buzgón. Kuncogott. – Bizonyos értelemben, azt hiszem, ezekről az escobariak tehetnek. A zászlóshajó fogdájában voltam a visszavonulás alatt. A hajót találat érte… minden úgy rázkódott és dobálódzott, akár kavics a dobozban, beleértve engem is. Ott szereztem a csonttöréseket, meg az összes többit.

A doktornő jegyzetelt.

– Jól van. Tényleg nagyon jó. Ravasz. De nem eléggé… a csontjai nem ugyanakkor törtek el.

– Tényleg? – mondta Cordelia. És hogy magyarázzam el anélkül, hogy Vorkosigan kabinját említeném, hogy a bordámat Bothari intézte el? „Egy barátom meg akart fojtani…”

– Szeretném, ha fontolóra venné – kezdte Dr. Sprague óvatosan – a gyógyszeres kezelés lehetőségét. A barrayariak kiváló munkát végeztek magán, még jobbat, mint azon a másikon, és nála igazán mélyre kellett kotorni. Úgy hiszem, az ön esetében még több beavatkozásra lesz szükség. De ebben önként kell együttműködnie.

– Hála istennek! – Cordelia hanyatt dőlt az ágyán, az arca elé húzta a párnáját, és a gyógyszeres kezelésre gondolt. Csaknem megfagyott a vér az ereiben. Vajon meddig kellene őt szondázni, mire sikerülne előkaparniuk olyan emlékeket, amik valójában nincsenek is ott? És ami még rosszabb; már a legeslegelején napvilágra kerülhetnének azok a titkos aggodalmak, amikkel leginkább tele volt az elméje… Vorkosigan titkai… Sóhajtott, elhúzta a párnát az arca elől, a melléhez szorította, és amikor felnézett, Sprague mélységesen aggódó tekintetével találkozott. – Maga még itt van?

– Mindig itt leszek, Cordelia.

– Épp… ettől tartottam.

Ettől kezdve Sprague semmit sem tudott kiszedni belőle. Még aludni is félt most már, mert attól tartott, hogy kikérdezik álmában. Aprókat szundított, és azonnal felriadt, amint a legcsekélyebb mozgást is érzékelte a kabinban, mint például amikor a lakótársa felkelt, hogy a fürdőszobába menjen az éjszaka közepén. Cordelia nem rokonszenvezett Ezar Vorbarra titkos céljaival a legutóbbi háborúban, de legalább lezárultak. Arra a sok hiábavaló fájdalomra és halálra gondolt, melyek füstként lengték körül, és arra a következtetésre jutott, hogy Vorkosigan katonái, igen, még Vorrutjer és a táborparancsnok is, nem hiába haltak meg.

Sokkal megviseltebben fejezte be az utazást, mint ahogy elkezdte, az összeomlás szélén lebegve, szaggató fejfájástól és álmatlanságtól gyötörve, rejtélyes balkéz-reszketéssel, és kezdődő dadogással.

♦ ♦ ♦

Az utazás az Escobarról a Béta Kolóniára sokkal könnyebb volt. Mindössze négy napot vett igénybe azon a gyorsfutárhajón, amit – meglepve tapasztalta – kimondottan érte küldtek. Átfutotta a híreket a kabinja holovidjén. Halálosan belefáradt már a háborúba, de véletlenül elkapta, hogy Vorkosigan nevét említik, és nem bírt ellenállni, ki kellett keresnie, vajon miként vélekedik a köz a férfi szerepéről.

Elszörnyedve fedezte fel, hogy Vorkosigan együttműködése a Bírósági Testület vizsgálóbizottságával oda vezetett, hogy a sajtó őt hibáztatta a hadifoglyokkal való bánásmód miatt, mintha kezdettől fogva ő lett volna a parancsnok a táborban. Ismét előrángatták a régi, hamis komarri sztorit, és mindenhol az ő nevét gyalázták. Ez az igazságtalanság végképp feldühítette Cordeliát, és utálkozva kapcsolta ki a híreket.

Végül orbitális pályára álltak a Béta Kolónia körül, és ő felkereste a vezérlőtermet, hogy egy pillantást vethessen az otthonára.

– Itt van végre a jó öreg homokozó. – A kapitány jókedvűen beállította a képernyőt. – Küldenek önért egy űrsiklót, de jelenleg vihar tombol a fővárosban, és emiatt késlekedik egy kicsit, amíg nem csitul annyira, hogy javuljanak a látási viszonyok a kikötőben.

– Akkor hát várhatok, míg lejutok, hogy felhívhassam a mamámat – jegyezte meg Cordelia. – Valószínűleg épp dolgozik. És ott nincs értelme zavarni. A kórház nincs messze a kikötőtől. Kortyolhatok némi feszültségoldót, mire lejár a műszakja és értem jön, hogy hazavigyen.

A kapitány fura pillantást vetett rá.

– Aha.

Az űrsikló hamarosan megérkezett. Cordelia mindenkivel kezet rázott, és megköszönte a futárhajó legénységének az utazást, aztán átszállt. Az utaskísérő egy ruhacsomaggal köszöntötte.

– Hát ez meg micsoda? Az egekre, ez az Expedíciós Haderő uniformisa! Elkészült végre! Jobb későn, mint soha, nem igaz?

– Menjen csak előre, és öltözzön át! – nógatta a stewardess tüneményes mosollyal.

– Miért is ne? – Ez idáig az escobariaktól kapott egyenruhát viselte, és már alaposan ráunt. Szórakozottan vette át az égkék öltözetet meg a fényes, fekete csizmát. – Miért épp lovaglócsizma, az isten szerelmére? Alig van ló az egész Béta Kolónián, és azok is az állatkertekben. Na jó, elismerem, elég hatásosan néznek ki.

Miután rájött, hogy ő az egyetlen utas az űrsiklón, azon helyben átöltözött. A stewardess segített neki a csizmával.

– Aki ezeket tervezte, rá kellene kényszeríteni, hogy bennük is aludjon! – motyogta Cordelia. – Bár lehet, hogy ezt teszi.

Az űrsikló megkezdte az ereszkedést. Cordelia az ablakhoz sietett, és buzgón nézelődött, hogy láthassa végre szülővárosát. Végül eloszlott az okkersárga köd, spirális pályán leszálltak a kifutópályára, majd az érkezési csarnokhoz gurultak.

– Milyen sokan nyüzsögnek itt ma.

– Igen, az elnök fog beszédet mondani. Roppant izgi. Bár én nem rá szavaztam.

– Tartós Freddy össze bírt csődíteni ennyi embert, hogy beszédet mondhasson? Na szépen vagyunk. Megpróbálok beleolvadni a tömegbe. Ez az egész kissé túl harsány nekem. Ma szívesebben lennék inkább láthatatlan.

Kezdte érezni a lehangoltság kezdetét, és azon tűnődött, most vajon milyen mélyre merül bele. Az escobari doktornőnek alapvetően igaza volt, még ha a tényekben tévedett is; kiegyenlítetlen érzelmi adósság rándult görcsbe valahol a gyomra alatt.

Az űrsikló hajtóművei abbahagyták a nyüszítést, és Cordelia kényelmetlenül kelt fel, hogy elköszönjön a vigyorgó stewardesstől.

– Ugye, nem vár odakinn semmiféle f-fogadóbizottság? Tényleg nem hiszem, hogy ma el bírnám viselni.

– Kap némi segítséget – biztosította a stewardess. – Már érkezik is.

Egy civil szarongot viselő férfi lépett az űrsiklóba, és szélesen elmosolyodott.

– Hogy van, Naismith kapitány? – Máris bemutatkozott: – Philip Gould vagyok, az elnök sajtószóvivője. – Cordelia megdöbbent. A sajtószóvivő egy kormányszintű pozíció. – Megtiszteltetés számomra, hogy megismerhetem önt.

– U-ugye, nem terveznek semmiféle c-cirkuszt? Én t-tényleg csak haza szeretnék menni.

– Nos, az elnök beszédet készül mondani. Meg egy kis meglepetéssel is szolgál az ön számára – nyugtatgatta a férfi. – Valójában azt remélte, elmondhat még pár beszédet az ön társaságában, de ezt még megvitathatjuk később. Nos, nem igazán számítottunk arra, hogy az Escobari Hősnő lámpaláztól szenvedhet, de összeállítottunk az ön számára néhány mondatot. Én mindvégig ön mellett leszek, súgok önnek, és segítek a sajtóval. – Egy kézi olvasót nyomott a kezébe. – Próbáljon meglepettnek látszani, amikor kilép a sikló ajtaján.

– Meglepett vagyok. – Sietve átfutotta a szövegét. – E-ez egy r-rakás hazugság!

A férfi aggódva fürkészte.

– Mindig is megvolt ez a kis beszédhibája? – kérdezte óvatosan.

– N-nem, ezt a souvenirt kaptam az escobari pszichológusoktól meg a h-háborútól. Mellesleg, ki írta ezt a sz-szemetet? – Az a sor, ami különösképpen bántotta a szemét, „a gyáva Vorkosigan admirálisra és haramiáira” utalt. – Vorkosigan a legbátrabb ember, akivel valaha is találkoztam.

Gould határozottan megragadta a karját, és a kijárat felé terelte.

– Most mennünk kell, hogy ne késsük le a híradó kezdetét. Ha kívánja, hagyja ki azt a sort. Most, mosolyogjon!

– Látni szeretném az anyámat.

– Ott van az elnök mellett. Itt megyünk.

Kiléptek az űrsikló zsilipalagútjából, és tülekedő nők, férfiak és berendezések közé jutottak. Valamennyien egyszerre kezdtek kérdéseket kiabálni feléje. Cordelia reszketni kezdett, egész testében, nagy hullámokban, amik a gyomrából indultak ki, és szétterjedtek mindenfelé.

– Senkit sem ismerek ezek közül – sziszegte oda Gouldnak.

– Lépkedjen! – sziszegte vissza a férfi rezzenéstelen, merev mosolya mögül.

Felcaplattak egy sajtószónoki emelvényre, amit az utascsarnokra néző erkélyen emeltek. A várótermet zsúfolásig megtöltötte a színes ruhákba öltözött ünneplő tömeg. Összemosódtak Cordelia szeme előtt. Végre ismerős arcot pillantott meg, az anyjáét, sírva, mosolyogva, és ő a karjai közé vetette magát, a sajtó legnagyobb örömére, akik rögzítettek minden pillanatot.

– Vigyél ki ebből az egészből, olyan gyorsan, ahogy csak lehet! – suttogta hevesen az anyja fülébe. – Ájulás kerülget.

Az anyja karhossznyi távolságra eltolta magától, nem értette, mint mondott, csak mosolygott. Helyét Cordelia öccse vette át, büszkén és idegesen toporgó családjával a háta mögött, akik úgy néztek rá, mintha fel akarnák falni a szemükkel.

A legénységét is felfedezte, ők is az új egyenruhában feszítettek, néhány kormányhivatalnok társaságában. Parnell feltartott hüvelykujját mutatta felé, és úgy vigyorgott, mint valami elmeroggyant. Betaszigálták egy szónoki pulpitus mögé, ahol a Béta Kolónia elnöke állt.

Tartós Freddyt jóval nagyobbnak látta zavarodottságában, mint amekkora valójában; hatalmasnak és lehengerlőnek. Talán még a holovidet is túlragyogta. Az elnök megragadta a kezét, a magasba tartotta, és a tömeg éljenzett. Ettől Cordelia teljesen idiótának érezte magát.

Az elnök remek beszédet vágott ki, még súgógépet sem használt. Csöpögött belőle a soviniszta hazafiság, amely már akkor átitatta ezt a helyet, mielőtt Cordelia útra kelt, és egyetlen elhangzott szónak sem volt a legcsekélyebb köze sem az igazsághoz, még bétai szemszögből nézve sem. Fokozatosan haladt előre, és tökéletes előadást rögtönözve jutott el a kitüntetésig. Cordelia szíve nehézkesen dübörögni kezdett, ahogy megsejtette, mi következik. Kétségbeesetten próbált menekülni a tudat elől, és a sajtószóvivőhöz fordult.

– A l-legénységem kapja, a plazmatükrök eljuttatásáért?

– Őket már kitüntették. – Egy pillanatra sem hagyott fel a mosolygással. – Ez csakis az öné.

– É-értem.

Úgy tűnt, ezt az érmet a bátorságáért, Vorrutjer admirális saját kezű meggyilkolásáért kapja. Tartós Freddy persze bőszen kerülte a „gyilkolás” szót, mint ahogy a „megölés” és hasonló szavakat is. Jobban kedvelte az afféle frázisokat, mint „megszabadította az univerzumot egy romlott gonosztevőtől”.

A beszéd a végéhez közeledett, és a színes szalagon lógó, csillogó medált, a Béta Kolónia legmagasabb kitüntetését az elnök saját kezűleg emelte Cordelia nyakába. Gould az emelvény széléhez irányította, és a ragyogó, zöld szavakra mutatott, amiket a súgógép vetített a ritka levegőbe, közvetlenül a szeme elé.

– Kezdje olvasni! – súgta a férfi.

– Én jövök? Óh. Ööö… Béta Kolónia népe, szeretett honfitársaim – eddig minden rendben –, amikor elindultam, hogy szembeszálljak a barrayari zsarnokság f-fenyegetésével, és hogy m-megsegítsem escobari barátainkat és szövetségeseinket, még nem is sejtettem, hogy a sors sokkal n-nemesebb v-végzetet szán nekem.

Ezen a ponton tért el a szövegtől, tehetetlenül figyelve önmagát, amint süllyedő hajóként merül egyre mélyebbre a csapkodó hullámok között.

– Nem értem, mi n-nemesség van annak a szadista seggfej Vorrutjernek a 1-lemészárlásában. És nem akarom, hogy kitüntessenek egy fegyvertelen e-ember m-meggyilkolásáért, még akkor sem, ha meg kellett tennem.

Átemelte a szalagot a feje fölött. A pántlika beleakadt a hajába, és ő rángatni kezdte, fájdalmasan, dühödten.

– És legvégül: nem én öltem meg Vorrutjert. Saját emberei egyike ölte meg. E-elkapta hátulról, és fültől fülig vágta a torkát. Én ott voltam, a fene egye meg! Csurom vér lettem tőle. A média hazugságokkal traktálja magukat arról az o-ostoba háborúról. Á-átkozott firkászok! Nem Vorkosigan volt a hadifogolytábor parancsnoka, amikor az atrocitások történtek. Amint ő vette kézbe az ü-ügyet, azonnal véget vetett a visszaéléseknek. K-k-kivégeztette saját tisztjei egyikét, csak hogy kielégítse a ti b-bosszúvágyatokat, és a becsületét is kockáztatta, annyit mondhatok.

Az emelvényről kimenő hangot hirtelen elvágták. Cordelia Tartós Freddyhez fordult, haragos könnyei homályosították el előtte a férfi döbbent arcát, és visszahajította neki a medált karja minden erejével. Nem találta el az elnök fejét, és a kitüntetés csillogva repült le a balkonról a tömegbe.

Mindkét karját lefogták hátulról. Ez előcsalt belőle némi szunnyadó agresszivitást, és eszeveszetten rugdalózott.

Ha az elnök nem próbált volna kitérni, nem lett volna semmi baj. De mivel próbált, Cordelia lovaglócsizmájának orra tökéletes véletlenszerűséggel találta ágyékon. Szájával hangtalan „ó”-t képzett, miközben leroskadt az emelvény mögé.

Cordelia ellenállhatatlanul hiperventilálva sikoltozni kezdett, ahogy újabb tucat kéz ragadta meg a karját, a derekát, a lábát.

– K-kérem, ne zárjanak be megint! Nem tehetek róla. Én csak haza akartam menni! Vigye a közelemből azt az istenverte ampullát! Ne! Ne! Csak drogot ne, kérem, kérem! Nagyon sajnálom!

Kirángatták, és az év legnagyobb sajtóeseménye ugyanúgy összeomlott, akárcsak az imént Tartós Freddy.

♦ ♦ ♦

Közvetlenül ezután egy csendes szobába vitték, az űrkikötő egyik hivatali helyiségébe. Nem sokkal később megérkezett az elnök személyes orvosa, és átvette az esetet; mindenkit kiküldött az irodából, csak ő és Cordelia anyja maradt, és adott neki egy kis időt és helyet, hogy Cordelia visszanyerhesse az önuralmát. Csaknem egy órájába került abbahagyni a sírást, ha már belekezdett. A zavarodottság és a szégyenkezés végül felhagyott benne a libikókázással, képes volt felülni, és hidegleléses reszketéssel beszélni.

– Legyen szíves, kérjen bocsánatot az elnöktől a nevemben. Bár figyelmeztetett volna valaki, vagy megkérdeztek volna előtte! Én… n-nem vagyok valami jól mostanság.

– Erre magunktól is rájöhettünk volna – mondta az orvos sajnálkozva. – Az ön megpróbáltatásai végül is sokkal személyesebbek voltak, mint a katonák többségéé. Nekünk kell a bocsánatát kérnünk, amiért kitettünk önt egy ilyen szükségtelen megpróbáltatásnak.

– Azt hittük, kellemes meglepetést okozunk – tette hozzá az anyja.

– Tényleg meglepetés volt, az biztos. Buzgón remélem, ezért nem fognak bezárni egy gumifalú szobába. Pillanatnyilag kissé idegenkedem a bezártságtól. – Már a puszta gondolatra összeszorult a torka, és próbált egyenletesen lélegezni, hogy megnyugodjon.

Kíváncsi lett volna, hol lehet most Vorkosigan, és épp mit csinál. A lerészegedés gondolata egyre vonzóbbnak tűnt, és azt kívánta, bár együtt lehetne a férfival, hogy együtt rúghassanak be. Hüvelyk-és mutatóujját rányomta az orrnyergére, hogy kimasszírozza magából a feszültséget.

– Megengednék esetleg, hogy most hazamenjek?

– Itt van még a tömeg? – kérdezte az anyja is.

– Attól tartok, igen. Megpróbáljuk elkerülni őket.

Az orvossal az egyik oldalán, az anyjával a másikon, egész idő alatt Vorkosigan csókjának emlékébe kapaszkodva tette meg a hosszú utat anyja autójáig. A tömeg most is nyomult feléje, de immár elcsendesedve, tiszteletteljesen, szinte megilletődötten, merő ellentéte volt ez a korábbi ünneplő hangulatnak. Ő meg azon sajnálkozott, hogy elrontotta a szórakozásukat.

♦ ♦ ♦

Tömeg várta anyja lakásánál is a liftaknák előterében, és még az ajtajához vezető folyosón is. Cordelia mosolygott, és integetett egy kicsit, óvatosan, de a kérdésekre csak a fejét rázta; nem bízott abban, hogy képes lenne összefüggően beszélni. Átjutottak rajtuk, és végre bezárták maguk mögött az ajtót.

– Húú! Biztosra veszem, hogy semmi rosszat nem akartak, de istenemre… az volt az érzésem, mintha élve fel akarnának falni.

– Nagy hűhó volt a háború és az Expedíciós Haderő körül… aki kék uniformist visel, azzal úgy bánnak, mint egy hírességgel. És amikor a hadifoglyok hazatértek, és a történeted napvilágot látott… akkor annyira megörültem annak, hogy megtudtam, biztonságban vagy. Szegény drágám! – Ismét megölelte Cordeliát, és ő szívesen viszonozta.

– Aha, ez megmagyarázza, honnan jött ez a hülyeség. Alaptalan pletyka volt. Az escobariak kezdték terjeszteni, és mindenki bevette. Nem bírtam leállítani.

– Mit tettek veled?

– Folyton a nyomomban koslattak, egyfolytában azzal nyaggattak, hogy vessem alá magam gyógyszeres kezelésnek… azt hitték, a barrayariak vacakoltak az emlékeimmel… Ja, bocs. Te úgy értetted, hogy a barrayariak mit tettek velem. Nem sokat. V-Vorrutjer persze szeretett volna, de őt utolérte a végzete, mielőtt igazán belekezdhetett volna. – Úgy döntött, nem zaklatja fel az anyját a részletekkel. – Azonban történt valami lényeges. – Habozott. – Ismét belefutottam Aral Vorkosiganba.

– Abba a szörnyű emberbe? Nagyon csodálkoztam, amikor hallottam a nevét a hírekben, hogy vajon ugyanarról a fickóról van-e szó, aki tavaly megölte Rosemont hadnagyot?

– Nem. Igen. Úgy értem, nem ő ölte meg Rosemontot, hanem az egyik embere. De róla van szó.

– Nem értem, miért szimpatizálsz vele ennyire.

– Jobban kellene becsülnöd! Ő mentette meg az életem. A kabinjában bújtatott két napon át Vorrutjer halála után. Ha elkapnak, mielőtt át nem vette a parancsnokságot, nyomban kivégeztek volna.

Anyja inkább tűnt összezavartnak, mint méltánylónak.

– És ő… csinált valamit veled?

A kérdést megválaszolhatatlan irónia töltötte meg. Cordelia még az anyját sem merte beavatni abba az elviselhetetlen teherbe, amit a férfi rakott a vállára. Anyja persze félreértette elkínzott kifejezését.

– Ó, kedvesem! Sajnálom.

– Mi? Nem, a fenébe is! Vorkosigan nem erőszaktevő. Tiszteletben tartja a foglyok jogait. Egy ujjal sem nyúlna hozzájuk. Arra kért… – elhallgatott, és belenézett anyja kedves, aggódó és szerető ábrázatába. – Sokat beszélgettünk. Rendes ember.

– Nincs túl jó híre.

– Na ja, én is láttam pár híradást. Csupa hazugság.

– Ezek szerint… nem gyilkos?

– Háát… – Cordelia az igazság mellett döntött. – Sok embert m-megölt, feltételezem. Tudod, ő katona. Az a munkája. Nem tehet róla, ha néha egy kis vért kell ontania. De csak három olyan áldozatáról tudok, akiket nem szolgálat közben ölt meg.

– Csak három? – ismételte az anyja alig hallhatóan. Hallgatott egy kicsit. – Akkor hát nem szexuális bűnöző?

– Nyilvánvalóan nem! Bár úgy hallottam, elég furcsa dolgokon ment keresztül a felesége öngyilkossága után… szerintem neki fogalma sincs, milyen sokat tudok róla, nem mintha az a mániákus Vorrutjer megbízható információforrás lenne, még akkor sem, ha tényleg jelen lett volna. Gyanítom, hogy részben azért igaz, legalábbis ami az ő viszonyukat illeti. Vorrutjer egyértelműen a megszállottja lett. És Aral szörnyen elbizonytalanodott, amikor erről kérdeztem.

Anyja elképedt ábrázatára pillantott, és arra gondolt, milyen jó, hogy sosem akartam védőügyvéd lenni. Az összes ügyfelemet átnevelésre küldték volna, örök időkre.

– Minden több értelmet nyer majd, amikor személyesen találkozol vele – tette hozzá reménykedve.

Az anyja bizonytalanul felnevetett.

– Nagyon úgy tűnik, hogy elcsavarta a fejed. Hogy csinálta? Beszéddel? A vonzó külsejével?

– Nem tudom biztosan. Javarészt a barrayari politikáról beszélt. Azt hangoztatta, mennyire viszolyog tőle, de nekem úgy tűnt, inkább a megszállottja. Öt percre sem tud elszakadni tőle. Mintha bele lenne ivódva.

– Ez… ennyire érdekes téma?

– Szörnyű – felelte Cordelia őszintén. – Az ő esti meséiktől hetekig nem tudnál aludni.

– De nem is a külseje fogott meg – sóhajtott az anyja. – Láttam róla egy holofelvételt a hírekben.

– Ó, elmentetted? – kérdezte Cordelia azonnal. – Hol van?

– Biztos találsz róla képet a vidfájlok között – felelte az anyja, és rámeredt. – De igazán, Cordelia… a te Reg Rosemontod tízszer jobban nézett ki.

– Biztosan – értett egyet Cordelia –, bármiféle objektív megítélés szerint.

– Akkor mi fogott meg abban a férfiban?

– Nem tudom. Talán az erényei. Bátorság. Erő. Energia. Bármikor földbe tudna döngölni. Hatalma van az emberek felett. Nem pont arra gondolok, hogy született vezető, bár az is benne van. Vagy imádják őt, vagy zsigerből gyűlölik, de van aki egyszerre mindkettőt érzi iránta. De senki sem alszik el az unalomtól, ha ő jelen van.

– És te melyik kategóriába tartozol, Cordelia? – kérdezte az anyja szórakozottan.

– Hát, az biztos, hogy nem gyűlölöm. Bár azt sem mondhatom, hogy imádom. – Hosszan hallgatott, majd felpillantott, és egyenesen belenézett az anyja szemébe. – De ha őt megvágják, én vérzek.

– Óh! – mondta az anyja elfehéredve. A szája mosolygott, a szeme megrándult, és hirtelen, indokolatlan lendülettel elkezdte kipakolni Cordelia kevéske cuccát.

♦ ♦ ♦

A szabadsága negyedik délutánján Cordelia parancsnoka kellemetlen látogatót hozott magával.

– Naismith kapitány, ő itt Dr. Mehta, az Expedíciós Haderő egészségügyi szolgálatától – mutatta be őket egymásnak Tailor kapitány.

Dr. Mehta nyúlánk, barna bőrű nő volt, nagyjából Cordeliával egyidős, hátratűzött sötét hajjal, és hűvösnek és frissen fertőtlenítettnek tűnt kék uniformisában.

– Még egy pszichiáter – sóhajtotta Cordelia. Nyakizmai görcsbe rándultak a tarkójánál. Újabb kérdések… újabb szófacsarások, újabb kibúvók, még szövevényesebb hazugságok jönnek, hogy megpróbálja betömködni a történetében azokat a lyukakat, melyekben Vorkosigan keserű igazságai lapulnak…

– Végre csatolták Sprague kapitány jelentését az ön aktájához, bár kissé megkésve, úgy tűnik. – Tailor ajkai együtt érzően elvékonyodtak. – Szörnyen sajnálom. Ha korábban kaptuk volna meg, megkímélhettük volna önt a múlt heti megpróbáltatásoktól. És mindenki mást is.

Cordelia elvörösödött.

– Nem akartam megrúgni. Ő ugrott elém. Soha többé nem csinálok ilyet.

Tailor kapitány elnyomott egy mosolyt.

– Nos, én nem rá szavaztam. Tartós Freddy csöppet sem érdekel. Ámbár – a torkát köszörülte – személyes érdeklődést mutat az ön esete iránt. Ön most már közismert személyiség, akár tetszik, akár nem.

– Ó, ez hülyeség.

– Nem, nem az. Önnek kötelessége van velünk szemben.

Kit utánozol, Bill? – gondolta Cordelia. Ez nem a te hangod.

Megdörzsölte a tarkóját.

– Azt hittem, már letudtam minden kötelezettségemet. Mi többet akarnak még tőlem?

Tailor vállat vont.

– Úgy gondolják… értésemre adták… hogy vár önre egy szóvivői állás… a kormányban. A háborús tapasztalatai jóvoltából. Amint meggyógyul.

Cordelia felhorkant.

– Borzasztóan furcsa illúziókat táplálnak a katonai karrieremről. Nézze… felőlem Tartós Freddy akár műmelleket is felölthet, és elmehet hermafroditáknak udvarolni a szavazatukért Quartzba. D-de én nem fogom eljátszani e-egy propaganda-fejőstehén szerepét, és nem tejelek egyik pártnak sem. Viszolygok a politikától, hogy egy barátomat idézzem.

– Hát… – Tailor vállat vont, mintha ő ezzel letudta volna a feladatát, és lendületesen folytatta. – Lesz, ahogy lesz, de nekem az a dolgom, hogy önt szolgálatra alkalmas állapotba hozzam.

– Én… teljesen rendben leszek, a-amikor visszatérek az egyhavi szabadságom után. Csupán pihenésre van szükségem. Vissza akarok menni a Felderítéshez.

– És így is lesz. Rögtön azt követően, hogy orvosilag mentesítettük.

– Ó. – Beletelt egy kis időbe, mire felfogta, mit jelent ez. – Ó, nem… várjon csak! Akadt egy kis p-problémám Dr. Sprague-gal. Nagyon kellemes hölgy, és a következtetései is ésszerűek, de a premisszái tévesek voltak.

Tailor kapitány szomorúan pislogott.

– Jobb, ha most átadom Dr. Mehtának. Ő mindent elmagyaráz. Hajlandó együttműködni vele, ugye?

Cordelia beharapta az ajkát, és megborzongott.

– Beszéljünk nyíltan! Azt akarja mondani, hogy ha az agyzsugorítója elégedetlen lesz velem, soha többé nem tehetem újra Felderítő hajóra a lábam. Sem mint p-parancsnok… sőt még beosztottként sem.

– Ez… igen kemény megfogalmazás. De, mint azt ön is tudja, a Felderítésnél, ahol kicsiny embercsoportok vannak összezárva jelentős ideig, a pszichés jellemzők kimondott fontossággal bírnak.

– Igen, tudom… – Mosolyba facsarta száját. – E-együttműködöm. N-naná.

Tizenharmadik fejezet

És most – kezdte Dr. Mehta derűsen, miközben felrakta dobozát a Naismith lakás egyik asztalára másnap délután –, ez egy teljességgel külsődleges vizsgálati eljárás. Nem fog érezni semmit, a műszer semmit nem csinál önnel, csupán kimutatja számomra, mely témák bírhatnak nagyobb jelentőséggel az ön számára tudat alatt. – Elhallgatott, lenyelt egy kapszulát, majd megjegyezte: – Allergia. Bocsánat. Gondoljon rá úgy, mint egy érzelmi varázsvesszőre, melyekkel mélyen rejtező élményforrásokat kutatunk.

– Elárulja, hol ásson kutat, mi?

– Pontosan. Zavarná, ha dohányoznék?

– Tegye.

Mehta meggyújtott egy ízesített cigarettát, és óvatosan letette egy magával hozott hamuzóra. A füst Cordelia felé kanyargott; ő hunyorgott, mert csípte a szemét. Furcsa perverzió egy orvostól; de hát, mindenkinek megvan a maga kis hibája. A dobozt bámulta, elnyomta izgatottságát.

– Kezdjük az alapoknál – szólalt meg Mehta. – Július.

– Most azt kellene rávágnom, hogy „augusztus”, vagy valami hasonlót?

– Nem, ez nem egy szabad asszociációs teszt… azt majd a gép végzi. De csinálhatjuk, ha óhajtja.

– Jó, rendben.

– Tizenkettő.

Apostolok, gondolta Cordelia. Tojások. Adventi napok.

– Halál.

Születés, gondolta Cordelia. Azok a felső osztálybéli barrayariak mindent továbbadnak a gyermekeiknek. Nevet, tulajdont, kultúrát, még a kormányban betöltött hivatalukat is. Roppant teher, nem csoda, ha a gyerekek meghajlanak és megroppannak a súly alatt.

– Születés.

Halál, gondolta Cordelia. Egy férfi fiúgyermek nélkül csupán egy járkáló kísértet, nem része a jövőnek. És amikor a kormány felsül, a gyermekeik életével váltják meg. Ötezerrel.

Mehta kicsit balra csúsztatta a hamutartóját. Nem segített; sőt, ettől még rosszabb lett.

– Szex.

Nem jön össze. Én itt vagyok, ő meg ott…

– Tizenhét.

Tárolók, gondolta Cordelia. Vajon mi lett azokkal a szegény kis életkezdeményekkel?

Dr. Mehta összevont szemöldökkel meredt a kijelzőjére.

– Tizenhét? – ismételte.

Tizennyolc, gondolta Cordelia határozottan. Dr. Mehta lejegyzett valamit.

– Vorrutjer admirális.

Nyomorult, eltaposott varangy. Tudod, szerintem igazat mondtál… valaha szeretned kellett Aralt, hogy aztán meggyűlölhesd. Kíváncsi lennék, vajon mit művelt veled. Szakított veled, nyilvánvalóan. El tudom képzelni, mennyire fájt. Végül is van bennünk valami közös, talán…

Mehta eltekert egy tárcsát, ismét a homlokát ráncolta, majd visszafordította.

– Vorkosigan admirális.

Ó, szerelem, engedd, hogy igazán egymáséi legyünk… Cordelia fáradtan összpontosított Mehta kék uniformisára. Ha itt kezd kutat ásni, gejzír fog feltörni… és már nyilván rájött erre, hisz ismét jegyzetel…

Mehta a kronométerére pillantott, és megnövekedett érdeklődéssel hajolt előre.

– Beszéljünk Vorkosigan admirálisról!

Jaj, ne, gondolta Cordelia.

– Mi van vele?

– Tudja, hogy hosszú időn át a hírszerzésüknél dolgozott?

– Szerintem pedig nem. Úgy tudom, a fő területe a harcászati stratégia, már amikor… amikor nem őrjáratozik.

– A Komarri Mészáros?

– Az egy átkozott hazugság! – vágta rá Cordelia gépiesen, de legszívesebben azonnal visszaszívta volna.

– Ki mondta ezt magának?

– Ő.

– Ő. Aha.

Legszívesebben megütnélek ezért az „aha”-ért… de nem! Együttműködés. Nyugalom. Higgadt maradok… Bár abbahagyná már a cigizést, vagy tolná még távolabb. Csípi a szemem.

– Miféle bizonyítékkal szolgált?

Semmivel, ébredt rá Cordelia.

– A szavát adta, azt hiszem. A becsületszavát.

– Ez nem túl kézzelfogható. – Ismét jegyzetelt. – És maga hitt neki?

– Igen.

– Miért?

– Mert… egybevágott azzal, amilyennek a személyét megismertem.

– Hat napig a foglya volt, ugye, azon a felderítő küldetésen?

– Így van.

– Hm – mondta Mehta színtelenül, és miközben keresztülnézett rajta, kopogott a fényceruzájával. – Maga egyértelműen meg van győződve Vorkosigan igazmondásáról. Tehát úgy gondolja, hogy sohasem hazudott önnek?

– Hát… dehogynem, de végül is én ellenséges tiszt voltam.

– Úgy tűnik, maga mégis elfogadta megkérdőjelezhetetlennek az állításait.

Cordelia megpróbálta elmagyarázni.

– Egy férfi szava jóval többet jelent egy barrayarinak egy homályos ígéretnél, legalábbis a régi vágásúaknál. Egek, még a kormányzásuk is erre alapul, hűségeskükre meg effélékre.

Mehta alig hallhatóan füttyentett.

– Kezd tetszeni magának ez az államforma, ugye?

Cordelia kényelmetlenül fészkelődött.

– Nem egészen. Csak kezdem egy kicsit jobban megérteni, ez minden. Feltételezem, úgy alkották meg, hogy működjön.

– Tehát ez a becsületszó-adás… maga hisz abban, hogy Vorkosigan mindig betartja?

– Hát…

– Tehát igen?

– Láttam már, hogy megszegi. Rettenetes árat fizetett érte.

– Szóval, ha megfizetik érte, megszegi.

– Nem őt fizetik. Ő fizetett meg.

– Alig észlelhető különbség.

– Ha megfizetik, kap. Ha ő fizet meg, ad. És ő… sokat veszített Escobarnál.

Egyre veszélyesebb terepre lebegtek. Válts témát valahogy, gondolta Cordelia bágyadtan. Vagy szunyókálj egy kicsit… Mehta ismét megnézte az időt, és áthatóan vizslatta Cordelia arcát.

– Escobar.

– Tudja, Aral elvesztette a becsületét Escobarnál. Utána azt mondta, hazamegy és leissza magát. Azt hiszem, Escobarnál megszakadt a szíve.

– Aral?… A keresztnevén nevezi?

– Ő „kedves kapitány”-nak szólít. Ezt mindig is viccesnek tartottam. Nagyon árulkodó, bizonyos értelemben. Ő tényleg úgy gondol rám, mint egy katonahölgyre. Vorrutjernek ebben is igaza volt… szerintem én vagyok a megoldás egy problémájára. Örülök, hogy…

A szobában egyre melegebb lett. Cordelia ásított. A füstfoszlányok csápszerűen tekeredtek rá.

– Katona.

– Tudja, ő szereti a katonáit. De tényleg. Átitatódott ezzel a jellegzetes barrayari hazafisággal. Sokáig éljen a császár. Pedig a császár aligha érdemli meg, hogy…

– Császár.

– Szerencsétlen pára. Kínlódik, mint Bothari. Lehet, hogy ő is őrült.

– Bothari? Ki az a Bothari?

– Démonokkal társalog. A démonok válaszolnak neki. Magának is tetszene. Aral kedveli. Én is. Remek fickó, épp olyan, akit társnak választana, ha a pokolba indulna. Érti a csíziót.

Mehta a homlokát ráncolta, ismét a tárcsáival babrált, és a kijelzőjét kopogtatta hosszú körmeivel. Visszatáncolt.

– Császár.

Cordelia alig bírta nyitva tartani a szemét. Mehta újabb cigarettára gyújtott, és odarakta a még parázsló csikk mellé.

– Herceg – nyögte Cordelia.

Nem lenne szabad beszélnem a hercegről…

– Herceg – ismételte Mehta.

– Nem lenne szabad beszélnem a hercegről. A hullahegyekről… – Cordelia hunyorgott a füstben. A füst… az a furcsa, maró füst abból a cigarettából, amit a meggyújtást követően egyszer sem emeltek a szájhoz…

– Maga… drogot használ… rajtam… – Hangja fojtott sikoltásba fulladt, és támolyogva felállt. A levegő ragacsos volt. Mehta előrehajolt, ajkai szétnyíltak az összpontosítástól. Aztán felpattant a székéből, és meghátrált meglepetésében, ahogy a páciense feléje lendült.

Cordelia lesodorta a felvevőt az asztalról, és rávetette magát, amikor az a padlónak csapódott, aztán püfölni kezdte a jó kezével, a jobb kezével.

– Elég a dumából! A sok halálból! Nem teheted ezt velem! A fene egye meg… ezt nem úszhatod meg, sajnálom, házőrző kutya, emlékszik minden szóra, sajnálom, lődd le, kérlek, beszélj hozzám, kérlek, engedj ki, kérlek engedj ki kérlek engedj ki…

Mehta megpróbálta felemelni őt a padlóról, és nyugtatgatta. Cordelia is csupán foszlányokat kapott el saját zagyválásából.

– …nem lett volna szabad… idioszinkrasztikus reakció… kimondottan szokatlan. Kérem, Naismith kapitány, nyugodjon meg…

Valami csillant Mehta ujjai között. Egy ampulla.

– Ne! – sikoltotta Cordelia, hanyatt vetette magát, és a doktornő felé rúgott. Talált. Az ampulla pörögve szállt egy alacsony asztalka alá. – Semmi drog, semmi drog, nem, nem, nem…

Mehta olajzöld arcszínt öltött.

– Jól van! Jól van! De higgadjon már le… ez az, úgy, úgy… – Sietve maximális fokozatra kapcsolta a légkondicionálót, és elnyomta a második cigarettát. A levegő hamar megtisztult.

Cordelia a kereveten feküdt, most nyerte vissza a lélegzetét, de még reszketett. Annyira közel… túlságosan közel került ahhoz, hogy elárulja kedvesét… és ez még csak az első nap volt. Fokozatosan lehiggadt, és az elméje kitisztult.

Felült, arcát a kezébe temette.

– Ez mocskos trükk volt – jegyezte meg kifejezéstelen hangon.

Mehta elmosolyodott, mintha egy műanyag álarc mögé próbálná rejteni izgatottságát.

– Hát igen, egy picit. De ugyanakkor roppant hatékonynak bizonyult. Sokkal eredményesebbnek, mint amire számítottam.

Fogadni mertem volna, gondolta Cordelia. Élvezted az előadást, ugye? Mehta letérdelt a padlóra, és elkezdte összekaparni a felvevője darabjait.

– Elnézést a műszere miatt. El sem tudom képzelni, mi ütött belém. Sikerült… elcsesznem az eredményeket?

– Igen, álomba kellett volna zuhannia. Különös. De nem – tette hozzá diadalmasan, és egy adattárolót húzott elő a roncsok közül, és gondosan az asztalra helyezte. – Nem kell megismételnünk. Minden a legnagyobb rendben. Remek.

– Mit hámozott ki ebből? – kérdezte Cordelia szárazon az ujjai közül.

Mehta szakmai érdeklődéssel vizslatta.

– Kétségkívül maga a legnagyobb kihívást jelentő eset, amivel valaha dolgom volt. Ám legalább afelől már most biztosak lehetünk, már amennyiben felmerültek magában bizonyos kétségek, hogy a barrayariak… hogy is fogalmazzam… nem rendezték át a gondolatait az akarata ellenére. A reakciói gyakorlatilag átlépték a mérhető határt. – Szilárdan rábólintott.

– Tudja – makogta Cordelia –, nem igazán a módszerei borítottak ki. Van bennem… egyfajta viszolygás az ellen, hogy akaratom ellenére legyógyszerezzenek. És amennyire tudom, az ilyesmi egyébként is illegális.

– De néha szükséges. Az adatok sokkal tisztábbak, ha az alany nincs tudatában, hogy figyelik. És elfogadhatóan etikus módszer abban az esetben, ha megadják rá a beleegyezést post facto.

– Utólagos engedély, mi? – zsörtölődött Cordelia. Félelem és harag vont dupla spirált a gerince köré, és egyre szorosabban, szorosabban fonódott rá. Jókora erőfeszítéssel megtartotta mosolyát, nem hagyta, hogy vicsorgássá formálódjon. – Ez egy törvényes fogalom, aminek a létezéséről sejtelmem sem volt. Úgy hangzik, mint egy… barrayari kitaláció. De én nem akarom, hogy ezt alkalmazza az én esetemben – tette hozzá minden átmenet nélkül.

Mehta ismét lejegyzett valamit, majd felnézett, és elmosolyodott.

– Ez nem csak egy érzelmi megnyilvánulás – hangsúlyozta Cordelia. – Törvény adta jogomnál fogva követelem. Elutasítok bármiféle további kezelést öntől.

Mehta mindent értően bólogatott. Talán süket?

– Roppant haladás – mondta boldogan a doktornő. – Nem hittem volna, hogy már ezen a héten átmegy ellentámadásba.

– Mi?

– Ugye, maga sem hiszi, hogy a barrayariak, miután annyi munkát fektettek magába, nem helyeznek el megfelelő önvédelmi mechanizmusokat? Persze, hogy ellenséges érzelmek kelnek magában. De ne feledje, ezek nem a maga érzései. Holnap végigmegyünk rajtuk.

– Dehogy megyünk! – Az izmok a feje tetején megfeszültek, akár a vezetékek. A feje vadul lüktetni kezdett. – Ki van rúgva!

Mehta buzgón pislogott.

– Szuper!

– Nem hallotta? – követelte Cordelia. Hogy került ez a sikoltó nyüszítés a hangomba? Nyugalom, nyugalom…

– Naismith kapitány, emlékeztetem arra a tényre, hogy maga nem civil. Ön és én nem szokványos és legális pszichiáter-páciens viszonyban állunk; mindkettőnkre vonatkozik a katonai szabályzat, alávetjük magunkat. Okkal feltételezem, hogy a katonai… mindegy. Zárjuk rövidre azzal, hogy nem maga bérelt fel, tehát nem is rúghat ki. Holnap találkozunk.

Cordelia ülve maradt órákkal a doktornő távozta után is, a falat bámulva, és öntudatlanul a kerevetet döngetve lábával, amíg az anyja haza nem tért a vacsorával. Másnap kora reggel elment otthonról, összevissza mászkált a városban, és csak késő éjszaka tért haza.

♦ ♦ ♦

Aznap éjjel, kimerültségtől és magányosságtól gyötörten ült le megírni első levelét Vorkosigannak. Az első verziót a felénél abbahagyta, mivel rájött, hogy ezt a levelet valószínűleg mások is elolvassák majd, például Illyan. A másodikat sikerült semlegesebb szavakkal megfogalmaznia. Kézzel írta, papírra, és mivel senki sem láthatta, megcsókolta, mielőtt lezárta, aztán gúnyosan mosolygott magán, amiért ilyet művelt. Egy papírlevelet jóval költségesebb a Barrayarra juttatni, mint egy elektronikus üzenetet, de mégis inkább emellett döntött. Ez sokkal közelebb jár a valós érintkezéshez.

Másnap már korán reggel rácsörgött Mehta a kommkonzolon, és örömmel értesítette arról, hogy a mai napon lazíthat; valami közbejött, és az aznap délutánra tervezett találkozójukat le kellett fújnia. Egy szóval sem kérdezett rá arra, hogy miért nem volt otthon tegnap délután.

Cordelia először megkönnyebbült, de aztán töprengeni kezdett. Csak hogy biztosra menjen, sietve távozott otthonról. Kellemes nap lehetett volna, ha nem rúgja össze a port egy, az apartmanja körül lesben álló lesifotóssal, ráadásul a délután vége felé felfedezte, hogy ketten is követik, rendkívül gyanús civil szarongban. A szarongok a tavalyi divathoz tartoztak, idén az egzotikus és szeszélyes testfesték dívott; legalábbis a merészebbek számára. Cordelia a régi rozsdabarna felderítő gyakorlóruháját viselte, és sikerült leráznia árnyékait egy pornográf jellegű fogdo-show alatt. De aztán újra felbukkantak estefelé, miközben a Silica Állatkertben piszmogott.

♦ ♦ ♦

Másnap délután, a Mehta által megjelölt órában megcsörrent az ajtócsengő. Cordelia vonakodva indult ajtót nyitni. Vajon ma hogy boldogulok? – töprengett. Egyre jobban elmegy a kedvem az egésztől. Belefáradtam…

A gyomra összeszűkült. Most mi legyen? Az ajtóban Mehta állt, Tailor kapitány és egy tagbaszakadt ápoló társaságában. Ez a fazon, gondolta Cordelia, végignézve ezen az utóbbin, úgy néz ki, mint aki még Botharival is elbánna. Kissé meghátrált, majd beinvitálta őket anyja nappalijába. Az anyja sietve visszavonult a konyhába, azzal az indokkal, hogy kávét főz nekik.

Tailor kapitány helyet foglalt, és idegesen köszörülte a torkát.

– Mondanom kell valamit, ami kissé fájdalmas lesz, attól tartok.

Cordelia lehuppant egy szék karfájára, oda-vissza lógázta a lábát, kivillantotta a fogait, és őszintén remélte, hogy ez utóbbit szelíd mosolyként értékelik.

– M-magára bízták a piszkos munkát, mi? Ennyit a parancsnoklás örömeiről. Mondja csak!

– Meg kell kérnünk, hogy egyezzen bele, hogy a továbbiakban kórházi kezelésben részesüljön.

Édes istenem, bekövetkezett. Hasizmai remegtek, de mivel laza inget viselt, talán nem vették észre.

– Én? – tudakolta értetlenül. – Miért?

– Attól tartunk… nagyon is attól tartunk, hogy a barrayari agymosás, aminek alávetették, sokkal alaposabb volt, mint bárki is hitte. Mi valójában úgy véljük… – mély lélegzetet vett –, hogy megpróbálták az ügynökükké tenni.

Kik vélik így? Ez csak egy kisbetűs vagy nagybetűs „mi”, Bill?

– Csak próbálkoztak, vagy sikerült is nekik?

Tailor tekintete megremegett. Mehta hűvös pillantása helyre tette.

– A vélekedésünk megoszlik e tekintetben…

Figyelem, vegyük észre, mennyire iparkodik kerülni az „én” személyes névmást, mintegy mentesíteni magát a felelősség alól… és ez a legrosszabb „mi”-re utal az összes közül, a bűnös „mi”-re… De vajon mi az ördögöt terveznek?

– …de ott az a levél, amit tegnapelőtt küldött annak a barrayari admirálisnak, Vorkosigannak… úgy gondoltuk, előbb adunk magának egy lehetőséget, hogy megmagyarázza.

– É-értem. Hogy merészeltétek! Az nem hivatalos l-levél volt. Hogy is lett volna az? Mint tudják, Vorkosigan már visszavonult. De ha már itt tartunk – a szeme Tailorra villant –, talán magyarázatot adhatnának arra, milyen jogon bontották fel és olvasták el a privát levelemet?

– Biztonsági okokból. A háború miatt.

– A háborúnak vége.

Tailor kényelmetlenül feszengett.

– De a kémkedés nem fejeződött be.

Ez valószínűleg igaz. Gyakorta eltöprengett azon, hogy szerezhetett tudomást Ezar Vorbarra a plazmatükrökről, melyek a háború kirobbanásáig féltve őrzött titkos fegyvernek számítottak a bétai arzenálban. A lába idegesen kopogott. Lecsendesítette.

– Az én levelem. – A szívem, papírra vetve. A papír beburkolja a követ… Igyekezett megőrizni hangja hűvösséget. – És mit tudott meg a levelemből, Bill?

– Hát, épp ez a probléma. A legjobb kódfejtőink és a legképzettebb komputerprogramozóink dolgoztak rajta két teljes napig. Végigelemezték egészen a papír molekuláris struktúrájáig. De őszintén szólva – meglehetősen bosszúsan pillantott Mehtára –, nem vagyok meggyőződve arról, hogy találtak bármit is.

Kizárt, gondolta Cordelia, nem találhattak. A titok a csókban rejlett. Erre pedig nem terjed ki a molekuláris analízis. Morcosan sóhajtott.

– Kézbesítették legalább, miután végeztek vele?

– Nos… attól tartok, addigra már semmi sem maradt belőle. Az olló vágja a papírt…

– Nem vagyok ügynök. Erre a sz-szavamat adom.

Mehta felkapta a fejét.

– Magam sem igazán hiszem – felelte Tailor.

Cordelia próbálta elkapni felettese tekintetét; a férfi viszont kerülte a szemkontaktust. Csak szeretnéd hinni, gondolta.

– Mi van, ha nem vetem alá magam a gyógykezelésnek?

– Ez esetben mint a feljebbvalójának, nekem kötelességem elrendelni azt.

Előbb foglak pokolra juttatni… de nem! Nyugi. Maradj higgadt, hagyd beszélni őket, és talán kidumálhatod magad ebből.

– Még úgy is, hogy ez ellenkezik a magánvéleményével?

– Ez komoly biztonsági ügy. Attól tartok, nem áll módomban saját véleményt formálni.

– Ugyan már! Azt mondják, még Negri ezredesnek is van saját véleménye.

Valami rosszat mondott. A szoba hőmérséklete mintha meredeken zuhant volna.

– Honnan tud maga Negri ezredesről? – sziszegte Tailor dermedten.

– Róla mindenki tud. – Őt bámulták. – Na, n-ne már! Ha Negri ügynöke lennék, maguk sosem jönnének rá. Ennyire azért nem amatőr!

– Épp ellenkezőleg – sisteregte Mehta –, úgy véljük, ő annyira profi, hogy még ön se tudja, hogy az ügynöke lett.

– Baromság! – vetette oda Cordelia utálkozva. – Ezt meg mire alapozzák?

Mehta szó szerint vette.

– Arra alapozom, hogy magát az uralma alatt tartja… nyilván az ön tudta nélkül… ez a meglehetősen sötét lelkű és rejtélyes Vorkosigan admirális. És azt hiszem, az átprogramozása az első fogságba esésekor kezdődött, aztán minden valószínűség szerint a háború idején fejeződött be. Magát szánták az újonnan építendő barrayari kémhálózat tengelyszögének, hogy átvegye annak a helyét, akit nemrég lefüleltünk. Egy vakond, amit talán évekig nem aktiválnak, amíg valami kritikus helyzet be nem következik…

– Sötét lelkű? – vágott közbe Cordelia. – Rejtélyes? Mármint Aral? Kacagnom kell… – Bár inkább a sírás kerülget.

– Nyilvánvalóan ő irányítja magát – jelentette ki Mehta önelégülten. – Bizonyára arra programozták, hogy kétségek nélkül engedelmeskedjen neki.

– Nem vagyok komputer. – Bamm, bamm, dübögött a lába. – És Aral az egyetlen személy, aki sosem próbált rám erőltetni semmit. Ez becsületbeli kérdés nála, azt hiszem.

– Látja már? – kérdezte Mehta. Nem tőle, hanem Tailortól; s nem nézett Cordeliára. – Minden bizonyíték egy irányba mutat.

– De csak akkor, ha a s-saját fején ül! – harsogta Cordelia dühösen. Tailorra pillantott. – Ezt a parancsot nem tudom elfogadni. Megtagadom az engedelmességet.

– Nincs szükségünk a beleegyezésére – jelentette ki Mehta higgadtan –, még civilként sem. Amennyiben a legközelebbi rokona a hozzájárulását adja.

– Anyám sohasem tenne ilyet velem!

– Már megbeszéltük vele a dolgot. Nagyon aggódik maga miatt.

– É-értem. – suttogta Cordelia hirtelen meghunyászkodva, a konyha felé pillantva. – Csodálkoztam is, miért készül ilyen lassan az a kávé. Bűntudat, mi? – Hümmögött egy keveset, aztán abbahagyta. – Maguk aztán értik a dolgukat. Betömték az összes vészkijáratot?

Tailor megvillantott felé egy engesztelő mosolyt.

– Nincs oka a félelemre, Cordelia. A legjobb embereink vették a kezükbe a… a…

Engem, gondolta Cordelia.

– …az ügyét. És amikor mindez elrendeződik, vissza fogja kapni a régi életét, mintha mindez meg sem történt volna.

Törlik az agyam, ugye? Kitörlik belőle őt… Halálra analizálnak, mint azt a szegény, ártatlan szerelmeslevelet. Visszamosolygott a felettesére, szánalomra méltóan.

– Sajnálom, Bill. Én semmi másra nem tudok gondolni, csak arra, hogy m-meghámoznak, mint egy hagymát, egészen a legbelső magig.

A férfi elvigyorodott.

– A hagymáknak nincs magjuk, Cordelia.

– Elfogadom a kiigazítást – vetette oda gúnyosan.

– És őszintén szólva – folytatta a kapitány –, ha magának van igaza, mi pedig… ööö… tévedünk, azt úgy tudja leggyorsabban bebizonyítani, ha önként velünk jön. – Rábeszélően vigyorgott.

– Igen, ez igaz… – De emiatt a csekélység miatt polgárháború törhet ki a Barrayaron… az a kis nyelvbotlás… kő-papír-olló… az a kő… a papír beburkolja a követ…

– Sajnálom, Cordelia. – Tényleg sajnálkozott.

– Semmi gond.

– Figyelemreméltó húzás a barrayariaktól – magyarázta Mehta eltűnődve. – Egy szerelmi affér mögé rejtik a kémtevékenységüket. És még be is vettem volna, ha a főmotívumok hihetőbbek.

– Na ja – vágta rá Cordelia zsigerből, remegő gyomorral. – Nehezen hihető egy harmincnégy éves nőről, hogy hirtelen olyan szerelmes lesz, akár egy kiskamasz. Ez egy kivételes… ajándék az én koromban. És még nehezebben hihetőbb egy negyvennégy éves férfiről, gondolom.

– Pontosan – felelte Mehta, megörülve, hogy Cordelia kész megérteni. – Egy középkorú, hivatásos katonatiszt nem nagyon fogékony a romantikára.

Tailor, a doktornő háta mögött, kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit, aztán becsukta. Merengve bámulta saját kezét.

– Mit gondol, képes kigyógyítani belőle? – kérdezte Cordelia.

– Hát persze.

– Aha. – Bothari őrmester, hol vagy már? Túl késő. – Nincs választási lehetőségem. Érdekes. – Késleltesd, suttogta magában. Keresd a kedvező lehetőséget! Ha nem adódik semmi, csinálj magadnak! Gondold azt, hogy ez a Barrayar, ahol bármi megtörténhet! – Nem gond, ha 1-lezuhanyzok előtte… átöltözök és összepakolok? Feltételezem, hosszan tartó kezelés lesz.

– Csak nyugodtan. – Tailor és Mehta megkönnyebbült pillantást váltottak.

Cordelia kedvesen mosolygott.

Dr. Mehta, az ápoló nélkül, elkísérte a hálószobájába. Ez jó lehetőség, gondolta Cordelia kábán.

– Jó – mondta, és bezárta az ajtót a doktornő mögött. – Beszélgethetünk, miközben pakolok.

Bothari őrmester – megvan a maguk ideje a szavaknak, és olyan is van, amikor még a legtalálóbb szavak is fölöslegesek. Szűkszavú ember voltál, de mindig azt tetted, amit kell. Bárcsak jobban megismerhettelek volna! De már késő…

Mehta letelepedett az ágyra, és úgy nézte áldozatát, mintha az egy tűvel átszúrt rovar lenne. A logikus következtetés diadala. Vagy talán még tanulmányt is készülsz írni rólam, Mehta? – gondolta Cordelia keserűen. A papír befedi a követ…

A szobában szöszmötölt, fiókokat húzott ki, szekrényekben turkált. Egy derékszíj… még egy… láncöv. Az azonosító kártyái, a bankkártyái, pénz. Úgy tett, mintha nem törődne velük. Miközben kutatott, egyfolytában beszélt. Az agya szinte forrt. A kő összezúzza az ollót…

– Tudja, maga emlékeztet engem egy kicsit a néhai Vorrutjer admirálisra. Ő is fel akart trancsírozni, hogy megnézze, mi ketyeg idebent. Bár Vorrutjer jóval gyermetegebb volt. Nem állt szándékában utólag feltakarítani a mocskot… Maga viszont úgy fog darabokra szedni, hogy közben még csak nem is vihorászik. Persze szándékában áll, hogy aztán majd összerakja a darabokat, de az én szempontomból ez aligha jelent túl nagy különbséget. Aralnak igaza volt a zöld selyemkárpitos szobákban üldögélő emberekről…

Mehta értetlenül bámulta.

– Abbahagyta a pakolást – jegyezte meg.

– Igen… – Cordelia megállt az akváriuma előtt, és érdeklődve méregette. – Így van. Milyen furcsa. – A kő szétzúzza az ollót…

Levette a felsőjét. A drukk és félelem ismerős émelygése szorította össze a gyomrát. Mintegy véletlenszerűen Mehta mögé került, a láncövvel és egy inggel a kezében. Most kell döntenem. Most kell döntenem. Most kell… Most!

Előrelendült, rátekerte az övet a doktornő nyakára, hátulról nekifeszítette mindkét karját, és fájdalmasan megcsavarta az öv másik végét. Mehta fojtott nyögést hallatott.

Cordelia hátulról szorította, és a fülébe sugdosott:

– Pár pillanat múlva hagyni fogom, hogy ismét kapjon levegőd. Magán múlik, hogy mikor. Most kap egy kis ízelítőt a barrayari vallatási módszerekből. Sosem tartottam sokra az ilyesmit, de mostanában kezdek rájönni, milyen hasznosak lehetnek… amikor nagyon szorít az idő, például… – Csak nehogy felismerd, hogy csak színészkedek. Csak szerepet játszom. – Hány embert helyezett el Tailor az épület körül, és mik a pozícióik?

Kissé meglazította a láncot. Mehta félelemtől kidülledő szemmel fuldoklott.

– Egyet sem!

– Minden krétai hazudik – motyogta Cordelia. – Bill nem amatőr. – Odavonszolta a doktornőt az akváriumhoz, és belenyomta az arcát a vízbe. Mehta vadul kapálódzott, de Cordelia testesebb volt, erősebb és jobb kiképzésben részesült; dühös erőfeszítéssel tartotta lenn a fejet, és ez még őt magát is meghökkentette.

Mehta kezdett elernyedni. Cordelia kihúzta, és engedett neki pár lélegzetvételnyi levegőt.

– Nem akar esetleg változtatni a válaszán? – Az isten szerelmére, mi lesz, ha ez nem válik be? Most már senki sem fogja elhinni, hogy nem vagyok ügynök.

– Kérem, ne! – zihálta Mehta.

– Jól van, tegyünk még egy próbát. – Visszanyomta a nő fejét.

A víz bugyborékolt, kiloccsant az akvárium peremén. Cordelia látta Mehta arcát az üvegen keresztül, furcsán felnagyítva, hullasárgán a kavicsaljról visszaverődő fényben. Ezüstös buborékok jelentek meg a szájánál, és felfelé gördültek az arca fölé. Cordelia elbűvölten szemlélte. A víz alatt a levegő úgy folyik, mint a víz a levegőben, gondolta; vajon létezik esztétikus halál?

– Ki vele! Hányan vannak? Hol?

– Tényleg nincsenek!

– Kortyolj még párat!

Amikor ismét lélegzethez jutott, Mehta zihálva kapkodott.

– Nem ölhet meg!

– A diagnózist, doktor! – sziszegte Cordelia. – Épelméjű vagyok, aki őrültnek tetteti magát, vagy őrült, aki megjátssza, hogy ép? Növesszen kopoltyút! – A hangja elfojthatatlanul emelkedett. Visszanyomta Mehtát a víz alá, és azon kapta magát, hogy ő is visszatartja a lélegzetét. De mi van akkor, ha neki van igaza, és én tévedek? Mi van, ha tényleg ügynök vagyok, csak nem tudok róla? Hogy lehet megkülönböztetni egy másolatot az eredetitől? A kő szétzúzza az ollót…

Látomása támadt arról, amint remegő ujjakkal tartja víz alatt a doktornő fejét, még és még tovább, mígnem az teljesen felhagy az ellenállással, elernyed, de ő még további ideig lenn tartja, hogy ténylegesen beálljon az agyhalál. Erő, alkalom, akarat… semmi sem hiányzik. Hát ezt érezhette Aral Komarrnál, gondolta. Most már megértem… vagyis nem. Most már tudom!

– Hányan? Hol?

– Négyen – krákogta Mehta. Cordelián megkönnyebbülés futott át. – Kettő az előtérben. Kettő a garázsnál.

– Köszönöm – mondta Cordelia gépies udvariassággal; de a torka összeszorult, és szavai összemosódtak. – Sajnálom… – Nem tudta, Mehta magánál volt-e még, hallotta-e, értette-e. A papír lefedi a követ…

Megkötözte és betömte a száját, épp úgy, ahogy egykor Vorkosigan tette Gottjannal. Lefektette az ágy mögé, ahol nem láthatták meg az ajtóból. Zsebébe tömködte bankkártyáit, az igazolványait és a pénzt. Aztán megengedte a zuhanyt.

Lábujjhegyen osont ki a hálószoba ajtaján, a száján keresztül lélegzett, szaggatottan. Vágyott egy percre, csupán egyetlen percre, hogy visszanyerje megingott lelki egyensúlyát, de Tailor és az ápoló nem voltak ott… valószínűleg a konyhában kávéztak. Nem merte kihasználni a helyzetet, még annyira sem, hogy leálljon cipőt húzni.

Istenem, ne…!

Tailor a konyha boltozatos ajtajában állt, épp most emelt a szájához egy kávéscsészét. Cordelia megdermedt, a férfi keze megállt a levegőben, és egymásra meredtek.

A szemem, jött rá Cordelia, úgy kidülledhetett, mint valami ijedt állaté. Sosem tudott uralkodni a szemén.

Tailor szája furcsán megrándult, miközben őt figyelte. Aztán lassan felemelte a bal kezét, és tisztelgett felé. Rossz kézzel, de a másikkal a kávét tartotta. Belekortyolt a forró italba, és tekintetét mereven a csésze szélére irányította.

Cordelia csak nehezen ocsúdott, viszonozta a tisztelgést, és nesztelenül kisurrant a lakás ajtaján.

♦ ♦ ♦

Hirtelen rémületére egy riportert és a videósát pillantotta meg a folyosón, a legkitartóbbat és a legkiállhatatlanabbat, akit tegnap már kidobatott az épületből. Olyan lelkesen mosolygott rá, akár egy ejtőernyős, aki épp most ugrott ki a gépből.

– Akarja még azt az interjút?

A riporter azonnal ráharapott a csalira.

– Egyelőre nyugi. Nem itt. Tudja, figyelnek. – Konspiráló módon lehalkította a hangját. – A kormány megpróbálja leplezni az igazságot. Ha kiderülne, amit én tudok, az adminisztráció jókorát bukna. A hadifoglyokkal kapcsolatos. Maga… megalapozhatja vele a hírnevét.

– Akkor hol? – tudakolta mohón a férfi.

– Mit szólna a reptérhez? Van ott egy csendes kis bár. Meghívom egy italra, és ott… megtervezhetjük a kampányunkat. – Az idő ott ketyegett a fejében. Bármelyik pillanatban kivágódhat az anyja lakásának ajtaja. – Bár veszélyes is lehet. Két kormányügynök áll az előcsarnokban, másik kettő pedig a garázsnál. Úgy kell átjutnom rajtuk, hogy ne lássanak meg. Ha kitudódna, hogy beszéltem magával, nem lenne még egy esélye az interjúra. Semmi durva dolog… csak csendesen eltűnne az éjszakában, és az a hír terjedne, hogy „befeküdt a kórházba kivizsgáltatni magát”. Tudja, hogy értem? – Biztosra vette, hogy nem… hiszen a fickó egy főként szexfantáziákra specializálódott csatornát képviselt… de látta, ahogy az elképzelt zsurnalisztadicsőség beragyogja ábrázatát.

A riporter a videósához fordult.

– Jon, add oda neki a dzsekid, a kalapod és a kamerát!

Cordelia begyömöszölte a haját a széles karimájú kalap alá, összehúzta a dzsekit a gyakorlója fölött, és hivalkodóan a vállára vette a kamerát. Felmentek a liften a garázsokig. Két kék egyenruhás férfi várakozott a kijáratnál. Cordelia hanyagul a vállára vetette a kamerát, ily módon karja részben eltakarta az arcát, ahogy elsétáltak az őrök mellett a riporter kocsijához. A reptéri bárban italt rendelt, és jókorát szürcsölt a sajátjába.

– Rögtön jövök – ígérte, és ott hagyta a férfit a kifizetetlen likőrökkel.

Csak a jegykiadó komputernél állt meg. Behívta a menetrendet. Nem indul utasszállító hajó az Escobarra az elkövetkező hat órában. Nagyon hosszú idő. Nyilván a repülőtér lesz a legelső hely, ahol keresni fogják. Egy reptéri egyenruhás nő ment el mellette. Cordelia nyakon csípte.

– Elnézést. Ki tudna segíteni némi információval a magán teherszállítókról, vagy bármi más mostanában induló magánhajóról?

A nő a homlokát ráncolta, aztán hirtelen felismerte, és elmosolyodott.

– Maga Naismith kapitány?

A szíve meglódult, és részegen kalimpált. Nem szabad… nyugi…

– Igen. Ööö… a sajtó eléggé rám szállt az utóbbi időben. Biztosan megérti. – Cordelia olyan pillantást vetett a nőre, mintha bevonná bizalmas barátai körébe. – Szeretnék mielőbb eltűnni előlük. Nem mehetnénk be valami irodába? Tudom, hogy ön nem olyan, mint ők. Tiszteletben tartja mások magánéletét. Látom a tekintetén.

– Tényleg? – A nő olvadozott a bóktól, és intett Cordeliának, hogy kövesse. Az irodájában behívta az összes induló és érkező hajó adatait, és Cordelia sietve átfutotta. – Hm. Ez jónak tűnik. Egy órán belül indul az Escobarra. Nem tudja, a pilóta a gépen van már?

– Az a teherhajó nem jogosult utasszállításra.

– Persze, értem. Csupán beszélni szeretnék a pilótával. Személyesen. Magánjelleggel. Tudna jelezni neki valahogy?

– Megpróbálom. – Sikerrel járt. – Várja önt a huszonhetes kifutónál. De igyekeznie kell!

– Kösz. Ööö… tudja, az újságírók pokollá tették az életem. Semmivel nem lehet leállítani őket. Néhányan még arra is vetemedtek, hogy az Expedíciós Haderő uniformisába öltözve próbáljanak bejutni hozzám. Mehta kapitánynak és Tailor századosnak nevezik magukat. Levakarhatatlanok. Ha valamelyikük idejönne szaglászni, előfordulhatna esetleg, hogy ön nem emlékszik arra, hogy találkoztunk?

– Hát persze, Naismith kapitány.

– Szólíts csak Cordeliának! Belevaló csaj vagy! Kösz!

A pilóta rendkívül fiatal volt, aki első gyakorlatát töltötte a teherszállítókon, mielőtt nagyobb felelősséggel járó utasszállítókat kaphat. Ő is felismerte Cordeliát, és azonnal autogramot kért.

– Gondolom, csodálkozik, miért épp önre esett a választás – kezdte, miközben odafirkantotta a nevét egy darab papírra, és közben halvány gőze sem volt arról, hogy fogja folytatni, de az tény, hogy ez a fiatalember úgy nézett ki, mint aki még soha semmit nem nyert életében.

– Énrám, hölgyem?

– Higgye el, a biztonságiak ától cettig átböngészték az életét. Megbízhatónak találták. És ez a lényeg. Igazán megbízható.

– Ó… tehát semmit sem derítettek ki a cordolitról! – Riadtság küzdött benne a hiúságával.

– Leleményes és életrevaló – rögtönzött Cordelia, és közben azt sem tudta, mi az a cordolit. Még sohasem hallott róla. – Épp a megfelelő ember a küldetésre!

– Miféle küldetésre!?

– Shhh, ne olyan hangosan! Titkos küldetésen járok az elnök megbízásából. Bizalmas. Annyira szigorúan titkos, hogy még a Hadügyminisztérium sem tudhat róla. Súlyos politikai következményei lehetnének, ha kiderülne. Egy titkos ultimátumot kell kézbesítenem a Barrayar császárának. De senki sem tudhat arról, hogy elhagyom a Béta Kolóniát.

– Nekem kellene odavinnem? – kérdezte megrökönyödve. – A teherhajóm célállomása…

Simán rá tudnám venni ezt a srácot, hogy elvigyen a Barrayarra a megbízói üzemanyagán, gondolta. Ám ez véget vetne a pályafutásának. A lelkiismerete meggátolta abban, hogy túl mohó legyen.

– Nem, dehogy. A hajójának a szokványos útvonalat kell megtennie. Engem egy titkos összekötő fog várni az Escobaron. Csupán oda kell szállítania a rakomány egy olyan tételét, ami nincs rajta a szállítólevélen. Engem.

– Nem szállíthatok utasokat, hölgyem.

– Szent ég, ugye, nem hiszi, hogy ezt nem tudtuk? Mit gondol, miért épp magát választotta ki a lehetséges jelöltek közül az elnök, személyesen?

– Hú, pedig nem is rá szavaztam.

A fiatalember magával vitte őt a teherhajó kompjába, és egy, az utolsó pillanatban berakodott szállítmány mögött mutatott neki helyet.

– Ön ismeri az összes nagykutyát a Felderítőknél, ugye, hölgyem? Lightnert, Parnellt… Esetleg nem tudna beajánlani hozzájuk?

– Nem tudom. De… de egy halom nagykutyával biztosan fog majd találkozni az Expedíciós Haderőtől és a Biztonsági Szolgálattól, amikor majd az Escobarról visszatér. Ezt megígérhetem. – De nem fogsz örülni neki…

– Feltehetek egy személyes kérdést, hölgyem?

– Miért is ne? Mindenki ezt teszi.

– Miért van papucsban?

Cordelia lepillantott a lábfejére.

– Én… sajnálom, Mayhew pilóta, ez szigorúan bizalmas.

– Óh. – Előrement, hogy felszálljon a komppal.

Cordelia végre egyedül maradt. Nekinyomta a fejét egy szállítóláda hűvös, sima, műanyag oldalának, és halkan sírdogált magában.

Tizennegyedik fejezet

Nagyjából dél lehetett helyi idő szerint, amikor a Vorbarr Sultanában bérelt könnyű gépen megérkezett a hosszúkás tóhoz. A partot ritkás szőlősorokkal barázdált lankák határolták, mögötte pedig meredekebb, cserjékkel borított hegyoldalak emelkedtek. A populáció itt meglehetősen gyér volt, szétszóródott, kivéve a tó közelében, és a végében lévő faluban. A víz szélénél sziklás hegyfok emelkedett, melyet egy ősi erődítmény koronázott. Cordelia körözött, ismét ellenőrizte a térképén ezt a jellegzetes tereptárgyat. Északnak repült, maga mögött hagyott három nagy birtokot, aztán leereszkedett a gépével egy kocsibehajtóra, ami kanyarogva vitt fel az emelkedőn egy negyedik felé.

Terméskőből épült, zegzugos öreg ház olvadt be a növényzetbe a dombtető közelében. Cordelia bevonta a szárnyakat, kikapcsolta a motort, zsebre vágta a kulcsot, és bizonytalanul bámult a napsütötte bejárat irányába.

Furcsa, barna és ezüst egyenruhás, magas alak fordult be a sarkon. Fegyvert viselt a derekán lógó pisztolytáskában, és a kezét annak markolatán nyugtatta. Cordelia egyből tudta, hogy Vorkosigan a közelben lehet, mert ez a fickó Bothari őrmester volt. Úgy tűnt, jó egészségnek örvend, legalábbis testileg.

Kiugrott a kisgépből.

– Jó napot, őrmester. Itthon van Vorkosigan admirális?

Bothari összehúzott szemmel bámult rá, aztán az arca némileg kisimult, ahogy tisztelgett felé.

– Naismith kapitány, hő'gyem. Igen.

– Sokkal jobban néz ki, mint amikor legutóbb találkoztunk.

– Hő'gyem?

– A zászlóshajón. Escobarnál.

Bothari zavartan pislogott.

– Én… nem emlékszem az Escobarra. Pedig Vorkosigan admirális azt mondja, jártam ott.

– Értem. – Kitörölték az emlékeidet, mi? Vagy te magad törölted? Ki tudhatja. – Sajnálattal hallom. Bátran viselkedett.

– Tényleg? Mégis leszereltek.

– Óh? Ez milyen egyenruha?

– Vorkosigan gróf házának libériája, hő'gyem. Bevett a személyes testőrségébe.

– Nos… biztosra veszem, hogy jól fogja szolgálni őt. Láthatnám Vorkosigan admirálist?

– A házban találja, hő'gyem. Menjen csak fel. – Előgyelgett, nyilvánvalóan valamiféle kijelölt útvonalon járőrözött.

Cordelia felcaplatott a házhoz, a nap szinte égette a hátát, miközben öltözékének szokatlan darabját rugdosta, amitől az összevissza tekergett a térde körül. Tegnap vette Vorbarra Sultanában, részben mókából, de inkább amiatt, mivel a rendfokozatoktól megfosztott, régi jó rozsdabarna felderítős gyakorlója vonzotta a tekinteteket az utcákon. Megtetszett neki a szoknya sötét virágmintázata. A haját leengedte, kétfelé választotta két porcelán fésűvel, amiket szintén tegnap vásárolt.

Valamivel fentebb a domboldalon kert terült el, amit alacsony, szürkés kőfal övezett. Nem, nem gyümölcsös ez, döbbent rá, ahogy közelebb ért, hanem sírkert. Elnyűtt overallos öregember dolgozott ott, a sárban térdelve, virágpalántákat dugdosva a földbe. Felpillantott, amikor a nő belépett a kicsiny kapun. Cordelia azonnal tudta, ki lehet. Valamivel magasabb volt, mint a fia, az izomzata pedig kissé megereszkedett a kortól, de Vorkosigan tekintett vissza rá a csontos arcból.

– Gróf Vorkosigan tábornok úr? – Cordelia ösztönösen szalutált, aztán eszébe jutott, milyen furán festhet ez a virágmintás ruhában. A férfi nehézkesen felegyenesedett. – Naismith kap… Cordelia Naismith vagyok. Aral barátja. Nem tudom… említette engem önnek. Itthon van?

– Üdvözlöm, hölgyem. – A férfi többé-kevésbé megigazgatta kezeslábasát, és udvariasan biccentett feléje, fájdalmasan ismerős gesztussal. – Csak pár szóval említette, és abból nem gondolhattam, hogy valaha is találkozhatom önnel. – A mosoly szinte nyikorogva terült szét képén, mintha erőlködniük kellene azoknak az öreg izmoknak a többéves használatlanság után. – El sem tudja képzelni, mennyire örülök, hogy tévedtem. – A válla fölött a dombtető felé intett. – Van odafönt, a birtokunk csúcsán egy kis pavilon, ahonnan rálátni a tóra. Aral ott szokott… hm, üldögélni ideje nagy részében…

– Értem. – Cordelia látta az ösvényt, mely a sírkerten túl felfelé kanyargott. – Ööö… nem is tudom, hogy fogalmazzam meg… Józan?

Az öregúr az égre pillantott, és lebiggyesztette ernyedt ajkait.

– Nem hinném, ilyentájt. Amikor hazatért, eleinte csak vacsora után kezdett inni, de aztán már egyre korábban nekilátott. Roppant idegesítő, de nem sokat tehetek ellene. Bár ha a gyomra megint bevérzik… – Elhallgatott, és Cordeliát méregette elmélyült, bizonytalan tekintettel. – Túlságosan a szívére vette ezt az escobari kudarcot, és önmagát okolta miatta, azt hiszem. Senki nem várta el a lemondását.

Cordelia arra a következtetésre jutott, hogy az öregúr nem tartozott a császár bizalmasai közé ebben az ügyben, és arra gondolt, nem a kudarc volt az, ami felemésztette a fia lelkét, uram, hanem éppenséggel a siker. Hangosan viszont csak ennyit mondott:

– Én biztosan tudom, hogy Aral hűsége a császárukhoz mindvégig megingathatatlan volt, és becsületbeli kérdésként kezelte. – Kitartott csaknem az utolsó bástyáig, de a császárotok azt is a földig rombolta a nagy szükség ezen órájában…

– Menjen csak fel hozzá! – nógatta az öreg. – Bár ma nincs túl jó napja, annyit mondhatok…

– Köszönöm. Megértettem.

Az öregúr hosszan nézett utána, ahogy ő maga mögött hagyta a fallal körbevett kertecskét, és felfelé bandukolt a kanyargó ösvényen. A keskeny utat kétoldalt magas, árnyadó fák szegélyezték, melyeket a Földről importálhattak, a növényzet többi része viszont helyi eredetű lehetett. Azok a sövényszerű bokrok, a tetejükön virágokkal – ő virágoknak vélte őket, ám ezt igazán csak Dubauer tudta volna eldönteni – úgy néztek ki, mintha rózsaszín strucctollak meredtek volna elő, különösen meglepőnek hatottak.

A pavilon egy enyhén keleties hatású, viharvert faépítmény volt, melyből remek kilátás nyílt a csillámló tóra. Futónövények kúsztak körbe, mintha el akarnák ragadni a köves talajból. Nyitott volt mind a négy oldalán, és a berendezése mindössze pár ütött-kopott ülőkéből, egy elnyűtt karosszékből meg a hozzátartozó zsámolyból állt, no meg egy alacsony asztalkából, melyen két borosüveg, néhány pohár meg egy palack sűrű, világos folyadék sorakozott.

Vorkosigan a karosszékben terpeszkedett, behunyt szemmel, csupasz lábfejét a zsámolyon nyugtatva, egy pár szandál hevert hanyagul mellette. Cordelia megtorpant a pavilon szélénél, hogy még inkább kiélvezze a férfi látványát. Vorkosigan fekete egyennadrágot viselt, afölött viszont egy nagyon is civil inget, harsány és cikornyás virágmintákkal. Aznap reggel valószínűleg nem borotválkozott. A lábujjain itt-ott drótszerű, fekete szőr meredezett, mint ahogy a kézfején és az ujjain is. Cordeliának kimondottan tetszett ez a férfias láb, mi több, egyenesen bolondulni bírt volna minden porcikájáért. Úgy nagy általánosságban a külseje egyáltalán nem volt vonzó. Fáradtnak tűnt, sőt annál is többnek. Betegnek.

Résnyire kinyitotta a szemét, és egy borostyánszínű folyadékkal telt pálinkáspohár felé nyúlt, majd hirtelen meggondolta magát, és inkább egy borosüveget ragadott fel. Állt ott egy hozzáillő borospohár is, de Vorkosigan nem foglalkozott vele, közvetlenül az üvegből kortyolt néhány nagy slukkot. Gúnyosan ráfintorgott az üvegre, aztán kicserélte a kristály pálinkáspohárra, felhajtotta, öblögette a szájában, majd lenyelte. Hátradőlt a karszékében, egy kicsit lentebb csúszva, mint előzőleg.

– Folyékony reggeli? – érdeklődött Cordelia. – Van annyira finom, mint a zabkása márványsajtos öntettel?

Vorkosigan kinyitotta a szemét.

– Ön – bökte ki érdesen egy pillanat múltán – nem hallucináció. – Fel akart tápászkodni, aztán meggondolta magát, és visszaroskadt dermedt, féltudatos állapotába. – Nem akartam, hogy így lásson…

Cordelia felment a lépcsőkön az árnyas pavilonba, közelebb húzott a férfihoz egy ülőkét, és letelepedett mellé. A francba, gondolta, zavarba hoztam azzal, hogy így találtam. Ingatag állapotban. Hogy lehetne megnyugtatni? Szívesen megnyugtatnám, bármikor…

– Próbáltam hívni önt tegnap, miután landoltam, de nem tudtam elérni. Ha hallucinációkra számított, remek pia lehet. Töltsön egyet nekem is, legyen szíves!

– Azt hiszem, a másik jobban ízlene. – Némileg megilletődötten töltött neki a másik üvegből.

Cordelia kíváncsian belenyalt a pohárba.

– Faaagh! Ez nem bor.

– Brandy.

– Ebben a korai órában?

– Ha már a reggeli után elkezdem – magyarázta a férfi –, ebédre sikerül teljesen kiütni magam.

Már nagyon közel járhatunk az ebédidőhöz, gondolta Cordelia. A hangja elsőre megtévesztette, lévén egészen tiszta, csak egy kicsit vontatottabban és tétovábban beszélt, mint egyébként.

– Biztosan léteznek kevésbé mérgező általános érzéstelenítők is. – A szalmasárga bor, amit a férfi neki töltött, kitűnő volt, bár Cordelia ízlésének kissé száraz. – Ezt csinálja minden nap?

– Jó ég, dehogy. – A férfi megborzongott. – Legfeljebb kétszer-háromszor egy héten. Egyik nap ivászat, másnap macskajaj… a másnaposság legalább olyan hatékonyan eltereli a gondolatokat, mint a részegség… az azt követő napon pedig mindenfélében besegítek az apámnak. Nagyon lelassult az utóbbi években.

Fokozatosan feljebb húzódzkodott a székében, hogy jobban láthassa vendégét, és kezdeti riadalma, hogy Cordelia undorodva hátrál el tőle, felengedett. Felült, és ismerős mozdulatokkal dörzsölte kezét az arcához, mintha így akarná kimasszírozni zsibbadtságát, és megpróbált könnyed csevegésre váltani. – Csinos ruha. Jelentős fejlemény azokhoz a narancsszínű vackokhoz képest.

– Kösz – felelte Cordelia, azonnal átvéve a témát. – Sajnálom, de én nem mondhatom el ugyanezt a maga ingéről… csak nem ilyen az ízlése?

– Ajándékba kaptam.

– Nagy megkönnyebbülés.

– Egyfajta ugratás. Néhány tiszttársam közösen vette nekem az első admirálisi előléptetésem alkalmából, még Komarr előtt. Amikor viselem, mindig eszembe jutnak.

– Hát, ez jól hangzik. Ez esetben majd hozzászokom.

– A négyből három már halott. Ketten Escobarnál estek el.

– Értem. – Ennyit a könnyed csevejről. Cordelia tétován lötyögtette a borát a pohara alján. – Pokolian néz ki, tudja. Meghízott.

– Igen, felhagytam az edzéssel. Bothari alaposan megbotránkozott.

– Örülök, hogy Bothari nem került nagyobb bajba Vorrutjer miatt.

– Egy hajszálon múlott, de sikerült kihúznom a bajból. Illyan tanúvallomása segített.

– Mégis leszerelték.

– Tisztességesen. Orvosi szakvélemény alapján.

– Maga vette rá az apját, hogy alkalmazza?

– Igen. Ez tűnt a legjobbnak. Sohasem lesz normális, mármint a mi fogalmaink szerint, de legalább van egyenruhája, fegyvere és valamiféle szabályzat, amit követhet. Úgy tűnik, ez értelmet ad az életének. – Lassan végigfuttatta ujjait a brandyspoháron. – Tudja, négy éven át volt Vorrutjer csicskása. Nem volt túl jó állapotban, amikor a Vorkraft Generálisra került. Tudathasadásos állapot peremén imbolygott… megosztotta az emlékeit, a munkáit. Meglehetősen ijesztő. Katonaként létezni számára az egyetlen lehetséges életforma, aminek a követelményeivel képes megbirkózni. Ez ad neki némi önbecsülést. – Cordeliára mosolygott. – Viszont ön mennyeien néz ki. Itt marad… ööö… egy ideig?

Tétova mohóság sugárzott az arcán, ki nem mondott vágy, bizonytalanságtól gyötörve. Oly sokat tétováztunk már, gondolta Cordelia, szinte szokásunkká vált. Csak ekkor döbbent rá, hogy a férfi attól fél, hogy ő csak látogatóba jött. Pokoli hosszú út volt ez arra, hogy csak cseverésszünk, szerelmem. Részeg vagy.

– Addig, ameddig csak akarja. Amikor hazatértem, rá kellett ébrednem, hogy… sok minden megváltozott. Vagy én változtam. Már semmi sem tetszik. Sikerült mindenkit megsértenem, és egy lépéssel azelőtt távoztam, hogy… ööö… nagy bajba kerültem volna. Soha nem térhetek haza. Lemondtam a tiszti rangomról… levélben, Escobarról… és minden tulajdonom ott van annak a légi siklónak a hátuljában, amivel érkeztem.

Tetszett neki az az öröm, ami a férfi szemében felizzott, miközben hallgatta, és amikor rádöbbent, hogy azért jött, hogy végleg itt maradjon. Ez végképp meggyőzte Cordeliát.

– Felkelnék – mormolta Vorkosigan, fészkelődve a székében –, de valami okból a lábam kevésbé engedelmeskedik, mint a nyelvem. Szívesen a lábához omlanék, de ha lehet, inkább majd akkor, amikor ura leszek a mozdulataimnak. Hamarosan jobban leszek. De addig is, megtenné, hogy mellém ül?

– Örömmel. – Átült. – De nem fogom szétlapítani? Elég súlyos vagyok.

– Dehogyis. Gyűlölöm a vézna nőket. Ó, így sokkal jobb.

– Aha. – Cordelia befészkelte magát a férfi ölébe, karjaival átölelte a mellkasát, a vállára hajtotta a fejét, és még az egyik lábát is a lába köré fonta, így nyomatékosítva egyértelműen, hogy fogságba ejtette. Foglya sóhajtó és kuncogó hangokat hallatott, és Cordelia azt kívánta, bár így ülhetnének az idők végezetéig.

– Ideje felhagyni ezzel az alkoholba fulladás öngyilkossággal.

Vorkosigan megbillentette a fejét.

– Azt gondoltam, senkinek sem tűnik fel.

– Csak egy picit.

– Ez az én formám. Roppant kínos.

– Már az apja is aggódik.

Fura képet vágott.

– Remélem, nem a metsző tekintetével. Van egy rendkívül lesújtó pillantása. Egy életen át fejlesztette.

– Egyáltalán nem. Mosolygott.

– Te jó isten! – Derű ráncolta a szeme sarkát.

Cordelia nevetett, és a nyakát nyújtogatta, hogy láthassa a férfi arcát. Máris sokkal jobb lett…

– Még meg is borotválkozom! – ígérte Vorkosigan fellelkesülten.

– Ne vigye túlzásba miattam. Én is pihenni jöttem. Nyugalomra vágyom, ahogy mondani szokás.

– Nyugalom, az van itt. – Vorkosigan a nő hajába fúrta orrát, beszívta illatát. Izmai ellazultak Cordelia alatt, mint ahogy egy túlfeszített íjhúr elszakad.

♦ ♦ ♦

Néhány héttel a házasságukat követően együtt keltek első útjukra; Cordelia elkísérte Vorkosigant rendszeres zarándoklatainak egyikére a Császári Katonai Kórházba, Vorbarr Sultanába. Hagyományos autóval mentek, amit a gróftól kölcsönöztek, és magukkal vitték Botharit, aki egyszerre látta el a sofőr és testőr szerepét. Cordelia, aki csak most kezdte őt megismerni annyira, hogy átlásson egykedvű szótlanságán, most kifejezetten zaklatottnak látta. Bizonytalanul átbámult a nő feje fölött, aki közte és Vorkosigan között ült.

– Elmondta már neki, uram?

– Igen, mindent. Semmi gond, őrmester.

– Úgy vélem – tette hozzá Cordelia bátorítóan –, helyesen cselekszik, őrmester. Én… ööö… nagyon örülök.

Bothari megnyugodott valamelyest, és csaknem elmosolyodott.

– Köszönöm, milady.

Cordelia titokban az őrmester profilját tanulmányozta, és akaratlanul is arra a sok-sok nehézségre gondolt, amit Bothari magára vett azzal, hogy megegyezett azzal a cselédlánnyal Vorkosigan Surleau-ban a mai napon, és komolyan kételkedett abban, hogy meg tud majd birkózni velük. Megpróbálta megszondázni egy kicsit.

– Gondolt már arra… mit mond majd neki az anyjáról, amikor felnő? Biztosan minden részletet tudni akar majd.

Bothari rábólintott, hallgatott egy sort, aztán beszélni kezdett:

– Majd azt mondom, hogy az anyja meghalt. Meg azt, hogy házasok voltunk. Nem jó fattyúként nevelkedni. – Keze rászorult a kormányra. – És nem is úgy fog. Senki sem gúnyolódhat majd rajta.

– Értem. – Sok szerencsét, gondolta. Könnyebb kérdést tett fel. – Eldöntötte már, milyen nevet ad neki?

– Elena.

– Szép név. Elena Bothari.

– Az anyját is így hívták.

Cordelia meglepődött ezen a váratlan kijelentésen.

– Azt hittem, nem emlékszik az Escobarra!

Eltelt egy kis idő, mire az őrmester újra megszólalt.

– Az ember néha képes felülkerekedni az emlékezettörlő szereken, ha tudja a módját.

Vorkosigan felhúzta a szemöldökét. Nyilván ez számára is új volt.

– Hogy csinálta, őrmester? – kérdezte óvatosan, semleges hangon.

– Valaki, egy régi ismerősöm mondta egyszer… írjuk le, amire emlékezni akarunk, és ami érdekel. Aztán rejtsük el… mint ahogy az ön titkos dokumentumait is eldugtuk Radnov elől, uram… azokat sem lelték meg soha. Aztán amikor visszatérünk, még mielőtt a gyomrunk remegése lecsillapodik, az legyen az első, hogy elővesszük és átfutjuk. Ha egy dologra emlékszünk a listáról, általában emlékezni fogunk a többire is, idővel visszatérnek. Aztán ismételjük meg az egészet. És újra. Az is segít, ha valami tárgyunk van.

– És magának volt… valami tárgya? – kérdezte Vorkosigan egészen elbűvölten.

– Egy hajtincs. – Hosszú ideig hallgatott, aztán magától folytatta: – Hosszú, fekete haja volt. Jó szagú.

Cordelia zavartan merengett az őrmester történetének kihatásain; hátradőlt, és talált valami látnivalót a napfénytetőn át. Vorkosigan enyhén illumináltnak tűnt, akár egy ember, aki kulcsdarabra bukkant egy bonyolult kirakójátékban. Cordelia a változatos tájat nézte, élvezte a tiszta napfényt, a nyári levegőt, mely olyan üdítő volt, hogy nem volt szükség semmilyen védőfelszerelésre, valamint a zöld növényzet és a kék víz csillogását a hegyek közti mélyedésekben. Valami mást is észrevett. Vorkosigan követte tekintete irányát.

– Aha, kiszúrtad őket, mi?

Bothari enyhén somolygott.

– Azt a repülőt, ami nem előz le minket? – kérdezte Cordelia. – Tudod, ki lehet az?

– A Császári Biztonsági Szolgálat.

– Mindig követnek, amikor a fővárosba mégy?

– Mindig követnek, bárhová megyek. Nem könnyű meggyőzni őket, hogy tényleg visszavonultam. Mielőtt idejöttél, gyakran szórakoztattam magam azzal, hogy megszégyenítettem őket. Például úgy, hogy lerészegedve röpködtem a repülőmben azokban a déli kanyonokban a holdfényes éjszakákon. Új gyártmány. Nagyon gyors. Az őrületbe kergettem őket.

– Egek, ez elég meredeknek hangzik! Tényleg ezt csináltad?

Vorkosigan enyhe szégyenkezéssel pislogott.

– Attól tartok, igen. Akkor még nem gondoltam, hogy ide fogsz jönni. Izgalmas volt. Kamaszkorom óta nem műveltem efféle adrenalinpumpáló dolgokat szándékosan. A szolgálat eléggé kimerítette az ilyen irányú igényeimet.

– Csoda, hogy nem törted össze magad.

– Csupán egyszer – ismerte el. – Csak egy kis karambol volt. Jut eszembe, ideje szétcsapnom a karbantartók között. Képesek örök időkig elpiszmogni a javítással. Az alkoholtól elernyedtem, akár egy rongycsomó, azt hiszem, és sohasem voltam annyira vakmerő, hogy biztonsági öv nélkül száguldozzak. Egy karcolás nélkül megúsztam… de ez persze nem mondható el a repülőmről és Negri ezredes ügynökeinek idegeiről.

– Kétszer – szólalt meg Bothari váratlanul.

– Hogy mondja, őrmester?

– Kétszer zuhant le. – Az őrmester ajka megrándult. – A másodikra nem emlékszik. Az apja azt mondta, hogy ő már meg sem lepődött. Mi segítettük… akarom mondani, cibáltuk ki a biztonsági ketrecből. Napokig nem tért magához.

Vorkosigan rémültnek tűnt.

– Ugrat, őrmester?

– Dehogy, uram. Megnézheti a repülője maradványait. Másfél kilométeres területen szétszóródva hevernek a Dendarii-szorosban.

Vorkosigan a torkát köszörülte, és összehúzta magát az ülésében.

– Értem. – Hallgatott egy darabig, aztán hozzátette: – Milyen… kínos egy ilyen üres folt az ember memóriájában.

– Igen, uram – felelte Bothari kifejezéstelenül.

Cordelia a tetőnyíláson át az őket követő repülőt nézte.

– Most valamennyiünket figyelnek? Engem is?

Vorkosigan elmosolyodott az arckifejezése láttán.

– Szerintem attól a pillanattól kezdve, hogy a lábadat Vorbarr Sultana repülőterének kifutójára tetted. Ugyanis én egy kissé forróvá váltam politikailag Escobar után. A sajtó, ami gyakorlatilag Ezar Vorbarra harmadik keze, úgy állított be, mint a visszavonulás hősét, aki kimenekítette flottánkat a súlyos vereség torkából, és így tovább… nagy halom sületlenség. Még most is felfordul a gyomrom, brandy sem kell hozzá. Sokkal jobb munkát is végezhettem volna annak az információnak a birtokában, amit már előre tudtam. Túl sok cirkálót áldoztam fel, amik a csapatszállítókat fedezték… azokat kellett odadobnom cserébe, a puszta számtan követelte ezt, ámde…

Cordelia nézte a férfi arcát, miközben annak gondolatai elkalandoztak az így-is-történhetett-volna elcsépelt labirintusába. Átkozott Escobar, gondolta, és átok a császárodra, átok Serg Vorbarrára és Ges Vorrutjerre, és átok az összes lehetséges helyre és időre, amik egy fiú hősiességről táplált ábrándjait egy férfi gyilkosságtól, bűntől és csalárdságtól hemzsegő rémálmaivá változtatták. Cordelia jelenléte komoly fájdalomcsillapítóként szolgált, de még ez sem volt elég; valami még nem tört fel a lelke mélyéről, valami, ami lehangolta.

Ahogy dél felől Vorbarr Sultana felé közeledtek, a hegyvidék termékeny síksággá laposodott, és a népesség egyre sűrűbben koncentrálódott. Az óvárost széles, ezüstös folyó választotta ketté, régi kormányzati épületek, legtöbbjük átalakított, ódon erődítmény, melyek a folyó meredek részein és a legmagasabb pontjain emelkedtek. Az újváros ezektől északra és délre terült el.

A modernebb kormányépületek, a praktikus, zömök monolitok a kettő között sorakoztak. Maguk mögött hagyták ezeket a komplexumokat, és a város egyik leghíresebb északi hídja felé tartottak.

– Istenem, mi történt ott? – kérdezte Cordelia, ahogy egy teljes háztömbnyi megfeketedett, vázain álló épület fölött repültek el.

Vorkosigan fanyarul mosolygott.

– Ez volt a Politikai Nevelés Minisztériuma, a két hónappal ezelőtti lázongásokig.

– Hallottam erről egy keveset az Escobaron, útban ide, de nem sejtettem, hogy ennyire jelentősek lehettek.

– Valójában nem. Precízen megkomponálták az egészet. Én személy szerint úgy véltem, elég kockázatos módja volt ez a terv lezárásának. Bár feltételezem, ez a fondorlatos lépés Yuri Vorbarra eltávolítását szolgálta a császári tanácsból. Egyfajta generációváltás… Nem hittem volna, hogy Ezar ekkora rejtett zsenialitást bír, de végül is összejött neki. Amint Grishnovot megölték, az összes odavezényelt katona, akik addig valamilyen ismeretlen indokból a Császári Rezidenciát őrizték… – horkant fel –, hirtelen felbukkant, megtisztította az utcákat, és a lázadók elszeleltek, kivéve néhány fanatikust és néhány sérült lelkű fickót, aki elvesztette valamely rokonát vagy barátját Escobarnál. Csúf véget értek, de ez nem került be a híradásokba.

Átmentek a hídon, és odaértek a hatalmas és híres kórházhoz, amely csaknem város volt a városon belül, egy fallal körülvett park. Koudelka zászlóst egyedül találták a szobájában, mogorván heverve zöld egyenpizsamájában. Cordelia először azt hitte, integet feléjük, de miután rájött, hogy a fickó bal alkarja magától mozog könyökből fel és le, lassú ritmusban, elvetette az ötletet.

A zászlós felült, rámosolygott egykori parancsnokára, és odabiccentett Botharinak. Mosolya vigyorrá szélesedett, amikor Cordeliát is meglátta Vorkosigan nyomában. Sokkal idősebbnek tűnt, mint amennyinek lennie kellett volna.

– Naismith kapitány, hölgyem! Lady Vorkosigan, ha szabad így szólítanom, nem hittem volna, hogy újra láthatom.

– Én is ezt hittem magáról – mosolygott vissza Cordelia. – Örülök, hogy tévedtem.

– És gratulálok, uram. Köszönöm, hogy küldött meghívót. Hiányoltam valamelyest az elmúlt hetekben, de… látom én, hogy sokkal jobb időtöltést talált. – Őszinte vigyora elvette a megjegyzés élét.

– Köszönöm, zászlós. De… mi történt a karjával?

Koudelka grimaszolt.

– Elestem ma reggel. Valami zárlatos lett. Hamarosan jön a doki, és rendbe teszi néhány perc alatt. Rosszabbul is járhattam volna.

A férfi karján a bőrt, vette észre Cordelia, halványpiros sebhelyek hálózták be, jelezve a mesterséges idegimplantok elhelyezkedését.

– Tehát már járni is tudott – jegyezte meg Vorkosigan bátorítólag. – Örömmel hallom.

– Valami affélét. – Felderült. – És legalább most már működésben tartják a beleimet. Nem érdekel, hogy semmit sem érzek azon a tájékon, most, hogy végre megszabadultam attól az átkozott zacskótól.

– Nagy fájdalmai vannak? – kérdezte Cordelia.

– Nincsenek – mondta Koudelka. A nő azonban érezte, hogy hazudik. – De mind közül a legrosszabbak, mármint hogy olyan esetlenül és imbolyogva mozgok, az érzések. Nincs fájdalom, csak fura érzések. Hamis érzékelések. Mintha színeket ízlelgetnék a bal lábammal, vagy olyasmiket tapintanék ki, amik nincsenek is ott, mintha hangyák mászkálnának az egész testemen, vagy nem érzek létező dolgokat, amik ott vannak, mint például a hő… – Pillantása a bekötözött jobb bokájára esett.

Egy orvos lépett be, és a beszélgetés abbamaradt, amíg Koudelka levette az ingét. A doktor oszcilloszkópot csatlakoztatott a vállához, és egy könnyű, kézi érzékelővel próbálta megtalálni a rövidzárlat helyét. Koudelka elsápadt, mereven bámulta a térdét, de végül a keze lassú mozgása megszűnt, és ernyedten simult az oldalához.

– Attól tartok, így kell hagynom, működésképtelenül mára – mentegetőzött a doktor. – Majd holnap, amikor bemegy ráerősíteni a jobb lába közelítőizom-csoportjára, ezt is rendbe hozzuk.

– Aha, jól van. – Koudelka intett neki a működő jobb kezével, a doki összeszedte a műszereit, aztán ment tovább.

– Tudom, ez úgy tűnik a maga számára, mintha az örökkévalóságig tartana – szólalt meg Vorkosigan, Koudelka csalódott arcát látva –, de nekem úgy tűnik, valahányszor idejövök, mindig jól érzékelhető javulást tapasztalok. Hamarosan kikerül innen – tette hozzá bizakodóan.

– Aha, a doki is azt mondja, hogy kihajítanak két hónapon belül. – Elmosolyodott. – De azt is mondják, soha többé nem leszek harcra képes. – A mosoly elillant, és az arca csupa ránc lett. – Ó, uram! Ki fognak szuperálni! Ez a sok vég nélküli hajcihő a nagy semmiért! – Elfordította tőlük az arcát, amíg sikerült rendeznie a vonásait.

Vorkosigan is másfelé nézett, nem mutatva ki együttérzését, de aztán a zászlós gondosan rendezett mosollyal visszafordult.

– Értem én, miért – folytatta Koudelka derűsen, biccentve a csendes Bothari felé, aki a falnak támaszkodott, és szemmel láthatóan megelégedett azzal, hogy csak hallgatta őket. – Egy olyan taslitól, amit a gyakorlóringben szokott osztogatni, elszállnák, mint a győzelmi zászló. Nem a legjobb példa, amit a beosztottaimnak mutathatok. Azt hiszem, inkább… valami irodai munkát kell majd találnom. – Cordeliára pillantott. – Tudja, mi lett a zászlósával, azzal, akit fejbe lőttek?

– Legutóbb az Escobar után láttam őt… két nappal azelőtt látogattam meg, mielőtt hazaindultam, ha jól emlékszem. Az állapota változatlan. Kiadták a kórházból. Az anyja kilépett a munkahelyéről, és otthon maradt vele, hogy gondoskodjon róla.

Koudelka lesütötte a szemét, és Cordelia szíve összefacsarodott a férfi arcára kiülő szégyenkezés láttán.

– Én meg nyavalygok itt néhány kis karcolás miatt. Sajnálom.

Cordelia a fejét rázta, de nem bízott magában, hogy képes lenne-e megszólalni.

Később, amikor kettesben maradt Vorkosigannal a folyosón pár pillanatra, a férje vállára hajtotta a fejét, és a karjaiba bújt.

– Értem már, miért kezdtél ivásba rögtön a reggelit követően, egy ilyen nap után, mint ez a mai. Nekem is jól jönne most egy kupicával.

– A következő megálló után meghívlak ebédelni, és mindketten bevágunk egyet-egyet – ígérte Vorkosigan.

♦ ♦ ♦

A kutatórészleg volt a következő célpontjuk. Az ügyeletes katonai orvos szívélyesen köszöntötte Vorkosigant, és egy kissé bután nézett, amikor Cordelia, a legcsekélyebb magyarázat nélkül úgy mutatkozott be, mint Lady Vorkosigan.

– Nem is tudtam, hogy ön nős, uram.

– Nem régóta.

– Tényleg? Gratulálok. Örülök, hogy úgy döntött, hogy idejött megnézni az egyiket, mielőtt az összeset elvinnék. Szinte valóban ez a legérdekesebb része. A milady itt várja meg, amíg sort kerítünk erre a kis ügyletre? – Zavartan pislogott.

– Lady Vorkosigan teljes mértékig be van avatva.

– Ráadásul – tette hozzá Cordelia derűsen –, személyesen is érintett vagyok.

Az orvos kíváncsian nézett rá, de bevezette őket a megfigyelőterembe. Cordelia kétségektől telten meredt az egy sorban felsorakoztatott, fél tucat megmaradt tárolóegységre. A szolgálatban lévő technikus odagördített hozzájuk valami műszert, amit nyilvánvalóan egy másik kórház szülészeti osztályáról szereztek.

– Jó reggelt, uram! – köszönt jókedvűen. – Eljött megnézni, hogy szedjük ki a csibét a tojásból?

– Választhatott volna valami más kifejezést! – tolta le a doktor.

– Igen, de szülésnek nem mondhatjuk – magyarázta a fickó. – Technikai értelemben egyszer már megszülettek. Mondja meg, akkor hogy nevezzem!

– Mifelénk azt mondják, megnyitjuk a lombikot – javasolta Cordelia segítőkészen, miközben érdeklődve figyelte az előkészületeket.

A technikus mérőeszközöket szedett elő, és mózeskosarat helyezett egy melegítő fényforrás alá, kíváncsi pillantást vetett felé.

– Maga bétai, ugye, milady? A feleségem a hírekből értesült az admirális házasságáról, és még ki is nyomtatta a képeket. De én magam sosem olvasom a társasági rovatot.

A doktor felnézett, összerezzent, aztán visszatért az adatellenőrzéshez. Bothari úgy tett, mintha a falnak dőlne, de félig lehunyt szemhéja alól feszülten figyelt. Az orvos és technikusa befejezték az előkészületeket, és közelebb intették a látogatókat.

– Készen van a lötty, uram? – mormolta a technikus a doktor felé.

– Itt van. Injekciózza a C-jelű tápcsatornába…

A szükséges hormonkeveréket befecskendezték a megfelelő nyílásba, és az orvos ismételten megnézte az instrukciós lemezt a monitorján.

– Öt perc várakozás… mostantól! – A doktor Vorkosiganhoz fordult. – Fantasztikus szerkezet, uram. Nem hallott esetleg valamit arról, hogy biztosítanak rá pénzt és mérnöki személyzetet, hogy megpróbálkozzanak a lemásolásukkal?

– Nem – felelte Vorkosigan. – Hivatalosan is kikerülök ebből a projektből, amint az utolsó élő csecsemőt is… kiszedik, kiemelik, vagy bárhogy nevezik is. Magának kell elindítania a kérvényt a szokásos szolgálati útvonalat betartva, és kitalálva rá valamiféle katonai felhasználási lehetőséget, vagy legalábbis valami affélét, ami annak hangzik, hogy támogatást kapjon rá.

A doktor elgondolkodva mosolygott.

– Megér egy próbát, azt hiszem. Kellemes változatosságot jelentene azok után, hogy folyton azt kutatjuk, miféle újszerű módokon ölhetünk embereket.

– Lejárt az idő, uram – szólt közbe a technikus, és visszafordult a jelenlegi feladatukhoz.

– Méhlepény-leválasztás jónak tűnik… épp úgy húzódik össze, ahogy kell. Tudja, minél többet tanulmányozom ezt, annál inkább lenyűgöznek azok a sebészek, akik elvégezték a műtétet az anyákon. Több orvostanhallgatót kellene más bolygókra küldenünk tanulni, valahogy. Az, hogy ezeket a placentákat sértetlenül szedték ki, az a lehető leg… és már itt is van! Ott. Meg ott! Törjük fel a pecsétet! – Beütötte a végső beállításokat, és leemelte a fedelet. – Tápzsinórt elvágni… és már itt is van a kislány! Szívást kérek, gyorsan!

Cordelia érzékelte, hogy Bothari, még mindig a falnak támaszkodva, visszatartja a lélegzetét.

A nedves, izgő-mozgó csecsemő levegő után kapkodott, és köhögött, ahogy megcsapta a hideg levegő. Bothari is súlyosan lélegzett. A kislány elég aranyosnak tűnt, nem maszatolta össze vér, és sokkal kevésbé volt vörös és aszott külsejű, mint amilyennek a szokásos újszülötteket mutatják a videofelvételeken. A csecsemő felsírt, hangosan és erősen. Vorkosigan összerezzent, Cordelia pedig hangosan kacagott.

– Tökéletes kislánynak tűnik. – Átkukucskált a két szakember válla fölött, akik szabályosan elvégezték a megfelelő méréseket, és mintát vettek apró, rémült, zavarodott és hunyorgó páciensüktől.

– Miért bömböl ilyen hangosan? – kérdezte Vorkosigan idegesen, miközben Bothari szótlanul ácsorgott a helyén.

Mivel tudja, hogy a Barrayarra született, vágta volna rá Cordelia, de fékezte magát. Ehelyett inkább azt mondta:

– Hát, te is bömbölnél, ha egy csapat óriás kirángatna a jó meleg vackodból, és úgy dobálna összevissza, mint egy zacskó babot. – Cordelia és a technikus félig derűs, félig fenyegető pillantást váltottak.

– Minden rendben, milady – adta meg magát a technikus, ahogy a doktor visszafordult értékes szerkezetéhez. – Megfogja?

– A sógornőm szerint közel kell tartanunk őket magunkhoz, nem pedig kinyújtott karral. Én is óbégatnék, ha azt gondolnám, hogy egy üreg fölé tartanak, amibe bele akarnak ejteni. Ne sírj, kicsim! Mosolyogj rá szépen Cordelia nénire! Ez az, nincs semmi baj, nyugodj meg! Vajon elég idős voltál már ahhoz, hogy emlékezz anyuci szívdobbanásaira? – duruzsolta az újszülöttnek, aki cuppantott, ásított, és keményebben markolta a köré tekert lepedőt. – Mily hosszú és különös utat tettél meg!

– Nem akarna belepillantani, uram? – folytatta a doktor. – Maga is, őrmester… olyan sok kérdést tett fel, amikor legutóbb itt jártak…

Bothari a fejét rázta, de Vorkosigan közelebb lépett az orvoshoz, aki szemmel láthatólag égett a vágytól, hogy technikai bemutatót tarthasson. Cordelia odavitte a csecsemőt az őrmesterhez.

– Szeretné átvenni?

– Szabad nekem, milady?

– Az ég szerelmére, nem kell az engedélyemet kérnie, hogy magához ölelhesse. Épp ellenkezőleg.

Bothari óvatosan elvette a kicsit, roppant kezei között az szinte elveszett, és belebámult az arcába.

– Biztos, hogy ez az enyém? Azt hittem, nagyobb orra lesz.

– Többszörösen ellenőrizték – nyugtatta meg Cordelia, remélve, hogy az őrmester nem kérdez rá, honnan tudja. De ezzel nem járhatott messze az igazságtól. – Minden csecsemőnek picike orra van. Még nem lehet tudni, hogy fognak majd kinézni tizennyolc éves korukban.

– Talán az anyjára hasonlít majd – reménykedett Bothari.

Cordelia egyetértett ezzel a kívánsággal, de persze csak magában.

A doktor sikeresen megismertette önkéntes látogatóját kedvenc gépe felépítésével, és Vorkosigannak sikerült mindvégig fenntartania udvarias, érdeklődő arckifejezését. Csak egy picit tűnt türelmetlennek.

– Te is a karodba veszed, Aral? – ajánlotta Cordelia.

– Inkább nem – mentegetőzött sietve.

– Gyakorold csak! Még szükséged lehet rá. – Meghitten összenéztek, és Vorkosigan hagyta magát rábeszélni.

– Hm. Tartottam már macskát a kezemben, az is súlyosabb volt. Ez tényleg nem nekem való. – Megkönnyebbültnek tűnt, amikor az egészségügyiek elvették tőle a csecsemőt, hogy befejezzék a technikai felméréseket.

– Na, lássuk csak – mondta a doktor. – Ez az a bébi, aki nem a császári árvaházba megy, igaz? Hova kerül a megfigyelési periódus lejárta után?

– Személyesen kértem, hogy a gondját viselhessem – felelte Vorkosigan egyenletes hangon. – A családi titok megtartása érdekében. Én… Lady Vorkosigan meg én fogjuk átadni őt a törvényes gyámjának.

A doktor rendkívül gondterheltnek tűnt.

– Óh. Értem, uram. – Nem nézett Cordeliára. – Ön felel ezért a projektért. Azt tehet, amit jónak lát. Senki sem fog kérdezősködni, er… erről biztosíthatom, uram – fejezte be buzgón.

– Nagyszerű, nagyszerű. Mennyi ideig tart a megfigyelési periódus?

– Négy órán át, uram.

– Jó. Addig elmegyünk ebédelni. Cordelia? Őrmester?

– Ööö, maradhatnék inkább, uram? Én… nem vagyok éhes.

Vorkosigan elmosolyodott.

– Ahogy óhajtja, őrmester. Negri ezredes embereinek jól jön egy kis gyakorlatozás.

Útban a kocsihoz Vorkosigan a feleségére pillantott.

– Mit nevetsz?

– Nem nevetek.

– De a szemed nevet. Mi több, eszelősen csillog.

– A doktor miatt. Attól tartok, akaratunk ellenére alaposan sikerült félrevezetnünk. Rájöttél, mivel?

– Nyilvánvalóan nem.

– Szerintem azt hiszi, hogy a gyerek, amit kiszedtünk a palackból, az enyém. Vagy talán a tiéd. Vagy inkább kettőnké. Szinte láttam, ahogy zakatolnak az agyában a kerekek. Azt hiszi, végre megértette, miért nem húztad le az összeset a lefolyóba.

– Te jó isten! – Csaknem visszafordult.

– Ne, ne, hadd higgye! Azzal csak rosszabb lenne, ha tagadni próbálnád. Én aztán tudom. Engem egyszer már hibáztattak azért, amit Bothari követett el. Hagyd csak, hadd agyaljon! – Elhallgatott.

Vorkosigan a profilját fürkészte.

– Most mire gondolsz? Eltűnt a szemedből a csillogás.

– Csak azon tűnődöm, mi lett az anyjával. Biztosan tudom, hogy találkoztam vele a zászlóshajón. Hosszú fekete haja volt, a neve Elena… csakis ő lehetett. Hihetetlenül szép volt. Nem csoda, hogy Vorrutjer szeme megakadt rajta. De annyira fiatal volt még, hogy megbirkózzon azzal a szörnyűséggel…

– Nem lenne szabad nőket is harcba küldeni – szögezte le zordan Vorkosigan.

– Meg férfiakat sem, véleményem szerint. Miért próbálták a tieid kitörölni az emlékezetét? Te rendelted el?

– A hajóorvos javasolta. Megsajnálta. – Az arca feszült volt, a tekintete távolba révedő. – Ez volt az egészben a legrohadtabb dolog. Akkor még nem értettem. Most már igen, azt hiszem. Amikor Vorrutjer végzett vele… és az a nyavalyás túltett önmagán, még magához mérten is… a lány kataton állapotba esett. Én… neki már túl késő volt, de ekkor döntöttem el, hogy megölöm Vorrutjert, ha újra megteszi, pokolba a császár tervével. Először Vorrutjert intézem el, aztán a herceget, végül magamat. Vorhalas előtt tiszta lett volna az út… Bárhogy is, Bothari… úgyszólván elkunyerálta a testet a gazdájától. Elvitte a saját kabinjába. Feltételezem, Vorrutjer még tovább folytatta volna a kínzást, hűen kedves önmagához. A helyzet hízelgett a hiúságának, és magukra hagyta őket. Bothari valahogy megzavarta a monitorait. Senkinek sem volt a leghalványabb fogalma sem arról, mi folyik odabenn, amikor az őrmester szabadidejének minden egyes percét ott töltötte. De ő felkeresett engem egy gyógyszerlistával, és azt kérte, szerezzem meg neki. Fájdalomcsillapító kenőcsöket kért, és sokkos állapot kezelésére szolgáló eszközöket, egy jól átgondolt lista szerint. A harci tapasztalatai révén jól értett az elsősegélynyújtáshoz. Már akkor arra gondoltam, hogy nem kínozza a nőt, csupán úgy tesz, hogy Vorrutjer azt higgye. Gyengeelméjű volt, de nem hülye. Szerelmes lett a lányba a maga sajátos módján, és megvolt a magához való esze, hogy titkolja Vorrutjer elől.

– Ez egyáltalán nem hangzik gyengeelméjűnek a körülményekhez képest – jegyezte meg Cordelia, emlékezve a tervre, amit Vorrutjer fundált ki Vorkosigan ellen.

– Nem, csak a módszer, ahogy kivitelezte… itt-ott bepillantást nyerhettem. – Vorkosigan nagyot fújt. – Pátyolgatta a lányt a kabinjában… etette, öltöztette, mosdatta… és mindvégig motyogott magában. Kielégítette mindkét énjét. Nyilvánvalóan elhitte azt a fantáziát, amit ő dolgozott ki… amelyikben ő meg a lány egymásba szerettek, mi több, össze is házasodtak… és egészséges boldogságban éltek. Miért is ne álmodhatna arról egy háborodott, hogy épeszű? De ezzel nyilván halálra rémítette szegény lányt, amikor öntudatánál volt.

– Te jó isten! Szinte ugyanúgy sajnálom Botharit, mint azt a szerencsétlen teremtést.

– Hát, azt azért talán mégsem. Együtt hált a lánnyal, és minden okom megvan feltételezni, hogy azt a házasságképzelgést nem csak puszta szavakban élte ki. Megértem, miért, azt hiszem. El tudod képzelni, hogy Bothari száz kilométernél közelebb kerülhessen egy ilyen szép lányhoz normális körülmények között?

– Hm, aligha. Az escobariak a legjobbjaikat küldték ellenetek.

– De azt hiszem, ez az, amit Bothari megpróbált megőrizni az emlékeiben az Escobarról. Hihetetlen akaraterőre vall. Hónapokon át kezelték.

– Húúúh! – fújt nagyot Cordelia. Férje szavai alaposan felkavarták. Örült, hogy eltelik most néhány óra, ami alatt megnyugodhat, mielőtt újra látná Botharit. – Na, akkor most bekapunk pár pohárkával, ugye?

Tizenötödik fejezet

A nyár már a végéhez közeledett, amikor Vorkosigan azt javasolta, hogy utazzanak el Bonsanklarba. Félig már összepakoltak a tervezett indulás reggelén, amikor Cordelia kipillantott a hálószobájuk előtéri ablakán, és összeszoruló torokkal így szólt:

– Aral? Az imént landolt egy repülő, amiből hat fegyveres ember szállt ki. Szétoszlottak legyező alakban, úgy közelednek.

Vorkosigan egy pillanatra megriadt, a felesége mellé lépve kinézett az ablakon, aztán megnyugodott.

– Semmi baj. Vortala gróf emberei. Az apámhoz jöhetett látogatóba. Meglep, hogy tudott időt szakítani, hogy elhagyja a fővárost épp most. Úgy hallottam, a császár folyamatosan ugráltatja.

Néhány perccel később újabb repülő szállt le az első mellé, és Cordelia most pillanthatta meg először a Barrayar új miniszterelnökét. Serg herceg jellemzése róla, mármint hogy „ráncos bohóc”, némi túlzásnak tűnt, de nem járt távol a valóságtól; görnyedt tartású, töpörödött férfi volt, de még mindig energikus mozgású. Bottal járt, de abból, ahogy lóbálta, Cordelia arra következtetett, hogy csak a színjáték kedvéért hordozza. Rövidre nyírt, fehér haja kopasz, májfoltos koponyát szegélyezett, ami csillogott a napfényben, akárcsak ő meg a segédjei, vagy a testőrei – Cordelia nem tudta eldönteni, melyikek – fénylettek a bejárati ajtó világításában.

A két gróf állva társalgott az előcsarnokban. Ahogy Cordelia és Vorkosigan lejöttek a lépcsőn, a tábornok odapillantott.

– Ó, már jön is.

Vortala élénk, átható tekintettel méricskélte őket.

– Aral, édes fiam. Örömömre szolgál, hogy ilyen jó állapotban talállak. És ő a bétai Penthesileiád? Gratulálok ehhez a rendkívüli teremtéshez. Milady. – Cordelia keze fölé hajolt, és egyfajta szenvedélyes, ám gyakorlatias csókot lehelt ujjaira.

Cordelia csak pislogott azon, ahogy fogadták, de sikerült kinyögnie viszonzásképpen egy „üdvözlöm, jó uram”-ot. Vortala tekintete számítóan mélyedt az övébe.

– Micsoda öröm, hogy tudott időt szakítani a látogatásunkra, uram – felelte Vorkosigan. – A feleségem és én – a kifejezés úgy csengett ajkain, mintha egy kiváló finomságú bort ízlelgetne – csaknem elkerültük önt. Megígértem neki, hogy elviszem ma a tengerpartra.

– Ha már itt tartunk… Ez történetesen nem egy társasági látogatás. Üzenetet hozok az én mesteremtől, és az időm sajnos kimondottan szűkre szabott.

Vorkosigan rábólintott.

– Akkor nem is zavarom tovább az urakat.

– Hah. Ne próbálj vacakolni velem, fiú. Az üzenet neked szól.

Vorkosigan gyanakodva pislogott.

– Nem hiszem, hogy nekem és a császárnak lenne bármiféle mondandónk egymásnak. Szerintem ezt egyértelművé tettem, amikor leszereltem.

– Igen, nos, ő tökéletesen megelégedett azzal, hogy nem vagy a fővárosban, amíg a Politikai Nevelési Minisztérium mocskos ügye le nem zárult. De azt a feladatot kaptam, hogy informáljalak – enyhén meghajtotta a fejét –, hogy elvárja és megköveteli, hogy elé járulj. Még ma délután. A feleségeddel együtt – tette hozzá, mintegy utógondolatként.

– Miért? – kérdezte Vorkosigan kifejezéstelenül. – Őszintén szólva, az Ezar Vorbarrával való találkozás nem szerepelt a terveimben… sem ma, sem máskor.

Vortala elkomorodott.

– Kezd kifutni az időből, miközben arra vár, hogy mikor unsz rá a vidéki életre. A halálán van, Aral.

Vorkosigan nagyot fújt.

– Halálán van már legalább tizenegy hónapja. Nem halhatna meg esetleg valamivel később?

Vortala kuncogott.

– Öt hónapja – helyesbített akaratlanul, aztán töprengve meredt Vorkosiganra. – Hm. Nos, ez kimondottan megfelelő volt számára. Több patkányt ugrasztott ki a vackából az elmúlt öt hónapban, mint az azt megelőző húsz évben. Gyakorlatilag a hivatalos orvosi közlemények alapján is pontosan lehetett tudni, mikor került sor tisztogatásra valamelyik minisztériumban. Az egyik héten a császár állapota nagyon súlyos. A következő héten egy újabb miniszterhelyettest csuknak le hűtlen kezelés vádjával, vagy valami hasonlóval. – Ismét elkomolyodott. – De ez most tényleg komoly. Találkoznod kell vele ma délután. Holnap talán már túl késő lesz. Két hét múlva pedig már egészen biztosan túl késő.

Vorkosigan ajkai megfeszültek.

– Mit akar tőlem? Nem mondta?

– A… azt hiszem, magas beosztást szán neked a hamarosan felálló régensi kormányban. Azt, amiről hallani sem akartál a legutóbbi találkozásotokon.

Vorkosigan a fejét rázta.

– Nem hinném, hogy lenne olyan pozíció a kormányban, ami elég csábító lenne ahhoz, hogy visszatérjek az arénába. Bár talán… de nem. Még a hadügyminiszterség sem. Az átkozottul veszélyes. Itt pedig nyugodt, csöndes életet élhetek. – Kezét védelmezően ráfonta Cordelia derekára. – Családot fogunk alapítani. Nem kockáztathatom őket abban a gladiátorküzdelemben.

– Na persze, elképzellek életed alkonyán… negyvennégy évesen. Hah! Szőlőt metszel, vitorlázol… apád említette, hogy van egy vitorlásod. Apropó, hallom, a tiszteletedre át akarják nevezni a vidéket Vorkosigan Sousleau-nak…

Vorkosigan felhorkant, aztán ironikusan biccentettek egymásnak.

– Bárhogy is, a döntésedet neked személyesen kell közölnöd vele.

– Érdekes lenne – mormolta Cordelia –, találkozni azzal az emberrel. Főleg, ha tényleg ez az utolsó lehetőség.

Vortala rámosolygott, Vorkosigan pedig vonakodva engedett. Visszatértek a hálószobába átöltözni; Cordelia a legünnepélyesebb kisestélyijébe, Vorkosigan pedig abba a zöld öltözékbe, amit nem viselt az esküvője óta.

– Mi ez a nagy idegesség? – kérdezte Cordelia. – Lehet, hogy csak minden jót akar kívánni, vagy valami effélét.

– Elfelejtetted, hogy arról az emberről beszélsz, aki még saját halálát is úgy rendezi, hogy az a politikai érdekeit szolgálja? És ha lehetséges lenne, hogy a sírból is tovább uralkodjon a Barrayaron, biztosra veheted, hogy már kidolgozta volna. Még soha semmilyen előnyöm nem származott abból, ha vele volt dolgom.

E megjegyzés után csatlakoztak a miniszterelnökhöz, aki hazarepült velük Vorbarr Sultanába.

♦ ♦ ♦

A Császári Rezidencia régi építmény volt, szinte múzeumi darab, gondolta Cordelia, ahogy a keleti oszlopcsarnokhoz vezető kopott gránitlépcsőket rótták. A széles homlokzatot súlyos kőfaragványok díszítették, mindegyik alak egyedülálló művészi alkotás, esztétikus ellentéte a modern, jellegtelen minisztériumi épületeknek, melyek egy vagy két kilométerre keletre emelkedtek.

Bevezették őket egy helyiségbe, mely félig kórterem volt, félig pedig antik kiállítás. A magas ablakok a rezidencia északi díszkertjeire és pázsitjaira néztek. A szoba legfőbb lakója egy hatalmas, faragott ágyban hevert, amit valami pompamániás ősétől örökölhetett, testét tucatnyi helyen átfúrták azok a jótékony műanyagcsövek, melyek életben tartották.

Ezar Vorbarra volt a legfehérebb ember, akit Cordelia valaha látott, olyan fehér, mint a lepedője, olyan fehér, akár a haja. Bőre fehéren és ráncosan lógott beesett arcán. A szemhéja is fehér volt, súlyosan árnyékolva azt a mogyorószínű szempárt, amit Cordelia mintha látott volna már valamikor, homályosan egy tükörben. Fehér kézfején kék vénák dudorodtak ki. A fogai, amikor beszélt, elefántcsontszínűnek tetszettek a vértelen háttérben.

Vortala meg Vorkosigan, és egy bizonytalan szívdobbanással később Cordelia is, térdre ereszkedtek az ágy mellett. A császár kicsi, erőlködő ujjmozdulattal intett az ügyeletes orvosának, hogy távozzon a szobából. A férfi meghajolt, és kisietett. Felálltak; Vortala elég mereven.

– Szóval, Aral – kezdte a császár –, mondd csak, hogy nézek ki?

– Nagyon betegnek, uram.

Vorbarra kuncogott és köhögött.

– Ez üdítően hangzik. Az első őszinte vélemény, amit hetek óta bárkitől is hallottam. Még Vortala is csak köntörfalazik. – Hangja reszelős lett, és kikrákogta a torkából a váladékot. – A múlt héten véreset pisiltem. Az a nyavalyás orvos pedig még a kertbe sem engedett kimenni, hogy a napfényt élvezhessem. – Felhorkant, vagy a nemtetszését fejezve ki, vagy így vett levegőt. – Szóval ő a bétai kedvesed? Gyere csak közelebb, lányom!

Cordelia engedelmeskedett, és a fehér öregember belebámult az arcába szúrós, mogyorószemével.

– Illyan százados már mesélt rólad. Negri ezredes is. Tudod, láttam az összes felderítős aktádat. Meg azt a döbbenetes koholmányt is, amit a pszichiátered kitalált. Negri még be is akarta őt szervezni, hogy hasonló fantasztikus ötletekkel segítse a hírszerzés munkáját. Vorkosigan, lévén Vorkosigan, sokkal kevesebbet mesélt. – Elhallgatott egy kicsit, mintha erőt gyűjtene. – Mondd meg nekem teljesen őszintén… mit látsz benne, ebben a lepukkant… ööö… hogy is mondják… fizetett gyilkosban?

– Úgy látszik, Aral mégiscsak beszélt rólam – mondta Cordelia ijedten, hogy saját szavait hallja vissza a császár szájából. De állta az uralkodó kíváncsi tekintetét. Úgy tűnt, a kérdés őszinte választ kíván, és ő küzdött a szavakkal, hogy meg tudja fogalmazni. – Azt hiszem… önmagam látom viszont benne. Vagy valakit, aki olyan, mint én. Mindketten ugyanazt keressük. Igaz, más néven nevezzük, és más helyeken kutatunk utána. Azt hiszem, ő becsületnek nevezi. Én pedig isteni kegynek. De eddig mindketten csak a semmit markolásztuk.

– Ja, igen. Emlékszem az aktáidból, hogy te valamiféle hívő vagy – mondta a császár. – Én magam ateista vagyok. Egyszerű meggyőződés, de nagyon kényelmes állapot ezekben az utolsó napokban.

– Igen, én is gyakran hajlottam erre.

– Hm. – A császár elmosolyodott. – Roppant érdekes válasz, annak fényében, amit Vorkosigan mondott rólad.

– Miért, mit mondott? – kérdezte Cordelia felajzott kíváncsisággal.

– Ezt belőle kell kiszedned. Bizalmasan hangzott el. És igencsak költői is volt, alaposan meglepett. – Jelezte Cordeliának, hogy részéről lezárta a társalgást, és az admirálist intette közelebb. Vorkosigan egyfajta agresszív pihenj állást vett fel. Ajkait gunyorosan lebiggyesztette, de Cordelia jól látta, hogy a tekintete sajnálkozó.

– Mióta is szolgálsz engem, Aral? – kérdezte a császár.

– Amióta megkaptam a tiszti kinevezésemet, huszonhat évvel ezelőtt. Vagy úgy érti, testemmel és véremmel?

– Testestül-lelkestül. Én mindig is attól a naptól számoltam, amikor a jó öreg Yuri halálkommandója megölte az anyádat és a nagybátyádat. Aznap éjjel apád és Xav herceg felkerestek a Zöld Hadsereg főhadiszállásán a különleges ajánlatukkal. Yuri Vorbarra polgárháborújának első napján. Máig sem értem, miért nem inkább Piotr Vorkosigan polgárháborújának nevezik. Á, hagyjuk. Mennyi idős is voltál akkor?

– Tizenegy, uram.

– Tizenegy. Én meg épp annyi voltam, mint te most. Különös. Testestül-lelkestül szolgáltál engem… a fenébe is, tudod, ez a dolog kezd beleivódni a tudatomba, így… ööö…

– Harminchárom év után, uram.

– Istenem. Köszönöm. Már nincs hátra sok időm.

Abból a cinikus arckifejezésből, ami kiült a férje arcára, Cordelia arra következtetett, hogy Vorkosigan a legkevésbé sincs meggyőződve a császár kihangsúlyozott szenilitásáról.

A vénség ismét a torkát köszörülte.

– Mindig is meg akartam kérdezni, miről beszéltél az öreg Yurival azon a két évvel későbbi napon, amikor végül is lemészároltuk abban az ősi kastélyban. Valamivel később kimondottan elkezdtek érdekelni a császárok utolsó szavai. Vorhalas gróf szerint játszadoztál vele.

Vorkosigan egy pillanatra behunyta a szemét, a fájdalomtól vagy a rátörő emlékektől.

– Nem igazán. Ó, persze alig vártam, hogy megkínozhassam, de aztán amikor lecsupaszítva elém hozták… rám tört az a késztetés, hogy egyetlen mozdulattal elmetsszem a torkát, hogy egyszer s mindenkorra, mihamarabb végezzek vele.

A császár keserűen mosolygott, behunyta a szemét.

– Micsoda sivalkodást produkálhatott.

– Hm. Azt hiszem, meglátta az arcomról, hogy be vagyok gyulladva. Gúnyolódni kezdett. „Szúrjál már, kisfiú! Már ha van hozzá bátorságod, miközben az én egyenruhámat viseled. Egy gyerek uniformisban.” Mindössze ennyit mondott. Én pedig: „azt a gyereket maga ölte meg abban a szobában”, ami butuska válasz volt, de akkor nem futotta többre tőlem. Aztán a késemmel kiontottam a beleit. Azóta gyakran kívántam, bár… valami mást mondtam volna. De még inkább azt kívántam, bár követtem volna inkább az első impulzusomat.

– Meglehetősen zöldfülű voltál, hisz' még csak akkor léptél le a falvédőről.

– Ekkor sikoltozni kezdett. Sajnáltam, hogy a hallásom visszatért.

A császár sóhajtott.

– Igen, emlékszem.

– Ön rendezte így a háttérből.

– Valakinek meg kellett tennie. – A császár pihegett, pihent, aztán hozzátette: – Nos, nem azért hívattalak ide, hogy a régi időkről csevegjünk. Említette a miniszterelnök, mit szánok neked?

– Beszélt valami pozícióról. Megmondtam neki, hogy engem nem érdekel, de nem volt hajlandó továbbítani önnek ezt a választ.

Vorbarra fáradtan behunyta a szemét, és jól láthatóan a mennyezethez beszélt:

– Mondd csak… Lord Vorkosigan… ki lesz Barrayar régense?

Vorkosigan úgy nézett, mintha valami gusztustalanságba harapott volna, de túlságosan jól nevelt ahhoz, hogy kiköpje a falatot.

– Vortala.

– Túl öreg. Nem élne tizenhat évig.

– Akkor a herceg.

– A vezérkar felfalná reggelire.

– Vordarian?

A császár szeme tágra nyílt.

– Ó, az isten szerelmére, szedd már össze magad, fiam!

– Neki van némi katonai háttere.

– Hosszasan diskurálhatnánk a hátrányairól… ha kaphatnék még pár hetet az orvosaimtól. Mondasz még vicceseket, mielőtt a lényegre térünk?

– Quintillian, a belügyminiszter. És ezt nem viccnek szánom.

A császár kivillantotta sárgás fogait.

– Végre valami jót is mondasz a minisztereimről. Most már nyugodtan meghalhatok; mindent hallottam, amit érdemes.

– A grófok sohasem szavaznának meg olyasvalakit, akinek a nevében nem szerepel a „Vor” előtag – szólt közbe Vortala. – Még akkor sem, ha az illető képes lenne vízen járni.

– Hát emelje nemessé! Adjon neki a feladatához illő rangot!

– Vorkosigan – nyögte Vortala megrendülten –, ő nem tartozik a harcos kasztba!

– Mint ahogy a legjobb katonáink sem. Mi csak azért vagyunk Vorok, mivel valami rég halott császár egykor úgy döntött, hogy azzá tesz bennünket. Miért ne eleveníthetnénk fel ezt a szokást, így jutalmazva az erre érdemeseket? Vagy még jobb, nyilvánítson mindenkit Vorrá, és vessünk véget ennek az ostobaságnak egyszer s mindenkorra.

A császár felnevetett, aztán fuldoklón köhögött, fröcsögött.

– Ezzel aztán alaposan kihúznánk a talajt a Nemzetvédelmi Liga lába alól! Mily vonzó javaslat arra, miként likvidáljuk az arisztokráciát! Nem hinném, hogy még a legfanatikusabb is képes lenne előrukkolni ennyire radikális javaslattal. Veszélyes ember vagy, Lord Vorkosigan.

– Ön kérdezte a véleményemet.

– Igen, valóban. És te mindig is nyíltan kimondtad, amit gondolsz. Furcsa. – A császár sóhajtott. – Elég a kapálódzásból, Aral. Ez alól úgysem bújhatsz ki… Hadd foglaljam össze dióhéjban. Olyasvalaki lehet régens, aki feddhetetlen származású, nem idősebb középkorúnál, és jelentős katonai múlttal bír. Népszerű a tisztek és a katonák között, közismert személyiség, és mindenekfölött a vezérkarban is tiszteletnek örvend. Elég könyörtelen ahhoz, hogy kemény kézzel uralkodjon ebben a bolondokházában tizenhat éven át, és elég becsületes ahhoz, hogy tálcán nyújtsa át ezt a hatalmat annak a tizenhat évnek a végén annak a fiúnak, aki minden bizonnyal egy idióta lesz… én is az voltam ennyi idős koromban, és amennyire emlékszem, az voltál te is… és aki persze boldog házasságban él. Mert ez csökkenti a csábítást, hogy elvegye az uralmat a hercegtől. Vagyis: épp te vagy a legmegfelelőbb.

Vortala vigyorgott. Vorkosigan a homlokát ráncolta. Cordelia gyomra összeszorult.

– Ó, nem – nyögte Vorkosigan elsápadva. – Nem ruházhat rám ekkora felelősséget. Ez groteszk. Éppen én, annyi más közül, lépjek az apja cipőjébe, szóljak hozzá az apja hangján, legyek az anyja tanácsadója… ez több mint groteszk. Obszcén. Nem!

Vortala zavartan pislogott e vehemens kitörés hallatán.

– Az, hogy az illendőség kedvéért kéreted magad egy kicsit, az egy dolog, Aral, de ne feszítsd túl a húrt! Ha a szavazás miatt aggódsz, azt már borítékolhatom. Mindenki szerint te vagy a legmegfelelőbb ember.

– Azért nem mindenki szerint. Vordarian azonnal az ellenségem lesz, mint ahogy a nyugati miniszter is. És ennyit az abszolút hatalomról, amiről mindnyájan tudjuk, mennyire hamis áltatás lehet. Egy ingatag illúzió, amit… isten tudja, mire alapozunk. Varázslatra. Bűvészmutatványokra. Elhisszük saját propagandánkat.

A császár vállat vont, óvatosan, vigyázva, nehogy kimozdítsa valamelyik csövet a testéből.

– Hát ez már nem az én gondom lesz, hanem Gregor hercegé és az anyjáé. No meg azoké a személyeké, akik úgy döntenek, hogy melléjük állnak a szükség órájában. Mit gondolsz, meddig lesznek képesek kitartani segítség nélkül? Egy évig? Kettőig?

– Hat hónapig – mormolta Vortala.

Vorkosigan a fejét rázta.

– Épp ezzel a „mi lesz, ha” érvvel győzött meg Escobar előtt. Hamis érv volt… bár beletelt egy időbe, mire rájöttem… és most is hamisan cseng.

– Nem volt hamis – tagadta a császár. – Sem akkor, sem most. Hiszek benne.

Vorkosigan visszakozott egy kicsit.

– Igen, efelől semmi kétség: hisz benne. – Az arca megfeszült a kétségektől, miközben az ágyban fekvőt méregette. – Miért épp én? Vortala politikailag rátermettebb. A hercegnek több joga lenne rá. Quintillian jobban kézben tartja a belügyet. Még jobb katonai stratégái is vannak. Vorlakial. Vagy Kanzian.

– De rajtuk kívül senki más nincs – mormolta a császár.

– Hát… talán tényleg nincs. De meg kell értenie az én nézőpontomat. Nem vagyok annyira nélkülözhetetlen, mint amilyennek valami oknál fogva képzel engem.

– Épp ellenkezőleg. Két egyedi előnnyel is rendelkezel, ahogy én látom. Itt motoszkál az agyamban mindkettő, azóta, hogy megöltük az öreg Yurit. Mindig is tudtam, hogy nem fogok örökké élni… túl sok lappangó méreg szívódott fel a kromoszómáimban, amikor a cetagandaiak ellen harcoltam apád hadsegédeként, és nem ismervén a semlegesítő technikákat, nem sejtettem, hogy ilyen kort megérhetek. – A császár ismét elmosolyodott, és Cordelia feszült, bizonytalan arcára összpontosított. – Abból az öt emberből, aki a vér törvénye szerint jogosultabb lehet Barrayar trónjára, mint én, a te neved áll a lista élén. Aha… – tette hozzá –, jól sejtettem. Ezt nem említtetted a feleségednek, ugye, Aral?

Cordelia ájuldozva nagy szemeket meresztett Vorkosiganra. Ő mérgesen rázta a fejét.

– Ez nem igaz. Oldalági család vagyunk.

– Ez olyan vita, amibe kár lenne most belemenni. De bárhogy legyen is, bárki, aki a vértörvényre hivatkozva a trónra akarja emelni Gregor herceget, előbb tőled kell megszabadulnia, vagy neked kell felajánlania a trónt. Valamennyien tudjuk, milyen nehéz téged megölni. És te vagy az egyetlen ember… az egyetlen azon a listán, ahol azok vannak, akikben abszolút megbízok, és aki, ezt Yuri Vorbarra szétszórt maradványaira mondom, tényleg nem akar császár lenni. Mások félénknek hihetnek. De szerintem nem vagy az.

– Hálás köszönet érte, uram. – Vorkosigan roppant mogorvának tűnt.

– Jelentős érvként hadd mutassak rá, hogy az orgyilkos merényletektől legjobban az véd meg, ha régens leszel. Gregor a mentőöved, fiam. Gregor mindaz, ami közted és a merényletek között áll. A reményed a mennyországra.

Vortala gróf Cordeliához fordult.

– Nem támogatna minket a voksával? Úgy hiszem, már nagyon jól kiismerte a férjét. Mondja meg neki, hogy ő a legmegfelelőbb ember a munkára.

– Amikor idejöttünk – kezdte Cordelia lassan –, azzal a kevéske információval, hogy egy pozíciót fognak neki felkínálni, úgy gondoltam, segítek majd rávenni, hogy elfogadja. Szüksége van arra, hogy dolgozzon. Arra termett. De bevallom, erre az ajánlatra nem számítottam. – Rámeredt a császár hímzett ágytakarójára, a bonyolult minták és színek rabul ejtették tekintetét. – De én mindig is úgy gondoltam… hogy a kihívás isten ajándéka. És a legnagyobb kihívás a legnagyobb ajándék. Alulmaradni a kihívással szemben balszerencse. De elutasítani a kihívást, olyan, mintha az ajándékot utasítanánk vissza, sőt még annál is rosszabb, visszafordíthatatlanabb, mint a balszerencse. Értik, miről beszélek?

– Nem – vágta rá Vortala.

– Igen – felelte Vorkosigan.

– Mindig is sejtettem, hogy az istenhívők könyörtelenebbek, mint az ateisták – jegyezte meg Ezar Vorbarra.

– Ha úgy véled, hogy ez tényleg rossz feladat – mondta Cordelia Vorkosigannak –, az egy dolog. Talán épp ez a teszt. De ha csak a kudarctól félsz… nincs jogod visszautasítani ezt az ajándékot.

– Ez egy lehetetlen feladat.

– Megesik néha.

Vorkosigan gyengéden félrevonta nejét a magas ablakhoz.

– Cordelia… már van róla fogalmad, miféle élet lenne az. El tudsz képzelni bennünket mint társasági embereket, libériás szolgahadtól körülvéve? Ha egy pillanatnyi lazításra vágynánk, húsz embernek kellene őriznie a nyugalmunkat. Sosem vonulhatnánk el pihenni. Császárok három generációja azzal töltötte az idejét, hogy kiirtsa az erőszakot az életünkből, és még mindig nem jutottunk a végére. Nem vagyok annyira önhitt, hogy azt képzeljem, sikerrel járhatok abban, amiben még ő is kudarcot vallott. – Szeme a nagy ágy irányába villant.

Cordelia a fejét rázta.

– Nem rettent vissza annyira a kudarc lehetősége, mint általában. De ha úgy tetszik, hadd idézzek valakit. „De száműzetésbe vonulni, pusztán nyugalomra vágyva… azzal feladnék minden reményt a dicsőségre. A végső vereség, melyből nem sarjadhat semmiféle jövőbéli diadal.” Azt hittem, az a férfi, aki ezt mondta, sokra hivatott.

Vorkosigan elfordította a fejét, és valahová a távolba révedt.

– Én most nem a nyugalom iránti vágyról beszélek. Hanem a félelemről. Egyszerű, hitvány rettegésről. – Bánatosan mosolygott asszonyára. – Tudod, valaha vakmerőnek képzeltem magam, de aztán találkoztam veled, és újra megismertem a félelmet. Mindent félretettem, csak hogy elnyerhessem a szíved.

– Igen, én is.

– De nem fogadhatom el az ajánlatot. Vissza kell utasítanom.

– Kell? – Találkozott a tekintetük.

– Nem ilyen életre vágytál, amikor ott hagytad a Béta Kolóniát.

– Nem az élet miatt jöttem ide, hanem miattad. Szeretnéd elvállalni, vagy sem?

Vorkosigan felszabadultan nevetett.

– Istenem, micsoda kérdés! Ez életem nagy lehetősége. Igen. Akarom. De ez méreg, Cordelia. A hatalom a legrosszabb drog. Nézd, mit művelt vele! Ő is épeszű volt egyszer, és boldog. Azt hiszem, szemrebbenés nélkül vissza tudnék utasítani bármi más ajánlatot.

Vortala hivalkodón a botjára támaszkodott, és odakiáltotta nekik:

– Döntsd már el, Aral! A lábaim már kezdenek sajogni. De hogy megkönnyítsem… ez olyan munka, amiért bárki, akit csak ismerek, ölni tudna. Neked pedig ingyen és bérmentve ajánlották fel.

Csak Cordelia és a császár tudták, miért hallatott erre Vorkosigan kurta gúnykacajt. Aztán sóhajtott, rámeredt urára, és bólintott.

– Jól van, vénember. Tudtam én, hogy megtalálja a módját, hogyan uralkodjon tovább még a sírból is.

– Úgy van. Szándékomban áll folyamatosan kísérteni téged. – Némi csend állt be, míg a császár megemésztette győzelmét. – Máris neki kell látnod összeszedni a személyes stábodat. Én azt szeretném, ha Negri ezredes gondoskodna az unokám és a herceg biztonságáról. De úgy gondoltam, te nyilván Illyan századost szeretnéd magad mellé.

– Igen. Azt hiszem, ő meg én elég jól összeszoktunk. – Kellemes gondolat derítette fel Vorkosigan sötét ábrázatát. – És már tudom is, ki lehetne a személyi titkárom. Ám ahhoz elő kell léptetni… hadnaggyá.

– Vortala mindenben a segítségedre lesz. – A császár kimerülten visszadőlt, és újra krákogott, harákolt, ajkai nehézkesen mozogtak. – Gondoskodjatok mindenről! És jobb, ha visszakülditek azt az orvost. – Ernyedt kézmozdulattal elbocsátotta őket.

♦ ♦ ♦

Meleg, nyárvégi este volt, a közeli folyó jóvoltából párától dús, puha és fakó, amikor Vorkosigan és Cordelia kiléptek a Császári Rezidenciából. Új testőreik vették körbe őket, ismerős, fekete uniformisban. Előzőleg hosszasan tárgyaltak Vortalával, Negrivel és Illyannal. Cordelia feje zsongott az érintett témakörökben elhangzott számoktól és részletektől. Irigykedve állapította meg, hogy Vorkosigannak viszont nem okozott gondot lépést tartani velük, mi több, ő diktálta az iramot.

Arcán összpontosítás látszott, jobban fel volt villanyozva, mint bármikor azóta, hogy ő a Barrayarra jött, és ügybuzgó feszültségtől fénylett. Ismét zubog benne az élet, gondolta Cordelia. Kifelé néz, nem önmagába; előre, nem pedig hátra. Mint amikor először találkoztunk. Örülök. Bármilyen kockázatos is.

Vorkosigan csettintett az ujjaival.

– Parolik – jelentette ki rejtélyesen. – Először a Vorkosigan Házba megyünk.

Hajtottak már el a gróf hivatalos rezidenciája előtt, amikor legutóbb Vorbarr Sultanában jártak, de ez volt az első alkalom, hogy Cordelia beléphetett. Vorkosigan kettesével szedte a széles csigalépcső fokait, és felrohant a saját szobájába. Jókora terem volt, csekély berendezéssel, kilátással a hátsó kertre. Nagyban hasonlított Cordelia szobájára az anyja lakásában, legalábbis abban a tekintetben, hogy a gyakori és tartós távollétek révén múltbéli szenvedélyek archeológiai rétegei rakódtak egymásra a fiókokban és a szekrényekben.

Nem volt meglepő, hogy a legkülönbözőbb stratégiai játékok sorakoztak itt, no meg a polgári és katonai történelem relikviái. Annál váratlanabb volt az a mappa, amelyben megsárgult toll-és tusrajzok lapultak, amiket Vorkosigan most félretolt, miközben egy fióknyi kitüntetés, emlékérem és egyéb szemét között turkált.

– Ezeket te rajzoltad? – kérdezte Cordelia kíváncsian. – Nagyon jók.

– Kamaszkoromban – magyarázta a férfi, miközben tovább kutakodott. – Meg még pár évig. Húszas éveim elején felhagytam vele. Túlságosan elfoglalt lettem.

Érem-és szalaggyűjteménye nem akármilyen előéletről árulkodott. A korai, kisebb méretűeket gondosan elhelyezték és csoportosították bársonnyal borított tablókon, és mindegyiket feliratozták. A későbbieket, a nagyobbakat rendszertelenül beleszórták egy kancsóba. Az egyik, amit Cordelia felismert mint egy magas rangú barrayari bátorság-érdemérmet, egy fiók hátuljában hevert, a szalagja meggyűrődött, összegabalyodott.

Cordelia leült az ágyra, és átnézte a portfóliót. Javarészt aprólékosan kidolgozott építészeti tanulmányok voltak, de készült néhány aktvázlat és portré is, kevésbé magabiztos stílusban. Néhányuk egy lenyűgöző, göndör, sötét hajú, fiatal nőt ábrázolt, ruhában és meztelenül egyaránt, és a feliratokból Cordelia döbbenten tapasztalta, hogy Vorkosigan első feleségét látja. Sehol máshol nem látott még képet róla. Készült három vázlat is egy nevető fiatalemberről, „Ges” címmel, ami kísértetiesen ismerősnek tűnt. Elméletben kiegészítette húsz kilóval meg húsz évvel, és Vorrutjer admirálist ismerte fel. Csendesen becsukta a mappát.

Vorkosigan végül megtalálta, amit keresett; egy pár régi, piros, hadnagyi hajtókát.

– Remek. Gyorsabb volt, mint elmenni a főhadiszállásra.

♦ ♦ ♦

A Császári Katonai Kórházban egy ápoló állította meg őket.

– Uram, a látogatási időnek vége.

– Senki sem telefonált ide a vezérkarból? Hol az ügyeletes orvos?

Végül előkerült Koudelka orvosa, az a férfi, aki a kézi szkennerrel vizsgálta a zászlós zárlatos karját Cordelia első látogatásakor.

– Vorkosigan admirális úr. Nem, természetesen önre nem vonatkoznak a látogatási szabályok. Köszönöm, szanitéc, leléphet.

– Most nem látogatóba jöttem, doktor. Hivatalos ügyben. Megszabadítom ma este az egyik páciensétől, amennyiben fizikálisan lehetséges. Koudelka új beosztást kapott.

– Új beosztást? De hisz a jövő héten készültek leszerelni! Miféle beosztást? Hát nem olvasták el a jelentésemet? Járni is alig tud.

– Nem lesz rá szüksége. Irodai munkára vezényelték. Bízom benne, hogy a kezét sikerült megjavítani.

– Egész jól.

– Szüksége van még bármiféle gyógykezelésre?

– Semmi lényeges. Pár végső teszt. Csak azért akartam benntartani a hónap végéig, hogy letölthesse a negyedik évét. Gondoltam, az emeli valamelyest a nyugdíját, ha már így alakult.

Vorkosigan átlapozott pár iratot és adatlemezt, aztán átnyújtotta a megfelelőeket az orvosnak.

– Tessék. Gyömöszölje be a komputerébe, és állítsa ki az elbocsátási engedélyt! Gyere, Cordelia, lepjük meg! – Sokkal boldogabbnak tűnt, mint a nap folyamán bármikor.

Koudelkát most is a szobájában találták; szokásos fekete gyakorlójába öltözve, a terápiás kézkoordinációs gyakorlattal küszködve és az orra alatt szitkozódva.

– Helló, uram – köszöntötte Vorkosigant közönyösen. – Az a baj ezzel az átkozott alufólia idegrendszerrel, hogy semmire nem lehet megtanítani. A gyakorlás csupán a szerves részeket segíti. Esküszöm, néha legszívesebben a falba verném a fejem. – Sóhajtva abbahagyta a gyakorlást.

– Ne nagyon verje! Szüksége lehet még a fejére a közeljövőben.

– Én is úgy hiszem. Habár sosem az volt a legerősebb részem. – Szórakozottan, lehangoltan meredt a műszerpultra, aztán eszébe jutott, hogy vidámabbnak akar mutatkozni a parancsnoka előtt. Felpillantott, és csak most tudatosult benne, mennyi az idő. – Mit keres itt ilyen kései órán, uram?

– Üzleti ügyben jöttem. Mondja, mit tervez az elkövetkező néhány héten?

– Hát, mint tudja, a jövő héten leszerelnek. Hazamegyek egy időre. Aztán azt hiszem, valami munka után nézek. Még nem tudom, mifélét szerezhetek.

– Ez elég baj – jelentette ki Vorkosigan rezzenéstelen arccal. – Nem örülök, hogy keresztül kell húznom a terveit, Koudelka hadnagy, de új beosztásba került. – És szép sorban kirakosgatta az ágy melletti tálcára, akárha a kártyáit teregetné ki, Koudelka új vezénylési parancsát, az előléptetési okiratát és egy pár piros nyakravalót.

Cordelia soha nem élvezte még ennyire Koudelka kifejező ábrázatát. Tanulmányt lehetett volna írni arról, mint változik át fokozatosan az értetlenség éledő reménykedéssé. A férfi óvatosan felemelte az iratokat, és átolvasta azokat.

– Ó, uram! Tudom, hogy ez nem tréfa, de csakis valami tévedés lehet! A leendő régens személyi titkára… semmit sem tudok az efféle munkáról. Ez egy teljesíthetetlen feladat.

– Tudja, a leendő régens is szinte szó szerint ezt mondta, amikor felkínálták neki a pozíciót – mondta Cordelia. – De azt hiszem, ő is és maga is beletanulnak majd.

– De egyáltalán hogy esett épp rám a választása? Ön ajánlott, uram? Kezdem azt hinni… – A parancsokat forgatta, és újra átfutotta. – És egyáltalán, ki lesz a régens? – Összevont szemöldökkel meredt Vorkosiganra, és végül megértette. – Istenem! – suttogta. Cordelia azt hitte, vigyorogva fog gratulálni, de Koudelka ehelyett hirtelen elkomorodott. – Az… pokoli munka, uram. De azt hiszem, a kormány végre helyesen döntött valamiben. Büszke vagyok arra, hogy ismét önt szolgálhatom. Köszönöm.

Vorkosigan egyetértően bólintott, elfogadva a köszönetet. Koudelka most végre elvigyorodott, ahogy az előléptetési parancsot nézegette.

– És ezért is köszönet, uram.

– Ne hálálkodjon túl korán! Vért fog izzadni, hogy megdolgozzon érte.

Koudelka még szélesebben vigyorgott.

– Nincs ebben semmi új. – Esetlenül babrált a tiszti rangjelzéssel.

– Megengedi, hadnagy? – nyúlt oda Cordelia. Aztán látva, hogy Koudelka önérzetesen tiltakozni akar a segítség ellen, hozzátette: – Örömömre szolgálna.

– Megtiszteltetés lenne, milady.

Cordelia gondosan felerősítette a lapokat a férfi gallérjára, és hátralépett, hogy megszemlélje művét.

– Gratulálok, hadnagy.

– Holnap majd kap vadonatújakat is – mondta Vorkosigan. – De úgy gondoltam, ma estére ezek is megteszik. Most kiszöktetem innen. Gróf apám rezidenciáján szállásoljuk el éjszakára, mivel holnap kora hajnalban már munkába kell állnia.

Koudelka a vörös lapokat babrálta.

– Ezeket ön hordta, uram?

– Valaha. Remélem, nem hoz magának ugyanolyan balszerencsét, mint ami engem kísértett… viselje jó egészségben!

Koudelka biccentett és mosolygott. Nyilvánvalóan oly mélységesen jelentősnek értékelte Vorkosigan gesztusát, hogy nem talált rá szavakat. De a két férfi tökéletesen értette egymást szavak nélkül is.

– Nem kellenek nekem újak, uram. Az emberek azt hinnék, hogy tegnap még csak zászlós voltam.

♦ ♦ ♦

Valamivel később, miközben a sötétben egymás mellett feküdtek Vorkosigan szobájában, a gróf városi házában, Cordeliának eszébe jutott, mi fúrta az oldalát.

– Mit mondtál rólam a császárnak?

Vorkosigan felrezzent mellette, és gyengéden felhúzta a takarót a nő csupasz válláig, mintegy sátrat emelve kettejük fölé.

– Hm? Mit is? – Habozott. – Ezar felőled kérdezett, amikor az Escobarról vitatkoztunk. Arra célozva, hogy te kedvezőtlenül hatottál az idegeimre. Akkor még nem tudtam, hogy látlak-e valaha újra. Tudni akarta, mit láttam benned. És én azt feleltem… – ismét elhallgatott, majd szinte szégyenlősen folytatta: – hogy belőled úgy ömlik a tisztesség, mint szökőkútból a víz, körös-körül.

– Ez fura. Nem érzem úgy, hogy tisztességgel lennék tele, vagy bármi mással… legfeljebb némi bizonytalansággal.

– Persze, hogy nem. A szökőkút sem tartja meg magának a vizet.

VÉGE

Utójáték

Csata után

A szétroncsolt hajó ott lebegett az űrben, fekete tömegként a sötétségben. Még forgott, érzékelhetetlen lassúsággal; az egyik széle azonban elsötétített, elnyelt egy fényes csillagot. A mentőcsapat lámpái világították meg itt-ott a csontvázat. Hangyák, amint feldarabolnak egy döglött lepkét, gondolta Ferrell. Dögevők…

Csüggedten sóhajtva meredt az előtéri képernyőre, és elképzelte, milyen lehetett a hajó alig pár héttel ezelőtt. A roncs egésszé állt össze a képzeletében – egy cirkáló csiricsáré fényekkel, aminek láttán mindig az az érzése támadt, mintha egy éjszakai estély fényei verődnének vissza a víztükörről. Csak egy tükörkép, akár a pilóta tudata a fejcsatlakozó alatt, ahol ember és gép eggyé vált az interfész révén. Fürge, fénylő, működő… Semmi több. Jobbra pillantott, és öntudatlanul a torkát köszörülte.

– Nos, medtech – szólította meg a nőt, aki a műszerpultja mellett állt, és ugyanolyan csendesen bámulta a képernyőt, akárcsak ő. – Íme a kiindulási pontunk. Azt hiszem, elkezdhetjük átfésülni a szokásos séma szerint.

– Igen. Kérem, lásson hozzá, pilóta! – Csikorgós, alt hangja volt, illett a korához, melyet Ferrell negyvenötnek gondolt. Bal zubbonyujján az ötéves szolgálatot jelző, vékony ezüstcsíkok hatásosan csillogtak az escobari katonai orvosi szolgálat sötétvörös egyenruháján. Ősz sávoktól szabdalt, sötét haját rövidre nyírva viselte, nem divatból, hanem a könnyebb kezelhetőség végett; csípője tekintélyesen gömbölyödött.

Veterán volt, nyilvánvalóan. Ferrell karöltőjén mindössze egy csík volt, és a csípője meg a teste többi része még megtartotta kamaszkori karcsúságát.

De ez a nő csak egy technikus, emlékeztette magát Ferrell, nem pedig orvos. Ő viszont teljes jogú pilóta. Már rég befejezte idegimplant-és biovisszacsatolási kiképzését. Megszerezte a képesítést, a repülési engedélyt és a diplomát – mindössze három idegesítő nappal megkésve, így nem vehetett részt abban a valamiben, amit manapság a Százhúsz Napos Háborúként emlegettek. Bár valójában csak száztizennyolc nap és alig egy óra telt el aközött, amikor a barrayari inváziós flotta előőrse megjelent az escobari űrben, és aközött, amikor az utolsó túlélők megfutamodtak az ellentámadás elől, úgy zúdulva be a féregkijáratba, mintha rókalyukba bújva próbálnának menedéket találni.

– Akarja átvenni? – kérdezte a nőt.

Az a fejét rázta.

– Még nem. Ezt a belső területet tüzetesen átfésültük az elmúlt három hétben. Nem hiszem, hogy bármit is találnánk az első négy turnusban, bár nem árt, ha alaposak leszünk. Van még némi dolgom a munkaterületemen, aztán szundítok egy keveset. A részlegem rettenetesen elfoglalt volt az utóbbi pár hónapban – tette hozzá mentegetőzve. – Tudja, a létszámhiány miatt. Kérem, értesítsen, ha bármit talál, bár… szívesen kezelem én magam a vonósugarat, ha tehetem.

– Felőlem. – Ferrell elfordult székével a kommkonzolja felé. – Mi az a minimumtömeg, ami fölött magára csipogjak? Mondjuk, negyven kiló?

– Legyen inkább egy.

– Egy kiló?! – A fiatalember megütközve meredt rá. – Tréfál?

– Tréfálok? – A nő csodálkozva pislogott, aztán felderült az arca. – Ó, értem már. Maga az egész viszonylatában gondolta… én pedig egészen kicsi darabok beazonosítására értettem. Nem igazán akarnék ennél kisebb tömegekkel foglalkozni, de ha ez alá megy, túl sok időt vesztegetünk hamis riasztásokra mikrometeoritok és más hulladékok miatt. Egy kiló tűnik a legelfogadhatóbb kompromisszumnak.

– Pfhö. – De engedelmesen beállította a szondáit egy kilogrammos minimum tömegre, és befejezte az átfésülés programozását.

A nő kurtán biccentett, és távozott az alig szekrénnyi méretű pilótafülkéből. Az elavult futárhajót valami ócskavastelepről rángatták elő, pályára állították, sietve generálozták, azzal az elgondolással, hogy középkategóriás személyszállítóvá alakítják – vagy sietve csúcskategóriássá, amennyiben az új hajók kevésnek bizonyulnak –, de akárcsak Ferrell, túl későn készült el ahhoz, hogy részt vegyen a háborúban. Így hát mindkettejüket átvezényelték egy olyan első megbízatásra, erre az unalmas feladatra, amiről Ferrell magában azt gondolta, hogy egy szinten áll az egészségügyi berendezések telepítésével, vagy még annál is rosszabb.

Vetett egy utolsó pillantást az előtéri képernyőn látható háborús relikviára, melynek szerkezeti tartógerendái úgy meredtek ki, akár a csontok a felsebzett bőr alól, és a fejét ingatta ennyi kárba veszett hulladék láttán. Aztán, egy kis örömteli sóhajjal, lehúzta a fejcsatlakozóját, hogy érintkezésbe hozza az ezüstszínű körökkel a halántékán és a homloka közepén, behunyta a szemét, és átvette a hajója vezérlését.

Űr vette körül mindenfelől, szinte hullámzani látszott, akár a tenger. Ő volt a hajó, egy hal, egy triton; lélektelen, határtalan és fájdalomtól mentes. Begyújtotta a hajtóműveit, mintha az ujjbegyeiről pattintott volna szikrát, és lassú, közelítő spirálban megkezdte a kutató manővert.

♦ ♦ ♦

– Boni medtech? – A nő kabinjába kapcsolta az interkomot. – Azt hiszem, van itt valami magának.

A nő kidörgölte az álmot a szeméből, és arca kirajzolódott a képernyőn.

– Máris? Hány ó… óóh! Úgy látszik, fáradtabb voltam, mint gondoltam. Azonnal megyek, pilóta.

Ferrell nyújtózkodott, és gépiesen megmozgatta izmait a székében. Hosszú és unalmas ügyelet volt. Már meg kellett volna éheznie, de az, amit most a képernyőn át szemlélt, elvette az étvágyát.

Boni máris megjelent, és becsusszant a szomszédos ülésbe.

– Jól csinálta, pilótatiszt. – Aktiválta a külső vonósugár vezérlését, és megtornáztatta ujjait, mielőtt belekezdett volna a kényes műveletbe.

– Igen, ennek a példánynak a mibenléte felől nem vetődött fel semmi kétség – értett egyet, hátradőlt, és nézte, hogy dolgozik a nő. – Miért finomkodik ennyire a vonósugárral? – kérdezte kíváncsian, látva az erre használt csekély energiaszintet.

– Mint tudja, teljesen fagyottak – felelte a nő, egy pillanatra sem véve le tekintetét a kijelzőkről. – Ridegek. Ha elkapkodjuk a dolgot, és valaminek nekicsapódnak, könnyen darabokra törhetnek. Először is állítsuk meg azt a csúnya forgást – tette hozzá, részben önmagának. – A lassú forgással nincs gond. Az elfogadható. De ez a fajta gyors pörgés, amivel néha találkozunk, nem hagyja békében nyugodni őket, nem gondolja?

Ferrell elvonta a tekintetét a képernyőről, és rámeredt a nőre.

– Ezek már halottak, hölgyem!

A nő lassan elmosolyodott, ahogy a hulla, a nyomáscsökkenéstől megdagadva, kicsavarodott végtagokkal, mintha egy villanófény elől akarná védeni magát, gyengéden bevontatásra került a raktérbe.

– Nos, erről nem tehetnek, ugyebár… az egyenruhája alapján úgy tűnik, a mieink közül való.

– Pfhö! – utálkozott ismét a pilóta, aztán idegesen felnevetett. – Úgy viselkedik, mintha még élvezné is.

– Élvezni? Nem… de már kilencedik éve vagyok a Személyzet Felkutató és Azonosító Részlegnél. Már hozzászoktam. És persze vákuumban dolgozni mindig kellemesebb, mint egy bolygó felszínén.

– Kellemesebb? Ezzel az istenverte nyomáskülönbséggel?

– Igen, de a hőmérsékleti viszonyokat is figyelembe kell venni. Nem indulnak oszlásnak.

A pilóta mély lélegzetet vett, és lassan fújta ki.

– Értem. Úgy látom, maguk aztán… alaposan megkeményednek egy idő után. Igaz, hogy maguk „hulladék”-nak nevezik őket?

– Némelyek – ismerte el. – Én nem.

Óvatosan bevontatta a kitekeredett testet a teherzsilipen keresztül, aztán lezárta a nyílást.

– Lassú olvasztásra állítom a hőmérsékletet, és pár órán belül kezelhető állapotban lesz – mormolta.

– Maga hogyan nevezi őket? – kérdezte a pilóta, ahogy a nő felegyenesedett.

– Embereknek.

Halvány mosolyt villantott az elképedt férfira, mintha csak így szalutált volna, és visszavonult a raktér mellett létesített ravatalozóba.

♦ ♦ ♦

A következő előírt munkaszünetében Ferrell is odament; morbid kíváncsiság hajtotta. Bedugta az orrát az ajtónyíláson. A nő az íróasztalnál ült. A terem közepén álló nagy asztalon még nem volt semmi.

– Ööö… helló.

A nő sietős mosolyt villantott felé.

– Üdv, pilóta. Jöjjön be!

– Hát, köszönöm. Tudja, nem kellene ilyen hivatalosnak lennie. Szólítson csak Falcónak – mondta, miközben belépett.

– Tegeződhetünk, ha akarod. Én Tersa vagyok.

– Ó, tényleg? Az egyik unokanővéremet is Tersának hívják.

– Gyakori név. Mindig volt minimum három belőlünk az osztályomban, amikor még suliba jártam. – Felkelt, és ellenőrzött valami műszert a teherraktárba nyíló ajtónál. – Most már mindjárt készen áll arra, hogy foglalkozzunk vele. Úgyszólván már csaknem kivonszoltuk a partra.

Ferrell szipogott, és a torkát köszörülte, nem tudva eldönteni, maradjon, vagy mentse ki magát.

– Groteszk egy horgászat ez. – Kimentem magam, azt hiszem. A nő kézbe vette a szállítólap távirányítóját, és belebegtette maga után a raktérbe. Puffanások hallatszottak, majd a lappal a háta mögött visszatért. A tetem a fedélzeti tisztek sötétkék egyenruháját viselte, vastagon borította a dér, ami olvadozott és lecsöpögött a padlóra, ahogy a medtech felhelyezte a vizsgálóasztalra. Ferrell viszolyogva megborzongott.

Na most már tényleg kimentem magam. De még mindig ott lebzselt, az ajtókeretnek támaszkodva, tisztes távolságban.

A medtech odahúzott az asztal fölötti, zsúfolt állványról egy műszert, rácsatlakoztatta a komputerekre. Olyasmi méretű volt, akár egy ceruza, és vékony kék sugarat bocsátott ki, amikor ráirányították a hulla szemére.

– Retina-azonosítás – magyarázta Tersa. Hasonlóan csatlakoztatott, párnaszerű holmit húzott le, és hozzányomta a borzadalom mindkét kezéhez. – És ujjlenyomatok – folytatta a nő. – Mindig elvégzem mindkettőt, és összevetem az eredményeket. A szemgolyók néha rettenetesen eltorzulnak. És bármiféle azonosítási hiba brutálisan megrázhatja a hozzátartozókat. Hm. Hm. – A kijelzőt tanulmányozta. – Marco Deleo hadnagy. Huszonkilenc éves. Nos, hadnagy – folytatta csevegő hangnemben –, lássuk, mit tehetek önért.

Egy berendezést illesztett a tetem ízületeihez, ezzel meglazítva azokat, majd vetkőztetni kezdte.

– Gyakran előfordul, hogy beszél… hozzájuk? – tudakolta Ferrell zsibbadtan.

– Mindig. Tudja, ez egyfajta tiszteletadás. Némely dolog, amit művelnem kell velük, nem túl méltóságteljes, de kellő tisztelettel azokat is el kell végezni.

Ferrell a fejét rázta.

– Szerintem ez obszcén.

– Obszcén?

– Ez a nagy hűhó a halott testekkel. Az a sok gond és költség, amit az összegyűjtésükbe fektetünk. Úgy értem, nekik már úgyis mindegy. Ötven vagy száz kiló rothadó hús. Sokkal tisztább lenne az űrben hagyni őket.

A nő vállat vont, nem bántódott meg, zavartalanul folytatta kötelességét. Összehajtogatta a ruhadarabokat, és leltárt készített a zsebek tartalmáról.

– Szeretek turkálni a zsebükben – jegyezte meg. – Eszembe juttatja, amikor kislány koromban vendégségben voltam valaki más házában. Amikor egyedül felmentem az emeleti fürdőszobába vagy bárhova, mindig nagy örömet okozott bekukkantani mások szobáiba, és megnézni, milyen holmijaik vannak, és hol tartják azokat. Ha tisztaságot találtam, mindig rendkívül lenyűgözött… mert én sosem tudtam rendet tartani saját dolgaim között. Ha pedig rendetlenséget láttam, úgy éreztem, mintha egy titkos rokonlélekre bukkantam volna. Az ember holmijai a gondolataik egyfajta külső megtestesülése… akár egy csiga háza, vagy ilyesmi. Szeretem elképzelni, miféle személyek lehettek, abból, amiket a zsebükben találok. Rendszeretők vagy rendetlenek. Igazodnak a szabályzathoz, vagy tele vannak személyes holmikkal… Vegyük például Deleo hadnagyot. Ő nagyon lelkiismeretes lehetett. Minden szabályszerű, kivéve ezt a kicsi képlemezt otthonról. A feleségéről, úgy vélem. Azt hiszem, kimondottan kellemes személy lehetett.

Gondosan elhelyezte a tárgyakat egy felcímkézett tasakba.

– Nem kukkant bele a lemezbe?

– Ó, nem. Az tapintatlanság lenne.

A pilóta érdesen felröhögött.

– Nem látom a különbséget.

– Aha. – A nő végzett az orvosi vizsgálatokkal, odakészítette a műanyag hullazsákot, és mosdatni kezdte a testet. Amikor leért a nemi szervekhez, ahol még alaposabb tisztogatásra volt szükség az ellazult záróizmok miatt, Ferrell végül elmenekült.

Ez a nő hibbant, gondolta. Vajon emiatt választotta ezt a munkát, vagy épp abba roggyant bele?

♦ ♦ ♦

Még egy teljes nap telt el, mire horogra akadt a következő hal. Ferrell furcsát álmodott az alvóciklusa alatt, arról, hogy egy tengerjáró halászhajón szolgál, és amikor felhúzzák a hálójukat, az dugig van hullákkal; vizesek, csillognak, mintha szivárványszínekben játszó pikkelyek borítanák őket. És a raktérben már hatalmas kupacokban állnak. Verejtékezve ébredt, de nagyon hideg lábfejekkel. Mélységes megkönnyebbülés töltötte el, amikor visszatért a pilótafülkébe, és belebújt a hajója bőrébe. A hajó tiszta volt, mechanikus és bűntelen, halhatatlan, mint egy isten; az ember még arról is képes megfeledkezni, hogy valaha is volt záróizma.

– Különleges fogás – jegyezte meg, ahogy a medtech ismét helyet foglalt a vonósugár vezérlőpultjánál.

– Igen… Ó, értem már. Barrayari. Jó messzire elkerült otthonról.

– Pfhö! Dobd vissza.

– Dehogyis. Az ő eltűntjeikről is vannak azonosító adataink. Mint tudod, ez is része a békeszerződésnek, akárcsak a fogolycsere.

– Tekintve, hogy mit műveltek a mieinkkel a fogolytáborokban, nem hinném, hogy bármivel is tartozunk nekik.

A nő vállat vont.

♦ ♦ ♦

A barrayari tiszt magas, széles vállú férfi volt, századosi rangjelzéssel a gallérján. A medtech ugyanolyan gonddal bánt vele, mint korábban Deleo hadnaggyal, sőt még figyelmesebben. Jelentős munkát fektetett bele, hogy kisimítsa és kiegyenesítse, és saját ujjaival addig masszírozta a foltos arcot, míg eléggé emberi nem lett. Ferrell egyre erősödő hányingerrel bámulta.

– Bárcsak ne kunkorodnának vissza ennyire az ajkai – jegyezte meg a nő munka közben. – Szerintem egyáltalán nem lehetett jellemző rá ez a vicsorgó kifejezés. Azt hiszem, kifejezetten jóképű volt.

A zsebében talált egyik tárgy egy kicsi medalion volt. Egy apró üveggömb volt benne, áttetsző folyadékkal telve. Aranyfoglalatának közepére valami szöveget véstek a barrayari ábécé cikornyás betűivel.

– Mi ez? – kérdezte Ferrell kíváncsian.

A nő tűnődve tartotta a fény felé.

– Egyfajta amulett vagy emlékeztető. Sokat megtudtam a barrayariakról az elmúlt három hónapban. Fordítsd őket fejjel lefelé, és tízből kilencnél valamiféle jószerencse-talizmán, amulett, vagy medalion fog a zsebből kipotyogni. A magas rangú tisztek esetében csakúgy, mint a közlegényeknél.

– Ostoba babonaság.

– Nem tudom biztosan, babonaság-e, vagy csak divat. Egyszer kezeltünk egy sebesült rabot… ő azt mondta, hogy csak hóbort. A katonák ajándékba kapják, de valójában senki sem hisz bennük. De mikor elvettük tőle az övét, amikor levetkőztettük a műtéthez, foggal-körömmel próbálta visszaszerezni. Hárman fogtuk le, mire sikerült elaltatni. Elég különös viselkedésnek találtam ezt egy olyan ember esetében, akinek robbanás szakította le a lábát… Zokogott. Persze, sokkos állapotban volt.

Ferrell a rövid lánc végénél fogva himbálta a medaliont, és tőle szokatlan módon feléledt a kíváncsisága. A láncon egy másik apróság is lógott, egy műanyag függőbe foglalt hajfürt.

– Valamiféle szentelt víz lehet? – találgatta.

– Majdnem. Elég szokványos darab. Anyakönnye talizmánnak nevezik. Hadd nézzem csak, hátha ki tudom silabizálni… jó ideje viselte már, az nyilvánvaló. Azt hiszem, a felirat azt jelenti, hogy „zászlós”, a dátum pedig… valószínűleg akkor kaphatta, amikor a kinevezését.

– De valójában nem az anyja könnye, igaz?

– Dehogynem. Ettől lesz védelmező erejű.

– Nem volt túl hatásos.

– Hát nem… nem.

Ferrell ironikusan felhorkant.

– Gyűlölöm azokat a fickókat… de azt hiszem, kissé megsajnáltam az anyját.

Boni visszavette a láncot meg a függőt, a fény felé tartotta a műanyagba fogott fürtöt, és elolvasta rajta a feliratot.

– Nem, egyáltalán nem. Ez egy szerencsétlen asszonyé.

– Hogyhogy?

– Ez a halálzáloga. Eszerint három éve halt meg.

– Ennek is szerencsehozó ereje kellene legyen?

– Nem, nem feltétlenül. Csak egy emlék, amennyire tudom. Igazán kedves kis ajándék. A leggusztustalanabb és legegyedibb talizmán, amit valaha is láttam, egy apró bőrzacskóban lógott a fickó nyakában. Földdel és levelekkel töltötték meg, a közepén pedig volt egy tíz centis holmi, amiről eleinte azt gondoltam, hogy valami békaszerű állat csontváza. De amikor közelebbről szemügyre vettem, kiderült, hogy egy emberi magzaté. Nagyon furcsa. Feltételezem, valamiféle fekete mágia lehetett. Szokatlan dolog egy műszaki tiszt nyakában.

– Úgy tűnik, egyikükön sem segített, mi?

– Na igen – a nő fanyarul mosolygott –, ha bármelyik is hatásos lett volna, nem találkozom velük, igaz?

Áttért az eljárás következő szakaszára, elkezdte tisztogatni a barrayari ruháit, mielőtt visszarángatta volna rá, hogy aztán a hullazsákba dugva visszategye a fagyasztóba.

– A barrayariak megszállott katonák – magyarázta. – Szeretem visszaadni rájuk az egyenruhájukat. Olyan sokra tartják azokat, hogy biztosra veszem, jobban érzik benne magukat.

Ferrell kelletlenül ráncolta a homlokát.

– Szerintem meg ki kellene dobni a többi szeméttel.

– Szóba se jöhet. Gondolj arra, mennyi munkát fektettek belé. Kilenc hónap terhesség, szülés, két év pelenkában, és ez csak a kezdet. Több tízezer étkezés, sok ezer esti mese, iskolás évek. Több tucat tanár. Meg az a rengeteg katonai kiképzés. Nagy csomó ember áldozta rá az idejét. – Visszasimította a hulla egy hajtincsét a helyére. – Ebben a fejben valaha benne volt az univerzum. A korához képest magas rangú volt – tette hozzá, ismét a monitorára pillantva. – Harminckettő. Aristede Vorkalloner százados. Jó családból való lehet. Roppant barrayari hangzású a neve. A „Vor” előtag a harcos felsőosztály kiváltsága.

– A mániákus gyilkosok osztályáé. Vagy még rosszabb – vágta rá Ferrell automatikusan. De heves kitörésében valahogy nem volt elég nyomaték.

Boni vállat vont.

– Hát, most már ő is a nagy demokrácia tagja. És kellemes zsebei vannak.

♦ ♦ ♦

Három teljes nap telt el úgy, hogy nem érkezett semmi riasztás, eltekintve egy kevéske szétszórt űrszeméttől. Ferrell kezdett reménykedni, hogy a barrayari volt az utolsó fogásuk, amit ki kellett horgászniuk. Már közeledtek a kutatási útvonaluk végéhez. Ráadásul, gondolta bosszúsan, ez a feladat egyre jobban megzavarta az alvásciklusa hatékonyságát. És a medtech még egy kéréssel is előhozakodott.

– Ha nem bánod, Falco – szólalt meg a nő –, nagyban méltányolnám, ha kitolnánk a kutatás végét néhány extra turnussal. Az eredeti utasítások az átlagos pályasebességre vonatkoznak, érted, de ha valaki csak egy kicsivel is nagyobb lökést kapott, amikor a hajó szétnyílt, mostanra jóval távolabbra kerülhetett.

Ferrellt nem igazán bűvölte el a kérés, de annak a lehetősége, hogy egy nappal többet vezetheti a gépet, bírt némi vonzerővel, így hát morgott valami beleegyezésfélét. A medtech okoskodása jónak bizonyult; még fél nap sem telt el, ismét találtak egy hátborzongató maradványt.

– Óh – motyogta Ferrell, amikor elég közel értek hozzá, hogy láthassák. Egy katonanő volt. Boni roppant gyengédséggel vontatta be. Ferrell ez alkalommal nem igazán akart volna bámészkodni, de úgy tűnt, a medtech kimondottan számít a jelenlétére.

– Nem igazán szeretnék egy felrobbant nőt látni – próbálta kimenteni magát.

– Hmm – mormolta Tersa. – Illik visszautasítani valaki meghívását csak azért, mert halott? Csöppet sem idegenkedtél volna a testétől, amikor még élt.

Ferrell gyászosan kuncogott.

– Egyenlő jogot a holtaknak?

– Miért is ne? – A nő mosolya erőltetett volt. – A legjobb barátaink közül is hulla már némelyik.

A pilóta felhorkant. Tersa elkomorodott.

– Nem szeretnék egyedül lenni… ez alkalommal.

Így hát Ferrell elfoglalta szokásos helyét az ajtónál.

A medtech kiterítette az asztalra azt a valamit, ami egykor nő volt, levetkőztette, leltárba vette a holmijait, megmosta, aztán kiegyenesítette a tagjait. Amikor végzett, megcsókolta a halott ajkait.

– Ó, istenem! – kiáltotta Ferrell döbbenten és hányingerrel küszködve. – Te megvesztél! Te egy istenverte, átkozott nekrofil vagy! Mi több, leszbikus nekrofil! – Megfordult, és el akart sietni.

– Számodra annak tűnik? – A hangja halk volt, de nem sértett. Ferrell megtorpant, és visszapillantott a válla fölött. A nő olyan gyengéden nézett rá, mintha ő is csak kedvenc hulláinak egyike lenne. – Micsoda különös világban élsz te, odabenn a fejedben.

Kinyitott egy utazótáskát, elővett belőle egy ruhát, finom alsóneműt meg egy pár fehér hímzésű báli cipőt. Menyasszonyi ruha, ismerte fel Ferrell. Ez a nő egy jóhiszemű pszichopata…

Tersa felöltöztette a hullát, és nagy gonddal elrendezte sötét haját, mielőtt a zsákba dugta.

– Azt hiszem, közvetlenül a mellé a jóvágású, magas barrayari mellé helyezem – mondta. – Szerintem nagyon tetszettek volna egymásnak, ha máshol, más időben találkoznak. Meg aztán Deleo hadnagy amúgy is nős volt.

Végzett a címkézéssel. Ferrell megviselt elméje kicsinyke, tudatalatti üzeneteket küldözgetett; nagy nehezen leküzdötte döbbenetét és zavarodottságát, és jobban belegondolt. Egyetlen pillanat alatt napnál is világosabban hatolt az elméjébe:

Ezen a testen nem futtatott le semmilyen azonosító-vizsgálatot!

Kifelé innen, sürgette magát, nincs itt semmi dolgod, garantálom! Ehelyett bátortalanul a tetemhez araszolt, és megnézte a címkét.

Sylva Boni zászlós, ez állt rajta. Húszéves. Épp annyi, mint ő…

Ferrell reszketett, mintha fázna. Nem is csoda; hideg volt a helyiségben. Tersa Boni bepakolt az utazótáskába, és a lebegőlappal tért vissza.

– A lányod? – kérdezte a pilóta. Mindössze ennyit bírt kinyögni.

Tersa beharapta az ajkát, és bólintott.

– Micsoda… pokoli véletlen!

– Egyáltalán nem véletlen. Direkt kértem magam ebbe a szektorba.

– Óh. – A fiatalember nyelt egyet, elfordult, aztán vissza, lángoló arccal. – Sajnálom, hogy azt mondtam…

A nő fakón mosolygott rá, szomorkásan.

– Semmi baj.

♦ ♦ ♦

Találtak még egy halom törmeléket, és mindketten egyetértettek abban, hogy tegyenek még egy keresőspirál ciklust, hogy meggyőződjenek arról, hogy minden lehetséges röppályát lekövettek. És igen, találtak még egyet; egy undorítót, mely vadul forgott, a belei kilógtak a hasán, amit valami nagy robbanás nyitott szét, és megfagyott zuhatagként lógtak.

A halál ministránsa anélkül végezte el a mocskos munkát, hogy akár csak elfintorította volna az orrát. Amikor a mosdatáshoz ért, ahhoz a feladathoz, amihez nem szükségeltetett semmilyen szakértelem, Ferrell váratlanul megszólalt:

– Segíthetek?

– Persze – felelte a medtech, és oldalra lépett. – A tisztesség nem lesz fakóbb attól, ha ketten osztoznak rajta.

És Ferrell nekilátott, olyan félénken, akár egy leendő szent, aki az első leprását mosdatja.

– Ne félj! – biztatta a nő. – A holtak nem bántanak. Nem okoznak fájdalmat, legfeljebb annyit, hogy meglátod saját halálodat az arcukon. És ezt el lehet viselni, úgy vélem.

Igen, gondolta Ferrell, a jók szembenéznek a fájdalommal. De az igazán nagyok… ők megbékélnek vele.

[1] káber – kábító fegyver, stunner

[2] hexaped – hatlábú teremtmény

[3] noblesse oblige – a cím, a rang kötelez (fr.)

[4] borzoj – kutyafajta: orosz agár

[5] fait accompli – befejezett, megmásíthatatlan tény (fr.)

Table of Contents

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Utójáték