ROBERT MERLE

Malevil

Fordította: Görög Lívia

EURÓPA KÖNYVKIADÓ BUDAPEST 1980

Robert Merle: Malevil © Éditions Gallimard, 1972

Hungarian translation © Görög Lívia, 1975

Második kiadás

Kiadja az Európa Könyvkiadó

A kiadásért az Európa Könyvkiadó igazgatója felel

Szedte a Nyomdaipari Fényszedő Üzem (799702/80)

Nyomta az Alföldi Nyomda

A nyomdai rendelés törzsszáma: 7740.66-14-1

Készült Debrecenben, 1980-ban

Felelős szerkesztő: somló Vera

A védőborító és kötésterv Kass János munkája

Műszaki szerkesztő: B. Vad Ágnes

Műszaki vezető: Andrási Győzőné

Készült: 101 800 példányban, 35,42 (A/5) ív terjedelemben,

New Times betűvel EU-d-8081

ISBN 963 07 2297 6

1.

Irodalomtanárunk nagy bámulója volt Proust teába mártott madeleine-jének. Az ő irányítása alatt tanulmányoztam illő áhítattal a híres passzust. De a ma távlatából meglehetősen irodalminak látom immár azt a süteményt. Tudom, hogyne tudnám, hogy egy íz, egy dallam váratlan erővel kelti olykor életre régmúlt pillanatok emlékét: De csak másodpercekre. Elillan a káprázat, lehull a függöny és ismét nyakunkon a zsarnok jelen. Pedig de gyönyörű is lenne, ha lehetne, egy teába mártott süteményben fellelni egész múltunkat!

Azért jutott eszembe Proust madeleine-je, mert a múltkorában előkerült valamelyik fiók mélyéről egy csomag olcsó pipadohány. Őskori lelet, még a nagybátyámé lehetett. Odaadtam Colinnak. Colin majd megbolondult örömében - hosszú ideje nélkülözte már kedvenc mérgét! Megtömi a pipát, rágyújt. Én nézem, beszívom a füstöt, és az első szippantásra felmerül nagybátyám és az azelőtti világ képe. A lélegzetem is elállt belé. De, mint mondtam, csak pillanatokig tartott a varázslat.

Colin rosszul lett. Vagy nagyon is elszokott már a dohányzástól, vagy a dohány volt nagyon régi.

Irigylem Proustot. Ő szilárd talajról kereste a múltját; biztos volt a jelene, kétségbevonhatatlan a jövője. A mi múltunk ellenben kétszeresen múlt, az eltűnt idő kétszeresen eltűnt; oda a világ is, amelyben eltelt. Törés állt be, megszakadt a századok folyamata. Nem tudjuk, hol tartunk és merre, és van-e egyáltalán jövőnk.

Szorongásunkat természetesen leplezni próbáljuk. Szavak mögé rejtjük. Különféle formulákat eszelünk ki a szakadék körülírására. Kezdetben azt mondtuk, Meyssonnier nyomán, aki mindig némi hivatalos szárazsággal fogalmaz: a B napon. De még ez is túlságosan katonásnak rémlett. És egy szemérmesebb körülírásnál kötöttünk ki. A kérdéses kifejezés Menoutól származik, az ő paraszti óvatosságára vall: az esemény napján. Képzelni sem lehet ártalmatlanabbat!

Szavakkal, kizárólag szavakkal próbáltunk rendet teremteni a káoszban. Még az időbeli folytonosságot is helyreállítottuk. Azt mondjuk: azelőtt - az esemény napján- utána. Így bűvészkedünk a szóval. Minél álszentebb, annál biztonságosabbnak tetszik. Mert az "utána" egyszerre szolgál bizonytalan jelenünk és kétséges jövőnk jelölésére.

Madeleine és pipafüst nélkül is gyakran gondolunk az "azelőtti" világra. Ki-ki a maga zugában. Társalgás közben mintegy kölcsönösen fegyelmezzük egymást; a visszapillantgatás vajmi kevéssé üdvös fennmaradásunk szempontjából. Igyekszünk nem adni rá alkalmat.

Hanem ha magára marad az ember, az más. Alig töltöttem be negyvenedik életévemet, az "esemény napja" óta mégis álmatlanság környékez, mint az aggastyánokat. És éjszakánként emlékezem. Tárgyatlanul használtam az igét. Szándékosan. Tárgya éjjelről éjjelre változik. Vétkes kedvtelésemet azzal mentegetem önmagam előtt, hogy ha nem gondolnék rá többé, az "azelőtti világ" végképp megszűnne létezni, hiszen másutt nem is létezik már, mint az én agyamban.

Egy ideje megtanultam különbséget tenni véletlen emlék és meggyökeresedett emlék között. Megértettem, miben áll a különbség. A meggyökeresedett emlék éntudatom fenntartására szolgál. Erre a bizonyosságra elengedhetetlenül szükségem van "azóta". Mióta odalett minden támpont. Végeredményben ezzel töltöm álmatlan éjszakáimat. Kétszeresen múlttá lett múltamban, ebben a sivatagban, jelzőkarókat tűzök a futóhomokba, hogy végképp el ne vesszek. S ha azt mondom "el ne vesszek", úgy is értem: "el ne veszítsem éntudatomat".

Egyik ilyen jelzőkaróm az 1948-as év. Tizenkét esztendős vagyok. Nemrég tettem le iskolai záróvizsgáimat, és - hallatlan diadal! - első lettem a járásban. Dél van, ebédidő. Ülünk Öregtanya konyhájában az asztal körül, és én arról próbálom meggyőzni szüleimet, hogy szántsuk fel parlagföldjeinket. Igazán ésszerű javaslat! Birtokunk összterülete negyvenöt hektár, de - mint általában a környékbeli birtokokon -, ebből mindössze tíz hektár a rét és a szántó. A többi erdő. Mióta nem gyűjtünk gesztenyét és lombtakarmányt, semmi haszna.

Szüleim oda se figyelnek. Mintha a süket földnek beszélnék. Színre is olyanok, csakugyan, mint két göröngy: szemük, hajuk, bőrük földbarna. Az enyém is, azzal a különbséggel, hogy én nagybátyám kék szemét örököltem.

Az idő távolából, felnőtt szemmel figyelem a régmúlt jelenetet. Úgy hiszem, jobban értem, mint akkor, és meglehetősen visszatetszőnek látom.

Itt van példának okáért anyám. Örökösen sopánkodik, prédikál és vádaskodik, mint a kicsinyes emberek általában. Vád és panasz jó ürügy rá, hogy minden változástól elzárkózzék. Mert minek mozdítaná az ember a kisujját is, ha minden rossz? Javaslatomat sértésnek tekinti.

- És honnan vennénk rá a pénzt? - vihog gúnyosan. -- Talán te kifizeted a mellényzsebedből a bulldózerek bérét?

Bosszant a megvető hang. De nemcsak az. Tudom, hogy tekintélyes összeget tartogatnak a takarékban, és a pénz hónapról hónapra értéktelenedik. Nagybátyámtól hallottam, hogy a pénzünk értéke folytonosan csökken. És el is magyarázom nekik, óvakodva nagybátyám említésétől. Kárba veszett óvintézkedés!

Apám meghallgat, de nem szól rá semmit. Érveimet anyám újabb sértésként fogadja. Lepattannak gyér haj födte, kemény koponyájáról. Válaszra sem méltat. Apámhoz fordul, átbeszél a fejem fölött.

- Szakasztott olyan ez a kölyök, mint Samuel bátyád. Fennhordja az orrát. Mindenkit kioktat. Mióta levizsgázott, majd szétdurran a feje a bölcsességtől.

Két húgom, Paulette és Pélagie felvihog. Az asztal alatt jól bokán rúgom Pélagie-t - ő ül közelebb.

- És a tetejébe még kegyetlen is - zárja anyám jellemzésemet. Aztán, amíg a két tányér húslevest be nem kanalaztuk, amit anyám felöntött vörös borral, egyébről se folyt a szó. Mert anyám született számvevő. És ahányszor hibán ér, kiteregeti bűneim részletes lajstromát. Hogy annak idején megbűnhődtem értük, az nem számít. Ő nem felejt és nem bocsát meg, vétkeim súlya nem csökken az idő múlásával.

Ráadásul azon az ő elviselhetetlen, siránkozó hangján kántálja el az egész litániát. Kívül pempő, belül méreg. Pélagie bőg, Paulette, akihez egy ujjal sem értem hozzá, pityereg. Drámai fordulat: Pélagie felhúzza a szoknyáját, és megmutatja a lába szárát. Vörös. Anyám kántálása kiabálásba csap.

-... Mire vársz, Simon? Mért nem vágod pofon a fiadat?

Mert én természetesen az apám fia vagyok, nem az övé. Apám hallgat. Ez az ő szerepe minálunk. Anyámra érvekkel nem lehet hatni, fütyül a logikára, és amit apám mond, egyik fülén be, másikon ki. Örökös némaságra, kis híján rabszolgaságra kárhoztatta apámat pusztán szóáradata hatalmánál fogva.

- Nem hallod, Simon?

Lecsapom a villát, kést, félig felemelkedem ültőhelyemből, hogy elugorjak az apai pofon elől. Apám nem mozdul. Ehhez is bátorság kell, gondolom, mert ma este, a hitvesi ágyban, lesz mit hallgatnia: anyám könyörtelenül fejére olvassa összes bűneit.

De gyáva bátorság az övé: Láttam én hasonló helyzetben a nagybátyámat! Csodálatos látvány volt. Felpattant, mennydörgött, leteremtette a feleségét, aki roppantul hasonlított anyámra, minthogy a két fivér két nővért vett el. Miért ilyen mindenki anyám családjában, gondolom borúsan: száraz, konok, zsémbes, szőrösszívű?

Nagynéném nem sokáig húzta. Negyvenéves korában belehalt heveny életundorába. Nagybátyám bőségesen kárpótolta magát a mulasztottakért, azóta is lányok után futkos. Nem kárhoztatom érte, magam sem cselekedtem különbül férfikoromban.

Megnyugszom. Nem fenyeget támadás sem apám, sem anyám részéről. Anyám örömest lekenne egy pofont, de nemrég kitaláltam egy elhárító könyökmozdulatot, amely látszatra a legkevésbé sem vét a kötelező tisztelet ellen, mégis telibe találja az anyai alkart. És nem pusztán védekező mozdulat! Erőt adok a lökésbe.

- Nem kapsz gyümölcstortát - mondja anyám, némi töprengés után. - Tanuld meg, hogy nem szabad szegény kishúgaidat bántani!

Apám rosszallóan csettint. Szólni nem fog. Bosszúsan hallgatok. És kihasználva azt a pillanatot, amikor apám bánatosan a tányérjára mered, anyám pedig feláll és elfordul, hogy levegye a tűzről a tegnap este óta ott fortyogó ételt, iszonyú pofát vágok Pélagie-ra. Aki abban a minutában bömbölni kezd, és nyafogva elpanaszolja anyámnak, hogy "ránéztem".

- Hát aztán! - mondom én, ártatlan szemeket meresztve (ártatlan s mi több, kék szemeket!). - Már rád nézni sem szabad?

Csend. Úgy teszek, mintha csak foghegyről kóstolgatnám anyám mesterművét. Elszántan visszautasítom a kötelességszerűen felkínált repetát is. És mialatt a többiek lelkesen táplálkoznak, én kitartóan bámulom a tálaló fölött függő légyszaros metszetet, A tékozló fiú hazatérésé-t.

Az idősebb fiú a kép egyik sarkában álldogál, lógó orral. Igaza is van, gondolom. Mennyit izzadt-dolgozott az apjáért, s lám, amikor egy nyomorú bárányt kért, hogy cimboráit jóltartsa, megtagadták tőle. Bezzeg csirkefogó öccse kedvéért, aki nagy kegyesen hazatér, miután az utolsó fillérig elmulatta a pénzét mindenféle cafkákkal, levágják a hízott tulkot.

Összeharapom az ajkam. Azt gondolom: pontosan így vagyunk mi is, én meg a húgaim. Két nyámnyila, ostoba kisliba. Anyám mégis mindig őket totojgatja, szagosítja, fésülgeti, szép csigákat süt a hajukba. Hangtalanul röhögök. Múlt vasárnap nesztelenül mögéjük lopóztam, és pókhálót szórtam a gyönyörű fürtjeikre.

Jó, hogy eszembe ötlött ez a szívderítő emlék, különben végképp elkeserednék, mert pillantásom most lejjebb siklik, s A tékozló fiú-ról a baracktortára téved. Aranybarnán, illatosan kereklik a tálalón. Anyám felkel, hogy szertartásosan az asztalra helyezze - épp az orrom elé.

Azonnal felpattanok, zsebre vágom a kezem, és indulok az ajtó felé.

- Hát nem kérsz süteményt? - kérdi apám a kevés beszédű emberek kicsit rekedt hangján.

Későn jött engedély! Nem is vagyok hálás érte. Hátrafordulok, és csak úgy, a vállamon át visszaszólok:

- Jóllaktam.

- Hallod-e, hogy beszélsz apáddal! - csattan fel anyám.

Nem várom be a folytatást. A végeérhetetlen szóáradatot. Ez a perszóna apám szájában is megkeseríti a süteményt, amelytől engem megfosztott.

Kilépek a házból, kiviharzok az udvarról. Ökölbe szorul zsebemben a kezem. Malejacban azt mondják: apám jó, mint egy falat kenyér. Olyan, csakugyan. Csupa bél, semmi héj.

Elkeseredetten fortyogok magamban. Ezzel a tyúkeszű nőszeméllyel (ezt gondolom, szó szerint) nem lehet szót érteni. Letorkol, kinevettet ostoba húgaimmal, és a tetejébe még meg is büntet. A tortaügy határozottan megfekszi a gyomromat. Nem a torta, hanem a megaláztatás miatt. Ökölbe szorult kézzel, peckesen sétálok fel-alá, kihúzva máris széles vállamat. Példátlan eljárás: eltiltani a süteménytől a járás első tanulóját!

Ez az a bizonyos utolsó csepp. Ki is csordulok tőle. Fojtogat a düh. Ma, harminc év távolából tisztán látom dühöngő önmagamat. Innen nézve úgy tetszik: nem váltam be Oedipusnak, Iokasztém erényeit soha, álmomban sem veszélyeztettem. Kialakítottam én az én saját külön kis komplexusomat, de az nem anyámra, hanem Adélaide-ra, a szatócsnéra irányult. Adélaide örökösen kacarászó, életvidám teremtés, aki, amellett hogy bőkezűen osztogatja nekünk a cukorkát, takaros, gömbölyded szőkeség, olyan keblekkel, hogy álmodni sem lehet különbet. Egyébként van megfelelő "imagóm" is - be csúf ez a pszichoanalitikus zsargon! - Nem apám, hanem a nagybátyám. Aki, mellesleg, intim viszonyban van Adélaide-dal - bár ezt akkor még nem sejtem. Egyszóval mégiscsak van egy szabályos családom, a megtagadott vér szerinti mellett, ha nem is tudok róla.

És van még egy pótcsaládom. Ez a legkedvesebb szívemnek, mert magam teremtettem. A Kör. Héttagú, szigorúan titkos társaság. Én szerveztem, a malejaci iskolában (Malejac 401 lélek, XII. századi templom), én vagyok szülőapja és gondviselője. Itt maradéktalanul kiélhetem kezdeményezőkészségemet, aminek jó atyám olyannyira híján van; vasakaratú, erélyes családfő vagyok az engedékenység álarca mögött.

Most végleg eltökélem, e család ölén keresek menedéket, miután vérszerinti családom megalázott. Megvárom, míg apám felmegy a szobájába szundítani egyet, anyám nekiáll mosogatni, két fürtös lánykájával a szoknyája ráncaiban. Felügetek padlásszobámba, bepakolom a hátizsákot (ez is nagybátyám ajándéka), leszíjazom, és kidobom az ablak alatti fahalomra. Mielőtt eltűnnék, levelet firkantok, annak rendje módja szerint meg is címzem, és odateszem az asztal közepére:

"Simon Comte gazdálkodónak

Malejac

Öregtanya

Drága apám. Elmegyek. Ebben a házban méltatlanul bánnak velem. Csókollak

Emmanuel"

S mialatt szegény apám gyanútlanul alszik a bezárt zsaluk mögött, nem sejtve, hogy tanyáját nincs többé kire hagynia, én hátamra kanyarítom a hátizsákot, és elkarikázok Malevilba.

Malevil a XIII. századból való, félig romba dőlt nagy várkastély. Egy meredek sziklafal oldalába épült, onnan néz alá a kis Rhunes völgyére. Tulajdonosa sorsára hagyta. Mióta a torony egyik talprésének záróköve levált és agyonütött egy turistát, lezárták a várat. A Műemlékvédelem kitett két figyelmeztető táblát, a malejaci polgármester pedig négy sor szögesdróttal torlaszolta el a várhoz vezető egyetlen út bejáratát. A szögesdrót kerítésen belül újabb akadály állja el a belépő útját; ez már nem a polgármester érdeme : egy ötven méter széles, áthatolhatatlan tüskebozót sövény, ami évről évre terjeszkedik a sziklafal és a szakadék között. Ez a szakadék választja el a szédítő magasra felkapaszkodott várkastélyt attól a dombtól, amelyre nagybátyám udvarháza, Hétbükk épült.

Malevilba tartok. Lángeszű irányításom alatt a Kör rendre megszegte a várat övező összes tabut. Láthatatlan kaput nyitottunk a szögesdrót kerítésen, alagutat vájtunk az elburjánzott tüskebozótba, s ezt a fortélyosan kanyargó alagutat, amelyet az útról nem látni, gondosan karbantartjuk. A lakótorony első emeletén az elkorhadt padozat pótlására gerendától gerendáig pallót ácsoltunk a nagybátyám fészeréből előkerült, ócska deszkákból. Ily módon hozzáférhetővé tettük a hatalmas terem végében meghúzódó kisebb helyiséget. Meyssonnier, aki máris ügyesen eldolgozgat apja műhelyében, csinált rá ablakot és kulccsal zárható ajtót.

A torony nem ázik be. Bolthajtásos mennyezetének nem árthatott az idő. És búvóhelyünkön van egy jó kis kandalló, zsákkal letakart dikó, egy asztal és néhány támlátlan szék.

Titkunk mindmáig titok maradt. Egy éve rendezte be a Kör helyiségét, de a felnőttek azóta sem tudnak róla. Úgy gondoltam, itt húzom meg magam az iskolaév kezdetéig. Útközben leadtam a drótot Colinnak, ő továbbítja Meyssonnier-nak, Meyssonnier Peyssounak, és ő a többieknek. Hoztam magammal kétszersültet is, amennyi kell.

Zárkámban töltöm az egész délutánt, az éjjelt és a másnapi napot. Korántsem olyan jó mulatság, mint hittem. Nyár van, július, pajtásaim kint dolgoznak a határban, csak este látogathatnak meg. Én az orromat sem merem kidugni Malevilból. Az öregtanyaiak bizonyára rám uszították azóta a csendőrséget.

Hét órakor kopognak a Kör ajtaján. Peyssout várom, neki kell ma élelmet hoznia. Az ajtót jó előre kinyitottam. A kemény dikón heverészek, kezemben egy véres kalandregény, onnan ordítok ki: "Be veled, seggfej."

De nini: Samuel bácsi jelenik meg az ajtóban. Protestáns, innen a bibliai Samuel név. Megáll teljes életnagyságában a küszöbön. Kockás inget, ócska lovastiszti bugyogót visel (a lovasságnál szolgált). Mozdulatlanul áll az alacsony ajtó keretében, kihajtott ingéből kidagad izmos nyaka, homloka a szemöldökfát veri. Áll és néz engem. A szeme nevet, a homloka ráncba szalad.

Elidőzök ennél a képnél. Mert én vagyok az a kisfiú a dikón, de én vagyok a nagybácsi is ott, a küszöbön. Samuel bácsi ez eset idején egy év híján annyi idős volt, mint én ma, és mindenki azt mondja: a megszólatásig hasonlítok rá. Ezért rémlik úgy, hogy az alábbi jelenetben, amelynek során roppant kevés szó esett, a kisfiút, aki voltam, önmagammal látom beszélgetni: a férfival, akivé lettem.

Ha leírom Samuel bácsit, az annyi, mintha megfesteném saját arcképemet. Az átlagosnál magasabb termetű, izmos, vállas, csípőben karcsú férfi, arca szegletes, bőre napbarnított, szemöldöke szénfekete, szemé kék. Malejac lakosai reggeltől estig csobogó, megnyugtató szóáradattal bástyázzák körül magukat. Bácsikám csak akkor nyitja szóra a száját, ha van mit mondania. Tömören, lényegre törően fogalmaz, takarékosan megválogatja minden egyes szavát. Úgy is mozog, ahogy beszél: takarékosan.

Ezt szeretem benne a legjobban: a szilárdságát. Mert minálunk odahaza mindenki puha. Apám, anyám, két húgom. Gondolataik ködösek, beszédük nyúlós, zavaros.

Csodálom nagybátyám vállalkozó kedvét is. Az utolsó négyzetméterig feltörte, bevetette földjét. A Rhunes egyik ága átszeli a birtokát, ő kisebb patakocskákra osztotta a folyóvizet, és pisztrángot tenyészt bennük. Felállított vagy húsz kaptárt. Még egy Geiger-műszert is szerzett kéz alatt, hogy a domb egyik lejtőjén csupaszló, vulkáni kőzetben uránium után kutasson. És amikor elterjedtek a "ranchok" és a lovaglóiskolák, eladta teheneit, és az árukon lovakat vett.

- Tudtam, hogy itt lellek - mondja Samuel bácsi. Csodálkozásomban elakad a szavam. De mi ketten így is értjük egymást. A bácsi megfelel néma kérdésemre:

- A deszkák! - mondja. - A deszkák, amiket múlt nyáron elemeltél a fészerből. Nem bírtad vállon vinni őket, vonszoltad: Nyomon követtelek.

Egy éve tudja! És senkinek nem árulta el, még nekem sem.

- Utánanéztem - mondja nagybátyám. - A torony talprései erősek, nem kell újabb omlástól tartani.

Elönt a hála. Samuel bácsi vigyázott rám a távolból, de nem szólt, nem zaklatott. Ránézek, ő kerüli a tekintetemet, nem akar elérzékenyülni. Felkap egy széket, alul-felül jól megnézi, elbírja-e, majd ráül, szétvetett lábbal, mintha lovagolna. És hajrá, belevág a közepébe.

- Idefigyelj, Emmanuel. Nem értesítették a csendőrséget. Senkinek sem szóltak.

Futó mosoly.

- Ismered anyádat: "Jaj, mit szólnának!" Nos, én a következőket javaslom. Költözz hozzám nyárra. Ősszel úgyis La Roque-ba mégy, internátusba.

Elhallgat, vár.

- Hát szombat-vasárnap? - kérdezem.

Bácsikám szeme felragyog. Most pontosan úgy beszéltem, ahogy ő szokott: félszavakban. Ha gondolatban máris a jövő iskolaévnél tartok, elfogadtam az ajánlatát, nála töltöm a szünidőt.

- Jöhetsz hozzám, ha akarsz - vágja rá gyorsan, széles gesztussal.

S rövid szünet után hozzáteszi:

- Időről időre átmégy majd ebédelni Öregtanyára.

Ennyi elég is lesz szerelmetes anyámnak. Megóvjuk a látszatot. Jó megoldás, látom már, mindenki nyer vele.

- Nos - nagybátyám fürgén feláll. - Ha így megfelel, csomagolsz, és jössz utánam a Rhunes-höz. Szénát hordok be a jószágnak.

Mire a hátizsákért nyúlnék, bácsikám már el is tűnt. Kibújok a tüskebozót alagúton, kilépek a láthatatlan szögesdrót kapun, és kétkerekűmre pattanva száguldok lefelé a kiszáradt folyómederben, amely Malevil meredek sziklafalát bácsikám kerek dombjától elválasztja. Örülök, hogy kiszabadultam a barlangból. A várat árnyékba borítják a romba dőlt falakon megtelepedett fák, fellélegzem, amikor kijutok a Rhunes napsütötte völgyébe.

Ez a délután utolsó napfényes órája, hat és hét között. És a legszebb. Tudom, mióta nagybátyám felhívta rá a figyelmemet. A levegő ilyenkor lágyabb, a rét zöldebb, az árnyékok hosszabbak, a fény aranylóbb. Gurulok Samuel bácsi vörös traktorja felé. Mögötte az utánfutó, megrakva nagy halom szénával. Távolabb, a Rhunes mentén, a kettős jegenyesor ezüstszürke levelei bókolnak a szélben. Szeretem a suhogásukat; olyan, mintha sűrű eső hullna.

Samuel bácsi szó nélkül felkapja a biciklimet, és a szénahalom tetejére kötözi. Ő felül a traktor bakjára, én felkuporodom a sárhányóra. Szó nem esik köztünk, még csak pillantást se váltunk. De látom, hogy bácsikám keze kicsit remeg, és megsejtem, mennyire örül, hogy ő, akit kórósovány nagynéném nem ajándékozott meg gyerekkel, fiút vihet haza a tanyájára, Hétbükkre.

Menou az ajtóban vár bennünket. Csontsovány karját keresztbe fonja nem létező keblén. Apró halálfejét mosoly vonja ráncba. Hajlandóságát irántam megsokszorozza anyám iránti ellenszenve. Hasonló ellenszenvet táplált nagynéném iránt is. A világért se gondoljon senki rosszat: Menou nem hál a nagybátyámmal. Nem is szolgálója. Van saját birtoka. Nagybátyám lekaszálja Menou rétjét, Menou vezeti a nagybátyám háztartását, és a bácsi cserébe eltartja őt.

Menou sovány, de az ő soványsága szívderítő. Ő nem sopánkodik, hanem lendületesen zsémbel. Örök fekete ruhájával együtt sem nyom többet negyven kilónál. De fekete szeme elevenen csillog árkos gödrében. Menou szeret élni. Kora fiatalságától eltekintve maga a megtestesült erény, minden létező erények tükre. A takarékosságot is beleértve. Addig-addig takarékoskodott a húsával, mondja a nagybátyám, míg úgy elfogyott a feneke, hogy nincs mire ülnie...

Félelmesen bírja a munkát. A két karja, mint két gyufaszál, de ha nekiáll szőlőt kapálni, nézni se győzöd! Mialatt egy szem fiacskája, Momo, aki immár tizennyolcadik évét tapossa, naphosszat egy játék vonatot húzgál maga után spárgán és tütül.

Menou szakadatlanul zsémbel nagybátyámmal, üdülés- és szórakozásképpen. De isteníti. És én is része vagyok az istenségnek. Megérkezésem tiszteletére olyan vacsorát sikerített, hogy a hasunk is félreáll tőle. És a vacsora koronája - gunyoros célzásképpen - egy hatalmas gyümölcstorta.

Ha filmes lennék, nagytotálban mutatnám be a tortát. Majd áttűnéssel új jelenetsor következne: 1947, az előző év nyara. A második jelzőkaró.

Tizenegy éves vagyok, fülig szerelmes Adélaide-ba. Beköltöztetem Malevilba a Kört. És gyökeresen megváltozik vallásszemléletem.

Említettem már, milyen szerep jutott a malejaci szatócsnénak eszmélkedésemben. Adélaide harmincéves asszony. Érett teste elkápráztat. Megjegyzendő: számos ellenkező tapasztalat ellenére mindmáig a szívjóság képzetét társítom a telt idomokhoz, amit Adélaide-nak köszönhetek, és a szívtelenségét a soványsághoz, amit tudják már, hogy kinek. Kár, hogy nem ez a témám. Szívesen ecsetelném, miféle lázakra gerjesztettek bizonyos domborulatok. Plébánosunkat, Lebas tisztelendő urat ekkortájt kezdi emészteni az az aggodalom, használjuk-e vajon és mire férfiúi ékességünket. A katekizmuson gyakran emlegeti a "hús" vétkét, de mert én csupa ín és izom vagyok, fel sem merül bennem, hogy az a bizonyos "hús" én lehetek, a kifejezést egyértelműen Adélaide-ra vonatkoztatom, és a bűnt gyönyörűségesnek képzelem.

Cseppet sem bánt, hogy szívem bálványa nem éppen könnyű termete ellenére könnyűvérű asszony hírében áll. Ellenkezőleg: e körülménytől sok jót remélek a jövőben. Bár nyomasztóan távolinak tűnik még az az idő, amikor a kiskakasból nagykakas lesz.

Szerencsére rengeteg a dolgom, legalábbis nyáron át. Dúl a vallásháború. Emmanuel Comte, a vitéz kálvin hitű kapitány bezárkózott hitsorsosaival Malevilba, és elkeseredetten védi a várat a Katolikus Liga sötét lelkű vezére, Meyssonnier ellenében. Méltán mondom sötét lelkűnek Meyssonnier-t, hiszen azért jött, hogy feldúlja a várunkat, és mind egy szálig kardélre hányja az eretnekeket. A nőket rőzsekötegek jelképezik, a gyerekeket kisebb rőzsekötegek.

A harc kimenetele kétes, a hadiszerencse forgandó. Akit egy hajítódárda, nyíl, kő vagy közelharcban egy kard hegye eltalál, az felkiált: "Végem!", és a földre rogy. Csata végeztével szabad a sebesülteket és a nőket lemészárolni, de tilos rávetni magunkat egy terebélyes rőzsekötegre, hogy megbecstelenítsük, mint azt legutóbb a nagy Peyssou tette. Erkölcseink tiszták és kemények, mint őseinké. Legalábbis a nyilvánosság előtt. A disznólkodás magánügy.

Egy délután szerencsésen Meyssonnier szíve közepébe repítem a nyilamat a bástyafokról. Elesik. Kidugom a fejem a résen, és ökölrázva, mennydörgő hangon elkiáltom magam: "halál rád, gaz katolikus!"

E félelmes kiáltás kővé dermeszti az ostromlókat. Ijedtükben arról is megfeledkeznek, hogy fedezéket keressenek. Nyilaink telibe találnak.

Ekkor lassú, nyugodt léptekkel előjövök a bástya mögül. Hadnagyaimnak, Colinnak és Giraud-nak meghagyom: végezzenek Dumont-nal és Condat-val, jómagam pedig átmetszem Meyssonnier torkát.

A nagy Peyssounak mindenekelőtt ama testrészét vágom le, amelyre a legbüszkébb, majd mellébe mélyesztem kardomat, s miközben többször megforgatom a pengét sebében, "metsző hangon" kérdezem: élvezi-e? A nagy Peyssout mindig a végére hagyom. Gyönyörűségesen tud hörögni.

A csata véget ér. Körülüljük toronybeli kuckónk asztalát, hogy elszívjunk egy utolsó cigarettát, és a bagószagot eltüntetendő, utána még elszopogassunk egy rágógumit.

Rögtön látom, hogy Meyssonnier-t bántja valami. Ha másról nem, hát arról, ahogy az állkapcsát mozgatja. Sűrű, kurta haja égnek mered, szűk homloka alatt megállás nélkül hunyorognak közel fekvő szemei.

- Mi a baj, Meyssonnier? - kérdem nyájasan. - Megsértődtél?

Meyssonnier szemhéja még szaporábban verdes. Lázasan töpreng: megbíráljon-e? Rendesen visszájára sül el a dolog, ha megpróbálja. De a kötelességtudat nem hagyja nyugodni, pörölyként dobol szűk koponyája falán.

- Gaz katolikusnak neveztél! Ezt nem lett volna szabad - böki ki végül ingerülten.

Dumont és Condat helyeslően morog. Colin és Giraud betyárbecsületből hallgat, de nem kerüli el a figyelmemet, hogyan hallgatnak. Egyedül Peyssou őrzi meg a lelki nyugalmát. Kerek holdvilágképén széles vigyor.

- Micsoda beszéd! - vágom rá hetykén. - Hát játszottunk, nem? Játékból protestáns voltam. Nem beszélhettem szépen azzal a katolikussal, aki azért jött, hogy legyilkoljon.

- Ilyet akkor sem. mondhatsz! - tiltakozik elszántan Meyssonnier. - A játéknak is van határa. Példának okáért úgy teszel, mintha levágnád Peyssou micsodáját, de nem vágod le igazán!

Peyssou szája fülig szalad.

- És arról különben sem volt szó, hogy sértegetjük egymást - teszi hozzá Meyssonnier lesütött szemmel. Dumont-ra pislantok. Ismerem, igazi nebáncsvirág.

- Téged nem sértettelek meg - mondom, hogy eltántorítsam Meyssonnier-tól. - Csak Meyssonnier-hoz beszéltem.

- Egyre megy. Én is katolikus vagyok - feleli Dumont.

Meghátrálok:

- De hisz én is katolikus vagyok!

- Annál rosszabb - vág a szavamba Meyssonnier. - Saját vallásodat gyaláztad.

A nagy Peyssou elérkezettnek látja az időt a beavatkozásra. Kijelenti, hogy felesleges annyit dumálni, katolikus vagy protestáns, egykutya.

Erre mind nekiesnek. Ugyan már, mihez ért Peyssou? A súlyemeléshez és a disznólkodáshoz. Hát ehhez tartsa magát, és ne üsse bele az orrát vallási kérdésekbe!

- Még a tízparancsolatot sem tudod - jelenti ki megvetően Meyssonnier.

- Igenis tudom - felesel Peyssou.

Feláll, mintha katekizmuson lennénk, és nagy lendülettel elszavalja az első négy parancsolatot. Az ötödiknél elakad. Lehurrogják. Megszégyenülten leül.

Mialatt a társaság Peyssouval foglalkozott, volt időm meggondolni, mit tegyek.

- Rendben van - mondom jámbor képpel. - Tegyük fel: hibáztam. Ha én hibázok, azonmód beismerem, nem úgy, mint mások. Hibáztam, punktum. Rendben?

- Nem elég mondani, hogy hibáztam - morogja Meyssonnier, az engesztelhetetlen.

- Hanem mit? - háborgok. - Csak nem képzeled, hogy térden állva kérek tőled bocsánatot, amiért gazfickónak neveztelek?

- Felőlem nevezhetsz, aminek akarsz - makacskodik Meyssonnier. - Legfeljebb én is annak nevezlek. De te azt mondtad: gaz katolikus.

- Persze - bólintok. - Nem is téged sértettelek meg, hanem a vallást.

- Csakugyan! - helyesel Dumont.

Ránézek. Meyssonnier elvesztette legerősebb szövetségesét.

- Elég legyen, unjuk - fordul a kis Colin is Meyssonnier ellen. - Comte elismerte, hogy hibázott. Mit akarsz még?

Meyssonnier válaszolni készül, de Peyssou megelőzi. Örül, hogy elégtételt vehet az iméntiekért.

- Üres duma az egész! - harsogja, és megvetően legyint.

- Idehallgass, Meyssonnier - mondom én, megértést mímelve. - Én gazfickónak neveztelek, te gazfickónak neveztél, kvittek vagyunk.

Meyssonnier elpirul felháborodásában.

- Nem neveztelek gazfickónak - mondja.

Némán körülpillantok a bandán, és mélabúsan megcsóválom a fejem.

- Igenis azt mondtad, "legfeljebb én is annak nevezlek" - mondja Giraud.

- De az más - védekezik Meyssonnier, aki érzi, ha nem is tudja jól elmagyarázni, mekkora különbség van ténylegesen elhangzott és kilátásba helyezett sértés között.

- Ne csűrd-csavard, Meyssonnier - rebegem halkan, bánatosan.

- Igenis, gyaláztad a vallásunkat - tesz egy utolsó, kétségbeesett kísérletet Meyssonnier. - Ne is tagadd!

- Még hogy én tagadom? - tárom szét a két kezemet. - De hisz az imént ismertem el. Vagy nem?

- De igen! - kiáltja kórusban a Kör.

- Nos, miután csakugyan gyaláztam a vallásunkat, megyek bocsánatot kérni attól, akit illet - mondom eltökélten. ("Akit illet", a bácsikám szavajárása.)

A Kör megriad.

- Csak nem akarod a plébánost belekeverni a dologba? - kiáltja Dumont.

Véleményünk szerint Lebas abbé ferde észjárású egyén. Minden gyónáskor vérig aláz bennünket azzal, hogy bűneinket, egy kivételével, semmibe veszi.

Így zajlik le a párbeszéd: - Atyám, megvallom: a gőg bűnébe estem. - Jó, jó. Hát még? - Atyám, megvallom: rosszat mondtam felebarátomról. - Jó, jó. Hát még? - Atyám, megvallom: hazudtam tanítómnak. - Jó, jó. Hát még? - Atyám, megvallom, kiloptam tíz frankot anyám erszényéből. - Jó, jó. Hát még? - Atyám, megvallom, ocsmány dolgokat műveltem. - Ahá! - mondja Lebas tisztelendő úr. - Helyben vagyunk!

És kezdődik az inkvizíció: - Lánnyal? Fiúval? Állattal? Egyedül? Meztelenül vagy ruhában? Fekve vagy állva? Tükör előtt? Hányszor? És mire gondolsz, míg ocsmánykodol? (Mire, hát arra, amit csinálok - feleli Peyssou.) Kire gondoltál? Egy lányra? Egy fiú pajtásodra? Felnőtt nőszemélyre? Nőrokonra?

Amikor a Kört megalakítottuk, első dolgunk volt, hogy megfogadtuk: a plébánosnak egy szót sem szólunk dolgainkról, mert előre tudtuk, hiába is bizonygatnánk mind az ellenkezőjét, Lebas abbé soha el nem hinné, hogy az összeesküvő társaság ártatlan szórakozással tölti idejét a felnőttek előtt titkolt rejtekhelyen. Pedig abban az értelemben, ahogy Lebas atya ezt a szót használja, a Kör igenis ártatlan volt.

Megvonom a vállam.

- Dehogy szólok a tiszinek! Mi jut eszedbe? Hogy végigcsinálja az egész procedúrát. Azt mondtam: megyek bocsánatot kérni attól, akit illet. És oda is megyek.

Felállok. Fontoskodó képpel, kurtán odavetem:

- Jössz, Colin?

Colin büszke, hogy ő a kiválasztott:

- Megyek - vágja rá készségesen.

Igyekszik fensőbbséges arcot vágni. Méltóságteljesen kivonulunk, én elöl, ő a nyomomban. A Kör döbbenten bámul utánunk.

Kerékpárunkat a várfalon kívül a bozótba rejtettük.

- Irány Malejac - adom ki a szűkszavú utasítást.

Némán nyomjuk a pedált. Akkor sem beszélünk, amikor már a síkföldön haladunk. Szeretem a kis Colint. Elsős korában pártfogásomba vettem. Rá is szorult a sok izmos parasztfiú között, akik már tizenkét esztendős korukban traktort vezetnek. Colin könnyű és karcsú, mint egy szitakötő, mogyoróbarna szeme elevenen, ravaszul csillog, a szemöldöke háztetőcske, a szája széle fülig kunkorodik.

Azt reméltem, üres lesz a templom, de mihelyt beülünk az első áldozók padjába, görnyedten előcsoszog a sekrestyéből Lebas abbé. Mélységes bosszúsággal látom előbukkanni egy oszlop mögül a templomi félhomályban hosszú, lógó orrát, hegyes állát.

Szokatlan idő ez templomjárásra. Amint az abbé megpillant bennünket, lecsap ránk, mint ölyv a mezei pocokra. Jól a szemünk közé néz.

- Mit kerestek itt kettesben? - szegzi mellünknek a kérdést.

- Egy imát akartam elmondani - felelem illemtudó pózban, két kezemet a nadrágvarrásra illesztve, és legkékebb pillantásommal viszonzom az övét.

- Ahogy tisztelendő atyánk tanácsolta - teszem hozzá ájtatos képpel.

- Hát te? - fordul rajtaütésszerűen Colinhoz az abbé.

- Én is - feleli Colin, de a válasz hitelét jócskán lerontja csúfondáros mosolya, pajkos pillantása.

Az abbé gyanútól elfeketült szemmel vizsgál bennünket.

-- Nem gyónni jöttetek? - kérdi, hozzám intézve a szót.

- Nem, tisztelendő úr - felelem határozottan. - Szombaton meggyóntam - teszem hozzá a biztonság kedvéért.

Az abbé ingerülten felkapja a fejét, jelentőségteljesen végigmér:

- Mered állítani, hogy szombat óta nem vétkeztél?

Zavartan hallgatok. Lebas abbé, sajnos, tud Adélaide iránti vérfertőző szerelmemről. Vérfertőző, gondolom, mióta az abbé azt mondta: "Nem szégyelled magad! Az a nő az anyád lehetne!" És nem tudom, miért, még hozzátette: "És kétszer annyit nyom, mint te!" Mert a szerelmet végeredményben nem szokás kilóra mérni. Különösen ha csupán "bűnös gondolatokról" van szó.

- Hát vétkeztem - mondom végre -, de csak kicsit.

- Kicsit! - csapja össze felháborodottan a kezét Lebas abbé. - Halljam, mit!

- Hazudtam apámnak - vágom rá vaktában.

- Jó, jó - mondja az abbé. - Hát aztán?

Rábámulok. Csak nem fog így hevenyében, akaratom ellenére, a templom kellős közepén meggyóntatni, ráadásul Colin füle hallatára!

- Más nem volt - mondom eltökélten.

Lebas abbé átható pillantást vet rám, de az visszapattan szemem ártatlan kék tükréről, és erejét vesztve lecsorog hosszú orra két felén.

- Hát te? - fordul Colinhoz.

- Én is! - mondja Colin.

- Te is! - nevet gúnyosan az abbé. - Te is hazudtál az apádnak. És szerinted ez kis vétek?

- Nem, plébános úr - feleli Colin. - Én az édesanyámnak hazudtam - és a szája felkunkorodik a halántéka irányába.

Egy pillanatig attól tartok, hogy Lebas abbé kirobban, és kikerget minket a templomból. De sikerül megfékeznie indulatát.

- Tehát csak úgy ukmukfukk beugrottál te is egy imácskára? - kérdi metsző gúnnyal Colintól.

Szólnék, de az abbé leint.

- Te csak hallgass, Comte. Ismerlek! Mindenre van válaszod. Hagyd Colint beszélni!

- Nem, plébános úr- mondja Colin. - Nem az én ötletem volt, hanem Comte-é.

- Á, Comte ötlete volt. Remek! Még valószínűbb! - gúnyolódik Lebas abbé. - És hol támadt ez az ötlete?

- Az országúton - feleli Colin. - Hajtjuk a bringát, nem gondolunk semmire, egyszerre aszondja Comte: mit szólnál, ha beugranánk a templomba, egy imára. Jó ötlet, mondom én. Hát így történt - teszi hozzá a kis Colin, és a szája sarka megint csak veszedelmesen felkunkorodik.

- Mit szólnál, ha beugranánk a templomba egy imára - ismétli meg Lebas abbé nehezen fékezett dühvel, gúnyosan Colin szavait.

Következő kérdése úgy csap le, mint derült égből a villám:

- És hogy kerültetek az országútra? Honnan jöttetek?

- A Hétbükk tanyáról - feleli habozás nélkül Colin. És ez lángeszű válasz, mert ha van Malejacban valaki, akitől az abbé nem kérdezheti meg, hogy igazat mondtunk-e, az a nagybátyám.

Lebas abbé komor tekintete áttetsző kék szememről Colin gondolamosolyára siklik. Úgy érzi magát, mint a párbajozó testőr, aki tíz méterre látja elrepülni saját kardját; utólag legalábbis ezzel a hasonlattal érzékeltetem a tiszi helyzetét, amikor a Körnek beszámolunk a vitáról.

- No, hát imádkozzatok csak, imádkozzatok! Rátok fér! - mondja bosszúsan, és hátat fordít nekünk, mint aki átenged a Sátánnak.

Görnyedten elcsoszog, maga előtt tolva löttyedt arcélét. Nagyot döndül mögötte a sekrestye ajtaja.

Amint helyreáll a csend, imára kulcsolom két kezem, az oltár mécsesére szegzem a szemem, és halkan, de úgy, hogy Colin azért hallja, azt mondom:

- Istenem, bocsásd meg, hogy megsértettem a vallásunkat.

Ha ebben a pillanatban kivilágosodik az oltár, felpattan az ajtaja, és megszólal egy szépen zengő, mély hang - olyasféle, mint a rádióbemondóé -, mondván: "Gyermekem, megbocsátok, büntetésül imádkozz el tíz miatyánkot", a legkevésbé sem lepődtem volna meg. De nem történt semmi, s én kénytelen voltam tulajdon hangomat Isten hangjának véve, önmagamra kiróni penitenciaképpen tíz miatyánkot. Kis híján megtoldottam tíz üdvözléggyel is, pusztán a szimmetria kedvéért, de erről rövid megfontolás után letettem. Hátha protestáns az Úristen is! Ez esetben nem venné jó néven, ha Szűz Máriát ennyire előtérbe állítanám.

A harmadik miatyánknál tartok, amikor Colin oldalba bök.

- Mire vársz? Megyünk?

Odafordulok, szigorúan végigmérem.

- Várj! El kell végeznem, amit az Úr büntetésül rám rótt.

Colin hallgat. Most és később is. Erről többé szót se ejtünk. Nem lepődik meg. Nem is kérdezősködik.

Ahogy ma visszaidézem az esetet, nem azon töprengek, hogy őszinte voltam-e. A kérdés fel sem merül. Egy tizenegy éves gyereknek minden játék. Ami meglep, amit igazán figyelemre méltónak tartok az ügyben, az az ifjonti merészségem. Hogy eszembe juthatott Lebas abbé feje fölött közvetlen kapcsolatot létesíteni az Úristennel.

A következő határkő: 1970. Jó húsz évvel később. Nem volt könnyű megválnom a kurta fiúnadrágtól, megszoknom a hosszú, felnőttnek valót. De megtörtént. Immár harmincnégy éves vagyok, a malejaci iskola igazgatója. Bácsikám konyhájában ülünk, egymással szemközt. A bácsi pipázik. Lóüzlete jól megy, túlságosan is jól. Földet venne, terjeszkedne, de mihelyt kiszemel egy eladó birtokot, kétszeresére emelik az árát. Nagybátyám gazdag ember hírében áll.

- Ott az a Berthaud is, látod. Ismered őt, ugye? Két éve bolondít. És csillagászati összegeket kér. Egyébként köpök Berthaud tanyájára. Ráfanyalodtam, de csak jobb híján. Tudod, mi kéne nekem, Emmanuel? Malevil.

- Malevil?

- Bizony - bólogat a bácsikám. - Malevil.

- Ugyan már! - álmélkodom. - Rom és erdő az egész!

- Ej, ej, látom, meg kell értetnem veled, mi Malevil. Malevil elsősorban is hatvanöt hektár príma föld. Legfeljebb ötven éve verte föl a bozót. Nagyapám idején Malevil szőlője adta a legjobb bort messze vidéken. Mindent elölről kellene kezdeni persze, de a föld ma is a régi: Másodsorban Malevilnak olyan pincéje van, hogy egész Malejacban nem lelni párját. Boltozatos, hűvös és akkora, mint az iskolaudvar. Malevil falaihoz annyi istállót, lóállást toldhatsz, amennyi tetszik, ott az építőkő is készen, kifaragva a lábad előtt; csak le kell hajolnod érte. Ráadásul Malevil itt van, karnyújtásnyira. Szomszédos Hétbükkel. Mondhatnám: a folytatása - tette hozzá önkéntelen humorral, mintha a várkastély valaha a tanya melléképülete lett volna.

Vacsora után vagyunk. Nagybátyám nem az asztalnak fordul, hanem az asztalszéllel párhuzamosan üldögél, pipáját szortyogtatva. Homorú hasán egy gondolattal kijjebb engedte a szíjat.

Nézem őt, és azt gondolom: végre tudom, mi a baja.

- Hát igen! - mondja ő. - Eltoltam a dolgot.

Rápöfékel.

- Összevesztem Grimaud-val.

- Grimaud? Ki az?

- A gróf megbízottja. A gróf Párizsban él, csak Grimaud-ra hallgat, lépést sem tesz nélküle. Az ipse tehát jutalékot kért. Ő úgy nevezte: "tárgyalási honorárium".

- Finom kifejezés.

- Szerinted is? - mosolyog Samuel bácsi. Megszívja a pipát.

- Sokat kért?

- Kétmilliót.

- Ejha!

- Hát nem kevés. De megpróbálhattam volna alkudni. Ehelyett írtam a grófnak, és az meg, amilyen hülye, fogta a levelemet, és elküldte Grimaud-nak. Mire ő kapta magát, eljött, és felelősségre vont.

Bácsikám sóhaja elvegyül a pipafüsttel.

- Ekkor követtem el a második hibát. És ez jóvátehetetlen. Leteremtettem Grimaud-t. Lám, az ember még hatvanéves fejjel is elkövethet ostobaságokat. Üzleti ügyekben nincs helye heveskedésnek, Emmanuel, ezt jegyezd meg magadnak. Még egy csalót sem sérthetsz meg. Mert hiába csaló a csaló, önérzete azért neki is van. Grimaud azóta nem áll szóba velem. Kétszer is írtam a grófnak, de választ nem kaptam.

Elhallgat. Jobban ismerem nagybátyámat, hogysem hangot adnék együttérzésemnek. Nem szereti, ha sajnálják. Megrázkódik, felrakja a lábát egy székre, beakasztja bal hüvelykujját az övébe, és folytatja:

- Eltoltam, hát eltoltam. Végeredményben megvagyok én Malevil nélkül is. Méghozzá jól. Szépen keresek, és főként úgy élek, ahogy tetszik. Se fölöttem, se mellettem nincs, aki bosszantson. És úgy tapasztalom, érdekes az élet. Mivel pedig jó egészségnek örvendek, eléldegélhetek így még vagy húsz évig. Többet nem is kívánnék.

Úgy látszik, ez is sok volt. Vasárnap este hangzott el a kívánság. És a rákövetkező vasárnapon autóbaleset áldozata lett Samuel bácsi a szüleimmel együtt, La Roqueból, egy futballmeccsről hazajövet.

Malejactól La Roque mindössze tizenöt kilométer. Ennyi is elég volt ahhoz, hogy kis Renault kocsijukat egy távolsági busz nekilökje egy út menti fának. Rendes körülmények között nagybátyám a Peugeot-n járt meccsre a nála szolgáló lovászfiúkkal, de a Peugeot aznap a garázsban volt, javításon. Volt a bácsinak még egy Citroen furgonja is, az meg üzleti úton volt aznap; egy vevő ragaszkodott a vasárnapi szállításhoz. Jómagam csak azért nem ültem a kis Renault-n, mert aznap reggel elég súlyos kimenetelű motorbaleset érte egyik végzős diákomat, s délután beugrottam a városi kórházba, a fiú hogylétéről tudakozódni.

Lebas abbé azt mondta volna, ha még élt volna: a Gondviselés őrzött meg, Emmanuel. Az ám, de miért épp engem? Az efféle beszédekben az a legrosszabb, hogy éppen a kérdés lényegét kerülik meg. Jobb volna bizony hallgatni. De éppen ez az, amire nem vagyunk képesek. Olyan ostoba a véletlen - és mindennek ellenére, olyan erős bennünk a vágy: megérteni.

A három szétroncsolt tetemet beszállították Hétbükkre. Menouval virrasztom halottainkat, húgaim érkezésére várva. Némán, könnytelenül ülünk a nagy asztalnál. Momo behúzódott a szoba egyik sarkába, a földön kuporog, és mindenre "nem"-mel válaszol. Késő este felnyihognak a lovak. Momo elfelejtett nekik abrakot adni. Menou a fiára pillant, Momo ádáz arccal nemet int, felkelek és kimegyek, hogy az állatok után nézzek.

Alighogy visszatérek a halottas szobába, befutnak autón a megyeszékhelyről húgaim. Meglep a sietségük, még inkább az öltözékük. Tetőtől talpig feketében pompáznak, mintha ősrégen felkészültek volna felmenőik halálára. Még át sem lépték jóformán Hétbükk küszöbét, még le sem vetették fejfedőjüket, fátylukat, máris bőgnek és karattyolnak. Zümmögnek, mint az üvegbe zárt darazsak.

Van egy hallatlanul bosszantó szokásuk. Felváltva visszhangozzák egymás szavait. Amit Paulette mond, Pélagie rögtön megismétli és megfordítva: ha Pélagie feltesz egy kérdést, Paulette nyomban elszajkózza. Gyomorforgató élmény, percről percre két kiadásban élvezni ugyanazt a butaságot.

- Miért is nem pihenhet édesapánk, édesanyánk tulajdon ágyában az Öregtanyán? - mekegi Paulette.

- Miért a nagybácsikánk házában virrasztod őket, mintha nem lenne saját otthonuk? - mekegi Pélagie.

- Ha édesapánk élne, igenis nagyon rosszul esne neki, hogy nem odahaza hunyt el - ez megint Paulette.

- Nem hunyhatott el otthon, ha egyszer az autóban halt szörnyet a baleset pillanatában - vágok közbe. - Ami pedig a virrasztást illeti, nem szakadhattam kétfelé, hogy az Öregtanyán is legyek, Hétbükkön is.

- Akárhogy s mint, szegény jó apánk nagyon nem örülne neki, hogy itt van - mondja Pélagie. - Édesanyánkról nem is beszélve.

- Ő aztán igazán nem örülne, amilyen érzéseket táplált szegény bácsikánk iránt - tódítja Pélagie.

Ezt nevezem tapintatnak. Külön felbosszant a "szegény bácsikánk" fordulat. Nagybátyámat ők sem szenvedhették.

- Elgondolni is rossz, hogy Öregtanyán egy lélek sincs, aki az állatok gondját viselné - sóhajtja Pélagie.

- Elvégre apánk tehenei mégiscsak fontosabbak a lovaknál - mondja Paulette.

"A bácsikánk lovainál" akarta volna mondani, de lenyelte. Ott van előtte nagybátyám iszonyúan szétroncsolt teteme.

- Peyssou ellátja az állatokat - mondom.

Összenéznek.

- Peyssou! - sipítja Paulette.

- Peyssou! - visszhangozza Pélagie. - Még csak ez hiányzott. Peyssou!

Gorombán félbeszakítom.

- Igenis, Peyssou! Mi kifogástok ellene? - És arcátlanul hozzáteszem: - Volt idő, amikor nagyon is kedveltétek.

Elengedik a fülük mellett a célzást. Más dolguk van. Újra zokognak egy verset. És amikor ezzel végeztek, szívre ható jelenet következik: szemtörölgetés, orrfúvás. Pélagie kisvártatva újabb rohamra indul.

- Mialatt mi itt ülünk - és sokatmondó pillantást vált Paulette-tel -, Peyssou azt művel Öregtanyán, amit akar.

- Amilyen szégyentelen, azóta biztos átkutatott minden fiókot - véli Paulette.

Megvonom a vállam. Nem felelek. Kezdődik elölről a cirkusz: sírás-rívás, orrfúvás, sopánkodás. Aztán pár percig pihen a duó. De csak azért, hogy újult erővel kezdjék újra.

- Úgy aggódom szegény állatainkért - mondja Pélagie. - Azon töprengek, ne sétáljak-e el a házunkig. Megnézném, mi van velük.

- Még hogy Peyssou ellátja őket! Kisebb gondja is nagyobb annál - mondja Paulette.

- Peyssou! Ugyan már! - legyint Pélagie.

Aki e percben felnyitná a húgaim szívét, egyetlen dolgot találna benne: Öregtanya kulcsát, életnagyságban. Sejtik ők, hogy nálam van az a kulcs. De hogy hozzák szóba? Milyen ürüggyel? Azt csak nem mondhatják, hogy az állatokat akarják megetetni-megitatni!

Egyszerre úgy érzem, torkig vagyok jajgató kettősükkel. Hogy rövidre fogjam, azt mondom, fel se emelve a hangomat:

- Ismeritek apát. Nem indult úgy el meccset nézni, hogy be ne zárt volna ajtót-ablakot. Amikor a holttestét meghozták, a zsebében megtaláltam Öregtanya kulcsát.

És jól megnyomva a szót, hozzáteszem:

- Magamhoz vettem a kulcsot. És nem léptem ki Hétbükkről, mióta a holttesteket ideszállították. Ha nem hiszitek, kérdezzétek meg akárkitől. Ami pedig Öregtanyát illeti, majd odamegyünk hármasban, de csak holnapután, ha megvolt már a temetés.

Nagy gyászfátyolsuhogás közepette tiltakoznak:

- De hát mi megbízunk benned, Emmanuel! Ismerünk! Csak nem képzeled, hogy ilyesmi eszünkbe jut! És pláne ilyen gyászos pillanatban!

A temetés reggelén Menou megkér, segítsek kézre keríteni Momót. Asszisztáltam már egyszer-kétszer Momo mosdatásánál. Nem könnyű munka. Rajtaütésszerűen kell elkapni Momót, lenyúzni róla a ruhát, mint nyúlról az irháját, benyomni a dézsába, és erőnek erejével ott tartani, mert hányja-veti magát, mint egy dühöngő őrült, és kiabál, ahogy a torkán kifér: Ajteni, ajato bébé, nem eetem a bije! (Az istenit, hagyjatok békén, nem szeretem a vizet!)

Ma a szokásosnál is ádázabb ellenállásba ütközünk. A dézsa az udvar közepén gőzölög a napon. Én hátulról lefogom Momót, Menou egy rántással lehúzza róla a nadrágot, alsónadrágot. Amint földet érez újra a talpa alatt, elgáncsol, kirúgja alólam a lábam. Elzuhanok. Momo anyaszült meztelen elrohan. Hihetetlenül gyorsan szedi karósovány lábát. Egy pillanat alatt eléri a rét alján álló nagy tölgyfák egyikét, nagyot ugrik, elkapja a legalsó ágat, felhúzódzkodik rá, ágról ágra lendül, és addig meg sem áll, míg biztonságban nem tudja magát a fatetőn.

Ünneplő ruhában vagyok, egyébként sincs kedvem majomfogócskát játszani Momóval. Menou zihálva, kifulladva áll meg mellettem, a fa tövében. Próbálok Momo lelkére beszélni. Bár hat évvel fiatalabb vagyok nála, Momo a bácsi hasonmásának tekint, úgyszólván atyai hatalommal kormányzom.

Ezúttal hiába minden. Akár a falnak beszélnék. Elmarad a szokásos harci kiáltás is, az Ajteni, ajato bébé, nem eetem a bije! Momo hallgat. Csak néz ránk, és halkan nyöszörög. Fekete szeme ki-kicsillan a zsenge tavaszi levélkék közül.

Más választ nem sikerül kicsikarnom, csak ennyit: Nemeje! (Nem megyek!) Ezt sem üvöltve közli Momo, hanem halkan, eltökélten, és nemcsak a fejével, egész törzsével, mindkét kezével int nemet.

- Légy eszeden, Momo. Lásd be: mosdatlanul nem léphetsz be a templomba - mondom.

- Nemeje! Nemeje!

- Mi ütött beléd? Máskor örülsz, ha templomba mehetsz.

Momo ül a faágon a fényes tölgylevelecskék között, mindkét kezével nemet int, és szomorúan néz ránk. Kár itt minden szóért, ez a végső válasza, ez a szomorú tekintet.

- Hagyjuk itt - mondja Menou. Volt rá gondja, hogy elhozza Momo ruháit. Most lerakja a fa tövébe a ruhadarabokat. - Addig úgysem jön le, míg itt lát bennünket.

Sarkon perdül, nekivág a dombos rétnek. Órámra pillantok. Legfőbb ideje indulni. Vár az a végeérhetetlen társas szertartás, amelynek oly kevés köze van ahhoz, amit érzek. Igaza van Momónak! Bár ülhetnék én is nyöszörögve a fa tetején, bár ne kellene zokogó húgaim oldalán eljátszani a fiúi kegyelet groteszk komédiáját.

Megindulok dombnak fel. Nehezemre esik a járás. Lenézek, és meglepetten látom, hogy itt is, ott is élénkzöld, új fűcsomók lepik el a lankát. Hihetetlenül gyorsan zsendültek ki. Alig néhány napja van jó idő. Ha így marad, egy hónap sem kell, és kaszálhatunk Samuel bácsival, gondolom.

Ez a gondolat mindig örömmel töltött el, és akármilyen furcsa: első érzésem most is az öröm. De hirtelen belém vág a keserű felismerés. Gyökeret ver a lábam a rét közepén. És elerednek a könnyeim.

2

Gyorsul az iram. A következő jelzőkaró itt van, egész közel, alig egy év választja el az autóbalesettől. Gaillac úr, a közjegyző telefonál, és megkér: fáradjak be városi irodájába.

Pontosan érkezem. A közjegyző úr még nem jött be. Az irodavezető betessékel a jegyző úr üres irodahelyiségébe, és megkér, hogy helyezzem magam kényelembe. Leülök a bőrfotelek egyikébe, amelyekre oly sokan helyezték már előttem aggodalomtól összeszorult hátsó felüket.

Holt idő. Üres percek. Szemügyre veszem a szobát. Nyomasztó. Gaillac úr íróasztala mögött a padlótól a mennyezetig kis fiókok borítják a falat, halott ügyekkel megrakott fiókok. Olyanok, mint a kolumbáriumrekeszek. Halottak hamvát őrzik. Az emberiség rögeszméje: mindent lerakni, megőrizni, iktatni.

Sötétzöld a függöny, a falikárpit, zöldek a fiókocskák és zöld az íróasztal bőrborítása is. És az íróasztalon egy monumentális, álarany tintatartó mellett ott ékeskedik az a hátborzongató csecsebecse, amely mindig is lenyűgözött. Üvegszerű, átlátszó műanyag tömbbe zárt, döglött egér. Őt is iktatták, lerakták.

Gondolom, tetten érték egy ügyiratcsomó rágcsálása közben, és büntetésül halálfogytiglani elzárásra ítélték. Átnyúlok az íróasztalon, felemelem az egeret és zárkáját. Súlyos tárgy. És egyszerre rádöbbenek: itt láttam én ezt az egeret már harminc évvel ezelőtt is, amikor a bácsikámat elkísértem Gaillac úr édesapjához. Akkor papírnyomónak használták. Nézem az öröklétig tartó börtönre ítélt apró rágcsálót. Egykor, ha ifjabb Gaillac is nyugalomba vonul, bizonyára fiára hagyja örökül az egeret, a kolumbáriumrekeszekkel és a padláson tárolt aktatemetővel egyetemben. Lesújt a gondolat, hogy közjegyzőnemzedékek hosszú sora hagyományozza egymásra ugyanazt az egeret. Nem tudom, hogyan, miért, de szinte kézzelfogható közelségbe hozza a halál gondolatát.

Belép ifjabb Gaillac. Nyakigláb, sárgás-barna bőrű, őszbe csavarodott férfiú. Bágyadt udvariassággal üdvözöl, majd hátat fordít, kinyitja a számtalan kis fiók egyikét, elővesz egy irattartót, az irattartóból egy lepecsételt levelet, és átnyújtja nekem, de mielőtt átnyújtaná, bágyadt mozdulattal lopva megtapintja, mintha hihetetlennek tartaná, hogy olyan lapos.

- Parancsoljon, Comte úr.

És erőtlen hangján hosszas magyarázkodásba fog, hosszú és felesleges magyarázkodásba, mert a borítékon jól olvasható a címzés nagybátyám lendületes keze írásával: Átadandó unokaöcsémnek, Emmanuel Comte-nak, egy évvel a halálom után, ha, mint remélem, átvette Hétbükk irányítását.

Különféle elintéznivalóim vannak a városban. Nagybátyám levele egész nap ott lapul a mellényzsebemben. Csak este, vacsora után veszem elő a hétbükki udvarház kis dolgozószobájában. Kezem reszket, míg a dárda alakú papírvágó késsel - ez is nagybátyám ajándéka! - felvágom a borítékot:

"Emmanuel,

Ma este megkörnyékezett a halál sejtelme. Minden különösebb ok nélkül, mert jó egészségnek örvendek. Ezért írom ezt a levelet. Különös elgondolni, hogy mire eljut hozzád, én már nem leszek, és helyettem te bajlódsz a lovaimmal. Mint mondani szokás, egyszer mindnyájunknak meg kell halni. Ami csak azt bizonyítja, hogy az ember ostoba, én legalább nem látom be, miért kéne.

Nemcsak Hétbükköt hagyom rád. Bibliámat és tízkötetes Larousse-lexikonomat is.

Tudom, rég nem hiszel már (kinek a bűne?!), mégis arra kérlek, forgasd olykor a Bibliát az én kedvemért. Ne akadj fenn erkölcsein, egyedül a bölcsessége számít.

Életemben senki nem nyúlhatott Larousse-omhoz. Ha belelapozol, megérted majd, miért.

Végül hadd mondjam meg, Emmanuel: nélküled üres lett volna az életem. Sok örömem telt benned.

Emlékszel még, ugye, arra a napra, amikor elszöktél hazulról, és én érted jöttem Malevilba? Ölellek

Samuel"

Másodszor is átolvasom a levelet. Bácsikám nagylelkűsége megszégyenít. Mindig ő volt az, aki adott, és még ő mond nekem köszönetet! Összeszorul a szívem, amikor ehhez a mondathoz érek: "Sok örömem telt benned." Suta kis mondat - négy kurta szó -, de annyi szeretet árad belőle, hogy nem is érezhetek mást: méltatlan vagyok rá.

Harmadszor is nekifogok a levélnek. Ezúttal megállít a "kinek a bűne?!" kitétel. Egészen nagybátyámra vall ez a sokat sejtető kérdés. Apám bűne vajon, mert áttért a "rossz" vallásra? Szűk agyú, hidegszívű anyámé? Vagy Lebas plébános úré, aki örökösen a "hús" vétkét firtatta? Azon is töprengek egy sort, vajon miért emlegeti nagybátyám szökésem alkalmával Malevilban tett látogatását? Hogy egy olyan napot említsen példaként, amikor "öröme telt bennem"? Vagy más motoszkált a fejében, csak nem akarta szavakba foglalni lappangó szándékát? Ismerve nagybátyám vonzalmát az elharapott, félig kimondott gondolatokhoz, nem térhetek könnyelműen napirendre e kérdés fölött.

Előhúzom a zsebemből bácsikám terebélyes kulcskarikáját, megkeresem a tölgyfa szekrény kulcsát. Jól ismerem. Lapos, csipkésen fogazott kulcs. Egy biztonsági zár szerkezetet hoz mozgásba, a szekrényt teljes hosszában elzáró, alul-felül rögzített, függőleges fémrudat. Kitárom a szekrény ajtaját. Polcain irattartók sorakoznak. Középütt, egy külön polcon a Larousse és a Biblia, összesen tizennégy kötet, mert a nagyalakú, vaskos, gesztenyeszín, préselt bőrbe kötött Biblia egymaga négy kötetet tesz ki. Leemelem a polcról a köteteket, kirakom az asztalra, és átlapozom. Lenyűgözőek az illusztrációi. A nagy művészet erejével hatnak rám.

Készítőjük a legkevésbé sem eszményítette a pátriárkákat. Ellenkezőleg, olyannak ábrázolta őket, amilyenek lehettek: vad és bárdolatlan törzsfőknek. Ahogy elnézem csontos, inas testüket, durva metszésű arcukat, pőre lábukat, szinte érezni vélem a belőlük áradó gyapjúzsír-, tevetrágya- és sivatagszagot. Erőteljesen, hevesen lüktet körülöttük az élet. A művész szemében Isten maga sem igen különbözik ezektől a keménykötésű pásztoroktól, akik gyermekekben és állatokban számlálták a vagyonukat. Csak valamicskével nagyobb és félelmesebb, mint ők. Az ember ránéz és megérti: igazán "saját képére és hasonlatosságára" teremtette őket. Ha ugyan nem fordítva történt a dolog.

A Biblia utolsó oldalán meglepetten láttam egy hosszú szólistát. Nagybátyám keze írásával, ceruzával papírra vetett szavak. Csak az első tízet idézem: actodrome, albergier, aléochare, alpargate, anastome, bactridie, balanobius, baobab, barbacou, barbastelle.

Csupa ritka, szokatlan szó; ez első pillantásra feltűnt. Elővettem az első Larousse-kötetet, és kikerestem az "actodrome" címszót. A kérdéses oldalon két papírlap között gemkapoccsal odaerősített tízezer frankos államkölcsönkötvényt találtam. És végig mind a tíz kötetben változó értékű kötvényekre bukkantam a listán szereplő ritka címszavak mellett.

A végösszeg - 315 000 frank - meglepett, de nem képesztett el. Megjegyzem, egy pillanatig sem tekintettem a magaménak nagybátyám posztumusz ajándékát. Inkább úgy éreztem, kezelője vagyok ennek a tőkének, aminthogy Hétbükk tanyának is, és egyszer majd számot kell adnom nagybátyámnak arról, hogyan sáfárkodtam javaival.

Olyan gyorsan szántam el magam a soron következő lépésre, hogy utólag esküdni mertem volna rá: elhatározásom készen állt, mielőtt még a pénzt felfedeztem volna. Haladéktalanul a kivitelezéshez láttam. Máig emlékszem, hogy az órámra pillantottam - fél tízet mutat, így hát még nincs túl késő telefonálni, és ez a felfedezés gyerekes örömmel töltött el. Kikerestem nagybátyám címjegyzékéből Grimaud telefonszámát, és feltárcsáztam.

- Grimaud úr?

- Én vagyok.

- Itt Emmanuel Comte beszél, a malejaci iskola volt igazgatója.

- Miben lehetek igazgató úr szolgálatára?

Grimaud hangja szívélyesen, előzékenyen csengett. Másféle hangot vártam.

- Egy kérdésem volna, szíves engedelmével, Grimaud úr. Eladó még a malevili kastély?

Hallgatás. Majd megszólalt az iménti hang, de tartózkodóbban, szárazabban, gyanakvóbban.

- Tudtommal eladó.

Most én hallgattam egy sort.

- Szabad kérdeznem, igazgató úr, nem rokona-e véletlenül Hétbükk tulajdonosának, Samuel Comte-nak? - kérdezte ő.

Vártam ezt a kérdést, felkészültem rá.

- Unokaöccse vagyok. Nem tudtam, hogy ön ismerte nagybátyámat.

- Pedig ismerem - hangzott a felelet, megint csak az előbbi tartózkodó, rideg modorban. - Nem ő adta meg önnek a telefonszámomat?

- Nagybátyám meghalt.

- Vagy úgy! Nem tudtam - enyhült meg Grimaud úr hangja.

Vártam, mond-e még valamit, de sem sajnálatát, sem részvétét nem fejezte ki. Folytattam tehát:

- Grimaud úr, mikor találkozhatunk?

- Amikor óhajtja, igazgató úr - mondta a kezdeti, szívélyes, barátságos hangon.

- Holnap késő délelőtt megfelelne?

Nem tartotta szükségesnek az elfoglalt embert mímelni.

- Hogyne, jöjjön csak, amikor tetszik. Engem mindig itt talál.

- Tizenegy órakor ott leszek. Rendben?

- Ahogy parancsolja, igazgató úr. Állok rendelkezésére. Legyen tizenegy óra, ha önnek megfelel.

És egyszeriben olyan nyájassá, udvariassá vált ismét, hogy teljes öt percembe került, míg sikerült véget vetnem a beszélgetésnek, amelynek lényegét két szóban elmondtuk.

Letettem a kagylót. Szórakozottan bámultam a bácsi ablakait elsötétítő vörös függönyöket. Két ellentétes érzés rohant meg egyszerre. Öröm afelett, hogy elszántam magam a döntő lépésre és döbbenet afelett, hogy ilyen nagy fába vágtam a fejszémet.

Ha a tulajdonos távol időzik, jogi képviselője korrupt, és a vevő eltökélt, gyorsan kész az alku. Malevil egy hét múlva gazdát cserélt. És a rákövetkező hat évben ki se látszottam a munkából.

Mindent egyszerre kellett csinálnom. A lótenyésztést Hétbükkön, a malevili földek feltörését, a kastély helyreállítását. Harmincöt évesen kezdtem hozzá, negyvenegy éves lettem, mire befejeztem.

Hajnalban keltem, késő este kerültem ágyba, s csak azt sajnáltam, hogy nincs több életem, annyi feladat várt rám. Temérdek munkám, gondom közepette Malevil volt a jutalmam, szerelmem, rögeszmém. A Második Császárság idején minden bankárnak megvolt a maga táncosnője. Nekem itt volt Malevil. Volt különben egy táncosnőm is, de erről majd később.

Malevil megvétele egyébként nem úri hóbort volt, hanem nagyon is szükséges befektetés, ha nagyobbítani akartam nagybátyám vállalkozását. Öregtanyát kénytelen voltam eladni, hogy véget vessek az örökös családi huzavonának és kifizethessem húgaim örökrészét. Hétbükkön máris helyhiánnyal küszködtünk. Tetemesen megnőtt az állatállomány. Saját tenyésztésű lovainkon kívül rendszeresen vásároltam továbbadásra szánt állatokat, azonkívül vállaltam ideiglenes tartásra-idomításra is lovakat. Amikor Malevilt megszereztem, elhatároztam, kettéosztom az állatállományt, egy részét a várban helyezem el, ahová jómagam is felköltöztem Menouval és Momóval, a többit béresem, Germain felügyelete alatt Hétbükkön hagyom.

Malevil helyreállítása tehát nem minősülhetett merőben önzetlen középkori műemlékmentésnek.

Egyébként készséggel elismerem, hogy Malevil, bármennyire a szívemhez nőtt is - s jóllehet, nagyon impozáns építmény -, szépnek éppenséggel nem mondható. Jócskán elüt a környékbeli várkastélyoktól, amelyek egytől egyig kellemes arányokkal, kerekded formákkal dicsekedhetnek, és sokkal szervesebben illeszkednek a tájba, mint Malevil.

Mert mifelénk kies, barátságos a táj: üde patakok szelik át a gesztenyefák koszorúzta zöld dombhátakat, a füves lankákat. E sok lágy hajlat közepette szálegyenesen, komoran mered égnek a malevili vár.

A Rhunes partjára épült - a középkorban a Rhunes alighanem bővizű, nagy folyó volt -, egy égre törő szirt oldalába. Északról ez a magasba nyúló sziklafal védi. A vár jóformán megközelíthetetlen. Egyetlen út vezet hozzá nyugati irányból. Szent meggyőződésem, hogy ezt az utat is keserves munkával építették azok, akik valaha elhatározták, hogy a szirtfokra várkastélyt emelnek.

Malevillal átellenben, a Rhunes túlsó partján van egy másik kastély, a Rouzies-kastély. Ez is középkori építmény, de formás és kecses. Arányosan elosztott, nem túlságosan magas, szemnek tetsző, kerek bástyatornyai nemcsak oltalmául, díszéül is szolgálnak; még talpréseik is inkább cifrázatnak hatnak.

Rouzies láttán az ember rögtön megsejti, hogy a szomszéd vár nem idevalósi. Kövei ugyan itteni kőfejtőkből kerültek ki, de ami a stílusát illeti, az importcikk. Malevil angol vár. A százéves háború idején építették megszállóink a Fekete Herceg menedékéül.

Az angolok nyilván jól érezték magukat a ködös Albion után ezen a napsütötte vidéken, ahol bőven terem jó bor és barna lány. Nem is akartak innen többé elmenni. Erről tanúskodik a várkastély minden szeglete. Malevilt bevehetetlen erődnek szánták. Szükség esetén maroknyi sereg megvédhette az egész ország ellenében.

Sehol semmi lágyság, semmi csín. Minden a lehető legcélszerűbb. Tekintsük például a kaput védő kiserődöt. Rouzies kapuerődje kecses vonalú, szerény méretű építmény; kiugró, bolthajtásos bejáratát két kis körbástya fogja közre. Malevilban az angolok egyszerűen kaput nyitottak a külső bástyafalon, félkörívesen beboltozták, négyszegletes, kétemeletes toronyfélét építettek mellé, és a kiserőd csupaszon ásító, kietlen falán emeletmagasságban keskeny lőréseket törtek. Idomtalan, szegletes alkotmány, de hiszem, hogy harcászatilag roppant hatékony volt. A bástyafal tövében, a kiserőd előtt kétszer olyan széles vizes árkot vájtak a sziklába, mint Rouzies árka.

Ha az ember belép a várfalkapun, nem a várba jut, hanem a külső várövezetbe, amelynek szélessége harminc és ötven méter között váltakozik. Itt volt az alsóváros. Ravasz elrendezés! A vár védte a várost, és viszont, a város védte a várat. Ha az ellenségnek netán sikerült volna rohammal bevennie a kapuerődöt, megmászni a külső falat, vállalnia kellett volna a bizonytalan kimenetelű harc kockázatát a szűk alsóvárosi sikátorok tömkelegében.

S ha ebből a harcból netán győztesen került volna ki az ellenség, még mindig hátra volt a neheze. Egy második bástyafallal találta magát szemközt, amelyet, akárcsak az elsőt, egyik oldalán meredély határol, másikon a szikla. Ez a fal oltalmazta és oltalmazza ma is a tulajdonképpeni várkastélyt.

Ez a fogazott bástyafal sokkal magasabb a külsőnél, és mélyebb árok keríti. A külső vizes árkon viszonylag könnyű volt átjutni, a "kényelmes", állandó hídon; itt újabb, váratlan akadály állta a betolakodó útját: egy felvonóhíd, s mögötte a négyszegletű kis torony.

Ez a kis torony határozottan csinos. De építői szándékától függetlenül sikeredett ilyenre, ebben majdnem bizonyos vagyok. Valahol el kellett helyezniük a híd emelőszerkezetét, ezért épült az a kis torony. És szerencsés véletlen folytán jól eltalálták az arányait. Kellemes, takaros kis erőd.

Ha az ember átmegy a felvonóhídon (ezt is helyreállíttattam!), szemközt találja magát egy hatalmas, negyven méter magas, négyszögletes erőddel, amely szinte agyonnyomja súlyával a belépőt. Az erőd négyszögletes tornya nemcsak őrtornyul szolgál, hanem víztoronyként is: felfogja a sziklák közt fakadó források vizét, és a vízfölösleget - hja, itt semmi nem veszhetett kárba! - az árokba vezeti.

Jobb kéz felől lépcső nyílik. Ez visz le abba a hatalmas pincébe, amely annyira megnyerte nagybátyám tetszését.

A kapuval szemközt, a hatalmas lakótoronnyal derékszöget alkotva remek szép egyemeletes palotácska áll. Bűbájos kerek kis tornyával, amelynek emeletére csigalépcső vezet, igazán meglepő látvány a sok komor fal közepette. Ez a palotácska nem létezett a Fekete Herceg idején. Jóval később épült, a reneszánszban, egy francia nagyúr akaratából. Helyre kellett állíttatnom gerendázatát és súlyos palatetejét. Jobban kikezdte az idő, mint a kapuerőd kőboltozatát.

Hát ilyen Malevil. Angol és szögletes. Ilyennek szeretem. Vonzóerejét még növelte nagybátyám szemében, és a Kör idején az én szememben is az a körülmény, hogy a vallásháborúk korában menedékül szolgált egy hugenotta kapitánynak, aki néhány fegyvertársával holtáig sikerrel védte a várat a katolikus liga hatalmas serege ellenében. Ez az elveit és függetlenségét ádázul védő kapitány volt első eszményképem.

Mint már említettem, a külső fal övezte alsóvárosból csupán kövek maradtak. Mindmáig tekintélyes készletem van belőlük. Jó hasznukat vettem: ezekből a kövekből épült fel az istálló is. Hátsó falát részint a déli bástyafal szolgáltatta, részint az északon felmagasodó szirt, amely az amúgy is megközelíthetetlen meredély felőli oldalt védi.

A külső várfal közepe táján, a sziklák között van egy tágas, mély barlang. Bizonyos jelek arra utalnak, hogy már a történelem előtti időkben emberi lakhelyül szolgált. A leletek gyér volta miatt nem sikerült ugyan az idejét pontosan meghatározni, azt azonban kétséget kizáróan megállapították, hogy több ezer évvel a vár elkészülte előtt már emberek laktak Malevilban.

Céljaimnak megfelelően átalakítottam a barlangot. Fele magasságban kettéválasztottam egy deszkapallóval. A felső hídláson őriztem szénakészletem nagy részét. Az alsó részt boxokra osztottam. Ide rekesztettem azokat az állatokat, amelyeket el akartam különíteni a többitől: rúgós lovat, szilaj bikaborjút, vetélni készülő kocát, ellő tehenet, kancát. Mivel a barlang jól szellőzik, hűvös és légymentes, rekeszeit jórészt elleni készülő állatok foglalták el, úgyhogy Birgitta, akiről alább lesz még szó és akiről fel sem tételeztem volna ennyi humort, elnevezte Klinikának.

A magas lakótorony, az angol megbízhatóság e remekműve, igazán csekély befektetést igényelt. Mindössze a padlót kellett itt-ott helyreállíttatnom, és a keresztrácsos ablakokat pótlandó - amelyeket a kastély későbbi francia tulajdonosai vágattak a falon-, ólomkeretes ablakszemeket rakattam az üres keretekbe. A lakótorony háromszintes: földszint, első emelet, második emelet. Mindhárom alaprajza azonos. Az emeletek nagyobb részét egyetlen hatalmas, tízszer tízméteres terem foglalja el. Ebből két kisebb, ötször ötméteres lakószoba nyílik. A földszinten kazánházzá és raktárrá alakítottam a két "kis" szobát. Az első emeleten fürdőszoba lett az egyik, lakószoba a másik. A második emeleten mind a kettő lakószoba.

Mivel a lakótorony keletre néző oldalán a legszebb a kilátás - a Rhunes völgyére látni -, saját dolgozó- és hálószobámat, némi kényelmetlenséget vállalva, a második emeleten rendeztem be. A fürdőszobát az első emeleten, a Kör néhai helyiségében. Colin esküdözött ugyanis, hogy a víz nyomása nem hajtja fel a második emeletig a víztorony felfogta forrásvizet, azt pedig nem akartam, hogy Malevil csendjét egy motoros szivattyú kellemetlen dohogása verje fel.

1976 nyarán Birgittát beköltöztettem a lakótorony második emeletére, a hálószobámmal szomszédos szobába. Ez az utolsó előtti jelzőkaró. Álmatlan éjszakáimon sokszor felidézem.

Birgitta pár évvel korábban dolgozott először Hétbükkön, a nagybátyám keze alatt. 76 húsvétján levelet kaptam tőle. Felajánlotta szolgálatait július és augusztus hónapra.

Széljegyzetként hadd szúrjam ide: úgy hiszem, természet adta hajlamaimnak leginkább a tartós együttélés felelt volna meg egy szerető élettárssal. Nem így sikerült. E kudarcban valószínűleg fontos szerepet játszott az a körülmény, hogy gyerekkoromban két rosszul sikerült házasságot láttam közelről: apámét és nagybátyámét. Mindenesetre háromszor is úgy voltam már, hogy csak egy hajszál választott el a nősüléstől, de mindháromszor meghiúsult a tervezett nász. Kétszer az én hibámból, harmadszor, 1974-ben, a kiszemelt hölgy bűnéből.

1974: ez is jelzőkaró lehetne, ha nem döntöttem volna ki. Gondolni sem akarok arra az utálatos teremtésre, egy időre a női nemtől is elvette a kedvemet.

Hogy rövidre fogjam, két éve éltem sivatagi magányban, amikor Birgitta megjelent Malevilban. Nem habarodtam bele, igazán nem. Eszembe se jutott. Negyvenkét éves voltam, tapasztaltabb és egyszersmind sérülékenyebb, hogysem efféle, mélyebb érzelmi kötés kockázatát vállalhattam volna. A Birgitta-ügy alacsonyabb síkon zajlott, de éppen ezért nagyon jót tett nekem. Nem tudom, ki mondta, hogy a lelket a testtel kell gyógyítani, de hiszem, hogy így van, mivel saját bőrömön tapasztaltam.

Amikor meghívtam Birgittát, igazán nem a fent említett gyógymód járt az eszemben. Próbáltam én őt már megkörnyékezni első itt-tartózkodása alkalmával, Hétbükkön, de hiába. Egyébiránt hamarosan takarodót fújtam: észrevettem, hogy tilosban járok, a bácsi vadászterületén. Mégis, amikor Birgitta 1976 húsvétján írt nekem (felajánlotta szolgálatait), azt feleltem neki, hogy várjuk. Tudtam, nagy segítségemre lesz szakmai téren. Birgitta jól lovagolt, volt bizonyos érzéke az állatokhoz, és roppant türelmesen, módszeresen szoktatta őket kézhez.

Mit tagadjam: magatartása elképesztett. Már a legelső estén kacérkodni kezdett velem. És nem is akárhogy. Olyan feltűnően, hogy még Momo is észrevette. E feletti izgalmában Momo megfeledkezett arról is, hogy ablakot nyisson, és rendes szokása szerint gyengéd nyerítéssel köszöntse kedvenc kancáját, a Kedvest. És amikor Menou azt mormolta tájszólásban, miközben a levesestálat elvitte: "A nagybácsi után az unokaöcs!", Momo felvihogott, és nagyot kurjantott: ..Bijá, Emannuel!" (Vigyázz, Emmanuel!)

Birgitta telivér bajor nő volt. Temérdek aranyhaját sisak formán, feltornyozva viselte. Az arca máskülönben elég csúnya volt - súlyos állkapocs, kicsi és fakó szem -, de a teste pompás, keménykötésű, virulóan egészséges. Meg se kottyant neki a hosszú vonatút. Rózsásan, üdén üldögélt ott velem szemközt, majd felfalt a szemével, miközben egyik szelet sonkát a másik után kebelezte be. Minden kihívó volt rajta: a nézése, a mosolya, a sóhajai, meg ahogy kenyérbélből galacsint gyúrt, vagy ahogy a derekát riszálta.

Jól emlékeztem korábbi nyers elutasítására, és nem tudtam mire vélni a dolgot. Illetve attól féltem, hogy nagyon is egyszerűnek látom. Menout azonban nem bántották hasonló aggályok, a vacsora végén, miközben egy nagy szelet tortát csúsztatott Birgitta tányérjára, meg is jegyezte tájszólásban és rezzenetlen arccal: "Nem éri be a kalitkával, a madár is kell neki!"

Másnap a Klinikán futottunk össze Birgittával. Éppen szénakötegeket hányt le a hídlásról a csapóajtón át. Szó nélkül odaléptem, átöleltem az árja egészségnek ezt a mintapéldányát (egyforma magasak voltunk), és elkezdtem simogatni. Hevesen reagált, ami meglepett. Számító nőszemélynek hittem.

Az is volt, csakhogy két vasat tartott a tűzben. Már-már úgy tetszett, dűlőre viszem a jól indult ostromot, amikor megzavartak. Momo várta, várta odalent a szénacsomókat, de mert újabbak csak nem érkeztek, felhágott a létrán, bedugta a csapóajtón borzas fejét, nagyot nevetett, és harsány "Bijá, Emannuel" kiáltással eltűnt. Hallottam távolodó lépteit. Futott a bejárati kiserődhöz, hogy a történtekről beszámoljon anyjának.

Birgitta felült a szénán, ahová letepertem, megrázta makulátlan aranysisakját, hideg pillantást lövellt rám, és azt mondta az ő szabályos, nehézkes franciaságával:

- Sohasem leszek olyan férfié, aki úgy gondolkodik a házasságról, mint maga.

- Nagybátyám hasonlóképpen gondolkodott róla - feleltem, első meglepetésemből felocsúdva.

- Az más - mondta Birgitta, szemérmesen elfordulva. - Nagybátyja idős ember volt.

Vagyis úgy vélte, én még házasulandó korban vagyok. Néztem Birgittát, és magamban jót mulattam naiv logikáján.

- Nincs szándékomban megnősülni - jelentettem ki határozottan.

- Nekem sincs szándékomban magával hálni - mondta ő.

Nem feleltem rá semmit. S hogy értésére adjam: fütyülök az efféle, elvont spekulációkra, újra nekiálltam simogatni. Arca rögtön ellágyult, ellenállás nélkül engedte át magát becéző kezemnek.

Másnap, harmadnap sem próbáltam meggyőzni. Ellenben ahányszor csak rátehettem a kezem, alaposan végigtapogattam. Úgy vettem észre, hogy nincs ellenére a dolog, sőt: mert valahogy egyre gyakrabban adódott rá alkalmam. Így is három hétbe telt, míg Birgitta feladta első számú tervét, és rátért második számú terve kivitelezésére. És akkor sem úgy adta meg magát, mint a fejvesztetten menekülő, vert sereg, hanem rendezett sorokban, előre megállapított terv és időrend szerint vonult vissza.

Egy este, amikor a szobájában megjelentem (már itt tartottunk!), azt mondta:

- Emmanuel, holnap a tied leszek.

- Miért nem most rögtön? - kérdeztem én mohón. A kérdés váratlanul érte, meglepte és egy pillanatra meg is ingatta elhatározását. De győzött a kötelességtudás.

- Holnap - közölte ellentmondást nem tűrő hangon.

- Hánykor? - kérdeztem én gúnyosan.

Birgittáról lepergett léha gúnyom. Komolyan válaszolta:

- Ebéd után.

E nevezetes szieszta után (1976júliusát írtuk, és rekkenő volt aznap a hőség) átköltöztettem Birgittát a szobámmal szomszédos második emeleti helyiségbe.

Birgitta lelkes helyesléssel üdvözölte a társbérleti rendszert. Napjában háromszor látogatott be hozzám. Kora hajnalban, a déli szieszta idején és este. Sokszor késő éjszakáig ott maradt. Örömmel láttam, de nem kisebb örömmel fogadtam azt a hírt, hogy ma nem jöhet, rosszul van. Végre kialhattam magam.

Birgitta egyszerűsége megnyugtatóan hatott rám. Úgy követelte meg a maga részét a gyönyörből, ahogy a gyerek a süteményből. És ha megkapta, szépen megköszönte. Ismételten elmondta, micsoda élvezet számára, ha simogatom (Ó, Emmanuel, a kezed!). Hálája némileg meglepett. Nem csináltam vele semmi különöset, és nem értettem, miért olyan nagy érdem, hogy itt-ott meglapogatom. De a legkellemesebb az volt a dologban, hogy a kezemtől, a nemi szervemtől és a pénztárcámtól eltekintve egyszerűen nem léteztem Birgitta számára. Pénztárcám mondom, mert ahányszor beruccantunk a városba, Birgitta lecövekelt a divatáruüzlet (nagybátyám szavával: az "encsembencsem bolt") kirakata előtt, kis disznószeme kikerekedett a vágytól, és a megkívánt holmikat sorra megvétette velem.

A legegyszerűbb lelkekben is rejlik némi bonyolultság. Birgitta nem volt okos, de jól kiigazodott rajtam; ízlése nem volt éppen választékos, de rossz sem. Hajszálpontosan tudta, meddig mehet el a követelőzésben, és sosem vásárolt csúf holmikat.

Kezdetben el-eltöprengtem Birgitta lelkén. De hamarosan rájöttem: kutatásom tárgya nem létezik. Birgitta nem volt se jó, se rossz. Egyszerűen csak volt. És ezzel végeredményben be is érhettük mindketten. Kétszer tetszett nekem Birgitta. Amikor megöleltem. És amikor elváltunk. Mert azon nyomban elfelejtettem.

Augusztus végén jártunk. Arra kértem Birgittát, maradjon még egy hetet. Meglepetésemre nemet mondott.

- Várnak a szüleim.

- Fütyülsz a szüleidre.

- Ó! - Birgitta őszintén felháborodott.

- Két sort sem írtál nekik.

- Mert lusta vagyok írni.

Nem volt lusta írni, ezt később, bebizonyította. De a határidő az határidő. A terv terv. Augusztus 31. volt és maradt Birgitta távozásának kitűzött időpontja.

Az utolsó napokon elszontyolodott. Szerettük őt itt Malevilban. A másik alkalmi kisegítő lovászunk, egy kis, kisfiú, mélységesen tisztelte. A két béresünk, főként Germain, bámulattal adózott bájainak. Momónak a nyála is csorgott, ha zsebre dugott kézzel elnézte Birgittát. Még Menou is becsülte, ámbár ő elvi alapon és mérsékelt hévvel elítélte a nemi kicsapongást. "Keménykötésű fehércseléd - mondogatta -, és nem röstelli a munkát!"

Birgitta jól érezte magát nálunk. Szerette az itteni napsütést, szerette a konyhánkat, borainkat, encsem-bencsemeinket és az én cirógatásaimat. Utolsó helyen említem önmagamat. Nem tudhatom ugyanis, hová sorolt Birgitta a jó dolgok ranglistáján. De a jó dolgok kedvéért sem feledkezett meg a valódi értékekről. Itt a francia paradicsom, amott az ő német jövője, a kettőt nem szabad összekeverni. És valahol, a jövőben, van egy ilyen meg ilyen jogi vagy egyéb doktor, aki majd megkéri Birgitta kezét.

Augusztus 28-a vasárnapra esett. Birgitta csomagoláshoz látott. Nem volt az a fajta nő, aki a csomagolást az utolsó percekre hagyja. Amikor kiderült, hogy ajándékaim nem férnek be a bőröndjeibe, egy pillanatra őszintén kétségbe esett. Vasárnap és hétfőn minden üzlet zárva, csak kedden - értsd: az utolsó percben szerezheti be a hiányzó bőröndöt.

Én mentettem ki a kétségbeesés mély szakadékából. Nekiajándékoztam egyik bőröndömet. És ismételt, sürgető kérésére írásba foglaltam, amivel előző este a vendéglőben elszórakoztattam, tudniillik a különféle simogatások tüzetes leírását, amelyekkel elhalmozom majd, ha ismét ellátogat Malevilba. Egy sárga másolatpapír került a kezembe, arra írtam, s mihelyt művem elkészült, átadtam neki. Bár irodalmi értéke roppant csekély volt, Birgitta csillogó szemmel olvasta, és az arca lángvörösre gyúlt. Megígérte, hogy odahaza, Németországban, minden héten egyszer elolvassa majd, ágyban. Nem én kértem rá, önként ígérte, és miközben a sárga papírlapot gondosan elcsomagolta egyéb ajándékaimmal, azaz a zsákmánnyal egyetemben, könnyezett.

Karácsonykor nem jöhetett Birgitta. Nagy csalódás volt számomra, nagyobb, mintsem hittem. Amúgy sem szerettem a karácsonyt. Peyssou, Colin és Meyssonnier családi körben ünnepelt, én magamra maradtam a lovaimmal. És Malevil télen amúgy sem az a bizonyos meleg fészek, átépítés, modernizálás satöbbi ellenére, legfeljebb egy fiatal szerelmespár érezhette volna annak, egymás tüzénél melegedve, talán romantikusnak vélték volna vaskos falait.

Egy szóval el nem árultam mélabús hangulatomat, Menou mégis megsejtette, és egy havas, hideg reggelen, az étkezőasztalnál hosszabb eszmefuttatást szentelt nőtlenségemnek. Nagybátyám halála óta Menou dünnyögő monológjai általában az én épülésemet szolgálták.

Hány kitűnő partit szalasztottam el, de hányat! Hogy egyebet ne mondjon: Agnést! Ma reggel találkozott vele Adélaide-nál, Agnés átjött Malejacba a szüleihez karácsonyozni. Melegen tudakozódott utánam, ha hozzá is ment ahhoz a La Roque-i könyvkereskedőhöz! Agnés rendes lány, jól jártam volna vele. No de gombház! Nem kell kétségbeesni. Semmi sincs még veszve. Hány eladó lány van csak itt Malejacban is! Kettő jut minden ujjamra, ha úgy akarom, elvégre gazdag vagyok és jóképű, ámbár már nem éppen fiatal. És ami azt illeti, jobb itthonról nősülni, mint egy német nőt elvenni. Igaz, Birgitta nem röstelli a munkát, de a németek mégiscsak németek, nem maradhatnak békén. Ugye, háromszor is megszálltak bennünket! No, és ha az a francia kislány történetesen nem is olyan jó kiállású, mint az én germán lánykám, az se nagy baj, elvégre a házasság nem arra való, hogy az ember élvezkedjék, hanem hogy gyerekei legyenek. Sokra megyek a temérdek munkával, vesződséggel, ha a végén nem lesz kire hagynom Malevilt!

Feleséget ugyan a következő hónapokban sem találtam, de egy jó barátot igen. Akkor huszonöt éves volt. Úgy hívják: Thomas le Coultre. A Hétbükk egyik pagonyában akadtam rá. Sáros farmernadrágban álldogált egy nagy Honda motor mellett, és kalapáccsal ütögetett egy követ. Mint megtudtam, egyetemi hallgató, szakdolgozatot ír a kőzetekről. Elhívtam Malevilba, odakölcsönöztem neki Samuel bácsi Geiger számlálóját, és amikor elárulta, hogy nem érzi jól magát a La Roque-i családi penzióban, felajánlottam neki egy szobát a várkastélyban. A meghívást elfogadta. Azóta sem váltunk el.

Szeretem Thomas szigorú észjárását, és bár fel nem foghatom, miért vonzódik a kavicsokhoz, szeretem kristálytiszta jellemét. A külseje is kedvemre való. Thomas szép, és ami a legjobb benne, nincs tudatában szépségének. Arca szakasztott olyan, mint egy ógörög szoboré, nemcsak szabásra, kifejezésre is: mindig komoly, derűs és csaknem olyan mozdulatlan, mint egy márványfej.

1977 áprilisa a legutolsó jelzőkaró.

Ha ma visszagondolok utolsó boldog heteinkre - hány napunk volt még hátra? -, és eszembe jut az a főbenjáró ügy, az a vezéreszme, az a nagyszabású vállalkozás, az a fontos és nagy horderejű terv, ami a volt Kör-tagokat, jómagamat is beleértve, lázba hozta, nem tudom, sírjak-e, vagy nevessek. Mert arról volt szó, hogy a 412 lakosú Malejac községi tanácsát kibuktassuk és mi üljünk be a községházára. Igazán nem önös célból. Csakis a közüdv lebegett szemünk előtt!

Április hónapban tetőpontra hágott az izgalom. Közeledtek a községi választások. 15-én vagy 16-án - mindenesetre egy vasárnapi napon - tanácskozásra hívtam össze az ellenzéket a reneszánsz palotácska nagytermébe, miután Paulat úr, a tanító oda nyilatkozott, hogy az összejövetelt, nézete szerint, nem volna helyes az iskolában megtartani.

Nemrég bútoroztam be a nagytermet. Büszke is voltam rá! Míg barátaimra várakozva fel-alá sétálgattam a teremben, elgyönyörködtem művemben. Középen egy nyolc méter hosszú konventasztal terpeszkedett, körülötte tizenkét magas támlájú, gobelin hímzéses szék. A két ólommíves ablak között régi szúró- és vágófegyverek függtek a falon. Az átellenes fal közepén egy üveges iratszekrény állt, mellette jobbról-balról két rusztikus, XV. Lajos korabeli komód. A hétbükki udvarházból származtak ide. Meyssonnier új lábakat csinált nekik, és megreparálta a fiókjaikat, a felesége, Mathilde Meyssonnier pedig gondosan kifényesítette fájukat. A sötétbarna, meleg fényű diófa pompásan festett az aranysárga kőfal előtt. Ragyogott-villogott a kőpadló is, Menou aznap reggel felmosta. És bár a színes ablakszemeken ferde sugarakban áradt be a napfény, Menou begyújtott a két hatalmas kandallóba, amelyek egymással átellenben helyezkedtek el a terem hosszanti falán, mondván, hogy a "levegő még hűvös", valójában azért, mert úgy gondolta: a kandallótűz emeli a terem ünnepi fényét.

Megkértem Menout, kondítsa meg a kapuerőd harangját, amint a Kör-tagok autója befut a külső várfal előtt kiképzett parkolóhelyre. Momo a belső várfal kapujánál állt őrt. Meghagytuk neki, hogy eressze le a felvonóhidat, mihelyt barátaimat jönni látja.

Mi tagadás, a fogadtatás kissé színpadias volt, de hát nem akárkik érkeztek és nem akárhová!

Amint a harang megkondult, felpattantam, futottam a belső várfalhoz, és négyesével véve a lépcsőket, felrohantam a kapu kis tornyába. Momo már mozgásba hozta az emelőszerkezetet. Minden a legszebb rendben ment, halkan, drámaian csikorogtak a jól olajozott vasláncok, lassan, méltóságteljesen ereszkedtek alá a lánctartó forgótengelyek. A híd lebocsátásának és felemelésének műveletét csigák és ellensúlyok könnyítették. Momo elmélyült arccal hajolt az emelőszerkezet fölé, és ahogy tanulta, teljes erőből visszafogta a tekerődob rúdját, hogy a hídpalló simán, zökkenésmentesen érjen földet.

A négyszögletes kis ablakon figyeltem három barátom érkezését. Tempósan közeledtek a kapu felől, szép sorban, s mialatt a külső kaput a vizes ároktól elválasztó ötven métert megtették, bennünket bámultak. Nem beszéltek, és lassan, ünnepélyesen mozogtak, mintha tudatosan arra törekedtek volna, hogy eljátsszák a rájuk kirótt szerepet.

Az ünnepi várakozás hangulata lengte be az udvart, annál is inkább, mert mintegy e hangulat illusztrációjaképpen hosszú, egyenes sorban lófejek jelentek meg az állások ajtaja fölött a lánccsikorgás zajára, és mind a felvonóhídra függesztette szép, okos szemét.

Amikor a palló földet ért, lesiettem kaput nyitni. Pontosabban szólva a nagykapu jobb oldalszárnyába illesztett kisajtót nyitottam ki.

- Ezt nevezem bevonulásnak! - mondta kis Colin gondolamosolyával, csúfondárosan rám villantva eleven tekintetét.

A nagy Peyssou holdvilágképén áhítatos vigyor ült, mialatt szemügyre vette a tengelyek átmérőjét, az öles láncokat, a vasveretű, erős pallót. Meyssonnier egy szót sem szólt. Az ő kommunista lelkétől, szigorú erkölcseitől távol állt az efféle gyermekség.

Peyssou rögtön kijelentette, hogy fel akar menni a kis toronyba, és saját kezűleg akarja felvonni a hidat. Úgy is tett, buzgón és feleslegesen fitogtatva karizmait. Kis Colin félúton felváltotta Peyssout, és láthatóan minden erőlködés nélkül fejezte be a műveletet. A hidat persze rögtön le kellett újra bocsátani, Paulat úr még nem érkezett meg. De ezen a ponton Momo erélyesen közbelépett: Ajteni, ajato bébé! (Az istenit, hagyjatok békén!), és kiragadta kezünkből az emelőkart. Meyssonnier is feljött velünk a toronyba, de némán, mozdulatlanul és bizonyára méla undorral figyelte reakciós lelkesedésünket a középkori építészet iránt.

Mihelyt elhelyezkedtünk a palotácska nagytermében, a monumentális asztal körül, Peyssou megkérdezte, hogy van Birgitta, mikor lesz újra szerencsénk ehhez a jó kiállású fehérnéphez.

Húsvétkor.

- Húsvétkor? - kérdezte a nagy Peyssou. - Nahát vigyázz, hogy el ne csellengjen valamelyik gebéden az erdőbe, mert ha ott érem, nem leszek rest, bizisten elkapom a grabancát. Kisasszony, mondom majd finoman, a lova elhagyta valahol a patkóját. Mire ő elképed. "Ejha!" mondja és kiszáll a nyeregből. Képzelheted, mit teszek, mihelyt földet ér a lába! Felnyalábolom, és úgy, ahogy van, csizmástul ledöntöm a gyöpre.

- Óvakodj a sarkantyúktól - mondja kis Colin. Nevetünk. Még Meyssonnier is megkockáztat egy mosolyt. Nem mintha most hallanók először ezt az elméncséget. Peyssou elsüti, ahányszor csak találkozunk. Peyssou ez idő szerint középkorú, józan életű gazdálkodó, véletlenül sem csalja meg a feleségét. De hű akar maradni ahhoz a képhez, amelyet a Kör fennállása idején alkottunk róla. És mi hálásak vagyunk hűségéért.

A beszélgetés komolyra fordult, mihelyt megjelent közöttünk Paulat úr, utódom az igazgatói székben. Beesett képű, epebajos arcszínű úriember, tetőtől talpig feketében. Gomblyukában az elmaradhatatlan akadémiai pálmaág. Udvariasan fogadtuk, jeléül, hogy nem fogadtuk be. Mi délnyugati tájszólásban beszélünk (kissé középfrancia ízzel). Ő hegyesen ejti a szót, ami feszélyez bennünket. Ennél is jobban feszélyez sótlan, fakó franciasága.

Egyébként is tisztában vagyunk vele, hogy bár elvben és általában szövetségesünk, valójában fenntartásokat és különféle hátsó gondolatokat táplál irántunk.

Meyssonnier-val példának okáért csak tessék-lássék fog kezet. Meyssonnier tagja a Kommunista Pártnak, tehát maga a Sátán, szövetségeseit folytonosan az a veszély fenyegeti, hogy suttyomban behálózza őket, elorozza (formális szabadságjogokért lángoló) lelküket, és hogy végezetül, pártja majdani győzelme esetén, fizikailag is likvidálja őket. Colin derék ember, de közönséges szerelő, Peyssou tudatlan és meglehetősen ostoba paraszt, ami pedig engem illet: milyen ember az, aki otthagyja az iskolát holmi lovak kedvéért!

- Uraim - mondja Paulat úr. - Mindenekelőtt engedjék meg, hogy mind az önök, mind a magam nevében köszönetemet fejezzem ki Comte úrnak, aki volt szíves meghívni bennünket, mivel én úgy véltem, hogy jó lelkiismerettel nem rendezhetjük összejövetelünket az iskolában, amely adminisztratíve a polgármesteri hivatal fennhatósága alá tartozik.

Elhallgat. Láthatóan elégedett magával. Mi annál kevésbé. Kisded szónoklatának hangját, tartalmát egyaránt helyén nem valónak találjuk. Paulat úr megfeledkezett egy republikánus alapelvről: a világi iskola mindnyájunké. Méltán gyanúsíthatjuk tehát Paulat urat azzal, hogy bennünket, ellenzékieket csak titokban támogat, a nyilvánosság előtt ápolja és fenntartja a polgármesterrel a jó viszonyt.

Mialatt Paulat úr beszélt, én a barátaimat figyeltem. Meyssonnier az asztal fölé hajolt, nem láthattam szűk homlokát, pengeéles arcát, nagyon közel fekvő szemeit, mégis pontosan tudtam, mit gondol a szónokról.

Peyssou sem volt jobb véleménnyel felőle, ez lerítt jóságos, kerek képéről. Peyssou csakugyan nem túlságosan okos és meglehetősen műveletlen, ennyiben igaza van Paulat úrnak. De van barátunknak egy nagy erénye, s ez gondolom, teljesen elkerülte Paulat úr figyelmét: roppant finom a belső hallása, ez pótolja nála az elmeélt. Csalhatatlanul megérezte a tanító úr kétszínűségét, s ráadásul azt is, hogy mennyire lenézi őt ez az úriember. Ami pedig a kis Colint illeti, ahányszor csak találkozott a tekintetünk, huncutul felcsillant a szeme.

Nyomasztó csend támadt. Paulat úr nyilván nem fogta fel a csend jelentését, mert rögtön megadta magának ismét a szót.

- Azért jöttünk össze, hogy megvitassuk, mi is történt voltaképpen Malejacban, és eldöntsük: milyen választ adjunk a legújabb eseményekre. Úgy vélem, e célból mindenekelőtt üdvös lenne tisztáznunk a tényállást, mivel a magam részéről az ügynek két verzióját is hallottam, és tudni szeretném, mi az igazság.

Miután ily módon sikerült Paulat úrnak a tülekedés fölé emelkedni, és önmagára a legelőnyösebb szerepet, az ítélőbíróét kiosztani, elhallgatott, másoknak engedve át a kompromittáló feladatot, a polgármester bevádolását. "Másoknak", mondom, bár ő szemmel láthatóan Meyssonnier-ra gondolt, legalábbis őt méregette kihívóan, mialatt kifejtette, hogy üdvös lenne a tényállást tisztázni, Mintha bizony a Meyssonnier-féle - értsd: kommunista - verziót minden becsületes honpolgár a priori csakis gyanakvással fogadhatná.

Meyssonnier pontosan tudta, mire megy ki a játék. De ő csak egyféleképpen tud véleményt mondani, tudniillik mereven, szigorú észjárása folytán. Most is mogorván, indulatosan válaszolt, már-már igazolva ellenfele gyanúját.

- Nincs két verzió, csak egy. Mindannyian ismerjük a tényeket. Megveszekedetten reakciós polgármesterünk nem átallt a püspökhöz folyamodni, külön malejaci plébános kinevezését kérve. Rendben van, felelte a püspök, de egy kikötéssel: ha rendbe hozatják a paplakot, és bevezetik a vizet. A polgármester erre hanyatt-homlok sietett engedelmeskedni. Árkot ástak, bevezették a paplakba egy forrás vizét, és nagy csomó pénzt ráköltöttek a plébánia restaurálására. Mindezt, természetesen, a mi zsebünkre.

Paulat úr az asztalra könyökölt, félig lehunyt szemmel hallgatta Meyssonnier-t, miközben bal és jobb kezének öt ujjhegyét összeillesztette, mintegy az egyensúly és mértéktartás fizikai jelképeként, s az imigyen előállított jelképet ritmikusan előre-hátra mozgatva, megsemmisítő pártatlansággal jelentette ki:

- Az eljárást nem látom különösképpen kárhoztatandónak.

A "kárhoztatandó" szót finom mosoly kísérte. Paulat úr így adta tudtunkra, hogy ez a klerikális kifejezés voltaképpen nem az ő szótárából való.

- Nardillon úr mögött áll a községi tanács katolikus többsége. Számszerűen csekély többség. Reméljük, a választáson sikerül kisebbségbe szorítanunk. Mindazonáltal természetes, hogy Nardillon úr arra törekszik, hogy pártfelei óhajának megfelelően Malejacnak saját külön plébánost szerezzen (újabb finom mosoly), és hogy ne kelljen La Roque-kal osztozniuk a papon, mint eddig. Másfelől a plébánia szép, régi, XVII. századi épület, faragásos ablakkerettel, oromdíszes kapuval, vétek lett volna sorsára hagyni.

Meysonnier elpirult, és úgy szegte le a fejét, mint a bika, ha öklelni készül. Nem hagytam szóhoz jutni. Megelőztem.

- Paulat úr - mondtam udvariasan -, ha csupán arról volna szó, hogy Malejac katolikus többsége állandó plébánost akar és e cél elérése érdekében helyrehozatja a paplakot, osztanám véleményét. Én sem látnám az eljárást különösképpen kárhoztatandónak (kölcsönös finom mosolyok). Abban is egyetérthetnénk, hogy a községi tanácsnak kötelessége óvni a gondjaira bízott épületek állagát. Mindenesetre bizonyos fontossági sorrend szem előtt tartásával. A plébániát korántsem fenyegette az összeomlás veszélye. Tetőzete kifogástalan állapotban van. És ilyen körülmények között legalábbis sajnálatos, hogy a paplak újrapadlózására előbb kerítettek sort, mint az iskolaudvar restaurálására, amely udvar Malejac minden gyermekét befogadja, felekezetre és pártállásra való tekintet nélkül. Hasonlóképpen sajnálatos tény, hogy előbb vezették be a vizet a paplakba, csak és kizárólag a paplakba, mint Malejac összes többi lakóépületébe, aminek pedig már rég meg kellett volna történnie. És ami a legsajnálatosabb: a plébániát kiszolgáló vezeték éppen egy özvegyasszony háza előtt halad el, s bár az özvegynek se kútja, se ciszternája, polgármesterünknek eszébe sem jutott bevezettetni a vizet az ötgyerekes özvegyasszony házába, hogy szegény ne legyen kénytelen a közkútra járni.

Paulat úr, változatlanul lehunyt szemmel, s iménti kéztartását megőrizve, bólogatott:

- Persze, persze.

Meyssonnier szólni akart. Intettem, hallgasson. Időt akartam adni Paulat úrnak. Hadd fejezze ki mindannyiunk füle hallatára egyértelmű helytelenítését. De továbbra is csak bólogatott és savanyú képpel hajtogatta:

- Persze, persze.

- És az egészben az a legrosszabb, igazgató úr - mondta kis Colin, tisztelettudó modorban, de kaján vigyorral -, hogy azt a sok pénzt, amit a plébániába beleöltek, az ablakon dobták ki. Az öreg plébános egy hete elköltözött La Roque-ból, a püspökség ki is nevezte már az utódját, az eddigi gyakorlatnak megfelelően, tehát La Roque és Malejac egyházközségek közös plébánosául, ámbár figyelmébe ajánlva, hogy Malejacba költözzön. Csakhogy ő jobb szeret La Roque-ban.

Paulat úr szigorúan végigmérte Colint.

- Hát ezt honnan veszi?

- Raymond abbé, az új plébános tulajdon szájából - felelte Colin. - Mint talán tudja, Paulat úr, én Malejacban lakom, de a műhelyem La Roque-ban van. A La Roque-i polgármester engem bízott meg az ottani paplak vízszerelési munkálataival.

Paulat úr összevonta a szemöldökét:

- És az új plébános azt mondta volna önnek, hogy...

- Nem "mondta volna", Paulat úr, itt nincs helye feltételes módnak. Mondta.

Alapos leintés volt, bár Colin kedvesen mosolygott hozzá, és még a hangját sem emelte fel. Paulat úr sovány, epebajos arcán ideges rángás futott végig.

- A plébános úr szó szerint azt mondta - folytatta Colin -, "Ami a lakhelyemet illeti, szabad választást engedtek La Roque és Malejac között, Malejacot ajánlva első helyen. No de Malejac, tudjuk, kis porfészek. La Roqueban sok a fiatal. És én azt tartom, ott a helyem, ahol a fiatalok vannak."

Csend támadt.

- Persze, persze - mondta Paulat úr.

Több nem telt tőle. Eztán Meyssonnier ragadta magához a szót, hosszan beszélt az eseményre adandó "válaszunkról". Fél füllel hallgattam. A választ jó előre elkészítettem, mégpedig olyat, ami megizzasztja majd Paulat urat. Türelmesen vártam a soromra. Ráérek: Ha a vita megfeneklik, előhozakodom a javaslattal. Hogy az alkalmas pillanatot el ne szalasszam, ahhoz elég a fél figyelem is.

Lopva Colinra mosolyogtam. Örültem, hogy megleckéztette a tanító urat, méghozzá ilyen ügyesen, a nyelvtan és a feltételes mód nevében.

Meyssonnier beszélt, beszélt. Idegesen zongoráztam az asztal lapján, és a bosszúságomon rágódtam. Mielőtt Paulat úr betette ide a lábát, minden kristálytiszta volt. A községi választásokon az ellenzék a polgármester listájával szemben a Haladó Erők Szövetségének egységes listáján indul, és kis szótöbbséggel győz. Mi alkotjuk majd a községtanácsot, Colin, Meyssonnier, Peyssou és jómagam, két hasonló gondolkodású gazdaemberrel együtt és megválasztjuk polgármesternek Meyssonnier-t.

Jó polgármester lesz Meyssonnier, pártkapcsolatai ellenére. Önfeláldozó, önzetlen, szemernyi hiúság sincs benne, és sokkal türelmesebb, mint amilyennek látszik. Ő majd gondoskodik róla, hogy bevezessék Malejac házaiba a vizet, az utcasarkokra a villanyt, hogy futballpályát csináljunk a fiataloknak, és szivattyútelepet építsünk a Rhunes mellé, a dohány- és kukoricaföldek öntözésére.

Paulat úr, legalábbis átmenetileg, megzavarta terveinket. Urbánus elképzelései vannak a politikáról. Centrista ábrándokat kerget. Mindkét táborral paktál, hogy a baloldallal megválasztassa magát és a jobbal kormányozzon. Csakhogy mi itt Malejacban nem vagyunk ehhez elég romlottak.

Minthogy Paulat úr épp szemben ült, őt figyeltem, mialatt a vita folyt. Barnás a bőre, tömpe az orra, arcéle valamiképpen puha, gumiszerű. Nyelve túlméretezettnek látszott a szájához képest, folytonosan kitüremlett vastag ajkai közül, amitől kásás és fröcsögős lett a beszéde. Szája sarkában mély ráncok ültek, jeléül, hogy rossz az emésztése, a fehér inggallér fölött apró kelések vöröslöttek inas nyakán. Úgy sejtettem, mire végzünk, jócskán megszaporodnak majd a kelések.

Mégis szántam az ipsét. Tapasztalatból tudom: ezek a sárga bőrű, gyomorbajos, pörsenéses alakok rendszerint boldogtalanok. Becsvágyuknak élnek, vagyis nem azt keresik, ami örömet szerezne nekik, hanem azt, amit mások fontosnak tartanak.

Van, amikor figyelmesen kell hallgatni, de vannak pillanatok, amikor a fül felesleges, elég nézni a többieket. Colin szemlátomást pezsgett, mint a jó bor. Paulat úr házatlan csigára emlékeztetett, Meyssonnier azokra a derék, tettre kész fickókra, akiken áll vagy bukik a hadseregek és a politikai pártok sorsa. Peyssou, faragatlan külseje ellenére, úgy vibrált minden érintésre, akár egy szűz lány. Most ugyan meg se rezzent. Elterpeszkedett a XIII. Lajos korabeli széken, és elmélyülten piszkálta hüvelykujjával az orrát. Ahogy ránéztem, megértettem, pokolian unatkozik, a vita holtpontra jutott.

Elkaptam néhány szót. Csakugyan vége.

- Valamit mégiscsak tennünk kell - mondtam. - Ezt nem nézhetjük ölbe tett kézzel. Volna egy javaslatom. Ezennel szavazásra bocsátom.

Rövid hatásszünetet tartottam, majd így folytattam:

- Javaslom, írjunk a polgármesternek. A levelet előre megfogalmaztam, ha megengeditek, rögtön fel is olvasnám.

A kért engedélyt meg sem várva, előhúztam zsebemből a fogalmazványt, és felolvastam.

- Nem, nem! - sikoltotta Paulat úr kezét tördelve, elcsukló hangon. - Nem kell levél! Nem kell! Elvi ellensége vagyok az ilyen módszereknek!

Paulat úr jó másfél óra hosszat hadakozott még, hogy visszavonulását fedezze. Végezetül parlamentáris kibúvót keresve, előrukkolt a nagyágyúval: napoljuk el a vitát. Megragadtam az alkalmat, szavazást kértem. Előbb arról szavazzunk, követelte Paulat úr, időszerű-e szavazni. Mindkét kérdésben leszavaztuk.

- Lássuk csak, Paulat úr - mondtam szívélyesen -, mi az, ami ebben a szövegben nem nyerte meg tetszését?

Tiltakozott: Sürgetem! Torkára teszem a kést! Ez terror!

- Egyébként sem mondhatok véleményt így első hallásra - tette hozzá. - A levél hosszú, újra át kéne olvasnom.

- Íme a másolata - feleltem, és átnyújtottam az asztal fölött Paulat úrnak a polgármesterhez intézett levelem kópiáját. A másolatpapír sárga volt, s bár a vita lekötött, futólag eszembe idézte Birgittát.

Paulat úr arcjátékát bármely színész megirigyelhette volna.

- Nem! Nem! - tiltakozott szóval, fejjel, vállal, miközben nyúlt a papírlap után, de mihelyt a keze közé kapta, úgy tett, mintha vissza akarná dobni.

- Elvből ellenzem az előre megkoncipiált szövegeket - védekezett elkeseredetten. - Tudjuk, miképpen éltek és élnek vissza ezzel az eljárással a politikai pártok, mindenekelőtt a Kommunista Párt.

Egy intéssel Meyssonnier értésére adtam, ne üljön fel a provokációnak. Némi igazság volt is Paulat úr megállapításában.

- Ami ebben a levélben van, azt százszor megvitattuk, megrágtuk - mondtam békülékenyen. - Gondolatmenete világos, hangja mértéktartó, nem túlságosan hosszú, és nem mond semmi újat. Nem értem, miért nem tetszik önnek.

- Egy szóval sem mondtam, hogy nem tetszik - ágált egyre kétségbeesettebben Paulat úr. - Nagyjában és egészében egyetértek vele.

- Akkor szavazza meg! - vágott a szavába Meyssonnier. Láthatóan megfeküdte a gyomrát az iménti rosszmájú megjegyzés a pártjáról.

Paulat úr nem méltatta válaszra.

- Paulat úr - mondtam én, nyájas mosollyal -, nem lenne szíves közölni, miben nem ért velünk egyet?

- Közölni fogom, de nem most, 13 óra 30 perckor! - felelte Paulat úr, miután rápillantott karórájára. - Uraim - folytatta enyhén remegő hangon -, látom már, önök erőszakot kívánnak tenni a lelkiismeretemen. Nos, ez esetben kötelességem figyelmeztetni önöket: nem számíthatnak a szavazatomra.

Csend támadt.

- Szavazzunk - javasolta Colin. - Én mellette vagyok.

- Én is - mondta Meyssonnier.

- Én is - mondta Peyssou.

- Én is - mondtam én.

Minden szem Paulat úrra szegeződött. Arca elsárgult, eltorzult.

- Tartózkodom - sziszegte a foga közt.

Peyssou úgy bámult rá, mint aki nem hisz a fülének, aztán felém fordította elfolyó, nagy holdvilágképét, és tágra meredt szemmel kérdezte:

- Mi az, hogy "tartózkodik"?

- Más szóval nem vagyok hajlandó szavazni - vágta rá Paulat úr élesen.

- És ezt megteheti? - kérdezte Peyssou, végképp elképedve, és úgy, mintha Paulat úr ott sem volna. Bólintottam.

- Ez Paulat úr szíve joga.

- Szerintem tökmindegy, hogy tartózkodik-e valaki, vagy ellene szavaz - vélte Peyssou rövid gondolkodás után.

- Szó sincs róla! - tiltakozott izgatottan Paulat úr. - Szó sincs róla. Az nem ugyanaz. Semmi kifogásom a levél szövege ellen. Csak azért nem szavazom meg, mert önök nem hagytak elegendő megfontolási időt.

Peyssou lassan feléje fordult, és töprengő arccal bámult rá egy darabig.

- Hiába mond akármit, maga nem helyesli a levelet. Mert ha helyeselné, megszavazná.

- Nem helyeslem, de nem is ellenzem - Paulat úr izgalmában úgy fröcsögött, mint egy szökőkút. - Tartózkodom a szavazástól. Ez egészen más.

Peyssou lassan emésztette a választ, szürke szemét állhatatosan Paulat úrra szegezve. Meyssonnier fészkelődött, mintha szólni akarna. Egy szemvillanással figyelmeztettem, maradjon nyugton. Hallgattam. Colin is hallgatott. Meyssonnier követte példánkat. Vártuk a folytatást. Nemhiába.

- Van itt valami, amit nem értek - mondta Peyssou elgondolkodva. - Mit keres köztünk az úr, ha se velünk nincs, se ellenünk?

Paulat úr elsápadt, felpattant.

- Készséggel távozom, ha a jelenlétem nem kívánatos - suttogta elhalóan, mintha tulajdon nyelve fojtogatná.

Én is felálltam.

- Ugyan, ugyan, Paulat úr, Peyssou igazán nem úgy értette...

És a többi, és a többi. Jó öt percig beszéltem, igyekeztem annyi balzsamot csöpögtetni Paulat úr sebére, hogy nagyobb szívfájdalom nélkül távozzon. Mindazonáltal nem kerülte el figyelmemet, hogy Paulat úr közben négyrét hajtotta és a zsebébe süllyesztette a polgármesterhez intézendő levelünk másolatát. Azon nyomban visszakértem tőle, "archívumom" számára. Rövid habozás után erőt vett magán, savanyú mosollyal átnyújtotta a papírlapot. Ez a savanyú mosoly volt az utolsó, amit Paulat úrból láttam.

Távozása után kikísértem cimboráimat a várfalon kívül eső parkolóhelyre. Útközben nem beszéltünk. És rajtam egy pillanatra erőt vett a csüggedés, talán mert kifárasztott a hosszú megbeszélés. Alapjában véve kis ügy volt ez, szánalmasan kis ügy. De mi más volt az egész községi választási hadjárat, amely pedig országszerte izgalomban tartotta honfitársainkat 1977 első hónapjaiban? Feltehetőleg éppily nevetségesen kisszerű problémákon rágódott kormányzatunk is, miközben abba a tévhitbe ringatta magát, hogy kezében tartja az ország sorsát.

Malevil előtt a parkolóhelyen múló technikai bonyodalom támadt. Colin Renault ja nem indult be. Colin megrémült. 14 óra 52 perckor a járási székhelyen kellett lennie, hogy hazahozza feleségét és két gyerekét a vasútról. Vasárnap volt, szerelőt ilyenkor se égen, se földön nem találni, az idő jócskán előrehaladt, arra is szűken futotta, hogy autón megtegyük azt a hatvan kilométert, ami a várostól elválasztott bennünket. Rövid tanácskozás után előhoztam a saját autómat, és elfuvaroztam Colint a pályaudvarra.

Megállok, átolvasom az éppen leírt mondatot, és megborzongok. Önmagában igazán nincs benne semmi különös. "Előhoztam a saját autómat, és elfuvaroztam Colint a pályaudvarra." Egyszerű. És mégis: ahogy olvasom, belém vág az iszonyú törés tudata. "Autó, pályaudvar": ebben a két szóban benne van mindenestül az, ami életünket kettőbe vágja. Áthidalhatatlan szakadék választ el előző életünktől, olyannyira áthidalhatatlan, hogy elhinni is nehéz: azelőtt csakugyan végbevihettem ezt a csodát, előhozhattam a garázsból az autómat, megállhattam egy benzinkútnál tankolni, elvihettem barátomat a pályaudvarra, és még aznap délután hazatérhettem, miután röpke két óra alatt százhúsz kilométert tettem meg biztonságos, jó úton, ahol semmi egyébtől nem kellett tartanom, mint tulajdon autóm sebességétől. Milyen távol van ma tőlünk mindez! Milyen mesevilág volt, amelyben mindezeket végbevihettük!

Soha nem gondolok már rá, istennek hála. Legfeljebb olykor, egy emlék kanyarulatában. Vagy ha nagy ritkán azzal szórakozom, mint most, hogy megpróbálom leírni azelőtti - be védett, be könnyű, be gyermeki - világunkat!

3

Tévedtem. Az a bizonyos kis autóút a városi pályaudvarra, Colin társaságában, mégsem a legutolsó emlékem az azelőtti világról. Eszembe jutott még egy, sötétedéskor. Tudom is, miért felejtettem el - hajszál híján.

Kedden levelet kapok Birgittától. Amilyen rendszerető lény, minden vasárnap ír. Franciául, egyszerű, grammatikailag hibátlan nyelven, bár előszeretettel és sűrűn él nyelvjárási fordulatokkal, és ezeket olykor elvéti.

A levél szerkezete, menete mindig egyforma. Egy kurta mondatot szán rám - megkérdi, hogy vagyok -, négy oldalon elmeséli, mi van vele. A harmadik rész, a befejezés az erotikáé.

Az is mindig egyformán hangzik. Szombat este, lefekvés előtt, elővette a sárga papirost, átolvasta, meztelenül ágyba bújt, rám gondolt és arra, amit a sárga papiroson leírtam, de főként a simogatásaimra. (Ó, Emmanuel, a kezed!) Őrülten felizgult. Utána nagyon-nagyon nehezen aludt el - a "nagyon-nagyon" aláhúzva.

Miért épp szombat este? Nyilván azért, mert vasárnap reggel nem megy munkába az ember. Szombatonként tehát megenged magának némi álmatlanságot, mivel az nem befolyásolja károsan másnapi munkateljesítményét.

Ez egészen Birgittára vall. Kötelességtudó lány. Olvasom, azaz már másodszor olvasom a levelet, az erotikus bekezdést, és bár már betéve tudom, és bár nevethetnékem támad tőle, tagadhatatlanul nagy hatással van rám. Eh, elég volt. Ideje munkához látni, legyünk (mi is) kötelességtudók. Felállok, el akarom rakni a levelet, akkor veszem csak észre: utóirat is van.

Birgitta hétfőn befekszik a klinikára, megoperáltatni a vakbelét. Megadja a klinika címét, reméli, írok majd neki.

Birgitta vakbeléről eszembe jut, hogy az enyémet is ki kellett volna vétetni - bűnös hanyagság volt elmulasztani, mondja a doktor. Bejegyzem a noteszomba: húsvét után, ha ráérek, ha nem, rá kell szánnom egy hetet a vakbelemre. Aztán levelet írok Birgittának, betelefonálok a járási székhelyre, egy illatszertárba, sürgősen küldetek egy üveg Chanel parfümöt a müncheni klinikára.

A következő héten nem jön levél. Nyugtalanít a dolog, komplikációktól tartok, írok Birgittának. Újabb hét elteltével megérkezik a válasz.

Birgitta minden levele egyszerű, de ez az utolsó az egyszerűség remeke. Mindössze tíz sor.

Birgitta megismerkedett a klinikán egy fiatalemberrel. Az illető beleszeretett. Ő is szereti. Feleségül megy hozzá. Igaz, hiányolni fogja simogatásaimat, mert e tekintetben nagyon elkényeztettem, és köszönöm az ajándékaidat is, Emmanuel. Forrón csókol Birgitta. Ui. Nagyon boldog vagyok.

Összehajtogatom a levelet, visszarakom a borítékba, és közben hangosan kimondom: Exit Birgitta. De ez a könnyed hang nem válik be. Bénultan ülök az asztalnál, pocsékul érzem magam. A torkom összeszorul, a kezem remeg, kínlódom, úgy érzem, nagy veszteség, iszonyú kudarc ért, megcsonkultam. Nem szeretem Birgittát, de valami mégiscsak összefűzött bennünket. Bedőltem a régi, keresztény felfogásnak, amely éles különbséget tesz szerelem és paráználkodás között. Mert nem szerettem Birgittát, azt hittem, elhanyagolható, ami hozzá fűz.

Nem igaz. Hazug volt az erkölcstanom, félrevezető a pszichológiám. Amit érzek - ha tetszik, ha nem, ki kell mondanom -, igazi fájdalom. És ami még rosszabb, orvul támad rám, mert azt hittem, ezúttal igazán be vagyok biztosítva ellene. Azt hittem, egyáltalán nem szeretem Birgittát, barátságot alig-alig érzek iránta, és nem sokra becsülöm, legfőképpen, mert szívtelen teremtés. Ezért a távolságtartás, az irónia, a hanyagul adott, sok apró ajándék.

A bujálkodás, mondta Lebas abbé. Nos, a bujálkodás nem az, aminek hiszik. Lebas abbénak fogalma sem volt róla. De honnan is lett volna szegény vénlegénynek? A bujálkodás nagyon is erős erkölcsi köteléket teremt, elszakítása éles fájdalommal jár. Úgy szenvedtem tőle, mint a kutya. Nem is bírtam ki ülve, elvetettem magam az ágyon. Pokoli pillanat. Hiába próbálok az eszemre apellálni, megint csak visszajutok oda, ahonnan elindultam, a régi dilemmához, test és lélek különválasztásához. Saját bőrömön tapasztalom: ilyen nincs. A test is gondolkodik! Gondolkodik és érez, a lélektől függetlenül. Nem szeretek bele visszamenőleg Birgittába, ó, nem. Szó sincs róla! Szívtelen szörnyeteg. Mélységesen megvetem, amiért "forrón csókol". De arra a gondolatra, hogy nem szoríthatom többé karjaim közé sima testét, elfacsarodik a szívem. A "szívem" mondom, mint egy ósdi regényben. De mit számít a szó? Tudom jól, mit érzek.

Ha ma visszagondolok akkori elkeseredésemre, nevetnem kell. Kisszerű életünkhöz mért aprócska fájdalom volt, nevetséges semmiség ahhoz képest, ami bekövetkezett. Mert e parányi magándrámám közepette szakadt ránk az esemény napja, iszonyattal töltve el lelkünket.

A fogyasztói társadalomban a legnagyobb mennyiségben fogyasztott áru az optimizmus volt. Mialatt bolygónkon annyi hasadóanyagot halmoztak fel, amennyivel nemcsak a földet, de szükség esetén akár a szomszédos bolygókat is el lehetett volna pusztítani, mi egyre nyugodtabban aludtunk. Furcsamód éppen a tömegpusztító fegyverek sokasága és az ilyen fegyverekkel rendelkező országok növekvő száma ringatott nyugalomba. Mivel 45 óta soha és sehol nem vetettek be atomfegyvert, azt képzeltük, nem is merik soha bevetni, tehát nem lesz semmi baj. Külön műszót alkottunk e hamis biztonságtudat kifejezésére, és a magas stratégia mezébe öltöztettük. Úgy neveztük: "a félelem egyensúlya".

Azt is meg kell mondani, hogy a B napot megelőző hetekben semmi, de semmi nem utalt a katasztrófára. Voltak persze háborúk, éhínségek, vérengzések. És itt-ott atrocitások. Szembeszökőek, nyíltak a gyengén fejlett népek körében, rejtettebbek a keresztény népek között. Végeredményben nem történt semmi, amit az előző harminc évben meg ne értünk volna. És ezek a dolgok egyébként is távoli országokban történtek, tőlünk nagyon messze. Nem voltunk közönyösek. Felháborodtunk, tiltakozásokat írtunk alá, még az is megesett, hogy némi pénzt adtunk. Ám miután per procura, tisztes távolból, átéltük ezt a sok szenvedést, a lelkünk mélyén megnyugodtunk. Meghalni mindig mások haltak meg.

A tömegkommunikációs eszközök - megőriztem a Monde utolsó számait, és valamelyik nap újra átlapoztam őket - nem jeleztek különösebb veszélyt. Vagy ha mégis: hosszú távra. Sok szó esett például a levegő és a víz szennyeződéséről. Negyven éven belül a tönk szélére juttatja bolygónkat. Negyven év! Álomnak is szép lenne! Ó, ha még negyven év lenne előttünk!

Mindenesetre tény - ezt minden irónia nélkül mondom, nagyon is olcsó volna efelett ironizálni -, hogy azok az orgánumok, amelyek bennünket olyan jól, illetve olyan bőségesen tájékoztattak: a sajtó, a rádió, a televízió még véletlenül sem jelezte előre az esemény bekövetkeztét. És amikor az rászakadt a világra, nem is kommentálhatták többé. Nyomuk sem maradt.

Lehet különben, hogy az eseményt senki nem láthatta előre. Egy államférfi iszonyú tévedése volt vajon, akivel a vezérkar elhitette, hogy a kezében az abszolút fegyver? Vagy pillanatnyi elmezavarában adta ki valaki - felelős személy? szerény beosztott? - a visszavonhatatlan, helyrehozhatatlan parancsot? Netán váratlan technikai hiba robbantotta ki azt a láncreakciót, amely fokról fokra, a szemben álló felek automatikus, kölcsönös reakcióit kiváltva juttatott el bennünket a végső katasztrófáig?

Találgathatunk, ameddig tetszik. Az igazat sohasem fogjuk megtudni. Mindazok az eszközök, amelyek révén megtudhatnók, megsemmisültek.

Húsvét napján borult ránk az az éjszaka. Húsvét napján megszűnt, tárgya híján, az emberi történelem. A civilizáció, amelynek menetét feljegyezte, örökre eltűnt.

Reggel nyolckor kimentem a postáért a kapuerődhöz. Itt lakott Momo és Menou. Mint minden reggel, aznap is ott üldögélt a konyhában postásunk, Boudenot, egy göndör hajú, jóképű legény, kicsit máris túl testes és borvirágos a házról házra, tanyáról tanyára beszedett boradótól. A konyhaasztalnál ült, és az én boromat itta éppen. Láttomra felemelte fél fenekét a székről, üdvözletképpen. Ne fáradjon, mondtam, és felmarkoltam az asztalról a leveleimet, Menou elővett egy poharat a kredencből, töltött nekem is. "Nem kérek", mondtam, mint minden reggel és Menou felhörpintette a bort, "hogy kárba ne vesszen". Ily módon felfrissülve dologhoz látott. Emmanuel, legfőbb ideje bort fejteni, nemsokára kifogy a készlet. Türelmetlenül megvonom a vállam. Akkor lássunk hozzá szaporán, mondom, tíz órakor indulunk La Roque-ba Germainnel. Én akkor megyek, közli tapintatosan Boudenot, és feláll. Most is látom göndör, fekete haját, széles mosolyát, vidám pillantását. Jól megveti a lábát, mialatt kezet rázunk, immár másodszor. Gyomrában, zsigereiben dalolász a borocska, örül, hogy annyi emberrel találkozhat reggelente, és a posta kis sárga autóján furikázhat, cigarettázva, kényelmesen elterpeszkedve a jól párnázott ülésen. Szép mesterség ez bizony egy deli legénynek, aki tanult egyet-mást, véletlenül sem téved a pénzesutalványok kifizetése közben, és egy napon joggal "élvezheti" majd az állami nyugdíj jótéteményét. Boudenot sarkon perdül, széles háta betölti az alacsony ajtó keretét, kilép.

A két lóerős sárga kisautót később megtaláltuk szénné égve, összelapulva. Boudenot-nak nyoma veszett. Egyetlen csontocskája sem került elő.

Felmentem a szobámba, pulóvert húzni és telefonálni Hétbükkre, Germainnek. Figyelmeztettem, ne várjon fél tizenegy előtt. Akkortájt érte megyek, és viszem La Roque-ba. A nagytoronyból kijövet találkoztam Menouval a belső udvaron. Vegyen magára melegebb holmit, mondtam, mert a pince hűvös. Ó, ő nem fázik, felelte Menou. Momo annál inkább. Míg beszélt, lenéztem rá, s mert olyan apró, magasról és félig felülnézetből láttam. Megakadt a szemem egy lehetetlen apróságon. Menou fényesre koptatott, fekete vászonköpenyének négyszögletes nyakkivágásában egy sor biztosítótűt pillantottam meg, éppen csak a fejük lógott ki egy kicsit. Emlékszem, döbbenten bámultam a biztosítótűket, és azon töprengtem, mi a fenét akarhat velük Menou, miféle alsóruhájára tűzte őket - csak nem a melltartójára? mit tartana a nyomorult? De te is vegyél magadra kötött kabátot, Menou, mondtam a tűket bámulva. Hűvös van a pincében, még megbetegszel. Én aztán soha, mondta Menou, nem is tudom, elutasítóan vagy büszkén.

Rosszkedvűen előveszem a lopót; és leülök a "fejőszékre", jó húsz lépésre Menoutól. Mert a mi pincénk csakugyan hatalmas ("nagyobb, mint az iskolaudvar"). Világítását villanyégők szolgáltatják, áramszünet esetén a falikarokba illesztett nagy gyertyák. A pince nem túl száraz, nem is túl nedves, hőmérséklete télen-nyáron tizenhárom fok, mint ezt a vízcsap fölött függő fali hőmérő tanúsítja. A legjobb hűtőszekrény, mondja Menou. Itt tartja konzervkészletünket és a mennyezetre akasztva a füstölt húsárut.

Menou a vízvezeték mellé telepszik szerszámaival, úgymint: csappal ellátott öblítő dézsa, üvegszárító, automata dugaszológép. Szívvel-lélekkel dolgozik, és velem ellentétben jókedvűen. Igazán ritkán iszik bort, akkor is keveset, számára mégis vallási szertartás, megszentelt rítus a borfejtés, ősi ünnep, gazdagságunk lélekemelő bizonysága, eljövendő örömök ígérete. Számomra terhes robot. És olyan, amit nem is háríthatok másra. Két személy kell hozzá, nem több, az egyik fejti a bort, a másik dugaszolja az üvegeket, de Momo nem lehet sem egyik, sem másik. Ha ő fejt, szájához emeli a csövet, mihelyt működésbe lép a szivattyú, hogy meggyőződjék róla: jön a bor, s csak aztán ereszti az üvegbe. Ha ő dugaszol, minden üvegből kiszop egy kortyot, mielőtt lezárná.

Én fejtek tehát, Menou dugaszol, Momo az üvegeket hozza-viszi, ide az üres, oda a teli üvegeket. Még így sem megy simán a dolog. Időről időre felhangzik Menou vészkiáltása: "Momo, fenéken billentselek?" Fel sem kell néznem, tudom, mi történik. Momo sietve visszarakja a megdézsmált üveget a rekeszes fémkosárba. Tudom, hiszen máris felharsan válaszul Momo felháborodott tiltakozása. Fittyet hányva a szemtanú terhelő vallomásának, azt kiáltja: ...Ne ciáta memmi!" (Nem csináltam semmit!)

Megszívatom a lopót. Villámgyorsan emelkedik az üvegben a bor szintje, le sem vehetem róla a szememet. Bámulatos, mennyire nem fér össze a fizikai munka, még a leggépiesebb sem a hasznos elmélkedéssel. Igaz, Momo vállán ott lóg a táskarádió (Menou szerencsétlen ötlettől kapatva nemrég ajándékozta meg vele), és a készülékből áradó gügye zene sem kedvez az elmélyülésnek.

Kezdeti rosszkedvem múlóban volt, de nem dolgoztam különösebb lelkesedéssel. Bort fejteni nem mámorító gyönyör, hacsak nem úgy végzi az ember, mint Momo. De meg kell lennie. Az én borom. Büszke is vagyok rá. Menouval jó dolgozni, meglehetősen idegesít viszont Momo ügyködése és zenedoboza. Egyszóval életemnek egy nagyon közönséges, nagyon mindennapi pillanatát éltem át, elmosódó, illó és ellentmondó hangulatocskák, érdektelen gondolatok, gondolatfoszlányok és némi remanens unalom közepette.

Megdöngették az ajtót, mint egy valódi Shakespeare drámában, és bevonult nem éppen drámaian Meyssonnier, Colin meg a nagy Peyssou. Elég volt egy pillantást vetnem Meyssonnier-ra, és máris tudtam, ha másból nem, abból, ahogyan a szemhéja verdesett, hogy határtalanul bosszús.

- Tűvé tettük érted az egész várat - mondta. Odajött a pince végébe, ahol dolgoztam. A másik kettő a nyomában.

Bosszúsan konstatáltam, hogy nyitva hagyták a pincébe vezető bolthajtásos kis folyosó mindkét ajtaját.

- Hű, de nagy ez a ház! Szerencsére belebotlottunk Thomas-ba, ő mondta, hogy merre keressünk.

- Hogyan? Thomas még nem indult el? - kérdeztem, szememet a gyorsan emelkedő folyadékra szegezve. A vállam fölött odanyújtottam kézfogásra bal kezemet Meyssonnier-nak.

- Nem. Odakint üldögél a napon, a lakótorony lépcsőjén, és a térképet tanulmányozza.

Meyssonnier hangjában tisztelet csengett. Imponált neki, hogy Thomas, fiatalember létére, reggeltől estig a köveivel bajlódik.

- Tiszteletem, gróf úr - mondta Colin. Mióta megvettem Malevilt, előszeretettel címzett grófnak.

- Szervusz - köszönt rám a nagy Peyssou.

Nem néztem föl. A borszint tovább emelkedett az üvegben, azt figyeltem. Csend támadt. Úgy rémlett, feszélyezett csend.

Peyssou is megérezhette.

- No, mi hír a német lánykáról? - kérdezte. Ez legalább veszélytelen téma. Gondolta ő.

- Nem jön többé - feleltem vidoran. - Férjhez megy.

- Nekem nem is mondtad-jegyezte meg Menou szemrehányóan. - Láttak még ilyet? Egyet gondol, és férjhez megy! - tette hozzá kajánul.

Láttam az orrán, nagy kedve volna levonni a megfelelő erkölcsi tanulságot, de eszébe jutott, hogy ment férjhez ő maga, és elhallgatott.

- Ejha! - álmélkodott a nagy Peyssou. - Férjhez megy? Sajnálom, igazán sajnálom, most aztán fuccs a tervemnek.

- Idén nem lesz segítséged - mondta Colin.

Nem fordulhattam meg, hogy Meyssonnier-t lássam, a borszint rohamosan emelkedett az üvegben. De megjegyeztem magamnak; ő nem szólt.

- Hárman is jönnek a hó végén - közöltem rövid szünet után.

- Lányok vagy fiúk? - kérdezte Peyssou.

- Egy fiú, két lány.

- Két lány! - rikkantotta Peyssou, de a folytatást elharapta. A csend kezdett nyomasztóvá válni.

- Menou, hozz már három poharat az uraságoknak - mondtam.

- Felesleges - tiltakozott Peyssou, de önkéntelenül megnyalta a szája szélét.

- Momo, hozd a poharakat, láthatod, nekem más dolgom van - parancsolta Menou.

Valójában úgy állt a dolog, hogy nem volt kedve távozni a pincéből. A beszélgetés kezdett érdekessé válni.

- Nemeje! (Nem megyek!) - feleselt Momo.

- Fenéken billentselek? - Menou vészjósló arccal felpattant.

Momo nagyot ugrott, s amint biztonságban tudta magát, toporzékolva megismételte:

- Nemeje!

- Indulás! - Menou egy lépést tett fiacskája felé. Momo keze már a kilincsen volt. Ugrásra készen, de dacosan visszakiáltott:

- Momo neme!

Menou egy pillantással felmérte a távolságot, és nyugodtan leült.

- Ha mégy, sült krumplit kapsz vacsorára - mondta békülékenyen, és újra működésbe hozta az üvegmosót. Momo borostás képére kiült a mohó vágy, apró, fekete állatszemében szilaj, gyermeki öröm csillant.

- Ijajá?

- Igazán - bólintott Menou.

- Meje - mondta Momo, elragadtatott mosollyal, és abban a szent percben kirontott. Még az ajtót is elfelejtette becsukni maga mögött. Behallatszott szeges facipőjének szapora dobogása.

A nagy Peyssou gálánsan Menouhoz fordult.

- Sok bajod van a fiaddal!

- Hát istenem, neki is megvan a maga kis akarata, ugye! - felelte Menou elégedett arckifejezéssel.

- Jól nézel ki! Most aztán süthetsz-főzhetsz este! - vélte Colin.

Menou halálfejecskéje ezer ráncba szaladt.

- Úgyis ma volna a napja a sült krumplinak - mondta, tájszólásban. - De az én szegény kis mamlaszom megfeledkezett róla.

Magam sem tudom, miért hangzott sokkal mulatságosabban így, mintha franciául mondta volna. Talán a hanglejtés miatt.

- Ravasz az asszonynép - szaladt fülig Colin szája. - Az orrunk hegyénél fogva vezetnek bennünket.

- Meg a micsodánk hegyénél fogva - bökte ki Peyssou. Nevettünk, és mindhárman elérzékenyült pillantást vetettünk a nagy Peyssoura. Lám ugye. A nagy Peyssou. Mindig a régi. Mindig csak a malackodáson jár az esze.

Csend. Malejacban nem volt szokás sietni. Az ember nem ront ajtóstul a házba.

- Nem veszitek rossz néven, ha folytatom a munkámat, mialatt ti beszéltek? - kérdeztem.

Láttam, Colin rákacsint Meyssonnier-ra. De Meyssonnier csak nem akart megszólalni. Pengearca a szokottnál is hosszabbnak tetszett, szemhéja verdesett.

- Hát jó - fohászkodott neki Colin. - Felvilágosítunk. Malevil mégiscsak kiesik a forgalomból. Az a levél a polgármesterhez elég nagy port vert fel. Kézről kézre járt, az emberek jól fogadták. E tekintetben minden rendben. Fordul a széljárás. Ellenben baj van Paulat úrral.

- Mozgolódik az ipse?

- Az ám. Különösen, mióta látja, hogy a közhangulat nem kedvez a polgármesternek. Azóta úton-útfélen hirdeti, hogy ő egyetért a levéllel. Sőt, sejteti, hogy ő fogalmazta...

- Nocsak! - mondom én.

- És csak azért nem írta alá - folytatja Colin -, mert nem akarta, hogy az aláírása egy kommunista aláírása mellett szerepeljen.

- Azt bezzeg nem bánná, ha a neve egy listán szerepelne azzal a bizonyos kommunistával a választásokon, feltéve persze, hogy az illetőt nem listavezetőként jelöljük - mondom.

- Így van! - bólint Colin. - Kitaláltad.

- A listavezető természetesen én lennék. Engem megválasztanának polgármesternek, Paulat úr lenne első helyettesem, és mert én az itthoni munkámtól nemigen érnék rá a községházán forgolódni, ő venné át a hatalmat.

Letettem a tele üveget, feléjük fordultam.

- Hát aztán? Mi közünk Paulat úr kisded játékaihoz? Fütyülünk rá, punktum.

- Csakhogy az emberek nagyjából egyetértenek mondta Colin.

- Mivel?

- Hogy te legyél a polgármester.

Elnevettem magam.

- Nagyjából egyetértenek?

- Az igazat megvallva, általában helyeslik.

Rásandítottam Meyssonnier-ra, és tovább szivattyúztam. 1970-ben, amikor átvettem nagybátyám gazdaságát, és lemondtam iskolaigazgatói tisztemről, a malejaci közvélemény könnyelműnek bélyegzett. Hát még amikor megvettem Malevilt! Hiába tanult annyit Emmanuel, hiába bújta a könyveket, szakasztott olyan bolond, mint a bácsikája, mondogatták. De azóta a hatvanöt hektárnyi sűrű bozót átváltozott a kezem között dús füvű legelővé. Azóta újratelepítettem a malevili szőlőt, és kitűnő bort szüretelek. És "annyit keresek majd, amennyit nem szégyellek", ha a várkastélyt mutogatni fogom. És ami a legfőbb, megtértem a malejaci hit ölére, teheneket vásároltam. Hat év alatt nagyot emelkedtem szülőfalum szemében. Sült bolondból agyafúrt fickóvá léptem elő. És aki agyafúrt fickó, jó sáfára tulajdon birtokának, miért ne lenne jó sáfára a község vagyonának is?

Egyszóval Malejac tévedett. Kétszer is. Először, amikor bolondnak nézett, másodszor, amikor rám akarta ruházni a polgármesterséget. Nem lettem volna jó polgármester. Nem érdekelt eléggé a feladat. Vak volt Malejac és az is maradt: orra előtt a legjobb polgármester, mégsem látja.

Megjött Momo. Nyitva hagyta mind a két ajtót. Igaz, tele volt a keze. Nem három poharat hozott, hanem hatot, jeléül, hogy önmagát sem szándékozik kifelejteni. Egymásba rakta a poharakat, a legfelsőbe belelógatta mind az öt koszos ujját. Felálltam.

- Add csak ide! - Sietve megszabadítottam terhétől, és rajta kezdve a sort, kezébe nyomtam az összemocskolt poharat.

Egy 1975-ös évjáratú bort fejtettünk, véleményem szerint a legjobb borunkat. Az ilyenkor szokásos szabadkozások, "nem kérem"-ek közepette mindenkinek töltöttem egy pohárkával. Éppen a kör végére értem, amikor belépett Thomas. Ő persze becsukta maga mögött az ajtókat. Odasétált hozzánk. Nem mosolygott. A szokottnál is jobban hasonlított egy motoros sapkába, fekete esőköpenybe öltöztetett ógörög szoborhoz.

- Igyál egy pohár bort - mondtam, és odakínáltam neki saját poharamat.

- Köszönöm, nem kérek, délelőtt nem iszom bort.

- Jó napot, másodszor is - mosolygott rá kedvesen a nagy Peyssou.

De mert Thomas merőn bámult, és sem a köszönését, sem a mosolyát nem viszonozta, zavartan hozzátette:

- Ma már találkoztunk.

- Húsz perce - közölte Thomas faarccal. Láthatóan nem értette, minek köszönne, ha egyszer már köszönt. - Azért jöttem, hogy bejelentsem, nem ebédelek itthon - fordult felém Thomas.

- Zárd már el azt a zenemasinát - rivalltam Momóra. - Torkig vagyunk vele.

- Nem hallod, mit mond Emmanuel? - förmedt rá Menou is.

Momo félreugrott. Elszántan szorongatta bal kezében a rádiót, de esze ágában sem volt lehalkítani.

- Szép kis ötleteid vannak, Menou! Kellett neki rádiót venned karácsonyra! - zsörtölődtem.

Menou azon nyomban frontot változtatott.

- Szegénykém! Elvégre neki is kell valamivel szórakoznia, mialatt az istállódat ganajozza!

Némán bámultam Menoura. A szavam is elakadt meghökkenésemben. Aztán okosabbnak véltem elmosolyodni és összeráncolni a szemöldökömet. Azt reméltem, ily módon sikerül tekintélyem megóvása mellett Menou értésére adnom: elismerem, győzött.

- Azt mondtam, nem jövök haza ebédelni - szólalt meg újra Thomas.

- Rendben van - bólintottam. Thomas sarkon fordult, én odaszóltam tájszólásban Meyssonnier-nak:

- Sose emészd magad a választás miatt. Majd csak semlegesítjük valahogy Paulat urat.

Emlékezetem szerint ez volt az a pillanat, amikor a világ kibillent sarkaiból. Úgy álltunk, mint egy panoptikumjelenet örökre mozdulatlanná dermedt szereplői. Középen - négyes csoportozatot alkotva - Meyssonnier, Colin, a nagy Peyssou és én, kezünkben pohár, arcunkon az izgalom pírja. Négymilliárd lelket számlált bolygónk, de bennünket csak és csupán Malejac 412 lakosának a jövője izgatott.

Thomas gyors léptekkel távolodott az ajtó irányában. Közte és köztünk ácsorgott Momo, kihívóan bámult rám, egyik kezében a félig vagy annál is jobban kiürült borospoharat szorongatta, másikban a táskarádiót, amelyből egy közkedvelt énekes ostoba danája csordogált. Mellette állt, mintegy őt oltalmazva, bár a derekáig is alig ért, a csupa ránc Menou. Arca mint egy fonnyadt almácska, de a szeme diadalittasan csillogott. Jól megadta nekem! Körülöttünk, fölöttünk pedig a tágas, nagy pince, a boltozat alulról megvilágított bordázata, ahonnan tompán verődött vissza ránk a fény.

A világ vége, pontosabban szólva: annak a világnak a vége, amelyben addig éltünk, a lehető legegyszerűbb, leghétköznapibb módon kezdődött. Kialudt a villany. Koromsötét lett. Valaki nevetett, valaki azt mondta: áramszünet, öngyújtó kattant kétszer is egymás után, és fellobbant a lángocska, megvilágítva Thomas arcát.

- Meggyújtanád a gyertyákat? - kérdeztem. - Különben jobb, ha ideadod az öngyújtót - léptem oda hozzá -, majd meggyújtom én. Tudom, hol vannak a falikarok.

- Anélkül is megtalálom a számat. - Ez Peyssou hangja.

- Elég nagy hozzá - vágta rá valaki, talán Colin, halkan, kurta nevetéssel. Az öngyújtó imbolygó lángocskáját magam előtt tartva, elhaladtam Momo mellett. Észrevettem: nem bőg már a rádió, bár a számlapja világít. Meggyújtottam a két legközelebb eső falikar gyertyáit, összesen négyet. A vaksötét után erősnek tetszett a gyertyafény, jóllehet a pince nagyobb része homályban maradt. A falikarokat viszonylag alacsonyan rögzítettük, nem akartuk megtörni a boltív vonalát. A gyertyák fénye pontosan odavetült, ahol a hajlat véget ért. Óriásivá nyúlt, derékban kettétört árnyékunk kígyózva táncolt a falon. Visszaadtam Thomas-nak az öngyújtót, ő zsebre vágta, és indult az ajtó felé.

- No végre elzártad azt a bőgőmasinát - mondtam Momónak.

- Nemáta! - Momo olyan szemrehányóan nézett rám, mintha én varázsoltam volna el a rádióját. - Nejjá!

- Nem jár! - háborgott Menou. - Vadonatúj rádió! Épp tegnap tétettem bele új elemet La Roque-ban. Thomas visszafordult. Arca újra megjelent a gyertyák fénykörében.

- Furcsa - mondta. - Az előbb még működött! Nem babráltad az elemet? - kérdezte.

- Nem, nem! - bizonykodott Momo.

- Mutasd csak! - Thomas lerakta a térképeit egy székre.

Azt hittem, Momo görcsösen ragaszkodni fog a rádiójához. De nem: első szóra odaadta Thomas-nak, olyan arckifejezéssel, mint az aggódó anya, aki beteg gyermekét az orvos kezére bízza. Thomas elforgatta a keresőgombot, a számlap kialudt, majd megint meggyúlt, a kereső lassan végigpásztázta az állomásokat. A készülék fülsiketítően recsegett, de más hangot nem adott.

- Leejtetted, amikor a villany kialudt? Nekiütötted valaminek?

Momo nemet intett. Thomas elővette piros zsebkését, és a kisebbik pengével óvatosan kicsavarta a rádió fedelét rögzítő csavarokat, leemelte a tetőt, odalépett egy falikarhoz, és szemügyre vette a készülék belsejét.

- Nem látok semmit - ingatta a fejét. - Látszólag minden rendben.

Helyére illesztette és ráerősítette a fedelet. Azt hittem, visszaadja Momónak a rádiót, de nem: Gondterhelt arccal állt, és forgatta a keresőgombot.

Mind a heten hallgattunk, s ha szabad így mondanom, a készülék csendjét lestük. Hirtelen iszonyú zaj támadt, olyan, amihez képest minden hasonlat nevetségesnek tetszik. Némi fogalmat csak úgy adhatok róla; ha azt mondom, úgy hangzott, mint tízezer mennydörgés, légkalapács, sziréna, hangrobbanás, őrült mozdonycsordák tombolása együtt. Csattanás, csörömpölés, sivítás, a legmélyebb és a legmagasabb hangok olyan intenzitáson, ami meghaladta az érzékelés határait. Nem tudom, ölhet-e a felfokozott zaj, de azt hiszem, megölt volna, ha tovább tart. Kétségbeesetten tapasztottam két kezemet a fülemre, összegörnyedtem, magamba roskadtam, azon kaptam magam, hogy minden tagomban reszketek. Meggyőződésem, hogy ez a görcsös reszketés tisztán fiziológiai reakció volt, szervezetem reakciója az elviselhetetlen zajra. Mert ekkor még nem féltem. A zaj megbutított, legyengített, összekuszálta gondolataimat. Azon sem töprengtem, mekkora lehet odakint a zaj, ha ilyen erővel tör ránk itt, egy emelet mélységben a föld alatt, két méter vastag kőfalon át.

Halántékomra szorítottam a tenyeremet. Reszkettem, úgy éreztem, mindjárt szétpattan a fejem. Ostobábbnál ostobább gondolatokon rágódtam. Ki boríthatta ki a poharamat? - gondoltam, mert megláttam a poharat a földön, két méterre tőlem. Miért fekszik Momo hasmánt a kőpadlón, miért szorítja tarkójára a két kezét, miért rázza Menou a fia vállát, és miért tátja akkorára a száját, ha egy hang nem jön ki a torkán?

Azt mondtam: zaj, mennydörgés, lárma, de minden szó kevés annak a hangzavarnak az intenzitását érzékeltetni. Aztán hirtelen abbamaradt a lárma, nem tudom, mennyi idő múlva. Úgy hiszem, mindössze másodpercekig tarthatott. Hogy csend lett, azt onnan vettem észre, hogy nem reszkettem többé, Colin, aki egész idő alatt ott ült jobb oldalamon a földön, mondott valamit. Láttam, de hallani csak annyit hallottam, "ricsaj". Ugyanakkor valami vinnyogásra lettem figyelmes. Momo vinnyogott.

Óvatosan levettem a kezemet meggyötört fülemről. A vinnyogás felerősödött. Meghallottam Menou hangját is. Tájszólásban korholta Momót. Aztán elnémult a vinnyogás, elhallgatott Menou, és csend borult a pincére. Az imént elszenvedett, embertelen zaj után olyan mély, olyan különös, olyan fájdalmas csend, hogy sírhatnékom támadt. Mintha eddig a zaj tartott volna fönn, úgy éreztem, mióta megszűnt, az űrben lebegek. Mozdulni egyszerűen nem bírtam, látóköröm összeszűkült, Momón és Menoun kívül, akik előttem feküdtek, senkit sem láttam, még Colint sem, bár utóbb azt állította, hogy egy percre sem mozdult el mellőlem.

A csenddel együtt és valamiképpen a csendből fakadóan elöntött az iszonyat. Ni, hiszen fuldoklom, patakzik rólam a verejték! Levettem, helyesebben letéptem magamról a magas nyakú pulóvert. (Mielőtt lejöttem a pincébe, pulóvert húztam.) Alig könnyebbültem meg. Homlokomról, hónaljamból szakadt a verejték, elöntötte arcomat, testemet. Pokoli szomjúság gyötört, kiszáradt az ajkam, nyelvem a szájpadlásomra tapadt. Egy idő után konstatáltam, hogy tátott szájjal lihegek, mint a kutya, kapkodva szedem a levegőt, mégis úgy érzem, mindjárt megfúlok. Ugyanakkor szörnyű fáradtság tört rám. Lekuporodtam, hátamat egy hordónak vetettem. Úgy tetszett, se beszélni, se mozdulni nem bírok.

Nem szólt senki. A pince néma volt, mint a sír, csak a zihálásunk hallatszott. Valamelyest helyreállt a szemműködésem, de mintegy ködön át láttam a többieket, ájulás környékezett, határtalanul elbágyadtam, hányhatnékom volt. Lehunytam a szemem. Úgy rémlett, végképp kimerít a nézés. Nem gondolkoztam, fel sem ötlött bennem, miért fuldoklom. Csak ültem magamba roskadva a pince sarkában, mint egy döglődő állat, ziháltam, verejtékeztem, és elviselhetetlen félelem marcangolt. Tudtam, most meg kell halni.

Balról egy arc úszott be látókörömbe. Thomas arca. A kép fokról fokra élesedett, felismerhetőbb lett. Thomas sápadt volt, félmeztelen, merő lucsok. Vetkőzz le, sóhajtotta. Meghökkentem. Hogyhogy nem jutott ez előbb eszembe? Thomas segítségével megszabadultam ingemtől, trikómtól. Szerencse, hogy nem volt rajtam lovaglócsizma, egyesült erővel sem birkóztunk volna meg vele. Halálosan kimerített a legcsekélyebb mozdulat is. Háromszor fohászkodtam neki a nadrágnak, de nem sikerült volna levetnem, ha nincs Thomas. Megint a fülemhez hajolt.

- Hőmérő... csap fölött... hetven fok... - susogta. Tisztán hallottam, de eltartott egy darabig, míg felfogtam az értelmét. Thomas a vízcsap fölött függő hőmérőről megállapította, hogy a pince hőmérséklete tizenhárom fokról hetvenre ugrott.

Megkönnyebbültem. Tehát nem titkos kór emészt, a hőség öl meg. De ez is csak üres szó volt a tudatom számára. Elképzelhetetlennek tetszett, hogy a hőség annyira fokozódjék, hogy megöljön bennünket. Életem során soha nem tapasztaltam, nem is hallottam, hogy az ember egy pince fenekén a szó legszorosabb értelmében belepusztulhat a hőségbe.

Valahogy sikerült négykézlábra állnom. Iszonyú erőfeszítés árán kúszva-mászva elvergődtem az öblögető dézsáig. Megmarkoltam a dézsa peremét, és bár a szívem majd kiugrott a helyéről, bár a szemem elhomályosult, bár szabályosan fuldokoltam, felhúzódzkodtam annyira, hogy belemárthassam a vízbe a fejemet és a két karomat. Boldogítóan hűsnek tetszett a víz - gondolom, még nem volt ideje átvenni a környezet hőmérsékletét.

Így maradtam sokáig, nagyon sokáig. Alkalmasint bele is fulladtam volna a vízbe, ha a két kezem nem lel támaszt a dézsa fenekén, s nem tart fenn. Arra ocsúdtam, hogy mohón kortyolom az üvegmosóból kifolyt, mocskos, borseprős vizet. Ettől némi erőre kaptam. Megálltam úgy-ahogy a lábamon, és tisztábban láttam társaimat. Ruhában voltak mind, Colint kivéve. Colin bizonyára meghallotta, amit Thomas mondott. Peyssou lehunyt szemmel hevert a földön, mintha aludna. Momo még a szvetterét sem vetette le - elképesztő látvány! Mozdulatlanul terült el, fejét Menou térdén nyugtatva. Menou egy hordónak támaszkodott, hunyt szemmel. Aszott arcocskája, akár egy halotté. Meyssonnier szeméből sütött a kétségbeesés és a tehetetlenség. Megértettem, hogy inni látott, és ő is szeretne inni, de annyi ereje sincs, hogy a dézsáig elvergődjék.

- Vetkőzzetek le - mondtam.

Erélyes felszólításnak szántam. Döbbenten hallottam erőtlen, tompa, elcsukló hangomat.

- Legyetek szívesek - tettem hozzá értelmetlen udvariassággal.

Peyssou meg se moccant. Menou kinyitotta a szemét, megpróbálta lehúzni Momóról a szvettert, de nem bírta felemelni fia felsőtestét, és kimerülten, verejtékezve zuhant vissza a hordó hasára. Iszonyúan kínos látvány volt, ahogy a száját nyitotta-csukta, mint egy fuldokló hal. Meyssonnier viszonozta pillantásomat, ujjai inggombjain matattak, de olyan bágyadtan, hogy látni való volt, sohasem ér a dolog végére.

Én is leroskadtam a földre. Ültem, ziháltam, és merően bámultam Meyssonnier-t, aki le nem vette rólam kétségbeesett tekintetét. Segítek neki, ha futja az erőmből, gondoltam. Amint a könyökömre ereszkedtem, nekiütődtem a két hatrekeszes fémkosár egyikének, amelyekkel Momo hordta Menoutól hozzám és vissza az üvegeket. Megszámoltam őket. Éppen hat volt a kosárban. Olyan lassan forgott, olyan nehezen fogott az agyam, hogy kétszer is újrakezdtem a számolást. Felragadtam az első flaskót. Majd elejtettem. Mintha egy mázsát emeltem volna. Nagy nehezen a szájamig vittem, belekortyoltam. Lám, azt a piszkos lélöttyöt ittam, holott itt a kezem ügyében a bor, gondoltam elképedve. Forró volt és savanyú. Kihörpöltem feléig az üveget. Szakadt rólam a verejték, annyira, hogy a szemöldököm sem tartóztatta fel, pedig sűrű. Folyt, zuhogott a szemembe az izzadság, és elvakított. Mégis erőre kaptam, és megindultam Meyssonnier felé, nem négykézláb, hanem a bal oldalamon csúszva. Jobbomban a félig kiürült üveget szorongattam.

A csípőmön éreztem, milyen forró a kőpadló. Megálltam, hogy lélegzethez jussak. Arcom, testem facsaró víz volt, mintha most léptem volna ki a fürdőből. Hátravetettem a fejemet, hogy kirázzam a szememből a vizet. Ekkor megpillantottam a boltíveket. Homályosan láttam a gyertyák halvány világánál, de határozottan az a benyomásom támadt, hogy a boltozat fénylik és úgy okádja a hőt, mintha fehér izzásban lenne. Döbbenten, fulladozva bámultam magam elé, néztem a tűzforró kőpadlóra hulló verejtékesőt, és azt gondoltam: úgy vagyunk itt, ebben a pincében, mint a piruló, olvadt zsírt izzadó csirkék a kemencében. Ez a hasonlat valójában elég pontosan tükrözte helyzetünket, de még akkor és az után sem tekintettem egyébnek puszta képnél. Végképp megbénult az agyam. Eszembe sem jutott, hogy mi lehet a pince falain túl. Annyira nem, hogy ha bírtam volna, okvetlenül kinyitottam volna a bolthajtásos kis folyosó mindkét ajtaját, felmentem volna a lépcsőn, és kiléptem volna a szabadba, abban a hiszemben, hogy kint ugyanolyan hűvös van most is, mint egy órával ezelőtt.

Elvergődtem Meyssonnier-ig, odanyújtottam neki az üveget, de hiába, nem bírta átvenni. Beerőszakoltam cserepes, összetapadt ajkai közé az üveg száját. Eleinte sok bort mellécsorgatott, de amint megnedvesedett kissé a szájürege, lecsúszott az első korty, és egyre szaporább ütemben nyeldekelte az italt. Nagy megkönnyebbüléssel láttam, hogy az üveg lassan kiürül. Óriási erőfeszítésembe került tartani. Amikor Meyssonnier kiitta az utolsó cseppet, letenni is alig bírtam. Meyssonnier lassan felém fordította a fejét. Nem szólt, de a szeméből sütött a hála. Olyan szánalmasan, gyerekesen festett így, hogy gyengeségemben kis híján elbőgtem magam. De az a tény, hogy segíthettem Meyssonnier-n, valamiképpen felajzott. Levetkőztettem. Levetett ruhadarabjait alánk raktam, mert a kőpadló égetett, és ráhajtottam a fejem arra a hordóra, amelynek Meyssonnier támaszkodott. Pár percre alighanem elvesztettem az eszméletemet, mert amikor magamhoz tértem, nem tudtam, hol vagyok, mit keresek itt. Ködös és elmosódott volt a világ. Azt hittem, a verejték vakít el. Hihetetlen erőfeszítés árán megtöröltem kézfejemmel az arcomat, de még hosszú pillanatokig homályban úszott minden, arra se futotta már erőmből, hogy a szemizmaimnak parancsoljak.

Amikor végre kitisztult a kép, láttam, hogy Colin és Thomas Peyssou körül tesz-vesz. Levetkőztetik, megitatják. Kínkeservesen elfordítottam a fejem jobbra. Megpillantottam Momót és Menout, egymás mellett, anyaszült meztelen. Menou lehunyt szemmel, összekuporodva hevert, mint az őskori sírokban talált, zsugorított csontvázak. Hogy volt képes levetkőzni és főleg a fiát levetkőztetni, álmélkodtam egy pillanatig, de rögtön meg is feledkeztem róla, mert nagy dologra szántam el magam, és erre kellett koncentrálnom: odakúszom az öblítődézsához, gondoltam, és nyakig belemerülök. Nem tudom, hogy vittem végbe elhatározásomat, hiszen a padló tűzforró volt, de tisztán látom, amint kétségbeesetten erőlködöm, hogy a dézsa peremét elérjem. Megpróbálok fél kézzel a falnak támaszkodni, de rögtön el is kapom a kezemet. Mintha egy vörös izzásban levő fémet érintettem volna meg! Mégiscsak felhúzódzkodtam valahogy, mert egyszer csak bent találtam magam a dézsában: államat felhúzott térdemre nyugtatva ültem, csak a fejem látszott ki a vízből. Ahogy így utólag elgondolom, ez lehetett életem legforróbb fürdője, akkor mégis meglepően üdítőnek tetszett. Emlékszem, többször is ittam egy-egy kortyot, és, gondolom, többször is elbóbiskoltam, mert legközelebb arra riadtam iszonyú rémülettel, hogy nyílik a pinceajtó, és beront valaki.

Nézem. Két lépést tesz befelé, megáll, meginog. Anyaszült meztelen. Se haja, se szemöldöke, teste tűzvörös és hólyagos, mintha zubogó vízbe mártották volna, s ami a legiszonyúbb, ami jeges borzalommal tölt el: melléről, combjáról, derekáról véres cafatokban mállik le a hús. Mégis áll, nem tudom, hogyan, rám néz, és bár az arca egyetlen véres seb, megismerem a szeméről: Germain, a béresem. Megszólítom:

- Germain!

Mintha csak erre várt volna, meginog, hanyatt zuhan a földön, és úgy marad, mozdulatlanul elterülve. A két lába mereven kinyúlik, karját keresztbe fonja a mellén. A nyitott ajtón át olyan forró levegő áramlik be pincénkbe, hogy eltökélem: kikecmergek a kádból, és becsukom az ajtót. És ami a legkülönösebb, el is evickélek valahogy az ajtóig, nem tudom, kúszva vagy négykézláb. Egész testsúlyommal nekidőlök a nehéz tölgyfa ajtónak, nagy nehezen megmozdul, és határtalan megkönnyebbülésemre döngve becsapódik.

Lihegek, szakad rólam a verejték, éget a padló. Visszajutok-e valaha is a dézsámba, gondolom kimondhatatlan aggodalommal. Könyökre-térdre támaszkodva kuporgok, a fejem lekókad, alig néhány méter választ el Germaintől, de annyi erőm sincs, hogy odáig elkússzak. Úgyis hiába, tudom. Meghalt. Állok négykézláb, bámulom Germain holttestét, könyökömet, térdemet égeti a padló, olyan bágyadt vagyok, hogy a fejemet sem bírom felemelni, a legszívesebben elterülnék a földön, és meghalnék, és ekkor hirtelen megvilágosodik az agyam, és megértem, most először a kezdet kezdete óta, hogy tűztenger fog bennünket körül, s ez a tenger elemészt mindent, de mindent, embert, állatot, növényt.

4

Átolvastam, amit eddig írtam. Most ötlött csak fel bennem egy s más, amire akkor nem gondoltam. Hogy jutott el Germain félholtan, pőrén - a tűz még a bőréből is kivetkeztette a szerencsétlent! - a várig? Feltehetőleg sürgős telefonüzenetet kapott Hétbükkön egyik kliensünktől, s mert tudta, hiába telefonálna, mind a pincében vagyunk, motorra pattant. Mire a katasztrófa bekövetkezett, ő már Malevil kapujánál járhatott, ahol a sziklafal valamelyest megóvta a tűzártól. Ha csakugyan így történt, akkor annak a hatalmas lángnyelvnek, amely a villám sebességével terjedt északról délre, úgyszólván csak a széle nyalta végig. Ezért nem égett porrá, mint a malejaciak zöme. Egy-két megfeketült csont a hamuréteg alatt, ennyi maradt belőlük.

Ha Germain pár pillanattal előbb ér a belső várudvarra, talán megmenekül. A vár maga alig szenvedett kárt, az északról fölé magasodó hatalmas szirt tömege mintegy elszigetelte a levegőmáglyától.

Az is csak most jut eszembe, hogy attól a pillanattól fogva, amikor a veszett vonatdübörgés (kimondani is kész nevetség!) betöltötte a pincét, majd pedig beállt az az iszonyú kemenceforróság, mindannyian mintegy megbénultunk. Nemcsak a tagjaink, a nyelvünk, sőt az agyunk is. Alig beszéltünk, jóformán meg se moccantunk, és ami a legfurcsább, meg se fordult a fejemben, mint már említettem, mi történhet pincénk falain túl, míg Germain meg nem jelent. De még azután is roppant homályosak voltak elképzeléseim, semmiféle következtetést nem vontam le például a pokoli zajból, a hőmérséklet ijesztő emelkedéséből, vagy abból, hogy a villany kialudt, és a rádióállomások tartósan elnémultak.

Nemcsak gondolkodóképességemet vesztettem el, időérzékemet is. Ma sem tudnám megmondani, hány perc telhetett el attól fogva, hogy a villany kialudt, addig, míg megnyílt a pinceajtó, és betántorgott Germain. Úgy hiszem, azért, mert hosszú percekre ki-kihunyt az öntudatom. Általában roppant gyengén, kihagyásosan működtek érzékeim.

Erkölcsi érzékem is kihunyt. Nem azonnal, hiszen keserves erőfeszítés árán segítettem Meyssonnier-n. De ez volt, ha szabad így mondanom, erkölcsi lényem utolsó fellobbanása. Eszembe sem jutott például, hogy enyhén szólva önző eljárás, egyetlen dézsánkat kisajátítani, beleülni, és hosszú órákra elfoglalni. Másfelől, ha nem teszem, kérdés, hogy lett volna-e elég erőm négykézláb elvánszorogni Germain bejövetele után a nyitott ajtóig, és becsukni? Társaim nem mozdultak, bár mind az ajtót nézték elgyötörten, és láthatóan szenvedtek a beáramló forróságtól. (Ez is utólagos megállapítás.)

Ott álltam tehát négykézláb, lógó fejjel, és bár alig egy méter választott el Germaintől, ennyire sem futotta az erőmből. Jobban mondva a bátorságomból, hiszen mégiscsak visszakecmeregtem valahogy a dézsához. Valójában még mindig az iménti iszonyú látvány kiváltotta rémület dolgozott bennem. Rémületes volt látni azt a felhólyagzott, vérző testet, amelyről úgy lógtak a húscafatok, mint verekedés közben a hasadozott ingből a vászoncsíkok. Germain magas növésű volt és erős, most is ijesztően hatalmasnak tetszett, talán, mert én olyan kicsire húzódzkodtam össze, amennyire csak bírtam, vagy mert a gyertyafény képtelenül nagyra növelte a bolthajlatra vetődő árnyékát. Mintha maga a halál, nem pedig egy áldozata toppant volna be pincénkbe. Aztán meg Germain állt, minket pedig a padlóhoz szegezett a gyengeség. S végezetül: nem mozdulatlanul állt, hanem ingadozott, rám szegezve átható, kék tekintetét. Úgy rémlett, fenyegetően hajladozik előre-hátra, mindjárt rám veti magát, és megöl.

Megint elvergődtem a dézsához, de nagy meglepetésemre óvakodtam beleülni. Túlságosan melegnek éreztem a vizet, amikor a kezemet belemártottam. Rá kellett volna ébrednem, hogy ez az észlelet csalóka, valójában a környező levegő hűlt le, de ez eszembe sem jutott, aminthogy az sem, hogy egy pillantást vessek a vízcsap fölött lógó hőmérőre. Egyetlen gondolat kötötte le figyelmemet: mindenáron szabadulni akartam a forró kőpadló érintésétől. Nagy keservesen felkapaszkodtam két szomszédos hordóra, úgy helyezkedtem el közöttük, hogy hátamat az egyik hasának vetettem, lábamat a másikra raktam. Eleinte hűvös és kellemes volt a dongák tapintása, de nem sokáig. Kutyául szenvedtem, bár másként, mint előbb. Nem izzadtam már annyira, nem is fulladoztam, de sajgott a tenyerem, a térdem, a csípőm, a fenekem, egyszóval mindazon testrészeim, amelyek érintkezésbe kerültek a padlóval. Nyöszörgést hallottam közvetlen közelről, heves aggodalom fogott el társaimért, míg szégyenszemre rá nem döbbentem, én nyöszörgök. Eltartott egy darabig, míg ez a tény eljutott a tudatomig. Nincs szubjektívebb a fájdalomnál. Fájdalomérzetem egyáltalán nem állt arányban kiváltó okával, felületes égési sebeimmel. Mihelyt kissé erőre kaptam, és cselekvéshez láttam, meg is feledkeztem róluk.

Hogy sebeim nem lehettek súlyosak, mi sem bizonyítja jobban, mint az a körülmény, hogy hamarosan elnyomott a buzgóság. Sokáig alhattam. Arra ébredtem, hogy a falikarok nagy gyertyái leégtek. Valaki meggyújtott távolabb néhány gyertyát. Jeges hideg borzongott végig egész testemen, borsódzott a hátam. Dideregtem. Körülnéztem, merre lehetnek a ruháim, de sehol nem láttam őket. A következő percben, anélkül hogy számot adtam volna magamnak róla, már mást határoztam: leszállok kakasülőmről, megnézem, hány fokot mutat a hőmérő. Gyötrelmes volt az odaút. Izmaim megmeredtek, szinte megbénultak, ha csak megmoccantam, nyilallt a tenyerem. A hőmérő harminc fokot mutatott. Hiába mondogattam magamnak, hogy meleg van, semmi okom vacogni, kilelt a hideg. Amint visszafordultam, megpillantottam Peyssout. Hátát egy hordónak vetve állt, és öltözködött. Furcsa, hogy egyedül Peyssout láttam, holott rajta és rajtam kívül még öten tartózkodtak a pincében. Egyszerre csak egy dolgot volt képes befogni a szemem, bizonyára a kimerültségtől.

- Öltözködsz? - kérdeztem ostobán.

- Igen - felelte ő szokott hangján, bár jóval halkabban a rendesnél. - Felöltözöm. Megyek haza. Yvette biztos nagyon aggódik már miattam.

Rábámultam. Amint Peyssou kimondta a felesége nevét, világosság gyúlt az agyamban. És ennek a világosságnak, furcsa módon, meghatározott színe, hőfoka és alakja volt. Fehér volt, jéghideg és úgy hasított a szívembe, mint egy kés. Merően néztem Peyssout. Most fogtam fel először igazán, hogy mit is éltünk át.

- Mit bámulsz rám? Mi bajod velem? - kérdezte Peyssou harciasan.

Lesütöttem a szemem. Nem tudom, miért, úgy éreztem, mintha súlyos bűnt követtem volna el ellene.

- Semmit, kedves Peyssoum, igazán semmit - szabódtam elhaló hangon.

- Igenis rám bámultál - folytatta ő, továbbra is támadóan, de a keze egyre jobban remegett. Sehogy sem sikerült felhúznia a nadrágját.

Nem feleltem.

- Rám bámultál, ne is tagadd - Peyssou szeméből sütött a gyűlölet. Elmondhatatlanul szánalmas volt ez az ádáz indulat végletes gyengeségével párosulva.

Hallgattam. Sokért nem adtam volna, ha szólhatok, de nem találtam szavakat. Segélykérően néztem körül. És most megláttam a többieket is. Pontosabban szólva: megláttam egyiket a másik után, meg-megújuló kínos erőfeszítés árán, amitől kis híján hányinger fogott el. Menou holtsápadtan ült a földön, ölében Momo feje. Sovány ujjai gépiesen, rebegve szántották Momo koszos haját. Meyssonnier és Colin egymás mellett ült a falnál, arcukra ráfagyott a rémület. Görcsösen lesütötték a szemüket. Thomas állt, hátát egy hordónak vetve. Bal kezében Momo táskarádióját tartotta, a másikkal a keresőgombot csavargatta lassan, nagyon lassan, újra és újra végigpásztázva az állomásokat. Figyelő arca, akár egy kőszoboré. Nemcsak vonásai emlékeztettek szoborra, hanem a színe is fehér volt, mint a kő, és úgy rémlett: olyan kemény is.

Egyikük sem viszonozta pillantásomat. Emlékszem, egy futó pillanatra halálosan meggyűlöltem őket, ugyanaz a tehetetlen gyűlölet kerített hatalmába, ami Peyssou szeméből tűzött rám. Az újszülött felsír fájdalmában, amikor a levegő beáramlik tüdejébe. Mi is így voltunk. Hosszú órákat éltünk át önmagunkba zártan, fájdalmas volt az első érintkezés a külvilággal.

Egy pillanatra kísértésbe estem. Eh, hagyom Peyssout, tegyen, amit akar. Magamban ki is mondtam, azonmód, nyersen: "Ha ő így veszi, menjen csak isten hírével. Legalább megszabadulunk tőle." De ez az aljasság úgy megdöbbentett, hogy a következő percben az ellenkező végletbe estem, és elkezdtem magamban sopánkodni: "Peyssou, kedves öreg cimborám!"

Csüggedten lehorgasztottam a fejemet. Azt se tudtam már, hol áll. Reakcióim végletesek voltak, egyáltalán nem hasonlítottak rám.

Nagy nehezen annyit sikerült kinyögnöm, félszegen és mintegy bűntudattal:

- Kockázatos lenne most kimenned.

Mihelyt kimondtam, ráébredtem, mennyire alábecsültem a valóságos veszélyt. De Peyssout így is felingereltem. Fogát csikorgatva, dühödten rám förmedt - bár a hangja éppolyan elhaló volt, mint az enyém:

- Kockázatos? Már mért lenne kockázatos? Mire célozgatsz?

Ráadásul hamisan csengett minden szava. Mintha komédiázna. Megértettem, miért komédiázik, és kis híján elsírtam magam. Megint lesütöttem a szememet. Amilyen fáradt, elcsigázott voltam, már-már ráhagytam, tegyen, amit akar. De rögtön jobb belátásra tértem. Tekintetem találkozott az övével. Haragtól szikrázó szemében néha könyörgés bujkált. Ne szólj, rimánkodott Peyssou szeme, hagyj meg tudatlanságomban. Mintha a szó mágikus hatalmánál fogva én idézném fejére a rászakadt iszonyú csapást.

Tudtam, most már tudtam, ő is tudja, ahogy Colin és Meyssonnier is. Csakhogy azok ketten a gondolattalanságba, a mozdulatlanságba menekülnek iszonyú veszteségük tudata elől, Peyssou fejest ugrik, eltagadja önmaga elől, amit tud, kész behunyt szemmel hazarohanni hamuvá lett otthonába.

Kerestem a megfelelő szavakat, már a számon lebegett a mondat: "Gondold meg, Peyssou, az itteni hőségből ítélve... " De nem, ezt nem mondhatom. Túlságosan egyértelmű. Lesütött szemmel, konokul elismételtem:

- Nem mehetsz így el.

- Mert te megtiltod, mi? - kérdezte Peyssou kihívóan. Halkan, elhaló hangon mondta, de közben megpróbálta kihúzni öles vállait. Szívfacsaró látvány volt.

Nem feleltem. Hányinger környékezett. Orrom, torkom eltelt valami édeskés, undorító szaggal. Amikor a két falikar két-két gyertyája tövig égett, valaki, talán Thomas, meggyújtotta a következő falikar gyertyáit, úgyhogy a pincének a vízcsap körüli részére, ahol én álltam, most teljes homály borult. Eltartott egy darabig, míg ráeszméltem, honnan jön az az undorító bűz. Az ajtó irányából. Ott hever a sötétben Germain holtteste.

Megfeledkeztem Germainről! - vágott belém a döbbenet. Peyssou le nem vette rólam gyűlölködő és könyörgő tekintetét; most önkéntelenül arra fordult ő is, amerre én. A hulla láttán egy pillanatra kővé dermedt, majd szégyenlősen elkapta róla a tekintetét, mintha tagadni akarná, amit látott. Közben tetőtől talpig felöltözött, ő egyedül mindannyiunk közül. Két lépésre volt az ajtótól, mégsem mozdult, bár én a legjobb akarattal sem bírtam volna visszatartani.

Megint elmotyogtam tehetetlenül:

- Nem mehetsz ki, Peyssou.

Rosszul tettem. Peyssouba mintha új erőt öntött volna tiltakozásom. Nem fordult meg, de tétován, sután, féloldalasan egy-két lépést tett az ajtó irányába.

Onnan kaptam segítséget, ahonnan a legkevésbé vártam. Menou kinyitotta a szemét, megszólalt, és azt mondta tájszólásban, olyan hangon, mintha csak a saját konyhájában üldögélne a kapuerődben, és nem a pince kövén heverne anyaszült meztelen, holtsápadtan:

- Emmanuelnek igaza van, fiacskám, nem mehetsz így ki. Harapnod kell valamit.

- Köszönöm, nem kérek - felelte Peyssou, ugyancsak tájszólásban. - Nem kívánom. Köszönöm szépen, Menou, igazán nem kívánom.

De máris rabul ejtette a paraszti vendéglátás szertartása, a maga bonyolult szabódási és elfogadási rituáléjával. Félúton gyökeret vert a lába.

Menou egyre jobban belemelegedett a hagyományos vendégmarasztalásba.

- Egyél csak, egyél, meglásd, rád fér. És ránk is. Le Coultre úr - folytatta franciául, Thomas-hoz fordulva -, volna szíves ide kölcsönözni a kiskését?

- Mondtam már, nem kérek semmit - szabódott Peyssou, akinek szemmel láthatóan mérhetetlenül jólestek Menou szavai. Úgy kapaszkodott beléjük és az ismerős, megnyugtató világba, amelyet felidéztek, mint a rémült kisgyerek. Hálás kutyatekintettel leste Menou minden mozdulatát.

- Ugyan, ugyan - intette le Menou, abban a biztos tudatban, hogy előbb-utóbb úgyis elfogadják a kínálást. - Eredj már innen, hadd kelek fel - lökte le Momót a térdéről, és mert Momo nyöszörögve kapott utána. - Elég legyen, nagy mamlasz - folytatta tájszólásban, és erélyesen pofon cserdítette fiacskáját. Honnan vette hozzá az erőt, nem tudom, mert amikor felkelt, és ott állt előttünk pőrén, aprón, csontvázsoványan, döbbenten bámultam törékeny kis alakját. Minden segítség nélkül kioldotta a fejünk fölött lógó sonkák egyikének nylonzsinegét, leeresztette a sonkát, leemelte a zsinegről. Momo rémülten, krétafehéren bámulta édesanyját, és panaszosan nyögdécselt, akár egy csecsemő. Amint Menou visszatért hozzá, és lerakta a sonkát egy hordóra, hogy kihámozza burkából, Momo elhallgatott, szájába kapta a hüvelykujját, mintha csakugyan kisgyerekké változott volna vissza.

Némán figyeltem Menout. Keserves erőfeszítés árán kicsi, de elég vastag szeleteket metélt le a füstölt húsból. Baljával a hordóra szorította a sonkát, vézna jobb keze keményen markolta a kést. Jobban mondva nem is Menout bámultam, hanem a testét. Jól sejtettem, nem viselt melltartót. Két lapos, ráncos kis zacskót hordott ott, ahol más a keblét. Meddő hasa két oldalán kiugrott a medencecsontja, hátán a két lapocka, feneke soványabb volt, mint egy nőstény majomé, öklömnyi kis dudor. Ha idáig azt mondtam: Menou, ez a név sok mindent kifejezett.

Kölcsönös barátságot, gyengédséget, némi ingerültséggel elegy megbecsülést. De hogy a Menou névhez többek között hozzátartozik egy test is, arra csak most döbbentem rá, amikor, életemben először, meztelennek láttam. Talán ő az egyetlen nő, aki túlélte, gondoltam, és határtalan szomorúság fogott el összetöpörödött, aszott kis teste láttán.

Menou nekifogott osztani. Jobb kezében tartotta a sonkaszeleteket, mint a kártyákat. Rajtam kezdte, Momón végezte a sort. Momo vadállati hörgéssel vetette rá magát az adagjára, az egészet a szájába gyömöszölte. Arca lilásvörös színt öltött. Megfulladt volna, ha Menou erőszakkal szét nem feszíti az állkapcsát, s apró kezével le nem nyúl a torkára. A kihalászott csupa nyál húsdarabkát Thomas késével apró kockákra vágta, egyenként adogatta a fiacskája szájába, és ahányszor az mohóságában meg találta harapni az ujját, leteremtette, arcon legyintette.

Egykedvűen néztem a jelenetet. Nem derültem rajta, nem is undorodtam. Mihelyt kézhez kaptam saját sonkaadagomat, csorogni kezdett a nyálam, nekiestem, és befaltam, majdnem olyan mohón, mint Momo. Nagyon sós volt. Hihetetlenül jólesett bekebeleznem ezt a temérdek sót, a disznóhússal egyetemben. Észrevettem, hogy társaim éppen olyan mohón esznek, Peyssout sem kivéve. Kicsit félre is vonultak, és lopva körül-körülsandítottak evés közben, mintha attól kéne tartaniuk, hogy valaki elcseni a részüket.

Előbb végeztem, mint ők. Tekintetem a teli üvegekkel megrakott rekeszes kosarat kereste. Minden palack kiürült. Tehát nemcsak én oltottam a szomjúságomat borral! Örültem a felfedezésnek, úgyis furdalt a lélek, amiért olyan hosszú időre monopolizáltam a dézsát. Fogtam két üres üveget, odamentem a csaphoz, teletöltöttem az üvegeket, kinek-kinek kezébe nyomtam egy poharat, és színültig töltöttem borral. Ezúttal nem törődtem vele, kinek jut Momo bemocskolt pohara. Némán ittunk, ahogy ettünk is, le nem véve beesett, hunyorgó szemünket a sonkáról. Ott hevert még a hordón, ahol Menou felszeletelte. Menou elértette a néma kérést, de nem esett meg a szíve rajtunk. Mihelyt kiitta a borát, fogta a sonkát, könyörtelen, kimért mozdulatokkal begöngyölte, és visszaakasztotta előbbi, biztonságos helyére, a fejünk fölé. Álltunk körben némán, belegörnyedve a kiállt fáradalmakba, az egy Peyssou kivételével meztelenül, és mohón méregettük a homályos boltozatról alácsüngő húst. Nem sokban különbözhettünk kőkorszakbeli őseinktől, akik akkortájt laktak itt, Maleviltól nem messze, a Rhunes völgyi mammutbarlangban, amikor az ember alig-alig vergődött még ki az állatvilágból.

Térdem, tenyerem sajgott, de tagjaimba visszatért az erő, agyam kitisztult. Feltűnt, milyen gyéren szólunk, és milyen kínos gonddal kerüljük az esemény említését. Ugyanabban a pillanatban - először, mióta ránk szakadt a zaj - feszélyezni kezdett meztelenségem tudata. Menou is hasonló gondolatokra juthatott, mert megszólalt halkan, rosszalló hangsúllyal:

- Ni, hogy álldogálok itt!

Franciául mondta, a hivatalos, a civilizált érzelmek nyelvén. És nyomban öltözködéshez látott, miközben hozzátette, de sokkal hangosabban, tájszólásban és egészen más hangsúllyal: "Pedig nem vagyok éppen nyálcsordító látvány!"

Én is felöltöztem, lopva rá-rásandítva Colinra és Meyssonnier-ra. Peyssou tekintetét, amennyire lehetett, kerültem. Meyssonnier arca megnyúlt, megkeskenyedett, beesett, szemhéja szüntelenül rebegett. Colin arcára ráfagyott gondolamosolya. Kínosan merev mosoly volt, élesen rácáfolt a szeméből sütő aggodalomra. Peyssou nem mozdult, pedig igazán semmi oka nem volt többé maradni. Evett-ivott. Óvakodtam ránézni, nehogy indulásra késztessem. Jóságos, vastag ajka remegett, jámbor, kerek képe rángatózott, két karja ernyedten csüggött le kétfelől a teste mellett, térde megroggyant. Úgy festett, mint akiből kiszállt az akaraterő és a reménység utolsó szikrája is. Megfigyeltem, hogy folyton Menoura pislog, mintha tőle várná, hogy megmondja: mitévő legyen.

Thomas-hoz léptem. Rosszul láttam az arcát, a pincének ezen a részén teljes volt a sötétség.

- Mit gondolsz, kimehetünk? Vagy nem tanácsos?

- Attól függ. Ha a hőségre gondolsz, attól kimehetnénk. Csökkent a levegő hőmérséklete.

- Hát van más veszély is?

- Hogyne. A radioaktivitás.

Rámeredtem. Erre igazán nem gondoltam. Közben gépiesen konstatáltam, hogy Thomas-nak kétsége sincs a katasztrófa természete felől.

- Egyszóval jobb várni? - kérdeztem.

Thomas vállat vont. Arca élettelen volt, hangja fakó.

- Egy, két, három hónap múlva is eshet radioaktív csapadék...

- Mit tegyünk tehát?

- Ha megengeded, hogy előkeressem a szekrényből nagybátyád Geiger készülékét, tisztázhatjuk, hányadán állunk. Úgy értem, pillanatnyilag.

- De fertőzést kaphatsz!

- Hát ami azt illeti - mondta az iménti színtelen, egykedvű hangon, kőarccal -, amúgy is roppant csekély esélyünk van az életben maradásra. Növények és állatok nélkül úgysem húzhatjuk sokáig.

- Halkabban - mondtam, mert úgy láttam, társaim erősen figyelnek, bár nem léptek közelebb.

Előhúztam a zsebemből a szekrénykulcsot, átadtam Thomas-nak. Thomas felöltötte esőkabátját, felvette a bukósisakot, a porvédő szemüveget, a kesztyűt. Fekete volt a kabátja, sisakja: elég ijesztően festett.

- Ez megvéd? - kérdeztem ostobán, megérintve a köpenyt.

Üres tekintet meredt rám az üveg mögül. Thomas dermedt arca gúnyos fintorba rándult.

- Hát egy hajszállal tán biztosabb így, mint meztelen felsőtesttel.

Amint Thomas eltűnt, odajött hozzám Meyssonnier.

- Hová ment? - suttogta.

- Radioaktivitást mérni.

Meyssonnier rám emelte árkos szemét. Az ajka reszketett.

- Azt hiszi, bomba volt?

- Azt.

- Hát te?

- Én is.

- Ahá - mondta Meyssonnier, és elnémult.

Csak ennyit mondott: Ahá. A többi néma csend. Még a szemhéja se rebbent. A földet bámulta. Hosszú arca sárga volt, akár a viasz. Oldalvást egy pillantást vetettem Colinra és Peyssoura. Bennünket figyeltek, de nem léptek közelebb. Földhöz szögezte őket a kétség. Szerették volna tudni, mi van, de rettegtek attól, amit megtudhatnak.

Thomas tíz perc múlva visszatért. Kezében a készülék, fülén a hallgató.

- A belső falövezetben negatív - közölte kurtán. - Legalábbis pillanatnyilag.

Letérdelt Germain mellé, végigjártatta testén a készüléket.

- Negatív.

A társasághoz fordultam, és ellentmondást nem tűrő hangon bejelentettem:

- Thomas meg én felmegyünk a lakótoronyba. Megnézzük, mi történt. Ne mozduljatok innen. Sietünk vissza.

Azt vártam, tiltakozni fognak, de nem. Eljutottak a kimerültségnek, a tanácstalanságnak, a döbbenetnek arra a legvégső fokára, amikor az ember aláveti magát bármely, kellő eréllyel kiadott parancsnak. Tudtam, nem mozdulnak a pincéből.

Mihelyt kiléptünk a lakótorony, a felvonóhíd és a reneszánsz palotácska alkotta kis udvarra, Thomas egy kézmozdulattal megálljt parancsolt. Módszeresen körbesétáltatta készülékét a terecskén. Én behúzódtam a pinceajtó boltíve alá, onnan figyeltem. Izgalmamban kiszáradt a torkom. Megcsapott a hőség. Idekint sokkal melegebb volt, mint a pincében. Nem tudom, miért, de eszembe se jutott megnézni a hőmérőt, pedig a biztonság kedvéért magammal hoztam.

Az ég szürke volt, ólomszínű, a fény gyenge. Az órámra pillantottam. Kilenc óra múlt tíz perccel. Lázasan töprengtem - de mintha vattából lett volna az agyam! -, vajon a B nap estéjén vagyunk-e, vagy másnap reggel. Képtelen kérdés, döbbentem rá, mihelyt sikerült a gondolataimat fájdalmas erőfeszítés árán úgy-ahogy rendbe szedni. Húsvétkor sötét van már este kilenckor. Tehát csakis a B2 nap reggelén lehetünk. Egy teljes napot és egy éjjelt töltöttünk a pincében.

Az égen se felhő, se kékség. Hézagtalan, sötétszürke bura borult fölénk, mint a koporsófedél. Ez a szó adja vissza a legpontosabban akkori benyomásomat. Félhomály, fojtó, ólomsúlyú égbolt. Felnéztem az erődre. Első látásra úgy tetszett, nem esett benne kár, csak a torony legfelső, a szirten is túl nyúló részén pörkölődtek meg a kövek.

Arcomat elöntötte a verejték. Végre eszembe jutott megnézni a hőmérőt. Ötven fok. A tér sok száz éves kövezetén, amely fölött Thomas a mérőkészüléket sétáltatta, üszkös madártetemek hevertek. Szarkák és galambok. A toronyban sok madár fészkelt, olykor bosszantott is az örökös búgás, cserregés. Nem lesz többé okom bosszankodni. Síri csend volt, csak nagy távolból hallatszott valami recsegés-ropogás. Ugyancsak fülelnem kellett, hogy meghalljam.

- Negatív - jelentette Thomas. Ő is verejtékben fürdött.

Értettem, mit mond, de nem tudom, miért, bosszantott a szűkszavúsága. Csend támadt, s mert Thomas nem mozdult, láthatóan valami neszre figyelt, türelmetlenül rászóltam:

- Megyünk?

Thomas nem felelt, az eget kémlelte.

- Menjünk már! - mondtam nagy nehezen legyűrve ingerültségemet. Úgy hiszem, a kimerültség, a rémület és a hőség ingerelt fel. Gyötrelmes volt másokra odafigyelni, gyötrelmes beszélni, talán még nézni is.

- Van messzelátóm, hozom - tettem még hozzá.

A toronyban, második emeleti szobámban, pokoli volt a hőség, de amennyire megállapíthattam, minden épségben maradt, kivéve az ablak ólomrácsozatát. A fém helyenként megolvadt, és ráfolyt kívülről az üvegre. Mialatt én a messzelátót kerestem, és felforgattam érte a fiókos szekrényt, Thomas leemelte a telefonkagylót, belehallgatózott, többször egymás után lenyomta a villát. Gonosz pillantásokkal méregettem az arcomat elöntő izzadságfüggöny alól, mintha ő tehetne róla, hogy kísérlete egy másodpercre felszította reményeimet.

- Nincs vonal - közölte.

Ingerülten vállat vontam.

- Tudnunk kell, mi a helyzet - mondta Thomas, csodák csodája, némi éllel.

Elrestelltem magam.

- Megvan a messzelátó - mondtam halkabban.

Pedig úgy éreztem, képtelen vagyok legyűrni azt a tehetetlen, kötekedő ellenszenvet, amelyet embertársaim keltenek bennem. Nyakamba akasztottam a messzelátót, és megindultam a csigalépcsőn a torony legfelső emeletére. Thomas nyomon követett. Fullasztó volt odafent a hőség. Többször is megcsúszott a lábam a kikopott lépcsőfokokon, ilyenkor a karfába kapaszkodtam. Máris sajgott a jobb tenyerem. A látcső a mellkasomat verdeste. Szíja elviselhetetlen súllyal feszült a tarkómra.

Ha az ember a csigalépcsőről kijutott a szabad ég alá, a torony tetőteraszára, még nem látott semmit. Két és fél méter magas kőfal vette körül a teraszt. Az egy-másfél négyzetméter alapterületű kilátóra néhány kőbe rótt lépcsőfok vezetett fel. A kilátónak nem volt mellvédje. Amikor tizenkét esztendős voltam, nagybátyám óva intett e veszedelmes helytől, ahonnan nagyon messzire el lehet látni.

Megálltam, hogy kifújjam magam. Ég sehol. Csak az az ólomszürke bura, ameddig a szem ellát. A levegő a szó szoros értelmében égetett. Remegő térddel, kihagyó lélegzettel másztam meg az utolsó lépcsőfokokat. Homlokomról záporként patakzott a kőre az izzadság. A kilátóra nem léptem ki. Féltem, leszédülnék. Megálltam az utolsó lépcsőfokon, Thomas az utolsó előttin.

Körülpillantottam, hátrahőköltem. Meg is inoghattam, mert éreztem, Thomas keze a hátamra nehezedik, nekinyom a falnak.

Nem kellett távcső sem ahhoz, amit elsőnek megpillantottam: Hétbükk lángoló romjait. Az udvarház teteje beomlott, ablaknak, ajtónak se híre, se hamva. Csak itt-ott meredt égnek egy-egy kormos faldarab, ágavesztett, karószerű fa. Mozdulatlan volt a levegő. Vastag, fekete füstoszlop szállt fel a romokból. Néhol vörös lángnyelvek futkároztak a föld színén, a kihunyó tűzvész maradéka. A láng fel-felcsapott, el-ellobbant.

Szememhez emeltem a távcsövet, és remegő kézzel élesre állítottam. Colin háza a község közepén volt, Meyssonnier-é kijjebb, a Rhunes felé lejtő domboldalban. A Colin-háznak nyomát se leltem, Meyssonnier házának hűlt helyét egy tornyocska jelezte. Peyssou tanyájából és a tanyát környező szép kis fenyvesből mindössze egy halom fekete pernye maradt.

Leengedtem a messzelátót, felsóhajtottam:

- Kő kövön nem maradt.

Thomas némán bólintott. Azt kellett volna mondanom: senki nem maradt, mert első pillantásra nyilvánvaló volt, rajtunk kívül teremtett lélek nem maradt életben a környéken. Jól és régóta ismertem a kilátást a toronyból. Amikor nagybátyám először odakölcsönözte a messzelátóját, egy hosszú délutánon át hasaltunk a kilátó kövein a Kör-beliekkel (ma is érzem meztelen combomon a kő jóleső melegét). A dombok közt megbúvó tanyákat fürkésztük, találgattuk, melyik kié. Persze harsány ordibálás, káromkodás, kakaskodás közepette. Nézd már, marha, hát nem Favelard-ék tanyája az ott, Bories és Volpiniére között? Nem látsz a szemedtől? Fogadjunk egy csomag Gauloise-ba, hogy az igenis a Favelard tanya! Cussac? Egy frászt Cussac! Kettőt teszek egy ellenében, hogy nem Cussac. Cussac igenis itt van, bal kéz felől, Galinat mellett, megismerszik a dohánypajtáról.

Mióta az eszemet tudom, itt voltak körös-körül a tanyák, Favelard, Cussac, Galinat, Bories, Volpiniére és még jó néhány távolabb eső tanyaház, ezeknek is tudtam a nevét, de a tulajdonosáét nem mindig. És most sehol semmi, csak üszkös romok, égő fák.

Erdő, az aztán volt a mi vidékünkön. Ha az ember nyáron kinézett a toronyból, üde, sötétzöld, hullámzó tengerre látott körös-körül, gesztenyeerdők tengerére. Közbül, elvétve fenyvesek, tölgyesek, a dombháton nyílegyenes jegenyesorok, amelyeket leendő hasznuk reményében ültettek, s addig is szép, derékszögű síkidomokra szabdalták fel a tájat. A tanyaházak mellett magános ciprusok bókoltak, mert a ciprus drága fa, és csak egyesével ültették, a szem öröme és a ház tekintélye végett.

Mindez nyomtalanul eltűnt. A jegenyék, a ciprusok, a tölgyesek, a fenyvesek. A hatalmas gesztenyeerdők, amelyek úgy elborították a dombokat, hogy csak a szelídebb lankákon, fennsíkokon maradt itt-ott tenyérnyi szabad hely háznak, legelőnek - lobogó lánggal égtek. A lángtengerből itt-ott megfeketült, csupasz fatörzsek nyúltak ki. Recsegve-ropogva haldokoltak a fák. Erre a távoli ropogásra figyeltem fel, amikor a pincéből kiléptünk. Nagy lánggal égett a lehullott gallyak, ágak mérhetetlen tömege, ez a tűzszőnyeg elöntötte a dombokat, úgyhogy az ember azt hihette: maga a föld ég.

A Rhunes-höz vezető országúton, a Rouzies-kastély megfeketedett romjain túl kutyatetem hevert. Tisztán láttam minden porcikáját, az út közel volt, a messzelátó erős. Ugyan mit számít ott egy döglött kutya, mondhatnák, ahol emberek ezrei pusztultak el? Igaz, de nagy különbség van a között, amit tud és amit lát az ember. Tudtam, hogy Malevil környékén, a falvakban, a tanyákon ezerszám váltak lángok martalékává élőlények, de látni, a madarakon kívül, csak ezt az egy tetemet láttam, ezt a kutyát. Megrázó volt. Annál is inkább, mert volt rajta valami, ami elárulta, milyen irtóztató halált halt szegény pára. Nyilván menekülni próbált a mezőről, legelőről, ahol a baj érte, hazairamodott a jól ismert útvonalon, de amint kiért az országútra, mind a négy tappancsa beleragadt az olvadt aszfaltba, mintha lépvessző fogta volna meg. Így érte utol a vég. Elevenen megsült. Tisztán láttam a távcsövön át a fekete, kavicsos masszába beledermedt négy lábát. Amikor az állat földre rogyott, a végtagjait foglyul ejtő szurokpapucs megnyúlt, de nem szakadt el, és kúp alakban dermedt rá a mancsaira.

Nem néztem Thomas-ra. Tudomást sem vettem róla. Úgy éreztem, a történtek után lehetetlenné vált mindenfajta kapcsolat ember és ember között. Iszonyat, iszonyat, iszonyat, mormoltam gépiesen, rögeszmésen; nem bírtam abbahagyni. Torkomat mintha satu szorította volna össze, remegtem, elvakított a verejték, egész bensőm kiürült, nem maradt benne más, mint ez az iszonyat. Szellő támadt. Mélyet lélegeztem. Abban a pillanatban eláradt testemen-lelkemen a megégett, oszló hús dögletes szaga. Olyan erővel csapott rám, hogy azt hittem, belőlem jön. Émelyítő volt. Mintha tulajdon hullámat hordoznám eleven testemben. Úgy éreztem, ez a szúrós, romlott, édeskés bűz örökre belém fészkeli magát, életem végéig nem szabadulok már tőle. Tömegsírrá vált a világ, s engem társaimmal együtt arra kárhoztat a sors, hogy életfogytiglan ebben a pöcegödörben sínylődjünk, eltemessük a halottakat, és holtunkig a bűzükben éljünk.

Pillanatnyi elmezavar volt. Úgy hiszem, rá is eszméltem, mert megfordultam, és egy kézmozdulattal jeleztem Thomas-nak, hogy le akarok menni. Amint leértünk a teraszra, amelynek magas mellvédje eltakarta előlünk az égő világot, leroskadtam a kőre. Nem tudom, meddig kuporogtam így, kiürült lélekkel, bénán, már-már halálos elesettségben. Nem vesztettem el az eszméletemet, mégis egyfajta önkívület lett úrrá rajtam. Nem bírtam, nem is akartam megmozdulni.

Thomas egész testével nekem dőlt, s amikor felé fordultam, a magam számára is váratlan, kínos lassúsággal, láttam, merőn néz. Nehezen jutottam el odáig, hogy viszonozzam a pillantását, de amikor sikerült, megértettem, mit mond, mit kiált helyette a szeme. Beszélni ő sem tudott, hasonló állapotban lehetett, mint én.

Néztem a száját. Láthatóan nehezére esett szétnyitni vértelen, cserepes ajkát. Végre megmozdult az ajka. Egyetlen szóra futotta az erejéből:

- Megoldás...

Nagy kínnal összpontosítottam rá a figyelmemet. A szemhéjam le-lecsukódott, éreztem, bármely pillanatban visszazuhanhatok előbbi kába állapotomba. S amikor sikerült valamiféle hangot kipréselni a torkomon, olyan elhalóan csengett, hogy elrémültem tőle:

- Miféle... megoldás?

Sokáig nem jött válasz. Azt hittem, elájult. De akkor ismét megéreztem vállamon a válla nyomását, és megértettem, erőt gyűjt a beszédhez.

- Felmenni... - fogtam fel emberfeletti erőfeszítés árán a választ.

Kínos, suta kis mozdulat kísérte a szót. Hüvelykujjával a kilátóra bökött. Majd alig hallhatóan hozzátette:

- Leugrani... Vége.

Ránéztem, elfordultam, visszazuhantam a tompa bódulatba. Kusza gondolatfoszlányok keringtek agyamban. Egyszerre felbukkant köztük egy világosabb gondolat, és megállított. Ha feleségem, gyerekem lett volna, mint Colinnak, Meyssonnier-nak, Peyssounak, most élnének, az emberi faj fennmaradna, tudnám, miért küzdjek. De így csak egyet tehetek. Visszamegyek a pincébe, megmondom társaimnak, hogy elvesztették szeretteiket, és együtt várjuk be a végpusztulást.

- Mi lesz? - kérdezte Thomas jóformán hangtalanul.

Megráztam a fejemet:

- Nem.

- Miért? - Csak az ajkai mozdultak, hang nem jött ki a torkán.

- A többiek.

Mihelyt ezt elgondoltam és kimondtam, megkönnyebbültem. Heves köhögőroham fogott el. Egyszerre az a gyanúm támadt, hogy kábaságunk talán nem kizárólag az átélt, szörnyű lelki megrázkódtatás következménye: enyhe füstmérgezést kaptunk. Feltápászkodtam.

- A pincébe.

És Thomas válaszát be sem várva, imbolyogva megindultam lefelé a csigalépcsőn. Jobban mondva legurultam. Szerencsére nemrég felszereltem egy vaskorlátot a csigalépcső mellé a falra, a Malevilba ellátogató turisták kedvéért. Abba kapaszkodtam, ahányszor a lábam kiment alólam. Mindannyiszor megégettem a tenyeremet. Thomas utolért a palotácska és a torony közti kis udvaron. A lovaid, mondta. Nemet intettem, és elfojtva feltörő könnyeimet, megszaporáztam a lépteimet. Borzadtam a gondolatára is, hogy megnézzük a lovakat. Bizonyosra vettem, hogy mind elpusztult. Egy vágyam volt csak, visszabújni minél előbb föld alatti odúnkba.

Amint beléptünk a pincébe, megborzongtam. Hideg volt idelent. A pulóverért nyúltam, hátamra kanyarítottam, a két ujját a nyakamon csomóra kötöttem. Colin bort fejtett, Meyssonnier vitte-hordta a teli üvegeket Menounak, Menou a dugaszológépet működtette. Nyilván ő az értelmi szerző, gondoltam, ő adta ki a parancsot a megkezdett munka befejezésére, mert mi mást is lehetne tenni? Mindenesetre hallatlanul megnyugtató volt az ütemes munka látványa. Odamentem, felvettem. egy teli üveget, belekortyoltam, továbbadtam Thomas-nak, nekivetettem a hátam egy hordónak, és a pulóverem ujjával megtöröltem az arcomat, mert bár kilelt a hideg, továbbra is szakadt rólam a verejték. Éreztem, lassacskán helyrerázódnak a gondolataim.

Pár pillanat múltán arra ocsúdtam, hogy a társaim egytől egyig szoborrá dermedtek, és bár nem szólnak, mind engem bámulnak. Tekintetükben aggodalom, sőt, könyörgés. Tudták pedig, mi történt, azért nem merte egyikük sem megkérdezni, se Colin, se Meyssonnier, se Peyssou. Egyedül Menoun látszott, hogy sokért nem adná, ha hallhatná, mit tapasztaltunk, de féket vetett a nyelvére.

A három férfi láttán megértette, mit jelent nekik az én makacs hallgatásom.

Nem tudom, meddig hallgattunk. Végezetül úgy éreztem, könyörületesebb beszélni, mint hallgatni. Szembefordultam cimboráimmal:

- Nem mentünk messzire. Csak ide fel, a toronyba - mondtam halkan.

Majd elfúló hangon hozzátettem:

- Úgy van, ahogy gondoltuk. Mindennek vége.

Ezt várták. Mégis úgy érte őket, mint a villámcsapás. Peyssou mozdult elsőnek. Odatámolygott, elkapta a pulóverem ujját, és magánkívül rám ordított:

- Nem igaz!

Nem feleltem. Nem volt szívem felelni. Megfogtam Peyssou kezét, megpróbáltam lefejteni magamról. Eközben kioldódott a pulóver ujja, felfedve a nyakamat, s a nyakamban lógó messzelátót. Peyssou meglátta, felismerte, iszonyattal meredt rá. Tudom, ebben a szent percben neki is eszébe ötlött az a régi délután, amikor a kilátóról a tanyákat nézegettük. Arcát eltorzította a kétségbeesés, keze lehanyatlott, feje a vállamra bukott, és felsírt, hangosan, csukladozva, mint egy kisgyerek.

Hirtelen felbolydult a pince. Nem beszéltünk össze, mégis úgy ment minden, mintha vezényszóra cselekedtünk volna. A jelenet szíven ütött, és úgy hiszem, sorsdöntő hatással volt rám: visszaadta az életkedvemet. Én magamhoz öleltem a nagy Peyssout (fél fejjel magasabb nálam), Colin és Meyssonnier közrefogta, az egyik a vállát, a másik a tarkóját karolta át, és egyszerűen, férfi módra nyugtatgatták. Döbbenten láttam, hogy van erejük Peyssout vigasztalni, pedig hát ők is elvesztették mindenüket. És, nem tudom miért, az is az eszembe villant, hogy legutóbb tizenkét éves korunkban fogtuk így közre Peyssout, én meg Colin, hogy Meyssonnier "lekeverjen neki egy oltári pofont". Megilletődésemet cseppet sem csökkentette az emlék, sőt. Ott álltunk mindhárman tenyeres-talpas, behemót barátunk körül, szólongattuk, lapogattuk, a vállát veregettük, gyengéden szidalmaztuk. Elég legyen már, nagy szamár. Mire ő könnyezve, hálásan azt felelte: - "Ne izélgessetek már, elegem van belőletek!"

Peyssou lassacskán megnyugodott. Négyes csoportozatunk fellazult.

- Mégis meg kéne nézni - mondta a sápadt, beesett szemű Meyssonnier.

- Igen - fohászkodott neki Colin is. - Mennünk kell. De egyikük sem mozdult.

- Kérdés, szabad-e az út - vélte Thomas. - Ég az erdő. És innen Malejacig mindenütt erdő szegélyezi az utat. A radioaktivitásról nem is szólva. Mert az udvar mégiscsak jól védett hely. Nagy a kockázat.

- Kockázat? - kapta fel Peyssou a fejét. - Hát mi a fenének élnék ezek után?

Csend.

- És mi? - kérdeztem szemrehányóan.

Peyssou vállat vont, szólni készült, de meggondolta magát, nem felelt. A tartása mást mondott, mint a hallgatása. Ilyesformát: ők meg ti, ég és föld. De nem mondta ki, mert tudta, mi is számítunk valamicskét.

Váratlanul megszólalt Menou. Nem úgy, mint máskor, nem félhangon, inkább magának s csak mellesleg másoknak szánva a szót, nem is odavetett megjegyzései egyikét eresztette meg tájszólásban. Valóságos szónoklatot vágott ki, legalábbis önmagához mérten, s mi több, francia nyelven, jeléül, hogy fontosat akar mondani. De a keze nem pihent meg közben egy percre sem.

- Fiacskám - mondta, Peyssouhoz fordulva -, nem a mi dolgunk eldönteni, élünk-e, halunk-e. Aki él, nem tehet mást, élnie kell. Az élet olyan, mint a munka. Nehéz vagy se, nem hagyhatod félbe-szerbe. A végére kell járnod, úgy bizony.

Lenyomta a kart, a dugó zajtalanul siklott az üveg szájába. Peyssou ránézett, már-már felelt is valamit, de meggondolta, lenyelte. Azt hittem, Menou mára kiszónokolta magát, de csak annyi szünetet tartott, míg a következő palackot a kar alá nem helyezte.

- Könnyen beszél ez a Menou, gondolod magadban, őt nem érte veszteség, él a drágalátos fiacskája. És ha úgy vesszük, igazad is van. De én akkor se mondanám, amit te mondtál, ha elvesztettem volna Momót (itt elengedte a kart, és keresztet vetett). Élsz, mert élsz, gyermekem, és nincs tovább. A halállal nem komázik az ember.

- Igazad van, anyám - mondta váratlanul Colin.

Hát igen, a kora után akár anyja is lehetne Menou, de ez eddig soha nem jutott az eszünkbe.

- Menjünk - Meyssonnier merev léptekkel megindult az ajtó felé.

Útját álltam, félrevontam.

- Percre se tévesszétek szem elől Peyssout! Tudod, miért. Legjobb volna, ha végig együtt maradnátok.

- Én is így gondoltam - bólintott Meyssonnier. Akkor ért oda Thomas, a Geiger-féle készülékkel.

- Megyek én is - jelentette be, éppen, amikor Colin és Peyssou is csatlakozott hozzánk.

- Kár lenne jönnöd, pláne, ha veszélyes - mondta Colin, önkéntelenül tegezésre fordítva a szót. Eddig magázta Thomas-t.

- Szükség lesz rám - emelte meg Thomas a készüléket. Megint csend támadt, aztán megszólalt Meyssonnier:

- Magunkkal visszük Germain holttestét, és a külső kapu elé rakjuk, addig is, míg eltemetjük - mondta rekedten.

Jóformán annyit se szóltam rá, köszönöm, pedig nagyon hálás voltam Meyssonnier-nak. Lám, Germainre is van gondja, holott alig szuszog! Utánuk néztem. Thomas ment legelöl, kezében bevetésre készen a Geiger számláló, nyakában a készülék fülhallgatója. Mögötte Meyssonnier és Peyssou haladt, Germaint cipelték izzadva. Colin zárta a menetet. Kisebbnek és véznábbnak látszott, mint valaha.

Becsukódott mögöttük az ajtó. Álltam, az ajtót bámultam, és azon töprengtem, ne menjek-e utánuk. Aggódtam értük.

- Elfogytak a teli üvegek - csendült fel a hátam mögött Menou nyugodt hangja. - Ha nincs ellenedre, fejts le egykét üvegre való bort.

Visszatértem a székemhez, letelepedtem, és nekifogtam bort szivattyúzni. Kopogott a szemem az éhségtől, de nem járhattam elöl rossz példával, nem dézsmálhattam meg saját sonkáimat. Menou átvette a parancsnokságot élelmiszerkészleteink felett, és ezt bölcsen cselekedte. Igazságos lesz az elosztás, annyi szent.

- Mozgás, Momo - Menou észrevette, hogy fogytán az üres üveg.

Momo felcihelődött, megtöltött egy fémkosarat üvegekkel. Menou csendesen, de nagyon határozottan rászólt:

- És ne nyalakodj közben! Amit suttyomban megiszol, azt most már a többiektől veszed el.

Azt hittem, Momo elereszti a füle mellett a figyelmeztetést. De tévedtem. Megszívlelte. Lehet különben, hogy nem a szöveg értelmét fogta fel, hanem inkább a dallamát.

- Szűkmarkúan bántál a sonkával -- mondtam kisvártatva. - A fiúk üres gyomorral vágtak neki ennek az útnak, ez nem tetszik nekem.

És a boltozatra mutatva hozzátettem:

- Annyi hús van itt, hogy sok is! Menou követte pillantásomat.

- Heten vagyunk - felelte nyugodtan. - És ha egyszer a végére jártunk annak, ami ott lóg, ki tudja, eszünk-e valaha is disznóhúst, iszunk-e valaha bort. Lesz-e valaha mit aratnunk.

Rábámultam. Menou hetvenhat éves. Pontosan felmérte kilátásainkat, tudja, hogy minden valószínűség szerint előbb-utóbb éhen halunk. S lám, ez a tudat sem kezdte ki életkedvét.

Hirtelen felpattant a pince ajtaja. Thomas bedugta a fejét, és izgatottan - sőt, Thomas-ról lévén szó, azt kell mondanom, az izgalom tetőfokán - bekiáltott:

- Élnek, Emmanuel! Vannak élő állataid!

Azzal eltűnt. Felpattantam, és sóbálvánnyá meredtem. Nem tudtam, hihetek-e a fülemnek. Menou is felállt, rám nézett, és mintha attól tartana, hogy félreértette, amit Thomas franciául mondott, tájszólásban megkérdezte:

- Igazán azt mondta, hogy vannak élő állataink?

- Mee! (Megyek!) - üvöltötte Momo, és máris futott az ajtóhoz.

- Várj meg! Azt mondtam, várj meg! - Menou fürgén a fiacskája után iramodott. Szaporán szedte a lábacskáit, mint egy kis öreg egér. Momo bakancsa már a pincefeljáró fokain csattogott. Én is futásnak eredtem, elhagytam Menout, utolértem Momót, éppen, amikor áttrappolt a felvonóhídon, és kiért a külső falövezetbe. Thomas-nak és a másik háromnak híre-hamva sem volt már, úgy látszik, Thomas csak azért ugrott vissza, hogy a nagy újságot jelentse, aztán szaladt a többiek után, Malejacba.

Nyerítés, bőgés, röfögés. Gyengécskén hallatszott a koncert a barlang irányából, amelyet Birgitta elkeresztelt Klinikának.

Vágtattam, ahogy a lábam bírta. Lehagytam Momót is. Kifulladva, átizzadva értem a barlanghoz, a szívem majd kiugrott a mellkasomból. A barlang mélyén épült külön bokszokban ott volt Momo szeme fénye, a Kedves, tizennégy esztendős vemhes kancánk, Menou holland tehene, a Hercegnő, ugyancsak ellés előtt, az én arabs kancám, Viola, ő fiatal volt még a hágatáshoz, csak azért került ide, mert kicsit bogaras. És végül egy hatalmas anyakoca, közvetlen fialás előtt. Menou Adélaide-nak keresztelte el, engedélyem nélkül, amit ő könnyűszerrel elnélkülözött.

Állatainkat nagyon megviselte az elmúlt nap. Legyengültek, kínosan ziháltak a földön elterülve, de ami a fő: éltek. A mély, hűvös barlang megoltalmazta őket. Kedvesnek a közelébe se férhettem, Momo rögtön a nyakába ugrott, mellé heveredett a ganajos alomra, és gyengéden a fülébe nyerített. Viola felkapta a fejét, amikor beléptem a bokszba, és megszaglászta az ujjaimat. Betipegett Menou is. Most bezzeg eszébe sem jutott Momót pirongatni, mert összekeni a ruháját trágyával. Sietett a Hercegnőhöz, becézgette, sajnálgatta. (Ej, ej, drágaságom, drágaságom.) Megnézte a kocát is, de óvakodott túl közel menni hozzá. Adélaide alattomos természetű állat.

Ellenőriztem az önitatót. Működött, bár meleg víz folyt a csőből.

- Meezoápá (Megyek, hozok árpát) - kurjantotta Momo, és máris fenn termett a szénapadlásra vezető keskeny hágcsón.

- Ne árpát hozz, hanem zabot, vizet és bort mindenkinek! - rendelkezett Menou. - Hordd már el magad, nagy melák - förmedt váratlanul Momóra -, csupa gané a nadrágod, büdösebb leszel, mint az Adélaide!

Otthagytam Violát, és összeszedve a bátorságomat, elmentem megnézni a többi bokszot. A szag már messziről elárulta, mi vár rám. Zsebkendőt borítottam az orromra, védekezésül a dögletes bűz ellen. Minden állat elpusztult. Nem égtek el, hőgutát kaptak. A sziklafal tövébe és oltalmába épült istálló nem fogott tüzet. De a nagy, lapos kövekből összerótt tető izzásig hevülhetett, a tetőgerendák - vasnál keményebb, ősöreg tölgygerendák - megpörkölődtek, legalábbis külső felületükön.

Menou hozott két üveg bort, összekeverte zabbal-vízzel, és a masszát szétosztogatta a vályúkba. Visszatértem Violához. Változatlanul elnyúlva hevert a földön. Az orra alá dugtam egy marék zabkeveréket. Megszaglászta, ráfújt, rávicsorgott, és étvágytalanul, finnyásan elfogyasztotta. Amint végzett az első marékkal, nyújtottam a másodikat. Viola ímmel-ámmal evett, kínos lassúsággal. A sors iróniája, gondoltam. Én olyan éhes voltam, hogy szinte megkívántam a zabot is, amit Viola lefitymált. A fal túlfelén Momo biztatta Kedvest, sűrű káromkodások, becézgetések közepette, Menou pedig Hercegnőt, jóval csendesebben. A kocának elég volt annyi, hogy Menou az orra alá rakta a vályút, a szürcsölő-lefetyelő hangokból ítélve, máris derekasan falt.

- Hogy boldogulsz, Menou? - kiáltottam át a szomszédba.

- Nem valami híresen. Hát te?

- Én sem. És nálad mi van, Momo?

- Atutaálattya! (A buta állatja!) - dühöngött Momo.

- Nekik hiába is magyarázzuk - vette át a szót Menou. - Lám mégiscsak jó valamire a beszéd meg a sütnivaló. Itt van, teszem, Hercegnő. Éhes, de amilyen gyenge, észre se veszi, hogy ehetne.

Zsibbadozva guggoltam Viola előtt, és vártam. Még mindig a második marék zabon nyámmogott. Egyszerre azon kaptam magam, hogy én is gyengéden szidom Violát. Tudtam, állatok nélkül nem élhetünk meg. Még a lovakat sem nélkülözhetjük. Benzin, gázolaj nincs többé, csak lóval munkálhatjuk meg a földet.

Viola nem akart enni. Bágyadtan elnyúlt, a pofáját is a földre fektette. Ez az elomló póz nem ígért jót. Megragadtam az üstökét, kényszerítettem, hogy felemelje a fejét, megint orra alá dugtam az eledelt. Nem nyúlt érte.

Rám emelte nagy, párás, szomorú, szelíd szemét, mintha azt mondta volna: hagyj már, mit kínzol? Menou nem bírt veszteg maradni, ki-bejárt a bokszokba, megnézte az anyakocát, futott vissza a Hercegnőhöz, és közben megállás nélkül beszélt magában, de úgy, hogy én is halljam.

- Lám ez a bestia, ez az Adélaide már befalta a maga adagját, adok is neki mindjárt egyebet. Elpusztíthatatlanok ezek a disznók. Ha elgondolom, hány tehenem döglött bele vagy majdnem az ellésbe! Meg a te lovaid is, ugye, egyetlen marék friss lucernától, falevéltől. A lovat a hasa pusztítja el, a tehenet a segge. Ezzel az anyakocával bezzeg az ördög se bír el! Olyan erős, hogy még. Nézd csak, hány csecse van! Szívós egy bestia, és amellett valóságos csodaállat! Úgy fial, mint a parancsolat! Tizenkét malac meg se kottyan neki. De még tizenhat se! Egyszer tizenhatot vetett!

Nagyon aggódtam Violáért, mégis felvidított Menou monológja. Menou úgy jött-ment, a maga meghitt világában, ismerős dolgok és állatok között, úgy beszélgetett, mintha mi sem történt volna. Momo többre jutott Kedvessel, mint én a kancámmal, ezt tudtam, mert odaátról immár nem átkok és fenyegetések hallatszottak, hanem különféle becenevek és Momo nyerítése. Menou bekukkantott a boksz ajtaján.

- Hogy megy, Emmanuel?

- Sehogy.

Menou szemügyre vette Violát.

- Cukros, boros vizet adunk neki. Ügyelj addig a Hercegnőre.

Átmentem a szomszédba. Nagybátyám részben átplántálta belém a tehenek iránti ellenszenvét, mégis elérzékenyültem, amikor a jámbor, szegletes pofájú, nagy hasú Hercegnőt megpillantottam. Anyásan, türelmesen hevert a féloldalán, feltárva domború hasát, duzzadt emlőit. Tejet inni! Amilyen gyenge és kiéhezett voltam, a puszta látványra is összefutott szájamban a nyál. Remegett a térdem, korgott a gyomrom. Tudtam, a Hercegnő nem ellett még meg, de szándékosan kiejtettem tudatomból ezt a zavaró mellékkörülményt. Böjt csigázta képzeletem - szabályosan szédelegtem már az éhségtől - tisztán elém vetítette a képet, láttam, ahogy a Hercegnő hasa alá hengeredem, és mint Romulus és Remus az anyafarkas emlőiből, kéjjel szívom tőgyéből a tejet. Jó erősen rászorítom ajkamat a duzzadt, nagy csecsbimbóra, és várom, hogy torkomra spricceljen az édes, meleg folyadék.

Itt tartottam ábrándjaimban, amikor megjött Menou, egy kiló cukrot hozott át a kapuerődből. Messziről megismertem a barna csomagot. Lám, az állatoktól nem sajnálja! Megbűvölten, csorgó nyállal bámultam a gyönyörűséges, vakítóan fehér kockacukrot Menou sovány, fekete kezében. Egyenként szedegette ki őket a dobozból, és dobta a vödörbe. Menou észrevette, hogyan bámulom a kezét.

- Te szegény, hisz te éhes vagy!

- Meglehetősen.

- Ajaj! Míg a többiek vissza nem térnek, nem adhatok neked enni, Emmanuel.

- Nem is kértem - feleltem álszent büszkeséggel, ám Menou fütyült a büszkeségemre. Adott három cukrot - és én elfogadtam. Momo is megkapta a maga adagját. Az egészet betömte egyszerre abba a kapu szájába. Én gondosan kettétörtem minden egyes darabot, hogy tovább tartson. Magának nem vett cukrot Menou, láttam.

- Hát te, Menou?

- Ó, én kicsi vagyok, kevesebbel beérem, mint ti.

A borral kevert cukros víz ízlett Violának. Mohón hörpölte, és utána elfogadta a zabkeveréket. Nagy gyönyörűségemre egyik marék a másik után tűnt el a szájában. Emlékszem, közben azt gondoltam, nem becsüljük az állatokat érdemük szerint, még falun sem, ahol pedig igazán szeretjük őket. Mintha olyan természetes lenne, hogy a hátukon hurcolnak, kiszolgálnak, táplálnak bennünket! Elnéztem Viola fekete szembogarát, és azt gondoltam, hálátlanok vagyunk, nem köszönjük meg, amit értünk tesznek.

Felálltam. Órámra pillantottam. Három teljes órát töltöttünk el az állatokkal. Kiléptem a bokszból. Alig álltam a lábamon. Akkor jutott eszembe: megfogadtam, hogy még a többiek visszatérte előtt eltemetem Germaint. Előkerült Menou és Momo is.

- No, azt hiszem, jól haladunk - sóhajtott megkönnyebbülten Menou.

A világért sem mondta volna, hogy az állatok túl vannak a veszélyen. Félt megkísérteni a Jóistent. Vagy a Sátánt. Mert ki tudja, miféle felsőbb hatalom lesi manapság az emberek beszédét, hogy lesújtson rájuk. ha a fennhéjázó remény bűnébe esnek.

5

Ők négyen délután két órára értek vissza, tetőtől talpig hamusan, kormos arccal-kézzel. A szemük beesett, a tekintetükben döbbenet. Peyssou félmeztelen volt. Batyut csinált az ingéből, abban hozta a három ház helyén talált csontokat, jobban mondva csontszilánkokat. Egyetlen szót sem szóltak, csak Meyssonnier kért deszkát, szerszámot. Sem enni, sem mosakodni nem akartak, míg Meyssonnier össze nem tákolt egy hatvan centi széles ládikát. Soha el nem felejtem az arcukat azokban a percekben, amikor Meyssonnier berakta egyenként a ládikába a csontokat.

Úgy határoztunk, a külső fal tövébe temetjük a ládát, oda, ahol a szirt előtt van egy kevés szabad hely, Germain sírja mellé, akit közben elföldeltem. Peyssou kiásta a gödröt hatvan centi mélyre, a kiásott földet balra hányta. A ládácska ott feküdt mellette. Szánalmas volt, már csak a méretei miatt is. Elképzelni is szörnyű, hogy a kis koporsóban három család földi maradványai nyugszanak. Társaim bizonyára azért nem szedték össze a csontok körül talált hamut is, mert attól tartottak, tárgyak hamuja vegyülhetett közé.

Megfigyeltem, miután a gödörbe leeresztették, Peyssou nagy kövekkel nyomtatta le a koporsót, mintha attól félne, hogy kutya vagy róka kikaparja. Fölös elővigyázat! Minden valószínűség szerint egyetlen élő állat sincs messze földön. Peyssou betemette a gödröt, a maradék földből négyszegletes kis sírhalmot formált, peremét az ásó élével szép egyenesre igazgatta. Majd hozzám fordult.

- Nem távozhatnak így. Imát kell mondani fölöttük.

- Nem tudok imádkozni - feleltem döbbenten.

- De csak akad tán egy imádságoskönyv a háznál?

Bólintottam.

- Hát hozd elő, légy szíves.

- Tudod, Peyssou, hogyan gondolkozom ezekről a dolgokról! - mondtam nagyon csendesen.

- Hát aztán? Értük imádkoznál, nem magadért!

- Imádkozni! - morogta bosszúsan, de lesütött szemmel Meyssonnier.

- A te Mathilde-od tán nem járt misére? - fordult felé Peyssou.

- No de akkor is!

A diskurzus halk hangon folyt, hosszú szünetekkel.

- Az én Yvette-em - mondta Peyssou, a cipője orrát méregetve - vasárnap mindig ott ült a templomban, és minden este elmondta a miatyánkot meg az üdvözlégyet az ágy végében, hálóingben (ahogy kimondta, elevenné vált az emlék, túlságosan is elevenné, Peyssou hangja elcsuklott, hosszú pillanatokra elakadt a szava). Azért mondom - folytatta végül -, ha ő imapárti volt, én nem hagyhatom anélkül földbe tenni. És a gyerekeket sem.

- Igaza van - vélte Colin.

Hogy Menou mit gondolt, nem derült ki. Hallgatott, mint a sír.

- Megyek az imakönyvért - mondtam, rövid töprengés után.

Később megtudtam, hogy távollétemben Peyssou arra kérte Meyssonnier-t, üssön össze egy sírkeresztet, a helyet megjelölni, és Meyssonnier szó nélkül engedelmeskedett. Amikor megérkeztem az imakönyvvel, Peyssou azt mondta:

- Igazán kedves tőled Emmanuel, de ha nagyon ellenedre van, felolvashatja Colin, vagy akár én is.

- Ugyan már. Ha te azt mondod: értük van, ennyit igazán megtehetek!

Menou véleményéről utóbb értesültem, amikor négy szemközt maradtunk : "Ha nemet mondasz, nem szólok egy szót sem, Emmanuel, vallás dolgában nem lehet elég óvatos az ember, de azt gondoltam volna, rosszul teszed. És ami a fő, szépen imádkoztál, sokkal szebben, mint a plébános úr, ő egykettőre ledarálta, úgyhogy egy mukkot sem értettünk belőle, és olyan arcot vágott közben, mintha másutt járna az esze. Te szépen, érzéssel mondtad."

Éjszakára el kellett osztanunk a szobákat. Thomas-t behívtam az enyémbe, a díványra, a szomszédos szoba felszabadult Meyssonnier-nak. Colin és Peyssou az első emeleti szobát kapta.

Holtfáradtan dőltem ágyba, de sokáig került az álom. Tágra nyílt szemmel bámultam a sötétbe. Sehol egy szemernyi fény. Rendes körülmények között a szürke színek uralkodnak éjjel. Ez az éjszaka tintafekete volt. Nem láttam semmit, egyetlen bútor körvonalát, de még tulajdon kezemet sem, hiába tartottam a szemem elé. Thomas is forgolódott a díványon, az ablak alatt. Nem láttam, csak hallottam, hogy hánykolódik.

Kopogtak. Riadtan felültem, és gépiesen kikiáltottam: "Szabad." Csikorogva nyílt az ajtó. A vaksötétben minden zaj félelmesnek tetszett.

- Én vagyok - mondta Meyssonnier. Arra fordultam, amerről a hang jött.

- Gyere be. Úgysem alszunk.

- Én sem - közölte Meyssonnier szükségtelenül. Toporgott a küszöbön, nem mert belépni. Legalábbis úgy sejtettem, mert látni semmit sem láttam. Ha túlvilági árnyak lettünk volna, akkor sem válhattunk volna láthatatlanabbakká egymás számára.

- Ülj le. Ott van előtted az íróasztal a karosszékkel. A zajokból következtettem Meyssonnier mozdulataira. Becsukta az ajtót, egyet lépett, nekiment a karosszéknek. Mezítláb lehetett, mert elkáromkodta magát. Aztán felnyögtek a karosszék ócska rugói teste alatt. Tehát még sem hazajáró lélek. Teste van, akárcsak nekem, s akárcsak az enyémet, az övét is kettős félelem marcangolja. Félelem a haláltól és - máris enyhülőben - félelem az élettől.

Azt hittem, Meyssonnier beszélni fog. De nem. Colin és Peyssou közös szobába került, az első emeletre, mi is kettesben háltunk Thomas-val, Meyssonnier egyedül maradt Birgitta szobájában. Sok volt neki a sötétség, álmatlanság és a magány együtt.

Hirtelen eszembe jutott Mathilde. Mennyit civakodott Meyssonnier-vel! Hamarjában nem emlékeztem a két kisfia nevére, s ez némi bűntudattal töltött el. Hogy élheti túl Meyssonnier? - gondoltam újra meg újra. Mert ami engem illet, Malevilon és a munkámon kívül senkim, semmim. Hogy érezheti magát az az ember, aki egész családját eltemette, akinek minden hozzátartozója a föld alatt van, egy kicsi ládában?

Meztelen hevertem a lepedőn, mégis izzadtam. Nem tudtuk, kinyissuk-e az ablakot vagy sem. A szobafalak fullasztó meleget sugároztak, úgyhogy előbb ablakot nyitottunk. De nem viselhettük el sokáig a csípős égésszagot. Minden idők legnagyobb autodaféja emésztette fel odakint a növényzetet, lassan, könyörtelenül. A láng már kihamvadt - az legalább világított volna! Csak a szénné égett vidék halottszaga áramlott be az ablakon. Pár perc múlva arra kértem Thomas-t, csukja be.

Idebent, a koromsötét szobában, semmi, csak hármunk lélegzete; odakünt, a felforrósult falakon túl, a halott bolygó. Tavasz évadján ölték meg, amikor a rügyek éppen hogy kipattantak, amikor a nyúlfiak éppen hogy megszülettek. Sehol egy állat. Egy madár. Egy bogár. A föld elégett. A házak hamuvá lettek. Itt-ott egy-egy csonka, üszkös karó mered égnek a fák helyén. És a végpusztulás kellős közepén itt vagyunk mi, maroknyi embercsoport. Életben maradtunk. De minek? Talán tengerimalacnak egy kísérlethez? Nevetséges. A tömegsír kellős közepén néhány levegőt pumpáló tüdő. Vért szivattyúzó szív. Működő emberi agy. De minek működik?

Úgy hiszem, Meyssonnier miatt törtem meg végül a csendet. Nem viseltem el tovább, amit egyedül a sötétben, az íróasztalomnál gondolhatott.

- Thomas!

- Tessék.

- Mivel magyarázod, hogy nincs radioaktivitás?

- Talán litiumbomba volt.

És erőtlen, de tárgyilagos, sőt, közönyösnek tetsző hangon hozzátette:

- Az tiszta bomba.

Meyssonnier alatt megreccsent a szék.

- Tiszta! - visszhangozta komoran.

- Úgy értem, nem jár vele szennyeződés - hallatszott megint Thomas hangja.

- Értettem - felelte rá Meyssonnier.

Újra csend lett. Csak hármunk lélegzetvétele hallatszott. Halántékomra szorítottam a tenyeremet. Ha a bomba "tiszta" volt, támadni készült, aki ledobta. Megszállni a területet. Hát nem fogja megszállni. Elpusztult ő is, ezt a rádióadók elnémulása bizonyítja. Ami Franciaországot illeti, talán be se lépett a háborúba. Stratégiai okokból pusztították el. Hogy megvethessék francia földön a lábukat. Vagy hogy az ellenség ne vethesse meg a lábát. Szimpla óvintézkedés. Előre betervezett parasztáldozat. A katonák nyelvén: taktikai áldozat.

- És egyetlen bomba elég, Thomas?

Nem tettem hozzá: elpusztítani Franciaországot. Megértette.

- Egyetlen, nagyobb méretű bomba, ha Párizs szélességi körén, negyven kilométeres magasságban robban - felelte.

És elhallgatott. Minek folytatni? Tagoltan, higgadtan beszélt, mintha a tanítványainak diktálna egy számtanpéldát. Voltam én is tanító, miért nem jutott eszembe ezt a példát feladni? Korszerűbb lett volna, mint az a bizonyos medence, a két csővel. Tekintve, hogy nagy magasságban, légritka közegben a mechanikai impulzus (lökőerő) nem terjed, a hőeffektus ellenben annál gyorsabban és annál nagyobb távolságra, a mondott körülmények között, minél nagyobb a magasság, milyen magasságban kell Párizs felett egy ennyi meg ennyi megatonna súlyú bombát felrobbantani, hogy porrá égjen Strasbourg, Dunkerque, Brest, Biarritz, Port-Vendres és Marseille? Tetszés szerint variálhattam volna a feladványt. Egy helyett két ismeretlent is bevezethettem volna. Kiszámítandó a robbanási pont magassága, valamint a bomba súlya.

- Nemcsak Franciaország pusztult el - szólalt meg váratlanul Thomas. - Egész Európa. Az egész világ. Egyetlen adó sem működik.

Abban a szempillantásban felrémlett előttem a jelenet: Thomas áll a pince közepén, kezében Momo táskarádiója, és lassan járatja a keresőt, végigpásztázza az egész skálát, oda-vissza, oda-vissza. Ha jól meggondolom: ezúttal az életét mentette meg az a bizonyos matematikus észjárás. Kiment volna a pincéből, ha a rádió nem hallgat el váratlanul és érthetetlenül.

- No de mégis - mondom. - Tegyük fel, hogy fal kerül a hősugár útjába. Egy hegy, vagy mint itt Malevilban, egy szirt.

- Hát igen, lokálisan elképzelhető - feleli Thomas. Thomas tudatában ez a "lokálisan" kizárólag korlátozó értelmű. De én másképp értem. Megerősíti, amit már előbb is gondoltam. Hogy minden valószínűség szerint vannak Franciaországban helyek, amelyeket megkímélt a katasztrófa. Akadnak itt-ott túlélők. És erre a gondolatra oktalanul forró vérhullám önt el. Oktalanul, mondom, mert ha az ember valamit bebizonyított, hát éppen nem azt, hogy megérdemli az életet, és hogy üdvös vele közösködni.

- Megyek, lefekszem - mondja Meyssonnier.

Húsz perce ha itt van, és egész idő alatt két szót sem szólt. Azért jött, hogy elűzze magányát, de a magányt a lelkében hordja: Vele jött a mi szobánkba, és most viheti vissza, a sajátjába.

- Jó estét - mondom.

- Jó estét - mondja Thomas.

Meyssonnier nem felel. Nyikorogva zárul mögötte az ajtó. Negyedóra múlva felkelek, és bekopogok hozzá.

- Thomas elaludt - hazudom. - Nem zavarlak?

- Nem, dehogy - hangzik a bágyadt válasz. Tapogatózva eljutok a kis tonett íróasztalig, amit Birgittának vettem. Hogy megtörjem a csendet, azt mondom:

- Az orra hegyéig sem lát az ember.

Amire Meyssonnier furcsamód azt felelte, ugyanazon a fakó hangon:

- Hátha meg se virrad holnap.

Megtaláltam Birgitta kis karosszékét. Amint megérintettem, előjött az emlék. Amikor legutóbb itt ültem, Birgitta a két térdem között állt, meztelenül, és én simogattam. Nem tudom, az emlék tette-e, mindenesetre állva maradtam. A karosszék támlájára támaszkodtam.

- Nem rossz így egyedül, Meyssonnier? Ha akarod, beszállásollak Colin és Peyssou szobájába.

- Nem, köszönöm! Hogy Peyssou telebeszélje a fejem a családjával? Van anélkül is elég bajom.

Vártam, de semmi. És megértettem: nem is fog beszélni. Soha, egy szót se. Se Mathilde-ról, se a két fiáról. Hirtelen eszembe ötlött a nevük: Francis és Gérard. Hatéves volt a nagyobbik, négy a kisebb.

- Ahogy akarod.

- De azért köszönöm, Emmanuel, igazán nagyon kedves vagy. - És lám, olyan nagy rajtunk a szokás hatalma, hogy ha csak egy pillanatra is, éppen míg az udvariassági formulát végigmondta, Meyssonnier visszanyerte régi hangját.

- Akkor én megyek.

- Felőlem maradhatsz, ameddig tetszik. Elvégre te vagy a házigazda.

- Te is - vágtam rá gyorsan. - Malevil mindnyájunké. .Nem reagált rá.

- Hát a viszontlátásra.

- Negyven év! Nem éppen nagy kor - mondta váratlanul Meyssonnier, megint csak azon a fásult hangon. Vártam, de a folytatás nem jött.

- Mihez nem túl nagy? - kérdeztem aztán.

- Hát ha átvészeljük, jó harminc évünk lehet még hátra. És sehol semmi.

- Úgy érted: asszony nélkül?

- Nemcsak úgy.

Azt akarta volna mondani, "gyerek nélkül", de egyszerűen nem vitte rá a lélek.

- No, én távozom - mondtam.

Kitapintottam, megszorítottam a kezét. Alig viszonozta.

Szinte testileg, a bőrömön éreztem, mit érez, mintha rám ragasztotta volna a fájdalmát, és az olyan szörnyű volt, hogy megkönnyebbülten lélegeztem fel, mihelyt a szobám ajtaja becsukódott mögöttem. Pedig ugyanaz várt ott is, vagy talán még rosszabb, szemérmesebb, tartózkodóbb kiadásban.

- Nagyon odavan? - kérdezte Thomas súgva. Jólesett, hogy gondja van Meyssonnier-ra.

- Képzelheted.

- Képzelem - mondta. És hozzátette: - Két unokaöcsém lakott a XIV. kerületben.

És volt két húga, és éltek a szülei is, tudtam. Mind Párizsban.

- Meyssonnier-nak két fia volt. Imádta őket.

- És a feleségét?

- Nem annyira. Örökké zsémbelt vele. A politizálás miatt. Szerinte az üzletnek is ártott, ezért maradoztak el a vevők.

- És igaza volt?

- Igaza. Szegény Meyssonnier-nak két fronton kellett csatáznia Malejacban. A polgármester meg az ő klerikális klikkje ellen. És otthon a tulajdon felesége ellen.

- Értem.

De ezt valahogy szárazon és ingerülten mondta Thomas, mintha közben azt gondolta volna: nem engedhetem meg magamnak azt a luxust, hogy Meyssonnier fájdalmait átvállaljam. Ami azt illeti, egyedül én engedhettem meg magamnak ezt a luxust. És természetesen Menou. Mi nem vesztettük el közeli rokonunkat. A két húgomat nem számítottam annak.

Mialatt Thomas hallgatott a sötétben, igyekeztem jóra fordítani álmatlanságomat: reményteli álmokat szövögettem. La Roque-ról. Azért éppen La Roque-ról, mert a tőlünk mintegy tizenöt kilométerre eső városka hegyoldalba épült - valaha erős hely volt -, és északról magas szirtfal védte, mint Malevilt. Ma reggel a toronyból nem észleltem ugyan La Roque tájékán mozgást, de tizenöt kilométerre csak nagyon tiszta időben lehet ellátni. Gyalog is elmehetnénk persze megnézni, mi van, de a mai tapasztalatokból ítélve - Thomas-ék több óra alatt tették meg Malejacig az alig másfél kilométeres utat oda és vissza -, eltart egy darabig, míg sort keríthetünk rá.

- A metró és a föld alatti parkolóhelyek - hördült fel váratlanul Thomas.

Nem a fájdalom dominált a hangjában, ahogy Meyssonnier hangjában sem, és feltehetően az enyémben sem, hanem a komor döbbenet. Ez volt egyik alapérzésem. A másik: valamiféle kásás zsibbadtság. Az agyam rendszertelenül működött és roppant lassan. Most sem sikerült kapcsolnom. Másodpercekbe telt, míg felfogtam, mire gondol Thomas.

- Ismered a champs-élysées-i parkingot? - kérdezte Thomas, halkan, de tisztán.

- Ismerem.

- Szánalmasan kicsi az esélyük. Nem mondom, akiket a metróban vagy a parkolóhelyen ért a dolog, túlélhették. Pillanatnyilag. De aztán?

- Hogyhogy aztán?

- Kész egérfogó! Futkostak folyosóról folyosóra, kiutat keresve, de a kijáratokat eltorlaszolta az omladék.

- Talán mégse mindet.

Megint csönd támadt, és minél tovább tartott, annál inkább hatalmába kerített az a különös érzés, hogy a csöndtől megnő a bennünket körülfogó sötét. Végül nagy nehezen eljutott a tudatomig, hogy Thomas saját családjára gondol, miközben a párizsiak - egy maroknyi párizsi - túlélési esélyeit latolgatja.

- Talán mégsem mindet.

- Tegyük fel. De azzal sem oldódott meg semmi. Ti itt vidéken önellátásra rendezkedtetek be, tele a kamra-pince disznóhússal, gabonával, konzervvel, lekvárral, mézzel, hordószám tároljátok az olajat, még a sót is, a takarmánykeverékhez. De Párizsban nem így élnek!

- Ott vannak a legnagyobb élelmiszer-raktárak.

- Romok alatt vagy porrá égve - vágta el nyersen a további beszédet Thomas, mintha eltökélte volna, hogy leszámol minden reménnyel.

Elnémultam. Igen, igaza van. A raktárak elpusztultak, leégtek vagy kirabolták őket. A túlélők, az egymással élethalálharcot folytató túlélők hordái. És hirtelen, a látomás hirtelenségével megképzett előttem az elpusztult nagyvárosok iszonyata. Betontörmelék tonnaszám. Kilométer hosszat házromok. Teljes káosz; minden felismerhetetlenné vált, még az utcák is. Pusztaság, némaság, égésszag. És a házromok alatt ezer meg ezer hulla.

Jól ismertem a champs-élysées-i parkingot. Ott állt a kocsim tavaly, amikor Birgittával két napra felruccantunk Párizsba. Rendes körülmények között is barátságtalan hely. És elképzeltem a túlélőket, amint a vaksötétben kétségbeesetten bukdácsolnak folyosóról folyosóra, kijáratot keresve...

Ezen a ponton elnyomott az álom. Magam sem tudom, hogy, de elaludtam. Bizonyára a kimerültség tette. Iszonyú rémlátások gyötörtek álmomban. A champs-élysées-i parking eggyé mosódott a metróval, a metró a csatornahálózattal, a túlélők patkánycsordává változtak. Én is egy patkány voltam a sok közül, de egyidejűleg iszonyodva és mintegy kívülről figyeltem önmagamat.

Momo dörömbölésére ébredtünk másnap reggel. Menou meglepetéssel kedveskedett a társaságnak. Ünnepélyesen megterítette a palotácskabeli hosszú asztalt egy kissé stoppolt, tarka baszk abrosszal (a legócskábbat szedte elő a tizenkét abrosz közül, amelyeket nagynénikém őrzött valaha a sifonérjában. Menou azóta is úgy kímélte őket, mintha még legalább kétszáz évig szándékoznék élni). Az asztalra bort készített be, poharat, tányért, a tányérokra egy-egy szelet hasalji szalonnát, sonkát - jeléül, hogy kicsit lazított a gyeplőn, amióta tudja, hogy Adélaide megmenekült, és fialni fog. Minden teríték mellett nagy karéj zsíros kenyér - mert ugye mégiscsak jobb helyre kerül a kenyér, ha megesszük, mint ha "kárba vész". Háromnapos kenyér volt, csontszáraz. Vajunk nem volt, elolvadt a működésképtelenné vált jégszekrényben.

Amikor mind a heten befutottunk, asztalhoz ültem. Ki-ki maga választotta meg a helyét. Thomas lett a jobb oldali szomszédom, Peyssou a bal oldali. Meyssonnier velem szemben foglalt helyet, az ő jobbján Colin ült, balján Momo és az asztal végén Menou. Nem tudom, mikor válik szokássá egy szokás, az első napon vagy később, de ez az ülésrend mindaddig nem változott, míg heten éltünk Malevilban.

Számomra volt valami kísérteties a jelenetben. Itt ülünk együtt, reggelizünk - a reggelink nem sokban különbözik attól, amit Menou Boudenot-nak szokott volt feltálalni reggelente. Ráadásul késsel-villával eszünk, tiszta abroszról, és a teremben semmi, de semmi nem emlékeztet az átélt eseményre, nem számítva a színes ablaküvegekre itt-ott ráolvadt ólmot meg a mennyezetgerendákat ellepő szürke por- és hamuréteget. Mert Menou kora reggel tisztára söpörte, felmosta a terem kőpadlóját, és gondosan kifényesítette a diófa bútort, mintha eltökélt élnivágyásában az eseménynek minden nyomát el akarta volna tüntetni, és amennyire csak lehet, helyreállítani mindennapos életünk kereteit.

De a legjobb akarattal sem tüntethette el társaim arckifejezését. Mindhárman némán ettek, nem néztek senkire, és óvakodtak mozogni, mintha a mozgás, a nézés felrázhatta volna őket abból a kábulatból, ami pillanatnyilag enyhítette fájdalmukat. Tudtam, kegyetlen lesz az eszmélés, még súlyosabb kétségbeesés-rohamot válthat ki mindnyájuknál, és ha a többinél nem is, Peyssounál bizonyosan. Éjszakai beszélgetéseim és lidérces álmaim után hajnalig töprengtem, és végül arra a belátásra jutottam, hogy csak egyféleképpen háríthatjuk el a válságot: ha rögtön munkára fogom őket, és magam is munkához látok. Mihelyt végeztek az evéssel, azt mondtam tehát:

- Fiúk, szeretném a tanácsotokat és a segítségeteket kérni.

Mind felkapták a fejüket. De uram bocsá', hogy néztek, milyen komoran! Mégis láttam, eljutott hozzájuk a hívás! Azt mondtam: "fiúk" - a Kör ideje óta nem szólítottam őket így. Azáltal, hogy ezt a szót használtam, vállaltam régi szerepkörömet. Azt reméltem, hogy cserébe ők is vállalni fogják a magukét. A "fiúk" megszólítás arra is utalt, hogy kemény munka áll előttünk, közösen kell vele megbirkóznunk. Az első felszólítás mögött tehát meghúzódott egy második is.

Folytattam:

- Első számú probléma. A külső falövezetben huszonegy állattetem van, tizenegy ló, hat tehén, négy disznó. A bűzről nem is beszélve - éppúgy érzitek, mint én! -, így nem lehet élni. Előbb-utóbb beledöglenénk. Az első és legsürgősebb kérdés tehát: hogyan takarítsuk el a sok mázsa döghúst. (Jól megnyomtam a "mázsa" szót.) Szerencsére a traktoromat a barlangban tartottam, használható állapotban van. Gázolajom is akad még valamennyi. A ház körül kerül akár drótkötél is. Mit kezdjünk a tetemekkel?

Felélénkültek. Szállítsuk le "szegény párákat" a malejaci dögtemetőbe, javasolta Peyssou. Amire Colin megjegyezte, hogy a leggyakoribb szélirány mifelénk a nyugati, következésképpen folytonosan éreznénk a bűzt. Rakjunk az út mellett egy nagy máglyát - mondta Meyssonnier -, úgy, hogy a teteje egy szinten legyen az úttal, onnan hányjuk rá a tetemeket. Tiltakoztam. Huszonegy állat elégetéséhez temérdek fa kell, márpedig a télen minden darab fára szükségünk lesz fűtéshez, főzéshez; és előreláthatóan a ránk váró munkák közül az lesz éppen a legterhesebb: kivágni és sokszor nagy távolságról hazahurcolni azt a sok félig elégett fát, ágat, amit a környéken találunk.

Colinnak jutott eszébe a megoldás; a Rhunes-parti homokbánya. Közel van, az odavezető út mindvégig lejt, ami megkönnyíti a szállítást. Az állattetemeket lerakjuk a homokfal tövébe, majd fentről annyi homokot lapátolunk rájuk, amennyi kell.

Valaki, nem tudom már, ki, óvást emelt. Nagyon sokáig fog tartani a lapátolás. Thomas hozzám fordult.

- Nem te mesélted, hogy amikor lefektettétek a várba vezető kábeleket Germainnel, dinamitot használtatok ott, ahol a talaj sziklás volt?

- De igen.

- Maradt patronod?

- Vagy egy tucat.

- Annyi nem is kell - jelentette ki Thomas. - Nem lesz lapátolás. Én majd elintézem, rárobbantom az állatokra a homokfalat.

Összenéztünk. Elvben megoldottuk a problémát. De mindenki tudta: fertelmes munka lesz!

Nem akartam, hogy így oszoljunk szét. Kecsegtetőbb perspektívát kell elébük tárnom!

- Döntenünk kéne, mégpedig minél hamarabb, a föld dolgában is - mondtam. - Így hangzik a kérdés: megkockáztassuk-e, megkockáztathatjuk-e, hogy vetünk? Pillanatnyilag bőviben vagyok zabnak, szénának. Nagyjából annyi van, amennyi húsz-egynéhány állatnak elég lett volna újig. Hát ami a 77-es aratást illeti, arra persze keresztet vethetünk!... De mert mindössze három állatunk él, a széna is, a zab is kitart legalább 78-ig. A kocának is van takarmánya bőven. Annál nagyobb gond a mi ellátásunk.

- Baj lesz a kenyérrel - folytattam rövid hatásszünet után. - Búzám jóformán nincs, csak némi vetőmagom.

Hirtelen megsűrűsödött körülöttünk a levegő. Az arcok elkomorodtak. Valahonnan, lényük legmélyéről feltört az ősi nagy rettenet, az éhhalál réme. Saját tapasztalatból egyikük sem ismeri az éhezést, de még a szüleik sem. A második világháború alatt sem éheztek. Mint nagybátyám sokszor elmesélte: a mi vidékünkön 1940-ben helyrehozták a régi kemencéket, és temérdek kenyeret sütöttek titokban, a vichyi kormány és az ő jegyrendszere ellenére. Nehéz idők voltak azok, mondogatta Menou is, bizony nehezek, a papám sokszor mesélt róluk. De hogy kenyérben szükséget látott volna valaki is mifelénk, Emmanuel, arról még öregapám se hallott.

A régi éhínségek szájról szájra szálló híre végképp feledésbe merült, de a sok ezer éves, ősi félelem ott rejtezik a paraszti lélek mélyén.

- Ami az idei aratást illeti, nagyon is igazad van - bólogatott Peyssou. - Tegnap, Malejacból jövet, bottal feltúrtam egy-két helyen a búzaföldemet. (Jó jelnek tartottam, hogy azok után, amit átélt, ez eszébe juthatott.) És nem találtam semmit, de semmit - Peyssou széttárta két kezét az asztal fölött. - Olyan a föld, mintha kiégették volna. Merő por.

- Mennyi vetőmagod van? - kérdezte Colin.

- Két hektárra való - mondtam.

- No, az már valami - vélte Meyssonnier.

Menou felállt az asztaltól, s kicsit félrehúzódott, hogy ne zavarja a férfiak tanácskozását, de láthatóan csupa fül volt, önkéntelenül előrehajolt, és a szeme nyugtalanul járt ide-oda. Eszébe sem jutott leszedni, nehogy elszalasszon egy szót is. És mert Momo tutulva körbecaplatta az asztalt, egy nyaklevessel rendre intette, mire Momo behúzódott duzzogni egy sarokba.

- Véleményem szerint nem kockáztatsz semmit, ha egy fél hektárt felszántasz és bevetsz - mondta Meyssonnier.

- Még hogy semmit sem kockáztat! - tiltakozott felháborodottan Peyssou. - Igenis megkockáztatja, hogy odavész fél hektárra való vetőmag. Az neked semmi, asztalos? (A Kör szokása volt ez is, félig gyengéden, félig gúnyosan mesterségük címerével illetni a tagokat.) - Én amondó vagyok, nyárig egy fűszál nem sok, annyi sem fog teremni azon a kiégett talajon. Még ha öntözöd, akkor sem.

És mintegy nyomatékképpen, nagyot csapott az asztalra, marokra fogta poharát, és felhajtotta a maradék bort.

Megkönnyebbülten néztem: a vita időtartamára visszaváltozott az én régi Peyssoummá.

- Igaza van Peyssounak - jelentkezett szólásra Colin is. - Ha húsvétkor felégeted a füvet a réten az ártó gyomok miatt, egész nyáron csupasz marad az a darab. Pedig mi egypár égő fűcsomó ahhoz képest, amit a földnek most kellett kiállnia?

- Ha elég mélyre szántunk, jól megforgatjuk a földet, úgyhogy az alja kerüljön a tetejére, igenis teremnie kell - védte álláspontját Meyssonnier.

Hallgattam és néztem őket. Nem Meyssonnier érve győzött meg, hanem az a meggondolás, hogy a családjukat ugyan nem adhatom vissza, de adhatok nekik munkát, célt. Mert ha nem, mihelyt végzünk az állatok elföldelésével, visszasüppednek előbbi állapotukba.

- Tudjátok mit? Elvben alighanem Peyssounak és Colinnak van igaza. Mégis megpróbálhatjuk kísérletképpen (s itt rövid szünetet tartottam, hogy a szó fontossága eljusson mindannyiuk tudatáig). Persze ügyelve, hogy ne herdáljunk el túl sok vetőmagot.

- Hát nem ezt mondtam én is? - morgott Meyssonnier.

Folytattam:

- Van egy kis parcellám a Rhunes partján, a szirt lábánál. Legfeljebb fél hektár. Árterület, de a nagybátyám lecsapolta, kiszárította. Príma föld. A múlt őszön alaposan megtrágyáztam, mélyszántást is végeztünk, jól beleforgattuk a trágyát. Ott talán próbát tehetünk. Felszántunk, elvetünk. Fél hektár nem a világ. És ha nagy lenne a szárazság, öntözhetjük is. Ott van, karnyújtásnyira a Rhunes. Volna még egy-két teendő - tettem hozzá. - Félek, nem marad a szántáshoz elegendő gázolajunk a tetemek elhantolása után. Ekét kéne fabrikálni (s itt sokatmondó pillantást vetettem Colinra és Meyssonnier-ra) és a Violát igába szoktatni (és itt Peyssoura pillantottam, ő lókapával művelte a szőlejét).

- Ami azt a parcellát illeti - mondta Peyssou, olyan arccal, mint aki azt gondolja, "okos enged" -, megnézném magamnak, mi sül ki belőle. Ha van e célra pár kiló felesleges vetőmagod.

Ránéztem.

- Ne úgy mondd, Peyssou: vetőmagod. Úgy mondd: vetőmagunk.

- Már mért? Malevil elvégre a tied. Nemet intettem.

- Ugyan, hol van az már! Tegyük fel, holnap elvisz valami nyavalya vagy egy baleset. Mi lesz akkor? Hol van ma közjegyző? Örökösödési jog? Örökös? Malevil azoké, akik itt élnek, dolgoznak és punktum.

- Szó szerint így gondolom én is - helyeselt Meyssonnier. Láthatólag jólesett neki, hogy egyszer végre úgy nyilatkozom, ahogy az ő elvei diktálják.

- No de mégis - hüledezett Peyssou.

Colin nem szólt, csak rám mosolygott. Halvány mása a réginek, de mégiscsak mosoly volt. Mintha azt mondta volna: szép, szép, de mit változtat ez a lényegen?

- Nos, megállapodtunk? - kérdezem. - Ha elföldeltük az állatokat, összeütjük azt az ekét, és bevetjük a parti földet?

Általános helyeslés. Felálltam. Menou, sértett arccal, hozzáfogott leszedni. Malevil mindnyájunké, mondtam, s ezzel degradáltam őt, megfosztottam korábbi hatalmától és dicsfényétől, lévén énutánam Menou a ház egyedüli gazdája. Az elkövetkező napokban szerencsére arra a belátásra jutott, hogy Malevil köztulajdonba adása pusztán udvariassági gesztus volt részemről, azért mondtam, amit mondtam, hogy a vendégeim otthonosabban érezzék magukat.

Nem akarom az állatok eltakarítását részletezni. Iszonyú volt. És talán a legkeservesebb az, amikor a lovakat kihurcoltuk az istállóból. A felpüffedt tetemek nem fértek ki az ajtón, falat kellett bontani.

Colint, Meyssonnier-t és Peyssout sürgősen fel kellett ruháznunk, semmijük nem maradt, azon az egy szál munkaruhán kívül, amit az esemény napján viseltek. Meyssonnier-nak takaros kis ruhatárat válogattam össze nagybátyám cókmókjából. Annál jobban meggyűlt a bajom Colin miatt. Napokig puhítottam Menout, adja elő elhunyt férje ruháit. Húsz esztendeje őrizte naftalin közt a kérdéses ruhadarabokat, holott régen kiderült, Momo nem örökölheti, jóval nagyobbra nőtt, mint az apja. Ez csak nem ok rá, hogy elherdáljam! Nem adom. Nem és nem! Még Colinnak sem! És az istennek se engedett, míg mind, ahányan voltunk, neki nem estünk, és végül már üvöltve meg nem fenyegettük, hogy erővel elvesszük tőle az ócska, fél évszázados göncöket. De amikor végre rászánta magát, nem félszívvel adta, amit adott: saját kezűleg igazította át a ruhákat Colin méretére. Mert Colin még Menou férjénél is kisebb volt vagy öt centiméterrel. Ettől Menou elérzékenyült. Tudod, Emmanuel, az apró termetűeknek össze kéne tartaniuk. Én, ládd-e, ha kihúztam magam, sem voltam soha több egy méter negyvenöt centinél.

Peyssou dolga végképp reménytelennek tetszett. Jó fejjel magasabb volt Meyssonnier-nál és nálam is, váll- és mellbősége kolosszális, kirepedt volna rajta minden kabátunk. Szurkolt is a mi jámbor óriásunk, hogy előbb utóbb kénytelen lesz meztelenül sétálni. De végül megoldódott az ő ruhagondja is, majd később elmondom, hogyan.

Menou naphosszat sopánkodott: oda a régi kényelem! Tízszer is felkattintotta egy nap a villanykapcsolót, hiába, megszokásból újra meg újra bedugta a konnektorba a kávédaráló villásdugóját (volt még egy-két kiló őrletlen kávéja). És mindannyiszor elkáromkodta magát, kárvallott képpel. Imádta a mosógépét, vasalóját, kenyérpirítóját, imádta a rádiót - főzés közben szokta hallgatni, ha hallgatta-, minden áldott este utolsó percig járatta a televíziót, tekintet nélkül a műsorra. Imádott autókázni. Már nagybátyám idején is gyakran bevitette magát mondvacsinált ürügyekkel La Roque-ba hétköznap, nem is szólva a szombati hetipiacról. Orvosnak a tájékára se ment soha, de mióta megszűntek létezni, úgy hiányoztak neki, hogy még. Régi becsvágya volt "megdönteni édesanyja rekordját", és száz évig élni. Most úgy érezte, ennek végképp befellegzett. "Ha elgondolom, mennyi zöldséget összehordtak a mi ultrabalosaink a fogyasztói társadalomról - mondta nekem Meyssonnier. - Nézd meg Menout! Hát van számára kínosabb, mint olyan társadalomban élni, ahol nincs mit fogyasztani?"

Vagy olyan társadalomban, ahol az ember nem járathatja a pártsajtót. Mert Meyssonnier kutyául szenvedett attól, hogy nem olvashatta reggelente az újságját. És hogy megszűnt a világ megoszlása két táborra: szocialistára és kapitalistára. Mert ez adott értelmet és zamatot az ember életének. A szocialista tábor tudvalevőleg az igazságért küzdött, az ellentábor pedig balítéletek rabságában sínylődött. Mióta egyik is, másik is eltűnt, Meyssonnier nem tudta, mihez kezdjen magával. Optimista volt, mint minden vérbeli kommunista, a daloló holnapokért élt. Most, fájdalom, kiderült: nem dalolnak már senkinek többé.

Meyssonnier végezetül előásott a kazánházból egy köteg ócska Le Monde-ot (1956-os évfolyam, a köztársasági front évéé). A Monde! Tudod, mi a véleményem híres tárgyilagosságáról - mondta lekicsinylően, de mohón felnyalábolta, és izgatott érdeklődéssel első szótól az utolsóig átböngészte az újságköteget. Fel is akart olvasni nekünk bizonyos passzusokat. Colin azonban gorombán ráförmedt: "Kit érdekel a te Guy Mollet-d és az algériai háború! Húszéves história!" Meyssonnier elképedt. "Még hogy az én Guy Mollet-m!" - morogta vérig sértve.

A két hálótárs, Colin és Peyssou nem a legjobban fért össze. E tényről első kézből Menoutól értesültem, majd az érdekeltek is előadták négyszemközt panaszaikat.

Peyssou a kelleténél gyakrabban siratta el családi boldogságát. Végeérhetetlen visszaemlékezései, sopánkodásai kikezdték Colin idegeit. "Ismered Colint, mondta Peyssou, ha róla van szó, igazi nebáncsvirág, ő bezzeg csíp, mint a csalán. Egykettőre lemarházza az embert. Ráadásul rettenetesen hiányzik neki a napi egy csomag cigaretta, hamar felforr az epéje, minden szíre-szóra robban. És folyton amiatt macerál, hogy olyan nagyra nőttem. Hát tehetek én róla?"

Megkérdeztem Meyssonnier-tól, nem cserélne-e Colinnal. Tudtam, hogy Peyssou nem bírná ki egyedül.

- Hiába, mindig én vagyok az áldozat - berzenkedett Meyssonnier. - A Kör idején is így volt, a kellemetlen aprómunkát lehetőleg az én nyakamba varrtad. Mert Peyssou nem elég okos, Colin nem elég megbízható. Te meg, ugye, nem értél rá a fene nagy vezérkedéstől. A többiekről nem is szólva.

- Ugyan, ugyan - mosolyogtam. - Párttitkár korodban igazán megszokhattad a kellemetlen aprómunkát.

Nem derült föl az arca.

- Megjegyzem, sokkal többre becsülöm Peyssout, mint Colint, bár te mindig is Colinnak kedveztél. Colin amilyen kedves, olyan harapós is tud lenni. Peyssou ellenben aranyember. Nem bánom, összeköltözöm vele. Egy feltétellel. Ha szavát veszed, hogy türtőzteti magát, mert ami az emlékeket illeti, a magamét is sokallom.

Hirtelen elhallgatott. Megnyúlt az arca, lefittyedt a szája, szaporán verdesett a szemhéja.

- Hadd mondjak el egyet, a legrosszabbat. Aztán szó se essék róla többet. Nem akarom mindig elölről kezdeni. A B nap reggelén a kicsi fiam, Francis el akart kísérni Malevilba, megnézni a várat. Én már igent is mondtam, amikor Mathilde közbelépett. Még csak az hiányzik, hogy a gyereket belekeverjem piszkos politikai ügyeimbe, mondta. Haboztam. Most is látom magam, amint ott állok és tétovázok. Mert a kis kölyök nagyon csalódott képet vágott. De Mathilde-dal előző este is hajba kaptunk a politikán, és tudod, milyenek az asszonyok, örökké csak a magukét hajtogatják, aztán meg duzzognak, felhúzzák az orrukat, sosincs miattuk nyugta az embernek. Úgy éreztem: torkig vagyok az egésszel. Rendben van, tartsd meg a fiadat, mondtam, magam megyek Malevilba. Érted, Emmanuel? Nem akartam megint összeveszni az asszonyommal, alighogy békét kötöttünk. Elgyávultam. Hát így történt! Francis otthon maradt. Szegény kisfiam kiállt a küszöbre, onnan nézett utánam, patakzott a könnye. És ha én akkor nem gyávulok el, Emmanuel, Francis ma is élne.

Elcsuklott a hangja. Egy hosszú percen át nem jutott szóhoz. Én is hallgattam. Azt hiszem, Meyssonnier-nak mégis jót tett, hogy megosztotta velem bánatát. Nem tudom, miről beszéltünk utána, de valamiről beszéltünk. És én egész idő alatt azon töprengtem, hogyan mondjam meg a nagy Peyssounak, hogy ne panaszkodjék örökké. Hiszen voltaképpen neki van igaza! Meyssonnier példája is őt igazolja.

Éppen befejeztük fertelmes pecérmunkánkat, amikor megfialt Adélaide. Vagy egy tucat malacot hozott a világra. Hogy pontosan hányat, előbb meg se állapíthattuk. Megközelíthetetlenebb volt, mint valaha. Amikor dolga végeztével feltápászkodott, kiderült, hogy tizenöt kismalac nyüzsög az almon, ami szép teljesítmény, ámbár alatta maradt Adélaide korábbi rekordjának. Momo észlelte elsőnek a nagy eseményt. Egy napon berontott délben az ebédlőbe, csapzottan, vadul gesztikulálva.

- Emannuel, Adeja bebija! (Adélaide lefialt!) - bömbölte.

Felugrottunk az étel mellől, és rohantunk a Klinikára. Adélaide az oldalán feküdt, nyögve-szuszogva, amikor egyszerre hét kíváncsi, fecsegő emberfej jelent meg a boksz lécajtaja felett. Kocánk vadul röfögött, morgott ránk, de mert semmi nem történt, újra munkához látott, és kilökte utolsó malacait is. Mi pedig, állunkat a másfél méter magas palánkon nyugtatva (eredetileg lóra méreteztük a bokszot), máris azon tanakodtunk, mennyi élelem áll a házhoz, hogy használhatnók fel a leggazdaságosabban a szaporulatot. (Menou két építőkövet rakott egymásra, arra állt fel, hogy átlásson a palánkon.) Sajna, tizenöt malacot nem volt miből felnevelnünk. Néhányat kénytelenek leszünk feláldozni, mihelyt lejár a szoptatás ideje, latolgattuk, tárgyilagosságot mímelve, és úgy téve, mintha nagyon sajnálnók, holott a nyálunk is csorgott a nyárson sült, zsenge malacpecsenye gondolatára. Van valami beteges a falánkságunkban, állapítottam meg ez alkalommal. Nem az életöröm jele, a rettegésé. Nagyon is gyakran fordult ekkoriban a szó régi nagy lakmározásokra, nyilván, mert titokban mind attól rettegtünk, hogy egy napon végképp kifogyunk az ennivalóból.

Két nap múlva a Hercegnő bikaborjút hozott a világra, imigyen biztosítva faja fennmaradását egy jövőbeni vérfertőző nász árán. Nem ment könnyen a dolog, Menounak kellett kézbe vennie. Menou Peyssout hívta segítségül, de Peyssou nem állt kötélnek. Odahaza sem ő csinálta, ő mindig is félt fájdalmat okozni az állatnak. Yvette segítette a borjakat világra. Ha egyedül nem boldogult, áthívták Colint. Akkor jöjjön Colin, de szaporán, rendelkezett Menou. Mind ott nyüzsögtünk körülötte. Éjszaka volt. Én a pincebeli nagy gyertyák egyikét tartottam, hogy világítsak Menounak, aki a Hercegnő mellett kuporgott. Olvadt viasz csepegett az ujjamra, pocsékul izzadtam, izgalmamban is, de azért is, mert nem állhattam az erős tehénszagot. Négy álló órát vajúdott a Hercegnő, s mi aggodalomtól némán figyeltük. Egy idő után belefáradtam abba, hogy a gyertyát tartsam, de még inkább a látottakba, és továbbadtam Meyssonnier-nak a gyertyát. Attól kezdve kézről kézre járt, negyedóránként váltottuk egymást. Momo hasznavehetetlen volt, a Kedves bokszában bőgött, mint a borjú, attól való félelmében, hogy elveszíthetjük egyetlen tehenünket, és ki tudja, talán a Kedvest is, akinek vészesen közelgett az órája. Momo hangosan nyögött, jajveszékelt, lamentált. Menou időről időre felkapta a fejét, és ráförmedt, de nem olyan erélyesen, mint máskor, ő is félholt volt az aggodalomtól. Momo ezt persze megérezte, és nem sokat törődött az anyai intelmekkel, éppen csak annyi hatással voltak rá, hogy egy idő után áttért a hangos jajveszékelésről a csendes nyöszörgésre. Ütemesen nyögött-fújtatott, mintha nem is a Hercegnő vajúdna, hanem ő.

Amikor a bikaborjú szerencsésen világra jött - egy legelőtlen világra -, Menou elkeresztelte Hercegnek, csekély képzelőerőről tévén tanúságot.

A Hercegnő gyorsan magához tért, és ami a fő, bikaborjúnak adott életet. Aggodalmaink egy csapásra eloszlottak, általános derűlátásnak adva helyt, amely sajna, hamarosan hamvába holt. Néhány nap múlva a Kedves is megszülte a csikaját. Igaz, bonyodalmak nélkül, de kancát ellett.

Kedves tizennégy esztendős volt, Viola három, Hamis (Menou így nevezte el a kedves csikaját, talán mert megcsalta várakozásunkat) egynapos. Három különböző korú és adottságú kanca, de mindhárom egyaránt arra ítéltetett, hogy utódok hátrahagyása nélkül távozzék ez árnyékvilágból.

Gyászos hangulatban ült együtt aznap este a társaság. Az állattetemek eltakarítása az utolsó cseppig felemésztette gázolajkészletünket. Mégis úgy határoztam, hogy csekély benzintartalékomat rááldozom a favágásra - egyetlen ötliteres kannát leszámítva, ezt előre nem látható esetekre félretettem. Mialatt Meyssonnier és Colin ekét és jármot fabrikált, jobban mondva átalakították a célnak megfelelően régi traktorvontatású ekémet, Peyssou, Thomas meg én nekiláttunk a tüzelőbeszerzésnek. Ügyeltünk, hogy megkíméljük a fákat, még a súlyosan sérülteket is, ha az élet legcsekélyebb nyomát észleltük rajtuk.

A Viola éppoly engedelmesen hordta az igát, amilyen jámboran tűrte a nyerget. Gyorsan hozzászokott a tehervontatáshoz. Meyssonnier, mielőtt nyakig merült volna az ekegyártás rejtelmeibe, kifaragott egy villásrudat a vontatóhoz. A megfeketült fákat kivágtuk, halomba raktuk, és a vontatón hazafuvaroztuk Malevilba, sokszor igen tekintélyes távolságról. A külső istálló egyik bokszát neveztük ki kamrának, oda hordtuk be a fát, ami a tűzön percek alatt elég, holott a természet sok-sok év alatt hozza létre. Szerencsére volt egy nagy előnyünk, közel s távol mi voltunk az egyedüli fogyasztók, és tetszés szerint kiterjeszthettük vadászterületünk határait. Mégis ragaszkodtam hozzá - elővigyázatosságból, de még inkább azért, hogy ki ne fogyjon a tennivaló -, hogy színültig feltöltsük a fásszínnek kinevezett bokszot, sőt, a szomszédos bokszot is. Becslésem szerint ez a famennyiség két télre elegendő, feltéve persze, hogy takarékoskodunk, egyetlen helyiséget fűtünk, és ott is főzünk.

Az esemény napja óta egyforma, sötétszürke ég borult ránk. Hideg volt. Napnak színét se láttuk. Eső egy csepp sem esett. A kiszáradt, hamu lepte föld megrepedezett, porlott. A legkisebb szellő sűrű fekete porfelhőt kavart, még jobban elsötétítve az eget. Malevilban, ahol a külvilágtól magas, időtlen falak rekesztettek el bennünket, s ahol könyékkel értük egymást az asztalnál, még megjárta. De mihelyt kiléptünk a bástyakapun, hogy fát hozzunk, elfogott a kétségbeesés. Nyomasztó volt a kiégett táj, az üszkös facsontvázak, a ránk súlyosodó ólombúra látványa, a sivár mezők csendje. Alig váltottunk szót, azt is halkan, mintha temetőben járnánk. Az ég szürkéje olykor halványulni látszott, már-már azt reméltük: előbukkan a nap, de megint csak elsötétült a látóhatár, s a régi, fakó szürkületi fény derengett körülöttünk reggeltől estig.

Az atomrobbanás pora fogja fel a napsugarakat, vélte Thomas. Nyilván igen nagy mennyiségű por jutott föl a sztratoszférába. Esőért senki ne imádkozzék még jó ideig. Ha netán szennyező bombák is robbantak, akár igen nagy távolságra Franciaországtól, az esővíz idáig hozná a radioaktív port. És ahányszor kitettük a lábunkat Malevilból, Thomas ránk tukmálta az esőkabátokat, kesztyűket, csizmákat, fejfedőket, nem mulasztva el megjegyezni, hogy védelemnek ez édeskevés.

Hidegek voltak az esték, mintha nem is tavasz derekán járnánk. Vacsora után szerény tüzet gyújtottunk az ebédlőben, a két hatalmas kandalló egyikében, körülültük, és beszélgettünk valameddig, "hogy ne úgy dögöljünk le, mint a barmok". (Menou.)

Olykor én is beszálltam a közös eszmecserébe, de legtöbbször olvasgattam. Egy zsámolyon kucorogtam, hátamat a kandalló oldalának vetve. A könyvet úgy tartottam, hogy a tűz fényé ráessen. Menou a kandallópadkán, a tűzikutya mellett üldögélt. Ha a tűz pislákolni kezdett, megkotorta, vagy rávetett egy marék rőzsét. A pad alatt tartogatta a tűzrevalót.

Nagybátyám a lelkemre kötötte volt posztumusz levelében, amelyet kívülről tudtam: olvasgassam olykor a Bibliát, nem az erkölcse, hanem a bölcsessége kedvéért, mert csak az számít. De Samuel bácsi halála óta annyi gond és tennivaló szakadt rám Malevillal és a lótenyésztéssel, hogy sosem jutott időm a Bibliára. Most tulajdonképpen többet dolgoztam, kimerítőbb munkát végeztem, mint azelőtt, mégis valamiképpen kezesebbé vált az idő, erre is futotta, ha akartam.

Azon az estén, amelyen a Kedves világra hozta a Hamist - nem állítom, hogy a név tette, de tény, ami tény, ritka makrancos egy állat lett belőle, holott az anyja maga volt a megtestesült jámborság -, nos, azon az estén, mint már mondtam, gyászba borultunk. Vacsora közben úgy megsűrűsödött a csend, hogy késsel vághattuk volna. Utána pedig, amikor a székeket a kandalló köré hordtuk, Menou és Momo a kandallópadka két átellenes sarkára kuporodott, és én könyvembe merültem, hátamat a kandalló oldalának vetve, olyan nyomasztóvá vált, hogy szinte megörültünk, amikor Colin megtörte és leszögezte: huszonöt év múlva nem lesz élő ló a földön.

- De szűken méred! - tiltakozott Peyssou. - Huszonöt év múlva! Hát tudd meg, saját szememmel láttam Giraud - nem a volpiniére-i, a cussaci Giraud - heréltjét, az az állat huszonnyolc éves is megvolt. Nem mondom, vaksi volt és pókos, ha járt, szinte csikorogtak az ízületei, de azért még eldolgozgatott Giraud szőlejében.

- Öt év ide vagy oda nem határoz - vont vállat Colin. - Legyen harminc év! Harminc év múlva Hamis is elpatkol. Viola dettó. Ami a Kedvest illeti, ő szegény minden valószínűség szerint rég elporladt addigra.

- Elhallgass - mordult Menou Momóra, aki félig feküdt, félig ült a kandallópadkán, és természetesen hangos zokogásra fakadt, mihelyt Kedves elhalálozása szóba került. - Nem azt mondták, holnap, hanem harminc év múlva. Hol leszel te magad is harminc év múlva, nagy mamlasz?

- Hol lenne? Momo negyvenkilenc éves, harminc év múlva hetvenkilenc lesz, ami nem is olyan nagy kor - szólt közbe Meyssonnier.

- Mondok én neked valamit. Az anyám ugyan kilencvenhét éves korában halt meg, de én nem húzom odáig - vélte Menou. - Különösen így, ahogy manapság vagyunk, orvos meg minden nélkül, elég egy csip-csup megfázás, és véged.

- Hát az nem olyan biztos - csóválta fejét Peyssou. - Régen hol volt falun orvos? Mégis sokáig éltek egyesek. Például a nagytatám is.

- Jó, legyen ötven év - Colin alig bírta fékezni ingerültségét. - Ötven év múlva rég beadtuk a kulcsot, mind ahányan vagyunk, talán az egy Thomas-t kivéve, aki akkortájt tapossa majd hetvenötödik évét. Komám, te aztán jól fogsz szórakozni, szálegyedül Malevilban - tette hozzá, Thomas felé fordulva.

Megint csend támadt. Olyan baljós csend, hogy én is felkaptam rá a fejemet. Amúgy sem sikerült aznap egyetlen sort sem olvasnom, annyira levert a Hamis születése. Nem láthattam Menout, mögöttem ült, a kőpadkán, rosszul láttam Momo arcát is, aki félig feküdt, félig ült a padka átellenes sarkán, őt eltakarta előlem a láng és a füst. A másik négyet ellenben kényelmesen megfigyelhettem, anélkül hogy feszélyeztem volna őket, ők arccal fordultak a tűznek és nekem, én ellenben háttal ültem a kandallónak. A tűz melege és fénye csakis a jobb oldalamat érte, a bal oldalam majd megfagyott, úgyhogy egy idő múlva kénytelen voltam székestül, könyvestül áthurcolkodni a kandalló túlfelére.

Thomas arca mozdulatlan, kifejezéstelen volt, mint mindig. Peyssou kerek, jóságos képéről, amelyen minden aránytalanul nagy, a száj, az orr és a kicsit kidülledt szem, csak a homlok olyan keskeny, hogy a haja kis híján a szemöldökéből látszik kinőni, lerítt a legmélyebb kétségbeesés. Kis Colin arckifejezése talán még riasztóbb volt. Gondolamosolyát az elkeseredés sem tüntette el, csak megfosztotta a vidámság leghalványabb nyomától is. Meyssonnier arca olyan fakó volt, mint egy régi fénykép a fiók mélyén. A régi késpengearc, a nagyon közel fekvő, szürke szempár, a keskeny, magas homlok, rövidre nyírt kefehaj. Csak a régi láng nincs sehol.

- Az nem olyan biztos - törte meg Peyssou a csendet. - Hiába Thomas a legfiatalabb, nem olyan biztos, hogy ő lesz az utolsó. Ha aszerint menne, csupa öregember feküdne a malejaci temetőben. De nincs így, ezt te is tudod, Colin. Ne vedd a szívedre, Thomas - tette még hozzá, az ő paraszti galantériájával, és odabiccentett Thomas-nak.

- Ami engem illet - felelte Thomas egykedvű hangján -, tudnám, mit tegyek, ha egyedül maradnék. Uccu, föl a toronyba, és hopp!

Haragudtam Thomas-ra. Minek mond ilyeneket? Így is elég kétségbeesett a banda!

- Én ilyet sose tennék, fiam, nem bizony - lépett közbe Menou. - Ha magam maradnék is Malevilban, addig el nem mennék, míg itt vannak az állatok. Elvégre rájuk is gondot kell viselnie valakinek!

- Ugyan már! Elboldogulnak azok nélküled is - csattant fel Colin. Keserű és támadó volt a hangja furcsa ellentétben előbbi modorával, amikor valamiféle hetyke és csapongó vidámságot fitogtatott. - Most persze még nem, míg a határ ilyen puszta és kiégett, de majd kihajt újra a fű, és akkor bátran szélnek eresztheted a Hercegnőt, Violát, megélnek a maguk erejéből is.

- Az állat nem a legrosszabb társaság - védte álláspontját Menou. - Emlékszem, Pauline azt mondta, amikor magára maradt a tanyán, mert a férjét megütötte a guta, a fiát meg megölték odalent Algériában: "Ha hiszed, ha nem, Menou, reggeltől estig az állataimmal társalgok."

- Csakhogy Pauline öreg volt, és minél öregebb az ember, annál jobban ragaszkodik az életéhez - mondta Peyssou. - Bár a fene tudja, minek.

- Ha megéred, majd meglátod - válaszolta ingerülten Menou.

- Nem úgy értettem! - A nagy Peyssou mindig kínosan ügyelt rá, hogy másokat meg ne bántson. - Hogy is foghatod magad Pauline-hoz? Ő szegény alig vonszolta magát, te meg olyan fürgén jössz-mész, hogy öröm látni.

- Hát igen, jövök-megyek, addig jövök-megyek, míg egy szép napon ki nem kötök a temetőben. Ne bőgj, pupák - ripakodott váratlanul Momóra -, odább van az még.

- Én, amióta Adélaide és Hercegnő megellett, sokszor elgondoltam már- mondta Meyssonnier -, hogy ötven év múlva nem lesz a földön élő ember, de marha és disznó annyi, mint a nyű.

- Úgy van! - Peyssou előrehajolt, izmos két karját a térdére támasztva. - Ez nekem is eszembe jutott már. És ha tudni akarod, Meyssonnier, nincs rémesebb, mint ez a gondolat. Itt lesz Malejac, lesznek erdők, mezők, tehenek, de sehol egy ember.

Megint csend támadt. Mind a lángokba meredtek, arcukon komor döbbenet, mintha máris látnák a jövőt, ahogy Peyssou lefestette: Malejac, erdők, mezők, tehenek - és sehol egy ember. Néztem cimboráimat, és önmagamat láttam bennük. Az ember az egyetlen állatfaj, amely képes tulajdon halálának a gondolatát felfogni, és az egyetlen, amely kétségbeesik miatta. Furcsa faj, valóban: ádázul pusztítja önmagát, és ádázul küzd önnön fennmaradásáért.

- Vagyis nem elég túlélni - Peyssou úgy beszélt, mint aki hosszas töprengés után eljutott a végső konklúzióhoz. - Élni csak akkor érdemes, ha van, aki utánad is folytatja.

Yvette juthatott eszébe meg a gyerekek, mert hirtelen kővé dermedt az arca. Mozdulatlanul, előredőlt felsőtesttel, két tenyerét a térdének feszítve, nyitott szájjal bámult a lángokba, a semmibe.

- Nem biztos, hogy mi vagyunk az egyedüli túlélők - mondtam, rövid hallgatás után. - Malevilt az mentette meg, hogy északról pajzsot tart fölé a szikla. Könnyen meglehet, hogy másutt is efféle pajzsba ütközött a hőhullám. Másutt is élnek emberek, ki tudja, talán nem is olyan messze.

Nem mertem La Roque-ot említeni, nem akartam túlságosan felcsigázni reményeiket, nehogy még keservesebben kelljen csalódniuk.

- Olyan pincét, mint a malevili, nem sokfelé találsz - vélte Meyssonnier.

- Nem a pince tette, a szikla - ráztam a fejem. - Az állatok is túlélték a Klinikán.

- A Klinika barlang, annak is szokatlanul mély. Nézd meg, mekkora kőtömeg védi oldalról, felülről. És ki tudja, nem ellenállóbbak-e nálunk az állatok.

- Én azt hiszem, a mi lelki ellenálló képességünk a nagyobb.

- Szerintem az állatok nem szenvedtek annyit, mint mi - szólt közbe Thomas. - A levegő gyorsabban melegedhetett fel a Klinikán, és talán magasabb hőfokra is, de rövidebb időre. Hamarabb enyhült a forróság. Nem következett be az a kemencehatás, ami a pincében.

- Egyébként egyetértek veled - fűzte még hozzá, rám nézve. - Sokfelé akadhatnak túlélők. Még a városokban is.

Hirtelen elnémult, és beharapta az ajkát, mintha attól félne, a kelleténél többet talál mondani.

- Kötve hiszem - csóválta fejét Meyssonnier.

Colin szemöldöke felszaladt a homloka közepére, Peyssou megvonta a vállát. Valójában úgy belerögződtek boldogtalanságukba, hogy hallani sem akartak másról. Mintha éppen a kétségbeesés legmélyén rejlett volna valamiféle biztonság, amit nem akartak kockáztatni.

Hosszú, hosszú csend támadt. Órámra pillantottam. Kilenc óra sincs. Jócskán volt még fa a kandallóban, a tűz vidáman ropogott. Vétek lenne ezt az áldott meleget veszni hagyni, időnek előtte ágyba takarodni jégveremszobáinkban. Újra könyvembe merültem. De csak percekre.

Menou hangja rezzentett fel.

- Mit olvasol, szegény Emmanuelem?

A "szegény" az ő szájában gyengédséget fejezett ki, nem szánalmat.

- Az Ótestamentumot. És hozzátettem:

- Vagy ha így jobban tetszik: a Bibliát.

Menou bizonyára csak azt a rövidített és cukrozott verzióját ismeri a bibliai történeteknek, amit katekizmuson oktatnak, gondoltam.

- Ni, csakugyan, megismerem a könyvet. A nagybátyád sokat forgatta.

- Te ilyet olvasol? - hűlt el Meyssonnier.

- Megígértem a nagybátyámnak - vágtam rá sietve. De hozzátettem:

- Meg egyébként is érdekel.

Colin arcán mosolyféle jelent meg, régi mosolyának halvány árnyéka.

- Ne feledd, Meyssonnier, valaha te voltál a katekizmuson az éltanuló!

- Bizony nagy magonc voltál, Meyssonnier! - Peyssou arca is felderült egy pillanatra. - Úgy fújtad a leckét, mintha könyvből olvasnád. Én már egy kukkra sem emlékszem az egészből - tette hozzá rövid töprengés után. - Csak tán arra a fiúra, akit a bátyjai eladnak rabszolgának. Amiből látnivaló, hogy a rokon sokszor rosszabb az ellenségnél.

Hallgattunk.

- Mi lenne, ha hangosan olvasnál? - javasolta Menou.

- Hangosan?

- Ami engem illet, én nagyon szívesen meghallgatnám azt a sok szép történetet. Úgy kirepült a fejemből, hogy még! - jelentette ki Peyssou.

- Emmanuel bácsikája sokszor felolvasott ám nekem esténként, amilyen szíves ember volt szegény - mondta Menou.

- Emmanuel, ne kéresd magad - nógatott Colin is.

- Rajta! - rikkantotta Peyssou.

- De nem unjátok majd? - kérdeztem, ügyelve, hogy véletlenül se nézzek Thomas-ra.

- Dehogy, dehogy - tiltakozott Menou. - Sokkal jobb, mint összevissza beszélni, vagy magunkban emésztődni. Különösen most, hogy televízió sincs - tette hozzá, rövid hallgatás után.

- Jól szóltál, Menou - helyeselt Peyssou.

Thomas és Meyssonnier tekintetét kerestem, de mindketten félrenéztek.

- Ha mindenki akarja, nem bánom - mondtam.

És mert azok ketten továbbra is hallgattak, és a tűzbe bámultak, egyenesen mellüknek szegeztem a kérdést:

- Mit szólsz hozzá, Meyssonnier?

Meyssonnier-t váratlanul érte a támadás. Kihúzta a derekát, hátát nekifeszítette a széktámlának, és méltóságteljesen felelte:

- Én materialista vagyok, de semmi kifogásom az ellen, hogy meghallgassuk a zsidó nép történetét, feltéve, hogy nem akar senki megtéríteni.

- Hát te, Thomas?

Thomas hanyagul hátradőlt a székén, a két lábát messze előrenyújtotta, és zsebre vágott kézzel elmerülten vizsgálgatta a cipője orrát.

- Ha magadban olvashatod a Bibliát, miért ne olvashatnád hangosan is? - mondta közömbös hangon. Kitérő válasz volt, de beértem vele. Csakugyan jót tenne a társaságnak egy kis felolvasás, gondoltam. Napközben még csak elfoglalják magukat ezzel-azzal, de az esték keservesek, ilyenkor hiányzik a legjobban az otthon melege. Elviselhetetlen csendek támadtak köztünk, szinte hallani véltem, hogy őrli agyuk kereke a semmit, a hiábavalóság gondolatát. Aztán meg a Biblia-beli törzsközösségek életformája nem is esik olyan távol a mi jelenlegi életmódunktól. Tudtam, leköti majd őket a történet. És azt reméltem, hogy erőt merítenek a zsidók konok élni akarásából.

Átköltöztem könyvestül, székestül a kandalló túlfelére, a bal oldalamat felmelegítendő. Menou pár szál gallyat vetett a tűzre, hogy jobban lássak, felütöttem a Biblia legelső oldalát, és belekezdtem a Teremtés Könyvébe.

Mialatt olvastam, különös érzés fogott el. Öngúnnyal elegy megilletődés. Mert ez az ősi és nagyszerű költemény a világ teremtését énekli. És én a teremtett világ romjain olvastam fel ezt a költeményt olyan embereknek, akik mindenüket elvesztették.

THOMAS SZÉLJEGYZETE

Rá kell mutatnom Emmanuel két tévedésére, mielőtt elhomályosodnának az olvasó tudatában elbeszélésének bizonyos részletei.

1. Azt hiszem, Emmanuel több ízben is elvesztette eszméletét a pincében. Egész idő alatt a közelében tartózkodtam, és ismételten tapasztalnom kellett, hogy nem lát engem, és ha szólok hozzá, nem hallja. Mindenesetre teljes bizonyossággal állíthatom, hogy nem merült meg az öblítő dézsában. Nemcsak én nem láttam őt a dézsában, más sem. Emmanuel nyilván hallucinált, félig önkívületi állapotban lehetett akkor is, amikor elővette a lelkifurdalás "önző eljárása" miatt.

2. Nem Emmanuel csukta be a pinceajtót Germain "rémítő" megjelenése után. Hanem Meyssonnier. Emmanuel félkába állapotában nyilván azonosult Meyssonnier-val, és ami a legfurcsább, csakugyan olyan pontosan írja le Meyssonnier mozdulatait, mintha a sajátjai lettek volna. Különösen azt, ahogy Meyssonnier négykézláb elvergődött az ajtóhoz, gondosan kikerülve Germain holttestét.

Fentiekhez még egy megjegyzést fűznék:

Ámbár ateista vagyok, sosem voltam antiklerikális. Kezdetben csakugyan elleneztem, hogy Emmanuel felolvasóestet tartson a Bibliából, de csak azért, mert úgy éreztem, ez a szertartás - a szertartás szó talán nem a legszerencsésebb, de jobbat hamarjában nem találok - jelentékenyen fokozza azt az amúgy is túlméretezett, már-már vallásosnak tetsző rajongást, amellyel a társaság Emmanuelt övezi. Annál is inkább, mert barátunk szépen olvas, zengő, érzelemteli hangon. Tudom én, hogy Emmanuelt nagy képzelőerővel áldotta meg a természet, hogy az ő áhítata merőben profán, irodalmi jellegű áhítat. De éppen ez a veszélyes benne: a kétértelműsége.

Emmanuel könnyedén "nagyszerű költemény"-nek minősíti a Genézis-t, mintha nem tudná, hogy csak úgy hemzseg a súlyos természettudományos tévedésektől.

6

Kívül-belül szürkén, borult ég alatt, tompa kétségbeesésben, egyhangú, terméketlen robotban teltek az eseményt követő első hetek. Sokat dolgoztunk, és többnyire lélekölően egyhangú munkákat végeztünk, részint fegyelemből, részint, hogy életünk jövőbeni feltételeit megteremtsük, bár nem sok kedvünk volt élni.

Meyssonnier és Colin az ekén dolgozott, amely elé Violát szántuk. Mi hárman, Thomas, Peyssou meg én egy kevésbé sürgős, de hosszú távon nem kevésbé hasznos dologgal bíbelődtünk: összegyűjtöttük, osztályoztuk és a szerszámos kamrában rendbe raktuk a fellelhető fémtárgyakat, még azokat is, amelyek első látásra értéktelennek tetszhettek, valójában aranyat érnek, mióta pótolhatatlanok.

A legnagyobb gondot, természetesen, a gazdasági gépekre, kéziszerszámokra fordítottuk. Ez utóbbiakkal bizony hanyagul bántam, megehette felőlem a rozsda a fű közé hullott csipeszt, feszítővasat - könnyű volt pótolni. Az efféle hanyagság ezentúl valóságos bűn, ezt mindannyiunknak jól az eszünkbe kell vésnünk. A lakótorony földszinti helyiségét rendeztük be szerszámraktárnak, korábban polcokat szereltettem ide, gyümölcsösöm termékeinek tárolására. A legértékesebb szerszámokat elzárható ládákba raktuk. Közfelkiáltással Thomas-t neveztük ki raktárosnak. Ettől fogva kizárólag írott nyugta ellenében juthattak a tagok szerszámhoz, a nyugtán Thomas nemcsak a kölcsönző nevét tüntette fel, hanem a kölcsönvétel időpontját is.

Mihelyt ezzel a munkával végeztünk, eszembe jutott, hogy Malevil helyreállítása idején a külső bokszok egyikébe behánytam egy halom ócska, csupa szög deszkát. Arra még jók lesznek, gondoltam akkor, hogy télen gyors tüzet csináljunk a kandallókban. Hajmeresztő gondolat! A pazarlásnak egyszer s mindenkorra vége! Többé semmit nem szabad eldobni: sem egy darabka papírt, sem üres üveget, konzervdobozt, műanyag palackot, kötél vagy zsinegvéget, de még egy rozsdás, elgörbült szöget sem. Semmi efféle nem kerülhet többé a szemét közé.

Előhoztuk a bokszból az ócska gesztenyefa deszkákat. Harapófogó, kalapács segítségével kihuzigáltuk a szögeket, ügyelve, amennyire lehetett, hogy a fa meg ne sérüljön. A szögeket aztán egy lapos kövön kiegyengettük, nagyság szerint szétválogattuk, és beraktuk a szerszámraktár megfelelő falirekeszébe. Az elkorhadt, berepedezett sarkokat, részeket lefűrészeltük a deszkákról (kézifűrésszel, benzinkészletünket kímélendő), levakartuk-dörzsöltük mindkét oldalukról a rájuk tapadt habarcs- vagy cementréteget, és a megtisztított, helyrepofozott deszkákat nagyság szerint felpolcoltuk a bokszban, ékekkel alátámasztva, hogy szigorúan vízszintes helyzetbe kerüljenek, s a tél folyamán meg ne vetemedjenek.

Annak idején beszereztem néhány tucat óriás gyertyát, a Malevilt látogató turisták kedvéért. Két tucat bontatlan csomagban várta a sorát, ezenkívül volt még a pincében, a falikarokban, négy szál alig használt és két szál félig elégett gyertya.

Elhatároztuk, hogy a legmesszebbmenőkig takarékoskodunk gyertyáinkkal, s mert volt még két hordó olajunk, Colin mécseseket fabrikált kerek konzervdobozokból. Becsippentette a doboz peremét, ily módon csőrszerű bemélyedést formált a kanócnak - egy szál kenderkóc volt a kanóc, kötélből húzgáltuk ki -, és ezzel átellenben kis fogantyút erősített a dobozra a forrasztópákámmal. Ezt a kis gyűrűt a doboz fedeléből szabta ki. Annyi mécses készült, ahány lakott szoba volt Malevilban, azaz összesen négy. Esti összejöveteleink végeztével ki-ki meggyújtotta mécsesét a kandalló parazsánál, hogy ne kelljen vaksötétben a szobáig botorkálnia és levetkeznie. Menoura bíztuk a mécsolaj osztást, ő ügyelt a másik hordó olajra is, amelyet étkezési célokra szántunk, de egyelőre még nem nyúltunk hozzá.

Meyssonnier megtisztított, legyalult, befokolt egy lécet, ezzel mértük az olaj fogyását. Két hét múltán megállapítottuk, hogy alig csökkent valamicskével az első hordó szintje. Thomas számításai szerint ilyen ütem mellett hat évre elegendő a készlet. Aztán kénytelenek leszünk más fényforrás után nézni. Nem remélhettük, hogy a növényzet általános pusztulását közel s távol túlélte volna egyetlen diófa is.

Volt két zseblámpám, mindkettőben vadonatúj az elem. Egyiket Menounak adtam, aki a kapuerődben őrizte, a másikat a lakótoronyban tartogattuk, de megegyeztünk: csak végszükség esetén használjuk.

Thomas meglepő javaslattal rukkolt ki. Három kancánk ganaját terítsük a kőkockákra, amelyeken a víztorony lábazata nyugszik, a fürdőszoba használhatóbbá tétele céljából. Az erjedő lóganéj annyi hőt termel, állította Thomas, amennyi bőségesen elég a kőpadló alatt körbefutó hidegvízvezeték felmelegítésére. A javaslatot általános kétkedés fogadta, a kísérlet azonban bevált. És közvetlen hasznáról, a meleg víz kényelméről nem is szólva, ez volt bizonyos értelemben első aprócska győzelmünk. Kis Colin esküdözött, hogy ha szerszámai nem maradtak volna La Roque-i műhelyében, a központi fűtést is működésbe hozta volna Thomas találmánya segítségével.

Peyssou örömmel fogadta be Meyssonnier-t saját szobájába. Annál kényesebb diplomáciai feladat volt Colint rábírnom, hogy áttelepedjék Birgitta szobájába. Azt hiszem, titokban Thomas helyére pályázott. De én elengedtem a fülem mellett célzásait. Társaim enélkül is azzal vádoltak, hogy kivételezek Colinnal, túlságosan elnéző vagyok vele. Pedig jól láttam én Colin hibáit. És tudtam, hogy nagyon rossz cserét csinálnék. Thomas eszményi hálótárs volt, nyugodt, tapintatos, tartózkodó.

Meg egyébként is Thomas volt köztünk a legmagányosabb. Sokkal fiatalabb mindnyájunknál, városi származék, másfajta szokásokkal, észjárással, természettel megáldva. És nem érti a tájszólásunkat. Menout, Peyssout figyelmeztetnem kellett, ne fordítsák olyan gyakran anyanyelvükre a beszédet. (A francia az ő esetükben második nyelvnek számít.) Sokszor megesett, hogy asztal fölött Menou vagy Peyssou dialektusban kezdett beszélni, ilyenkor előbb-utóbb mind bekapcsolódtunk, és Thomas úgy ült közöttünk, mint egy idegen.

Mi tagadás, Thomas-val nem nagyon tudtak mit kezdeni a többiek. Merev volt és szigorú, a modora hideg. Keveset beszélt, élesen fogalmazott. Nem szorult belé szemernyi hajlékonyság sem. És ami a fő: sohasem nevetett, teljességgel híján volt mindenfajta humorérzéknek. Megingathatatlan komolyságát - lévén ez mifelénk roppant szokatlan - a többiek talán felfuvalkodottságnak nézték.

Szembeszökő erényei ellenére Thomas nem vívta ki a banda megbecsülését. Feltűnt nekem, hogy még Menou sem csodálja (pedig őt ellenállhatatlanul vonzották a szép férfipéldányok, például Boudenot, a postás). Holott ha valaki, hát Thomas igazán szép volt, csak nem úgy, ahogy mifelénk ezt a szót értik. Szépségeszményünk nem a görög szobor, a hibátlan arcél. Felőlünk lehet akár bunkóorrú, vaskos állú is a fickó, csak bévül legyen tüzes. Szeretjük a nagyra nőtt, tagbaszakadt, röhögős, jó kedélyű, kackiás legényeket, az se baj, ha kicsit piperkőcök.

No és persze Thomas volt az "új fiú". Nem tartozott a Körhöz. Nem osztozott közös emlékeinkben. És mert én megkülönböztetett figyelemben részesítettem, hogy itteni magányáért kárpótoljam, cimboráim féltékenykedtek rá.

Különösen Colin. Folytonosan szurkapiszkálta. Thomas alkatilag képtelen volt efféle szópingpongban kapásból visszaütni a labdát. Lassan gondolkozott, és túl komolyan vett mindent. Nem tehetvén mást, elengedte a füle mellett Colin megjegyzéseit. Hallgatott. Colin úgy érezte, megvetően hallgat, s bár mindig ő volt a támadó fél, a végén rendesen ő húzta fel az orrát. Ilyenkor nekem kellett közbelépnem, jobb belátásra téríteni Colint, megolajozni a csikorgó kerekeket.

Felolvasóestéink rendszeressé váltak, és sokkal mozgalmasabban zajlottak le, mint hittem. Élénk eszmecserék tarkították. Peyssout példának okáért határozottan feldúlta a Káint sújtó, hátrányos megkülönböztetés az Úr részéről.

- Szerinted ez igazságos eljárás? - kérdezte. - Az szegény a lelkét kiteszi, hogy teremjen a föld, szánt-vet, kapál, öntöz, gyomlál, ami mégiscsak nehezebb valamicskével, mint juhokat terelgetni, és az Úr le se köpi az ajándékait. A másik tag meg éppen csak megy a birka farka után, mégis ő a jófiú!

- Az Úr talán már sejtette, hogy Káin meg fogja ölni Ábelt - vélte Menou.

- Egy okkal több, hogy ne szítson egyenetlenséget a két fivér között saját igazságtalanságával - torkolta le Colin.

Meyssonnier eddig a tüzet nézte, könyökét a térdén, fejét az öklén nyugtatva. Most előrehajolt, és alig leplezett diadallal mondta:

- Miután Ő mindenható, előre látta a gyilkosságot. De ha előre látta, miért nem akadályozta meg?

Agyafúrt okoskodása nem hatott a jelenlevőkre, túlságosan elvont volt nekik.

Peyssou gondolkodott, gondolkodott, de minél tovább gondolkodott, annál inkább azonosult lélekben Káinnal.

- Szó, ami szó, mehetsz akárhová, akármeddig, mindenütt megtalálod a papa kedvencét. Ott volt, teszem, Le Coutellier úr az iskolában. Colinnak ugyebár kijárt a legjobb hely, elöl a kályha mellett. Engem meg a szamárpadba ültetett, ott is hátratett kézzel kellett ücsörögnöm. Pedig hát mi rosszat tettem én? Semmit.

- Hallod-e, Peyssou, ez azért túlzás - kunkorodott föl Colin szája széle. - Le Coutellier azért ültetett a szamárpadba, mert a micsodádat fogdostad, a zsebeden keresztül.

Jó kis emlék volt, nagyot nevettünk rajta. Colin ráduplázott:

- Azért is parancsolt rád, hogy tedd hátra a kezedet.

- No de tréfa nélkül, ha valaki mindig a rövidebbet húzza, végül gonosz lesz - elmélkedett tovább Peyssou. - Lám, ugye, itt ez a derék Káin is! Megtermeszti a répát, miegymást, elviszi az Úrnak, az meg rá se hederít! Látni való - tette hozzá keserűen -, a Felsőbbség már Káin idején sem törődött a mezőgazdasággal.

Bár a Felsőbbség végképp eltűnt, Peyssou megjegyzését általános helyeslés fogadta. Aztán csend lett, folytathattam a felolvasást. De amint odaértem, hogy Káin megismeré az ő feleségét, és fiat nemze vele, Énokot, Menou megint csak félbeszakított:

- Hát ezt honnan szalajtották? - kérdezte szemrehányó éllel.

Menou a hátam mögött üldögélt a padkán, Momo vele szemközt, a másik sarokban, de ő már bóbiskolt. Hátratekertem a nyakamat.

- Kit?

- Hát Káin feleségét. Meghökkenve néztünk össze.

- Az Úr alkalmasint másutt is fabrikált egy Ádámot, Évát - vélte Colin.

- Nem lehet! Ha úgy lett volna, a Biblia megemlítené - tiltakozott az egyenes lelkű, szabálytisztelő Meyssonnier.

- Eszerint Káin a húgát vette feleségül? - kérdezte Colin.

- Kinek a húgát?

Peyssou előrehajolt, hogy jobban lássa Colin arcát.

- Hát a sajátját.

Peyssou rábámult, elnémult.

- Csakis így lehetett bólogatott Menou.

- Mi a csuda! - hüledezett Peyssou.

Rövid csend támadt. Lám, amilyen szabadszájúak máskülönben, a vérfertőzéstől eláll a szavuk. Talán éppen azért, mert vidéken ugye megesik...

Folytattam volna a felolvasást, de nem jutottam messzire.

- Énok zsidó név - mondta váratlanul Peyssou. És fontoskodó, önelégült képpel hozzátette: - Volt a seregben egy Énok nevű pajtásom, az is zsidó volt.

- Nem meglepő - jegyezte meg Colin.

- Miért ne lenne meglepő? - Peyssou megint csak előrehajolt, hogy jobban lássa Colint.

- Hát mert Énok szülei is zsidók voltak.

- Zsidók? - Peyssou tanácstalanul széttárta a két kezét, és nagy szemeket meresztett.

- És a nagyszülei is.

- Micsoda? - fortyant fel Peyssou. - Hát Ádám és Éva zsidó volt?

- Az hát.

Peyssou jó darabig tátott szájjal meredt Colinra.

- De hát mi is Ádámtól-Évától származunk.

- Persze.

- Akkor mi is zsidók vagyunk?

Colin nem jött ki a sodrából.

- Persze.

Peyssou hátradőlt a székén.

- Hát látod, ezt sosem hittem volna.

Elrágódott valameddig ezen a felfedezésen, és úgy látszik, arra a végeredményre jutott, hogy megint ki akarták semmizni valami jussából, mert egyszer csak felháborodottan kitört:

- Akkor mi jogon tartják magukat a zsidók minálunk zsidóbbnak?

Mind nevettünk, kivéve Thomas-t. Ő csak ül, ül köztünk némán, keresztbe font karral, leszegett fejjel, láthatóan unja eszmecseréinket és még inkább a felolvasást. Azt hiszem, legszívesebben ágyba térne rögtön vacsora után, ha nem érezné szükségét, mint mindannyian, egy kis emberi melegségnek az egész napos robot után.

Eleinte megdöbbentett, hogy esti összejöveteleinken olykor nevetünk is. De aztán eszembe jutott, mit mesélt nagybátyám németországi hadifogságáról. "Nem lógattuk mi a fejünket ott, Kelet-Poroszországban esténként a kályha körül, nehogy azt hidd, Emmanuel. Olyan vígan voltunk, hogy no, őreink nem győztek bámulni. Adomáztunk, daloltunk, nagyokat nevettünk. De tudod, Emmanuel, valójában nem volt az igazi nevetés, klastromi vígság volt a mi jókedvünk. Mögötte semmi. A bajtársak nem pótolhatták, amit vesztettünk."

Ez a pontos kifejezés: klastromi vígság, döbbenek rá, míg ott ülök, ölemben a Biblia első kötetével, és társaim vitáját hallgatom. És mert a bal oldalam megint jéggé fagyott (ki látott már ilyen hideget májusban!), kapom magam és székestül, könyvestül átköltözöm a kandalló túlfelére. De nem sokáig maradok. Túlságosan közel van Momo, orromat facsarja a bűze, itt a tűz mellett jobban érződik. Magamban eltökélem, holnap szólok Menounak, fürdessük meg a fiacskáját.

Cimboráim mögött (hogy Thomas-ra is kiterjesszem e szó értelmét, némileg erőltetnem kell, a fiú annyira elüt a többitől), tehát cimboráim mögött a falon ott táncol a mennyezetgerendákig nyúló árnyképük. Nem látom be széltében-hosszában a termet, ahhoz túl nagy, de ha felcsap a láng, megpillantom bal felől, a két ólommívű ablak között a csupasz, vakolatlan falat, rajta a fegyvergyűjteményt. Peyssou mögött meg-megcsillan a hosszú konviktusi asztal - Menou nemhiába dörzsöli fényesre -, jobb kéz felől pedig a két hasas fiókos szekrény, Öregtanyáról. Lábam előtt a pinceboltozatot takaró kőpadló nagy kockái.

Rideg díszlet. Kő a padlón, kő a falon, se függöny, se szőnyeg, sehol egy puha, meleg holmi, ami asszony jelenlétére vallana. Magányos férfiak otthona, akik a halált várják, és tudják, nem hagynak hátra utódot. Apátság vagy kolostor. Minden együtt van hozzá: munka, klastromi vígság, épületes olvasmányok.

Nem tudom hogyan, La Roque-ra fordul a szó a "zsidókról, akik zsidóbbnak képzelik magukat nálunk". Életben maradhattak-e odaát néhányan? Minden este megvitatjuk a kérdést. Tervezgetjük is, hogy hamarosan átruccanunk La Roque-ba, noha ez nem éppen gyerekjáték. Nagy kínnal eltakarítottuk a malejaci országútról a tűzvész kidöntötte fatörzseket, de Malejactól La Roque-ig még jó tizenöt kilométer az út, hegynek föl, völgynek le. Azelőtt sűrű gesztenyeerdők szegélyezték. Amennyire beláthattuk, jócskán eltorlaszolják a kidőlt fák. Gázolajunk egy csepp sincs már. Ha lépten-nyomon torlaszokba botlunk, egy napba is beletelhet az odaút, a hazatéréshez még egy nap kell, két teljes napot pedig nem herdálhatunk el, amíg nem végzünk a vetéssel.

Legalábbis ezt mondogatom nekik. Némán hallgatom a vitát - térdemen felütve a vaskos Biblia. Nem szólok közbe. Én plántáltam beléjük a reményt, hogy La Roqueban talán akadnak túlélők, nekem jutott először eszembe ez a lehetőség. Egyelőre puszta feltevés, de addig-addig hánytorgattuk, emlegettük, míg valahogy testet öltött. És amilyen arányban nő az ő reményük, olyan arányban fogy az enyém. A kisujjamat sem mozdítom az expedíció érdekében. Sőt! Jobb nekem itt Malevilban. Jobb szegeket húzogatni ócska deszkákból, és a szerszámraktárt rendezgetni Peyssouval, Thomas-val, mialatt Meyssonnier és Colin az ekén szöszmötöl.

Visszahúzódom, magamba vonulok. Látom, érzem, napról napra összébb húzódzkodok, lélekben máris félig szerzetes vagyok. És mialatt a kandalló oldalának dőlve szórakozottan hallgatom társaim beszélgetését - mert elvem, hogy szakadatlanul oda kell figyelni -, azon töprengek, könnyebb lenne-e a lelkem, ha hinnék Istenben. Rögtön felmerülne persze egy csomó új probléma, első helyen az a kérdés: miért tűrte el vajon Isten, hogy teremtménye elpusztítsa a teremtés művét? De tekintsünk el a hiú gondolatoktól. Melengetné-e szívemet a hit? Nem tudom. Nem hiszem. Nagyon messze van mindez tőlem. Nagyon elvont. Ha álmodom, nem Istenről álmodom.

Kétfajta álmom van. Az egyik éber álom, szándékosan idézem fel, ha éjjel álmatlan hánykolódom fekhelyemen. A másik akaratlan lep meg, alvás közben. Álmatlan óráimban nekifeszítem mellemet, hasamat, combomat a matracnak, és mintegy tulajdon testemből megformálom Birgittát. Amikor végre ott érzem eleven, meleg, bársonyos tapintású testét a karjaim között, rávetem magam, becézgetem, harapdálom. Mit harapdálom? Felszippantom, szőröstül-bőröstül felfalom, magamba olvasztom. Talán azért olyan tünékeny, és azért olyan nehéz, egyre nehezebb feltámasztanom.

Igazi álmom boldogítóbb. Visszatérő álom. Egy verőfényes reggelen a cimiez-i nagy lépcsőn lépkedek lefelé, a város irányába. Bár a való életben egyetlenegyszer mentem csak le rajta, jól ismerem ezt a lépcsőt. Széles, napsütötte fokok, kétfelől magas ablakok ontják rájuk a napfényt. Álmomban egy lány jön szembe velem. Én lefelé lépkedek, ő fölfelé halad, azaz fut. A haja kibomlott, két karja könnyed bájjal simul a testéhez. Formás keblecskéi vidáman ugrálnak. És amikor felér a félemeleti lépcsőfordulóra, ahol találkozunk, a nap hátulról átvilágítja a haját. A kislány fellibben az utolsó lépcsőfokra, rám néz, elmosolyodik. Nem ismerjük egymást, de egész lénye, szeme-szája barátságosan mosolyog rám. Ennyi az egész, itt ér véget az álom. De úgy felüdít, mintha, hogy is mondjam? - mintha virágzó orgonabokrok illatát lehelném be.

Tegnap éjszaka fölébredtem, amint véget ért az álom. Kínos volt a visszahatás. Fertelmes bánat tört rám, és súlyos testi rosszullét. Úgy éreztem, mellkasom összeszűkül a szívem körül, torkon ragad, fojtogat a magány - és mintha ez a kettő valamiképpen össze is tartozna. Pontosabban szólva úgy rémlett, a magány fizikai fájdalmat okoz, és ez a fájdalom a mellkasomban székel. Felültem ágyamon, megpróbáltam mély, lélegzetet venni. Legnagyobb meglepetésemre azt tapasztaltam: sikerül. Szívem, tüdőm normálisan működik, nem fáj semmim, csak a torkom szorul össze, és az a furcsa feszültség kúszik feljebb, egyre feljebb bennem, amiről tudja az ember: mindjárt robbanni fog, és ki is robban, sírás formájában.

Némán peregnek arcomon a könnyek, miközben agyam, mint az imamalom őrli, őrli ugyanazt a gondolatot: nem nősültem meg, nincsenek gyerekeim. Az emberfaj ki fog halni. A szemem láttára. Mert egyszerre az a kényszerképzetem támad, hogy társaim mind magamra hagynak, előttem fognak meghalni, Thomas-t sem kivéve, aki pedig jó tizenöt évvel fiatalabb nálam. Látni vélem, amint ősöregen, görnyedten bolyongok Malevil hatalmas termeiben, és tulajdon lépteim visszhangját hallgatom a pincében, a kapubolt alatt, a palotácska nagytermében, saját toronyszobámban...

Az esemény napja óta ez az első világosabb éjszaka. Vagy már hajnalodik? Karnyújtásnyira tőlem, a díványon alszik Thomas. Sokkal alacsonyabban fekszik, mint én az én nyurga lábú falusi ágyamon. Jól látom Thomas arcát, lehunyt szemét. Féloldalasan nyugszik a párnán, a takarót hátul a feje búbjáig felhúzta, mert az ablak felől léghuzat éri. Újra megcsodálom szabályos vonásait, görög orrát, csigás száját, orcája lágy ívét. Ébren szigorú ez az arc, de alva feltűnően szelíd. Van benne valami gyermeki gyámoltalanság. Thomas szakálla szőke és egyelőre nagyon gyér növésű, kétnaponta szokott borotválkozni. Ma reggel éppen megborotválkozott, tükörsima az arca. Úgy tetszik, bársonyos is, és amit még soha nem figyeltem meg, kétfelől a szája sarkában enyhén gödröcskés. Göndör szőke haját rövidre nyírva viselte, amikor először találkoztunk az erdőben, de mióta itt tanyázik Malevilban, jócskán megnőtt, lánynak is beválna így...

Hirtelen testmozdulattal elfordulok tőle, és azt gondolom arccal a falnak: előbb-utóbb mégiscsak változtatnom kell a fekvésrenden, Thomas nem maradhat örökké az én szobámban, ez a legkényelmesebb hely. Közben, nem tudom miért, furcsa szorongás, bűntudat vesz erőt rajtam, nem is hagy elaludni többé. Zavaros gondolatok kóvályognak agyamban, röpke pillanatokra nyom csak el az álom. De akkor olyan kínos, olyan megalázó, olyan nyomasztó látomások gyötörnek, hogy nem bírom sokáig. Felkelek, felnyalábolom a ruháimat, kisurranok a szobából és levonulok az első emeleti fürdőszobába. Ott sem hagynak nyugodni a gyűlöletes, szégyenteljes álmok, amíg borotválkozom. Sietek letussolni. Percekig álldogálok a zuhany alatt. Úgy érzem, lemossa álmaim szennyét.

Ötöt mutat a karórám, amikor a toronyból kilépek az udvarra. Hideg van, szürke az ég, mint az esemény óta mindig. Egyedül én vagyok talpon Malevilban. Keményen koppannak lépteim az udvar kövezetén. A hatalmas vártorony, a bástyafal, a kis palota roppant tömege majd agyonnyom. Két hosszú magányos óra van még előttem reggelig.

Átmegyek a felvonóhídon, ki a külső udvarra, és benézek a Klinikára. Kedves állva alszik, mellette, véknyának dőleszkedve szunyókál a csikaja. Ahogy a fejem megjelenik a palánk fölött, Kedves fülecskéi felmerednek, kinyitja a szemét, meglát, rám szuszog, és halk, barátságos nyerítéssel üdvözöl. Lép is egyet felém, a szendergő kiscsikó megtántorodik, előrebotorkál hosszú, törékeny lábain, megnyugodva bújik ismét anyja püffedt hasához. Kedves kidugja a léc fölött a fejét, és természetes mozdulattal a vállamra fekteti. Simogatom a pofáját, közben a kiscsikót nézem. Szívre ható egy ilyen kölyökállat. Minden állat kicsinye, az embert sem kivéve. A Hamis sötét pej színű, mint az anyja, ő is fehér csillagot visel a homlokán. Kíváncsian néz ártatlan, szép fekete szemével. Szívesen bemennék hozzá, megsimogatnám, de nem tudom, jó néven venné-e Kedves. Tehát maradok a kívánságnál és a boksz innenső oldalán. A Kedves a pofájával, nedves, puha orrával a nyakamat böködi, rám fúj. Láthatóan boldog. Dédelgetjük, jól tartjuk, ott van mellette a csikaja. Nem tudja, hogy ez az utolsó kicsinye, hogy a fajtája halálra van ítélve, akárcsak a mienk.

Unalmas munkában telik ez a napunk is. És este, mialatt a Bibliára könyökölve, fejemet öklömre hajtva hallgatom a többiek vitáját La Roque-ról, megjelenik lelki szemeim előtt a hajnali jelenet. A tűz hunyorog, Menou, aki már el-elbóbiskolt a kandallópadkán, feláll, mintegy jelt adva az általános lefekvésre. Lábcsoszogás, bútornyikorgatás, visszahordjuk a székeket a nagyasztal köré. Menou a szénvonóval ügyesen eligazítja a zsarátnokot, hogy reggelre is maradjon. Egy darabig elálldogálok még a szoba közepén, hónom alatt a Biblia, kedélyesen csevegek, nevetgélek a cimborákkal, pedig a hideg is kiráz arra a gondolatra, hogy hamarosan ott fekszem ismét egyedül az ágyamon, s úgy forgolódom majd gondolataim ketrecében, mint rab a cellában.

Tisztán emlékszem erre az esténkre, a rémületre, amivel a rám váró álmatlan éjszaka elébe néztem. Tisztán emlékszem, mert másnapra gyökeresen megváltozott minden, meglódult az idő kereke.

Mint a klasszikus tragédiákban, jelek, híradások, jelenések harangozták be a drámai fordulatot. Hideg volt, mint az előző napokon is, az ég ólomszürke, a látóhatár borult. Mióta a Herceg megszületett, reggelihez kaptunk valamennyien tejet is, nem egész egy csuporral, de ha Thomas nem erősködik, egészségügyi szempontokra hivatkozva, azt se itta volna meg mindenki. Meyssonnier, Peyssou és Colin rühellte a tejet. Annál nagyobb gyönyörűséggel fogyasztotta Momo. Mocskos két tenyerébe fogta a csuprot, rászögezte csillogó, fekete szemét, jó előre kéjes kis sikkantásokat hallatott, elgyönyörködött a hófehér folyadékban, mielőtt a szájához vitte volna, majd fölhörpintette, olyan hirtelen és mohón, hogy a tej kibuggyant a szája szegletén és vékony fehér patakocska alakjában csurgott le álla két felén, a kéthetes borosta között, hogy végül retkes nyakára cseppenjen.

- Hallod-e, Menou - mondtam, amint Momo lerakta a csuprát -, ideje volna már kisubickolni a sarjadékodat.

Szándékosan válogattam úgy a szavaimat, hogy ne fogjon gyanút az érdekelt. A szóban forgó művelet sikerét csakis a rajtaütés biztosíthatta.

- Régóta készülök rá - felelte Menou, ugyancsak virágnyelven, ügyelve, hogy ne nézzen közben Momóra. - De egyedül nem boldogulok, tudod. - És hozzátette: - Mikor érsz rá?

- Fogjunk hozzá mindjárt reggeli után. Peyssou elmegy Violával a Rhunes-partra szántani. Gondolom, négyen csak a végére járunk valahogy.

Hogy Momo nem ismerte sem a sarjadék kifejezést, sem a "kisubickolni" igét, az holtbiztos, azért is használtam éppen ezt a két szót. És nemcsak Menou ügyelt rá, hogy a párbeszédünk alatt gondosan másfelé nézzen, én is. Momo csalhatatlan ösztöne mégis veszélyt jelzett. Gyanút fogott, anyjára sandított, aztán rám, a következő pillanatban kirúgta maga alól a széket, felpattant, és elüvöltötte magát: Ajteni, ajato bébé! Nemeetem a bije! (Az istenit, hagyjatok békét! Nem szeretem a vizet!) Felmarkolta a sonkaadagját, és iszkolt kifelé, ahogy a lába bírta.

- Jól kibabrált veletek - nevetett a nagy Peyssou. - Mára befellegzett a fürdetésnek.

- Dehogy, dehogy - legyintett Menou. - Nem ismered őt. Elfelejti. Egyik fülén be, a másikon ki. Azért nem is emészti ő soha magát. Olyan az emlékezete, mint a lyukas szita.

- Aszondom, szerencséje van - mosolygott rá bágyadtan Colin. - Mert ami engem illet, csurig tele a fejem gondolatokkal. Csak jár, csak jár körbe-körbe. Olykor már azt kívánom, bár lennék inkább féleszű!

- Momo nem féleszű - tiltakozott erélyesen Menou. - Jól megmondta Emmanuel bácsikája: Momo nagyon is értelmes. Csak hát a beszéd, az a gyengéje neki. Azért nem bír semmit fejben tartani.

- Nem akartalak megbántani - mentegetőzött Colin.

- Nem vettem bántásnak - Menou szeme Colinra villant, vékony száron ingó kis halálfejét kedves mosoly vonta ráncba. - Azt kérded, hol találjuk Momót reggeli után? Megmondom én hiba nélkül: a Kedves bokszában. Őt becézgeti. Kiszólítjuk, és elkapjuk! Négyesben gyerekjáték lesz.

- Gyerekjáték! - morogtam. - A magam részéről örömest lemondanék róla. Csak csínján fogjunk hozzá. Különösen a lábára kell ügyelnünk. Meyssonnier meg én majd elkapjuk jobbról-balról a karját, és leterítjük. Te, Colin, a jobb lábát ragadd meg, Thomas pedig a balt. De vigyázzatok: rúg. Jó erősen fogjátok!

- Jut eszembe, így lazsnakoltatok el engem is egyszer - vigyorgott Peyssou. - Csirkefogók - tette hozzá túláradó gyengédséggel.

Kitört a nevetés, de rögtön a torkunkra is fagyott. Nagy garral kicsapódott az ajtó, és berontott Momo égnek emelt karral, láthatóan magánkívül. Ugrabugrált örömében, izgalmában, és torkaszakadtából kiáltozott:

- Niojo! Niojo!

Bár idők múltán nagy jártasságra tettem szert a sajátos Momo-nyelv megértésében, legalább akkorára, mint az anyja, ezt most nem értettem. Kérdőn néztem Menoura. Ő sem tudta mire vélni a dolgot.

- Ojo? Mi az? - állt fel végül Menou.

- Ojo! Ajteni! - Momo toporzékolt dühében. Végképp kihozta a sodrából, hogy nem értjük.

Én is felálltam, közelebb léptem.

- De hát magyarázd meg, Momo. Mi az, hogy ojo?

- Ojo! - üvöltötte ő, mintha a fokozott hangerő előmozdíthatná a megértést.

Tombolt, toporzékolt, artikulátlan hangokat hallatott izgalmában és afeletti csalódásában, hogy nem sikerül magát megértetnie. Könnybe lábadt a szeme, habzott a szája. Összenéztünk. Momo általában hirtelen haragú volt, izgékony, de őrjöngeni mégsem szokott ok nélkül.

- Ojo! - kiáltotta újra. Majd hirtelen kiterjesztette mindkét karját, és fel-alá mozgatta, mintha repülne.

- Holló? - kérdeztem vaktában.

- Ije! Ije! - Momo arca felderült. - Ajajo Emamuel! Ajajo Emamuel! (Aranyos Emmanuel!) - mondta túláradó hálával, és a nyakamba ugrott volna, ha nem tartom erélyesen karnyújtásnyi távolságban magamtól.

- Biztos, Momo? Holló van Malevilban?

- Ije! Ijel

Hüledezve néztünk össze. Nem hittük. Az esemény napja óta nem hallottunk madárhangot.

- Eje! Eje! (Gyere!) - Momo belecsimpaszkodott a karomba, amellyel távol tartottam magamtól, és valósággal vonszolt kifelé. Elengedtem az ingét, abban a szempillantásban futásnak eredt. Nem is futott, repült. Szöges bakancsa már az udvaron csattogott. Futva indultam én is utána. Nyomomba tódult az egész társaság, Menout sem kivéve. Nem is maradt le annyira, mint hinni lehetett volna, tapasztaltam meglepve, mikor megérkeztünk a külső várudvarra.

Momo megtorpant, és lecövekelt a híd közepén. Én is megálltam. Alig húsz méterre előttünk, a Klinikával szemközt ott volt csakugyan a holló. És nem ám valami girhes, nyomorék madár. Kékesfekete tolla csak úgy ragyogott az egészségtől. Lomhán szökdelt, magokat keresett a földön széles csőrével. Láttunkra mozdulatlanná dermedt, profilba fordult, hogy fekete szemét ránk szegezze, kicsit kihúzta magát, de hátának görbült ívét nem egyenesíthette ki. Szakasztott úgy festett most, mint egy görnyedt öregember, aki a kezét a hátára kulcsolja, s bölcsen, óvatosan szemléli a világot. Moccanni sem mertünk. Úgy látszik, éppen a mozdulatlanságunk riasztotta meg. Kiterjesztette feketés-kék, nagy szárnyát, elkárogta magát, de csak egyszer, felreppent, kezdetben szinte a földet súrolta, majd magasabbra emelkedett, kikötött a kapuerőd tetején, és elbújt a kémény mögé, ahonnan egy perc múlva előbukkant lefittyedt, nagy csőre, és kitartóan ránk szegzett, élénk fekete madárszeme.

Előremerészkedtünk az udvar közepéig, onnan bámultuk, nyakunkat tekergetve, amit őhollósága önmagából látni engedett.

- Hát ha valaki azt mondta volna régen, hogy egy szép napon bolondul örülök majd egy közönséges hollónak, nem hittem volna - dünnyögte a nagy Peyssou.

- Méghozzá milyen közelről láthatjuk! - lelkendezett Menou. - Pedig egyedül a Jóisten a megmondhatója, milyen gyanakvó és ravasz ez a madár. Száz méterre se közelítheted meg, mert huss, volt, nincs.

- Kivéve ha autón mégy - kottyant közbe Colin.

Az autó szó, az azelőtti világ szava lehűtötte a hangulatot. De csak egy pillanatra. Úsztunk a boldogságban. Örömünket szavak özönével lepleztük, de attól sem lett kisebb. Megállapítottuk: hollónk az esemény napján, véletlenül vagy ösztöne parancsára, egy sziklaüregben kereshetett menedéket. Temérdek szikla és még több odú, üreg volt a környéken, a régi vallásháborúk idején megannyi búvóhely a hugenottáknak. Úgy látszik, volt annyi esze a fránya madárnak, hogy az üreg legfenekére bújjon, és ki ne mozduljon, míg a hőhullám tartott. Azóta, e zord hetekben bizonyára döghússal táplálkozott, talán éppen a mi lovaink húsával. Heves vita bontakozott ki arról a kérdésről, vajon mit keres itt a közelünkben.

- Én aszondom - vélte Peyssou -, örül, hogy emberre lel, mert tapasztalatból tudja, ahol emberek vannak, ott kerül neki is ennivaló.

Ez a lapos materialista magyarázat nem elégített ki bennünket, és bármily különös, éppen Meyssonnier szállt elsőnek vitába vele.

- Megengedem, a magok is idevonzhatták - mondta Meyssonnier, fensőbbséges hangon és pózban, szétvetett lábbal, zsebre dugott kézzel, felszegett fejjel. - De mitől ilyen barátságos, he? Ezt magyarázd meg! A Klinikán temérdek zab megy ugyan pocsékba, az a falánk Viola példának okáért sokszor a takarmány negyedrészét is földre szórja, de azt éjjel is elhordhatná.

- Igazad van, egykomám - bólintott Colin. - Bandában a holló gyanakvó, mert hát az ember riogatja, de amúgy könnyen szelídül. Emlékezz csak a La Roque-i cipészre...

- Ije! Ije! - rikkantott közbe Momo, mert emlékezett a cipészre.

- Eszes állat, annyi szent - mondta Menou. - Emlékszem, Emmanuel bácsikája egy évben petárdát szórt a kukorica közé, mert nagyon dézsmálták a hollók. Óránként durrant egy. Hát akár hiszitek, akár nem, a hollók megszokták a durrogást, és attól fogva fütyültek a petárdára. Még csak fel se rebbentek. Nyugodtan csipegették tovább a szemet.

Peyssou felnevetett.

- Piszok banda! - mondta a legmélyebb elismerés hangján. - Hányszor megtréfáltak! Egyszer, egyetlenegyszer sikerült egyet lepuffantanom, Emmanuel hosszú csövű 22-es vadászpuskájával.

Mire hosszú, kimerítő dicshimnusz következett több szólamban a hollóról, kivételes intelligenciájáról, hosszú életéről, nyelvtehetségéről, továbbá arról, hogy milyen könnyen barátkozik meg alkalomadtán az emberrel. És amikor Thomas kicsit értetlenül közbevetette, hogy hiszen kártékony madár, senki nem reflektált tapintatlan megjegyzésére. Először is: az ember irtotta ugyan a kártékony hollót, de nem gyűlölte, sőt mulatva és némi elismeréssel figyelte a csalafintát, mert tudta: annak is meg kell töltenie a bendőjét valamivel, mint mindenki másnak. Másodszor: ezt a hollót egyenesen az ég küldte Malevilba, hogy hírül hozza, másutt is vannak, lehetnek túlélők. Reményt hozó, szent madár volt, máris Malevilhoz tartozott, meg is kapja majd mindennap a maga gabonaadagját.

Peyssou vetett véget eszmecserénknek. Előző este kiszállítottuk a Rhunes menti parcellára a Meyssonnier-Colin gyártmányú ekét. Barátunk alig várta már, hogy a Violával elvonulhasson szántani. Peyssou tehát elindult az istálló irányába, az ő jellegzetes, hintázó járásával, én rákacsintottam Meyssonnier-ra, és mielőtt Momo megmukkanhatott volna, már letepertük, kezét-lábát kétfelől jó erősen megmarkoltuk, a levegőbe emeltük, és mint egy csomagot, szaporán vittük a lakótoronyba. Menou vézna lábacskái fürgén kaszáltak mellettünk. Ahányszor fiacskája elordította magát: Ajteni, ajato bébé!, boldog kis nevetéssel azt felelte rá: "Ennek meg kell lennie, te mocsokjani!" Mert az ő számára, aki Momót újszülött kora óta, azaz jó fél évszázada mosdatja, nem teher volt a fürdetés, bármennyit sopánkodott is miatta, hanem anyai szívének kedves rítus, a gyermek előrehaladott kora ellenére.

Jó előre figyelmeztettem a társaságot, ne tussoljanak reggel, így színültig tölthettük a kádat langyos vízzel. Momót nyakig merítettük a kádba. Hadd ázzék, míg Menou a szakállát nyírja. Szegény Momót megfélemlítette a túlerő, elgyávult, nem makrancoskodott, úgyhogy hamarosan megléphettem. Figyelmeztettem Colint, zárja mögöttem kulcsra az ajtót, nehogy Momo rajtaütésszerűen elszökjön, majd kihoztam a szobámból a távcsövet, és felmentem a kilátóba.

Azt reméltem, megláthatom La Roque-ot. Az imént, míg a külső udvaron beszélgettünk, úgy rémlett, az ég szürkéje valamivel halványabb a szokottnál. De mihelyt körülnéztem, beláttam: csak áltattam magamat. A távcső még inkább ezt tanúsította. Az ég változatlanul ólomszürke volt, a látási viszonyok a lehető legrosszabbak, színek sehol. Szürke, egyforma hamuréteg borított rétet, szántót, sehol egy fűszál, sehol egy hajtás. Ha azelőtt vendégek érkeztek hozzánk a városból, és felsétáltak a toronyba megcsodálni a kilátást, versengve áradoztak a malevili csendről. De ez a csend, hál' istennek, csak városi füleknek volt zavartalan. Hol egy autó húzott el a távolban, a Rhunes menti országúton, hol egy traktor pöfögött a messzi barázdában, vagy madár kiáltott, kakas kukorékolt, buzgó házőrző eb csaholt valahol. És nyáron persze cirpeltek a tücskök, kabócák, dongtak a méhek a vadszőlőben. Most volt igazán síri a csend! Égen és földön semmi, csak ólom és kőszén, csak szürke és fekete. És sehol semmi mozgás. Nem is táj, csak a hullája. Egy halott bolygó.

Arra fordítottam a távcsövet, ahol La Roque-ot sejtettem, de hiába erőltettem a szememet, nem láttam egyebet, mint szürkét, még csak azt sem igen sikerült megállapítanom, mit látok vajon: a rögök szürkeségét, vagy a ránk súlyosuló égboltét? Lejjebb irányítottam a messzelátó csövét, aztán még lejjebb, egészen a Rhunes-parti parcelláig, ahol, ha igaz, Peyssou most szánt Violával. Ott legalább lesz egy kis élet. A kancát kerestem - az a legszembeötlőbb tárgy a terepen. De nem találtam. Idegességemben leengedtem a távcsövet. Szabad szemmel végre megpillantottam a szántóföld közepén az ekét és mellette Peyssout. Mozdulatlanul hevert a földön, keresztbe tett karral. Viola eltűnt.

Vad iramban száguldtam le a csigalépcsőn, neki egyenesen a fürdőszobaajtónak, lenyomtam a kilincset, feledve, hogy kulcsra zárták mögöttem az ajtót, amint rádöbbentem, eszeveszetten, ököllel estem neki, dörömböltem és üvöltöttem: "Gyertek gyorsan, baj érte Peyssout."

A többieket meg se várva futásnak eredtem. Meredek ösvény vezetett le a partra a szirtoldalban. Amint leértem, éles szögben balra fordultam, és a kiszáradt patak medrében haladtam tovább, megkerülve a kastélyt, míg el nem jutottam a Rhunes innenső ágához.

Futottam, ahogy erőmből telt. A halántékom lázasan lüktetett. Kerestem a magyarázatot, de nem találtam. Viola a világ legengedelmesebb, legszelídebb állata, elképzelhetetlen, hogy ő bánt volna el Peyssouval, elképzelhetetlen, hogy megszökött. Különben is, hova szökött volna? Messze földön nem talál egy szál füvet, Malevilban pedig annyi zabot és szénát kap, amennyit csak kíván.

Kisvártatva lábdobogást hallottam. Cimboráim loholtak a nyomomban, ahogy bírtak, nagyokat dobbantva a sziklás talajon. Thomas beért, és lehagyott száz méterrel a cél előtt. Nagyon gyorsan szedte a lábát, és elnyújtott, hosszú léptekkel futott. Jócskán megelőzött. Messziről láttam, amint letérdel Peyssou mellé, óvatosan a hátára fordítja és felemeli a fejét.

- Él! - kiáltotta.

Kimerülten, zihálva melléjük kuporodtam. Peyssou kinyitotta a szemét, de a tekintete ködös volt. Nem látott bennünket. Arca bal felét, és orrát föld lepte, tarkóján erősen vérző seb éktelenkedett. Thomas inge máris merő lucsok volt. Colin, Meyssonnier és a csuromvíz, anyaszült meztelen Momo éppen akkor ért a tetthelyre, amikor a sebet megvizsgáltam. Nagy seb volt, de így, első pillantásra nem látszott mélynek. Menou utolsónak érkezett, de, mint kiderült, ő betért a kapuerődbe is, ahonnan egy üveg pálinkát hozott magával és az én fürdőköpenyemet. Első dolga volt ráadni Momóra a köpenyt, Peyssout is csak ezután méltatta figyelmére.

Pálinkát csepegtettem a sebre. Peyssou felhördült. Aztán óvatosan a szájába öntöttem egy kortyot, és alkoholos zsebkendőmmel letörölgettem az arcáról, orráról a földet.

- Viola nem tehette - közölte Colin. - Látni való Peyssou helyzetéből.

Alkohollal dörzsölgettem Peyssou halántékát.

- Hallasz engem, Peyssou? - kérdeztem. - Mi történt veled? Viola nem rúgós - tettem még hozzá, a biztonság kedvéért.

- Azt én is megfigyeltem - szólt közbe Menou. - Olyan állat az, hogy még akkor sem emeli meg a farát, ha játszik.

Peyssou szeme kitisztult.

- Emmanuel - mondta halkan, de érthetően.

Kapott még egy korty pálinkát, és újra megmasszíroztam a halántékát.

- Mi történt? - kérdeztem. Igyekeztem fogva tartani megint csak elködösülő tekintetét, és megveregettem az arcát.

- Jó nagy ütést kaphatott a fejére - egyenesedett fel Colin. - De magához fog térni. Máris jobb színben van. - Peyssou! Hallasz engem, Peyssou?

Felnéztem.

- Menou, add csak ide a fürdőköpeny övét.

Az övet a térdemre fektettem, négyrét hajtottam a zsebkendőmet, átitattam pálinkával, óvatosan ráhelyeztem a még mindig erősen vérző sebre, megkértem Menout, tartsa ebben a helyzetben a rögtönzött borogatást, míg átkötöm az övvel, amelyet Peyssou homlokára erősítettem. Menou szó nélkül engedelmeskedett, de közben le nem vette a szemét Momóról. Bizonyára "halálra fázott" a hosszú futásban, amilyen hideg van!

Peyssou váratlanul megszólalt:

- Nem tudom.

- Nem tudod, mi történt veled?

- Nem.

Lecsukódott a szeme. Gyorsan megpaskoltam az arcát.

- Emmanuel, gyere csak ide - hívott Colin.

Az eke mellett álldogált, nekünk háttal, de most felénk fordította döbbent arcát. A tekintetemet kereste. Felugrottam, odamentem.

- Ezt nézd meg - súgta Colin.

Amikor Violát legelőször befogtuk, konstatáltuk, hogy eltűnt a hámot a kocsirúdhoz rögzítő szíjak egyike. A hiányzó szíjat nylonzsineggel pótoltuk. Hogy jobban tartson, a zsineget többszörösen rátekertük, rácsomóztuk a rúdra. Nos, ezt a zsineget elvágta valaki.

- Csak ember tehette - mondta Colin.

Holtsápadt volt, a szája kicserepesedett az izgalomtól.

- Késsel vágták el - tette hozzá. Szememhez emeltem a zsineget. Foszlásnak, tépésnek semmi nyoma. Nem elszakadt, elmetszették. Némán lehorgasztottam a fejemet. Nem bírtam szólni.

- A fickó, aki kifogta Violát, annak rendje-módja szerint kioldotta a farhámszíjakat és a hasló bal oldali szíját, de mert jobboldalt összevissza bogozott zsineget talált szíj helyett, nem győzte tovább türelemmel, és elővette a kését.

- Ezt megelőzően pedig leütötte hátulról Peyssout - mondtam elcsukló hangon.

Akkor vettem észre, hogy Menou, Meyssonnier és Momo ott áll körülöttünk, és hallgatja, amit beszélünk. Mind engem figyeltek. Thomas is, de ő a távolból, fél térden állva. A másikkal Peyssout támogatta.

- Még csak ez kellett! - sóhajtotta Menou, riadt pillantást vetve maga köré, miközben karon ragadta és óvón magához vonta Momót.

Csend támadt. Éreztem, félelem környékez, de egyben kis híján nevethetnékem támadt. Egyedül Isten a megmondhatója, milyen buzgón, milyen szerelmetes vággyal, konok akarással fohászkodtunk mind hozzá, a lelkünk mélyén, hogy legyenek más túlélők is rajtunk kívül. Hát most megtudtuk: vannak!

7.

Az én választásom a 22-es, hosszú csövű puskára esett (nagybácsikámtól kaptam a tizenötödik születésnapomra), Thomas-é a dupla csövű vadászpuskára. Megbeszéltük, hogy a többiek itthon maradnak, és a házat őrzik a megmaradt fegyverrel: egy kétlövetű flintával. Gyenge fegyverzet, de Malevilt bástyafal, lőrés, vizes árok védi.

Amint rátértünk a szirti úttól éles szögben elváló parti ösvényre, visszanéztem a szirtfal oldalában fészkelő várkastélyunkra. Láttam, Thomas is visszanéz. Értettük egymást szó nélkül. Ahány lépést távolodunk a vártól, annyival pőrébbnek, védtelenebbnek érezzük magunkat. Malevil a mi biztonságos menedékünk, "kőcsipkés fészkünk". Mindentől megóvott bennünket, még a legmodernebb technika ádáz vívmányaitól is. Gyötrelmes volt megválnunk tőle, gyötrelmes így menetelni egymás nyomában a szűk ösvényen. Fölöttünk a szürke ég, alattunk a szürke föld, körülöttünk üszkös facsonkok, síri csend, a halál mozdulatlansága. És e kietlen táj mélyén, az út végén élő emberek lesnek ránk, hogy megöljenek.

Tudtam, a kanca elkötése csak egy célt szolgálhat - hiszen az állat patáinak nyoma tisztán kirajzolódott a kiszikkadt, elégett talajon -, Viola tolvajai számítanak rá, hogy üldözésükre kelünk, és valahol, a csupasz látóhatáron túl, csapdát állítanak nekünk. De nem volt választásunk. Nem tűrhettük el szó nélkül, hogy egy társunkat leüssék, egy lovunkat elkössék. Márpedig ha nem akarjuk ölbe tett kézzel bevárni a folytatást, egyelőre kénytelen kelletlen vállalnunk kell a támadó által ránk kiosztott szerep kockázatát is.

Attól fogva, hogy megpillantottam Peyssout eszméletlenül a Rhunes menti szántón, addig a percig, amikor Malevil kapuján kiléptünk, félóra sem telt el. A tolvaj láthatóan sokat elvesztegetett időelőnyéből Viola ellenállása miatt. A nyomokból kitűnt, hol makacsolta meg magát a ló, hol toporzékolt, hol forgott két lábon körbe. Szelíd volt a mi Violánk, igazán szelíd, de mégiscsak ragaszkodott az ő malevili istállójához és a Kedveshez, akinek a boksza szomszédos volt az övével, akit láthatott is, a bokszokat elválasztó rácson át. No meg fiatal jószág volt Viola, ijedős, páni rémületbe kergette egy víztócsa, egy öntözőcső, egy kő, amelyben megbotlott, egy szélhordta újságlap. A patanyomokkal párhuzamosan haladó lábnyomokból kitetszett, hogy a tolvaj nem merte szőrén megülni kancánkat. Vagyis nem lehet valami híres lovas, és alighanem megriasztotta az arabs félvér tüzes vérmérséklete. Csoda, hogy Viola berzenkedve bár, de hajlandó volt tolvaját követni.

A Rhunes-völgy mintegy száz méter széles lapály. Dombok - azelőtt erdő borította dombok - fogják közre. A folyó északról délnek folyik, két ágra szakadva, a domboldalban húzódó part menti út párhuzamos a keleti dombvonulat gerincével. A tolvaj nem az egyenes úton haladt, ahol messzire ellátni, hanem a nyugati dombsor tövében, ahol több a kanyarulat, biztonságosabb az előrehaladás. Tudtam, hogy addig nincs mitől tartanunk, amíg a rabló meg nem tér fészkébe. Ő és társai nem indulhatnak harcba, míg Violát biztonságba nem helyezték, istállóba, vagy karámba be nem kötötték.

Mindazonáltal résen álltam. Nem vállon vittem a puskát, hanem kézben, és nemcsak a nyomokat kémleltem, a messzeséget is. Indulás óta nem váltottunk szót Thomasval. Bár hűvös volt, kivert a verejték. Különösen a kezem izzadt. Amikor Thomas vállát már nagyon húzta a puska, és fogást változtatott lapjával fektette a vállára a fegyvert, és a csövét markolta meg -, észrevettem, hogy az ő ingén is nedves folt terjeng a szíj helyén, jóllehet külsőre éppen olyan nyugodtnak látszott, mint én.

Jó másfél órája meneteltünk a Rhunes-parton, amikor Viola nyomai hirtelen eltávolodtak a folyótól, derékszögben nyugatnak fordultak, és eltűntek egy domb meg egy sziklafal között. A hely földrajzi fekvése, geológiai kiképzése pontosan olyan volt, mint Malevilé. Északon magas szikla, a szikla lábánál vízfolyás - mire Malevilba ért volna, elapadt, de itt még bővizű, gyors és sekély patakocska volt. A hely lakóinak láthatóan nem volt rá gondjuk, hogy a patak medrét kimélyítsék, úgyhogy elárasztotta és mocsárrá változtatta azt a mintegy negyven négyzetméternyi sík területet, amit a domb és a szirt közrefogott. Emlékszem, nagybátyám szigorúan megtiltotta, hogy a hétbükki lovakat ennél a pataknál itassuk. Egyébként még a Kör idején sem merészkedtünk ide a mocsárba, ahová traktor soha be nem tette a kerekét.

Azt azért tudtam, kik laknak itt, egy fallal elzárt sziklabarlangban, amelyre ablakokat vágtak. Barátságtalan, maguknak való népek, akiket a szomszédság erkölcstelen életmóddal gyanúsított, és ami még rosszabb, azzal, hogy orvvadászatot űznek a más birtokán. Le Coutellier úr "barlanglakók"-nak keresztelte el őket, lakhelyükre célozva. Ez a név valósággal elbűvölt bennünket a Kör idején. De a malejaciak csak úgy emlegették őket: a "jöttmentek", sőt úgy is - ami igazán képtelenség volt, hiszen a családfő északról származott ide -, "a cigányok". Egyszóval: gyanús népség, annál is inkább, mert a faluba be nem tették a lábukat, Saint-Sauveurbe jártak vásárolni. Mi több: félelmes népség, hiszen senki nem tudott róluk ennél többet, még csak azt sem, hány főt számlál a had. Azt beszélték, az apa kétszer is ült. Először súlyos testi sértésért, másodszor, mert erőszakot követett el tulajdon lányán, Catie-n. Nagybátyám látásból ismerte a férfit, szerinte szakasztott olyan arcra, mozgásra, mint a cromagnoni ősember. A család egyetlen tagja, akit legalább névről ismertem, a már említett Catie volt, a La Roque-i polgármester szolgálója. Szép lány hírében állt, de azt mondogatták, nagyon hamis, könnyűvérű perszóna. Ha csakugyan erőszak áldozata lett a leányzó, nem utálta meg miatta a férfinemet, annyi szent.

A barlanglakók tanyája különös nevet viselt. Mi legalább nagyon különösnek találtuk a Kör idején. Úgy hívták: Sóstó. Tónak természetesen se híre, se hamva arrafelé, csak némi posványos föld volt a szikla meg egy meredek domb között. Se út, se villany. Egyszóval mindössze egy mocsaras völgytorok, ahová teremtett lélek be nem tette a lábát. Még a postás sem. Ha nagy ritkán, havonta legfeljebb egyszer, levelet hozott a barlanglakóknak, Cussacban hagyta, a szomszéd dombra épült szép tanyán. Boudenot-tól tudtuk meg a barlanglakó nevét: Wahrwoorde. Nem tisztességes embernek való név, ebben mindenki megegyezett. Az apa ugyan "vadember", mesélte Boudenot, de nem ám holmi szegény ördög, sőt, nagyon is jól bírja magát. Állatai vannak, és földje is szépecskén, mégpedig príma föld, a domboldalban.

Felzárkóztam Thomas mellé, megszorítottam a karját, hogy megállásra bírjam, és a fülébe súgtam:

- Helyben vagyunk. Én megyek előre.

Körülnézett, aztán az órájára pillantott, és ugyancsak súgva felelte:

- Még nem telt le a negyedórám.

- Hagyd csak. Én ismerem errefelé a járást. Tíz méterrel maradj le mögöttem.

Átvettem a vezetést. Pár méter után megálltam, Thomas-t is megállítottam úgy, hogy csípőmagasságban jobbra-balra ingattam kifordított jobb tenyeremet. Előhúztam a messzelátót, a szememhez emeltem, és gondosan átvizsgáltam a terepet. Az elénk táruló keskeny völgy szelíd lejtéssel emelkedett a szirtfal és a domb között.

Rézsút két-három alacsony kőfal és terasz szelte át. A domb kopár volt és kiégett, mint azok is, amelyek mellett útközben elhaladtunk. A völgy maga azonban mintha kevésbé sínylette volna meg a katasztrófát. Hathatósan védte észak felől a szirt, és valamiképpen a zártsága is. Itt is elpusztult a növényzet, de nem égett szénné, és a föld sem volt olyan szürke, porlékony, mint másutt, talán mert az esemény napjáig vizenyős, mocsaras volt a rét. Itt-ott elszáradt, sárga fűcsomókat láttunk, és csodák csodája, két-három fa állt a réten. A tűzvész lekopasztotta, megfeketítette, de nem döntötte ki őket. Visszacsúsztattam tokjába a távcsövet, és óvatosan továbbindultam. Meglepetten tapasztaltam, hogy szilárd talajon járok. Úgy látszik, az esemény napján elpárolgott a hő hatására a talajvíz, ahogy a vízforralóból távozik pöfögve a gőz. Azóta nem esett, tehát száraz és szilárd maradt a föld.

Az agyam kifogástalanul működött, tisztán regisztrálta a tényeket a legapróbb részletekig, testem ellenben csúnyán megtréfált. Szívverésem felgyorsult, halántékom lüktetett, a tenyerem nyirkos lett az izzadságtól. Mi több, amikor a távcsövet helyreraktam, konstatáltam, hogy remeg a kezem, ami nem sok jóval biztatott az esetre, ha lőnöm kell. Igyekeztem mélyeket lélegezni, és minél tempósabban, lépteim ütemére szedni a levegőt. Lassan, óvatosan nyomultam előre, hol Viola nyomait fürkészve, hol az előttem elterülő völgyet. Szél nem fújt, hang nem hallatszott. Tíz méterre előttem terméskőből összerótt, alacsony fal meredezett.

A többi villámgyorsan zajlott le. Megakadt a szemem egy kupac lócitromon. Úgy rémlett, friss. Megálltam, és lehajoltam, hogy közelebbről szemügyre vegyem. Jobban mondva: meg akartam tapintani, hogy lássam, meleg-e még. Abban a pillanatban, amint lehajoltam, elsüvített valami a fejem fölött. A következő pillanatban odakuporodott mellém Thomas, és felmutatott egy nyílvesszőt.

A nyíl fekete, keményre edzett hegyén látszott: Thomas a földből húzta ki.

Újabb szisszenés. Talán még közelebbről ért a szele, mint az imént. Hasra vágódtam, és előrekúsztam, az alacsony kőfalhoz. Gyorsan mozogtam, azt hittem, Thomas lemarad, de amikor a puskát leraktam magam mellé, s eközben oldalt pillantottam, Thomas már ott feküdt a bal oldalamon, és éppen azon ügyködött, hogy a szanaszét heverő kövekből lőrésfélét tákoljon össze a fal tetején. Furcsa módon a nyílvesszőt is elhozta, ott hevert mellette a földön: Sárga-zöld tollazata volt. Közel s távol az egyetlen színfolt. Megigézve bámultam a vesszőt. Nem hittem tulajdon szememnek. A barlanglakók íjjal lövöldöznek ránk!

Gyors pillantást küldtem a falon túlra. Tőlünk mintegy ötven méterre újabb fal emelkedett a völgy egész szélességében. Közepén terebélyes diófa. Lombja leégett, a törzs azonban szilárdan állt. Jól megválasztott harci pozíció. De egy hibát máris elkövettek ellenségeink. Nem várták be, míg túljutunk az első kőfalon. Nyílt terepen könnyen elbántak volna velünk. Elhamarkodták a lövést, talán mert olyan jó célpontot kínáltam, amikor megálltam, hogy szemügyre vegyem a lócitromot.

Vártam az újabb nyílsurrogást, és nem tudom, miért, magam alá húztam a lábam. Szerencsés reflex volt. A következő nyílvessző fél méterrel előttem csapott be olyan hirtelen, mintha az égből pottyant volna le, és mélyen befúródott a földbe. Ezt a nyilat nyilván meredeken lőtték fel alkalmas szögben, hogy éppen itt érjen földet. De honnan tudja az íjász, hová kell céloznia? Rájöttem: Thomas lőrése a támpont. Intettem Thomas-nak, hogy kövessen, és a fal mentén néhány méterrel arrébb kúsztam.

Újabb nyílvessző érkezett sziszegve. Pontosan a lőrés vonalán csapott be, de egy méterrel távolabb, mint az előző. Amint beállt heggyel a földbe, lassan számolni kezdtem. Egy, kettő, három, négy, öt. Ötig jutottam, akkor érkezett a következő. Íjászunknak tehát öt másodpercre van szüksége ahhoz, hogy felkapja a soros nyílvesszőt, kifeszítse az íjat, célozzon és lőjön. És nincs két íj, csak egy. A nyilak egyenként érkeztek, sohasem kettő egyszerre.

Leszereltem puskámról a célzó távcsövet. Erősen nagyít, lassítja a célzást. Halkan odaszóltam Thomas-nak:

- Eredj a lőrés túloldalára, és figyelj. Kétszer lövök. A másodikra ugorj fel, lőj kettőt találomra, és azonnal változtass helyet. - Thomas elkúszott a lőrés irányába. Szemmel kísértem, míg oda nem ért, akkor kibiztosítottam a fegyvert, térdeplő állásba helyezkedtem. Arcom szinte súrolta a földet, puskám csöve a fallal párhuzamos helyzetbe került. Hirtelen felegyenesedtem, vállhoz kaptam a fegyvert, félfordulatot tettem, s mert úgy rémlett, a diófa mögött megvillanni látom az íj hegyét, kétszer rálőttem, és máris eltűntem a fal mögött. Abban a szempillantásban megszólalt Thomas puskája - bumm, bumm, jóval hangosabban, mint az enyém. Ezalatt helyet változtattam.

Azt vártam, viszonozni fogják lövéseinket. Egyelőre hiába. Egyszer csak mit látok? Határtalan elképedésemre Thomas - aki vagy tíz méterre lehetett tőlem - feláll, kényelmesen nekitámaszkodik a kis falnak, és leengedi a fegyvert. Ha lehet hangtalanul ordítani, hát úgy ordítottam rá:

- Feküdj!

- Kitették a fehér zászlót - feleli ő nagy lelki nyugalommal, és lassan, idegtépő lassúsággal felém fordul.

- Feküdj! - förmedtem rá magamon kívül.

Végre engedelmeskedett. Odakúsztam a lőréshez, és kikémleltem. Most jól látható volt az egész íj. Egy láthatatlan kéz lengette a rákötött, fehér zsebkendővel egyetemben. Elővettem a távcsövet, végigjártattam a fal egész hosszán. Nem láttam semmit, senkit. Leengedtem a messzelátót, tölcsért formáltam a tenyeremből és tájszólásban odakiáltottam:

- Mit akarsz azzal a fehér kendővel, hé?

Nem jött válasz. Megismételtem franciául a kérdést.

- Megadom magam! - felelte egy fiatalosan csengő hang.

- Emeld az íjat két kézzel a fejed fölé, és hozd ide. Csend támadt. Előkaptam a messzelátót. Az íj meg a fehér kendő ugyanott volt, ahol az előbb. Thomas helyet változtatott, lába odakoccant egy kőhöz. Intettem, maradjon veszteg, és feszülten hallgatóztam. Egy pisszenés nem sok, annyit se hallottam.

Egy teljes percig vártam, hiába.

- Mire vársz, hé? - kiáltottam, amikor a perc letelt. A távcsövet továbbra is rájuk irányítottam.

- Nem lőttök le? - kérdezte az iménti hang.

- Nem hát.

Kisvártatva megjelent a fal fölött, a diófa mellett egy férfialak. Valóságos óriásnak tetszett. Ahogy meghagytam, az íjat két kézzel a feje fölé tartotta. Leengedtem a távcsövet, felkaptam a puskát.

- Thomas!

- Hallom.

- Amint ideér, hasalj a lőrés mögé. Ne téveszd egyetlen pillanatra sem szem elől a falat.

- Rendben.

Az ember gyorsan közeledett. Fürgén szedte a lábát, majdnem futott. Legnagyobb meglepetésemre fiatal volt. Hirtelenszőke, kócos, borostás képű siheder. Megállt az alacsony kőfal előtt. Ráparancsoltam:

- Dobd át a falon az íjat, lépj magad is át, a kezed kulcsold a tarkódra, és térdepelj le. Ne feledd: nyolc golyó van még a tárban.

Szó nélkül engedelmeskedett. Nagyra nőtt, tagbaszakadt fickó volt. Színehagyott farmernadrágot viselt, hozzá foltozott kockás inget és ócska, barna zekét. A kabát vállvarrása felfeslett, egyik zsebe lógott. Feltűnően sápadt volt a legény, és görcsösen lesütötte a szemét.

- Nézz rám.

Fölnézett. Meglepett a tekintete. Mást vártam. Nem látszott alattomosnak, még kevésbé kegyetlennek. Aranybarna, gyermekien ártatlan szempár, gömbölyded vonások, húsos, széles száj, jámbor orr. Nem sunyi. Azt mondtam: nézzen rám, hát rám néz. Restelkedve, riadtan, mint a gyerek, ha szidást vár. Leültem két méterre tőle, ráfogtam a puskát.

- Egyedül voltál? - kérdeztem csendesen.

- Igen - vágta rá gyorsan. Túl gyorsan.

- Jól figyelj. Megismétlem a kérdést: egyedül voltál?

- Igen. - (Most mintha habozva mondta volna.) Hirtelen témát változtattam:

- Hány nyilad maradt?

- Odaát?

- Odaát.

Tétovázott.

- Talán egy tucat - mondta elbizonytalanodva.

- De nem - javította ki magát rögtön -, annyi már nem lehet.

Furcsa íjász, aki nem tartja számon, hány nyílvesszeje maradt!

- Mondjuk tíz - szóltam közbe.

- Tíz, igen, annyi lehet. Tíz.

- Miért adtad meg magad, ha még tíz nyilad van? - csaptam le rá, szándékosan nyers, felelősségre vonó hangon.

Fülig pirult, a szeme nyugtalanul járt ide-oda, a szája elnyílt, de hang nem jött ki a torkán. A kérdés váratlanul érte. Orvul. Meglepetésében nemcsak a helyes választ nem találta, elállt tőle a szava.

Ráförmedtem:

- Hátra arc! Kulcsold a kezed a tarkódra!

Nehézkesen megfordult a térdén.

- Ülj a sarkadra.

Engedelmeskedett.

- Idefigyelj! Felteszek egy utolsó kérdést. Egyetlen egyet. Ha hazudsz, szétloccsantom a fejedet! Tarkójához nyomtam a puskacsövet.

- Megértetted?

- Meg - nyögte alig hallhatóan. Éreztem, reszket, mint a nyárfalevél.

- Hát akkor jól figyelj. A kérdést nem ismétlem meg. Ha hazudsz, rögtön lövök.

Rövid szünetet tartottam, majd hirtelen, nyersen kérdeztem:

- Ki volt veled a fal mögött?

- Az apám - suttogta.

- Hát még ki?

- Más senki.

Tarkójához nyomtam a csövet:

- Még ki?

Habozás nélkül rávágta:

- Más senki.

Tudtam, most nem hazudik.

- Apádnak van még egy íja?

- Nem íja van. Puskája.

Fél szemmel láttam, Thomas elképedve felénk fordul. Intettem neki, őrködjék csak tovább.

- Puskája van? - kérdeztem döbbenten. - Igen, egy kétlövetű vadászfegyver.

- Apádnál volt a puska, nálad az íj?

- Nem. Nálam nem volt fegyver.

- Miért?

- Nem nyúlhatok a puskához.

- Hát az íjhoz?

- Ahhoz se.

- Miért?

- Apám nem bízik bennem.

Kellemetes kis család. Kezdett némi sejtelmem támadni a barlanglakók életéről.

- Apád parancsolta, hogy add meg magad?

- Ő.

- És hogy azt mondd: egyedül voltál?

- Igen.

Mire mi persze fellélegzünk, vége a háborúnak, felállunk, hogy elhozzuk Violát, és gyanútlanul belesétálunk a farkas torkába, mert hiszen a fal mögött az apa les ránk, a kétlövetűvel. Egy golyó nekem, egy Thomas-nak. Összeharaptam az ajkam.

- Oldd le az övedet - förmedtem rá.

Megtette, majd ismét a tarkójára kulcsolta a kezét, felszólításra sem várva. Meg is szántam. Gyerek ez még, hiába nőtt olyan nagyra. Gyerek, akit előbb az apja terrorizált, most én. Ráparancsoltam, tegye hátra a kezét, és az övvel összekötöztem. Közben eszembe jutott, van a zsebemben egy zsineg. Összekötöztem a lábát is, az íjról leoldottam a zsebkendőt, és a szájába gyömöszöltem. Gyorsan és eltökélten cselekedtem, de közben mintegy kiléptem önmagamból, és úgy figyeltem a jelenetet, mintha egy filmet néznék, amelynek a főszerepét én játszom. Thomas mellé kuporodtam.

- Hallottad?

- Hallottam.

Felém fordult - kicsit sápadt volt az arca.

- Köszönöm - mondta halkan, felindultan.

- Mit?

- Hogy az előbb rám parancsoltál. Hogy feküdjek le.

Nem feleltem. Lázasan töprengtem. Időközben a családfő nyilván rájött, hogy átláttunk a szitán. Ilyen olcsón nem adja, az biztos. Nem maradhatunk itt. De nem is mehetünk el.

- Thomas - susogtam.

- Hallom.

- Tartsd szemmel a falat, a szirtet és a dombot. Én megpróbálok a dombon át a hátába kerülni.

- Kiteszed magad az ellenséges tűznek!

- Nem mindjárt. Te figyelj, és ha mozgást látsz, ha csak egy villanást, tüzelj. Abba se hagyd többé. Annyit talán elérsz vele, hogy ne emelhesse föl a fejét.

A fal mentén kúszva indultam a dombhoz. Négy-öt méter után izzadni kezdett puskát tartó kezem, hangosan dörömbölt a szívem. Pedig elégedett voltam magammal. Ügyesen kijátszottam a barlanglakót. Úgy éreztem, megbízhatom az eszemben és a kezemben.

A két frontvonal, vagyis a két kőfal között elterülő senki földjén a dombtető erősen kiugrott a kis síkság fölé. Lentebb szelíd halommá kerekedett. Erre a kiugró tetőre számítottam: elrejt, míg eminnen megmászom a dombot, hogy ellenfelem fölé kerekedjek. Amivel ellenben nem számoltam: a dombot a vártnál sokkal nehezebben másztam meg. Nagyon meredek volt, talaja sziklás és könnyen töredező, s mivel a növényzet eltűnt, fogódzót sem igen találtam. Kénytelen voltam vállra akasztani a puskát, és mindkét kezemet kapaszkodásra használni. Tíz perc múlva merő víz volt az ingem, a lábam remegett, és úgy kifulladtam, hogy meg kellett állnom pihenni. Annyira amennyire megvetettem a lábam hegyét egy kis kiugrón, megkapaszkodtam, és roppant kényelmetlen helyzetben kiszuszogtam magam. Innen jól látszott már a kiugró. Nem messze, mindössze pár méterrel a fejem fölött volt a dombtető, jobban mondva az a pont, ahol elhajlott. Ha ide feljutok, meglát falfedezéke mögül az apa. Iszonyodva méregettem a tetőt, azon töprengtem, találok-e vajon odafönt talpalatnyi szilárd helyet is, ahol a lábom megvethetem, hogy a lebukfencezés veszélye nélkül leemeljem a vállamról a puskát és célozzak. Csüggedten álltam ott és félvakon a szemembe csurgó verejtéktől, mellkasom úgy járt, mint a fújtató, minden tagom reszketett a kiállt emberfeletti erőfeszítéstől. Már-már ott tartottam, hogy feladom a tervemet, visszafordulok. Vadul dobolt halántékomon a vér. És ekkor, nem tudom, hogyan, miért, váratlanul felmerült előttem Germain arca. Pontosabban szólva megképzett előttem Germain, amint Hétbükk udvarán fát fűrészel. Jól megtermett ember volt a béresünk, és mert tüdőtágulásban szenvedett, ha megerőltette magát, nagyon furcsán lélegzett, szaggatottan, el-elfúlva, zihálva szedte a levegőt. Az én zihálásom lassacskán alábbhagyott, a halántékom sem lüktetett már olyan erősen, és hirtelen rádöbbentem: "Germain zihálását" hallom. Nem a magamét, bár eleinte azzal tévesztettem össze. A kiugró másik oldaláról jött a hörgő-szuszogó hang, tisztán hallatszott a pár köbméternyi homokkő falon át. Itt a barlanglakó a domb túlfelén, és ugyanoda tart, ahová én!

Tetőtől talpig elöntött a verejték. Azt hittem, eláll a szívverésem. Ha az a fickó előttem ér fel a tetőre, és meglát, végem. Vissza se fordulhattam többé, kelepcébe kerültem. Hirtelen megértettem, hogy az elkövetkező egykét másodpercen múlik az életem. És a menekülés egyetlen útja, ha elébe megyek a veszélynek, megelőzöm ellenfelemet. Eszeveszett lendülettel vágtam neki a meredélynek, azzal sem törődtem, hogy a lábam nyomán minduntalan kavicsok zuhognak lefelé, biztosra vettem, a barlanglakó nem hallhatja, megsiketíti őt a saját lihegése.

Mire felvergődtem, végképp elfogott a kétségbeesés. Azt hittem: rám szegzett puskacső fogad odafent, olyan közelről hallottam emberem zihálását. Egy kovácsfújtató elbújhatott mellette. Felléptem a csúcsra. Sehol senki. Mázsás kő esett le a szívemről. És újabb szerencse: alig egy méterre tőlem facsonk meredezett a tetőn, szilárdan a földbe gyökerezett facsonk, nekivethettem a bal térdemet. Kinyújtott jobb lábam egy kövön lelt támasztékot.

Lekanyarítottam vállamról a puskát, két marokra kaptam, kibiztosítottam, hónom alá fogtam a tusát, és célzásra készen várakoztam. A szaggatott, hörgő zihálás gyorsan közeledett. Merőn néztem azt a pontot, ahol - tőlem alig tíz méterre - az ember fejének fel kell bukkannia, s bár nagyon szerettem volna egy pillantást vetni a völgyre és a kőfal mögött kuksoló Thomas-ra, ellenálltam a kísértésnek. Mozdulatlanul összpontosítottam, igyekeztem szabályosan lélegezni, megnyugodni.

Másodpercekig tarthatott az egész, de akkor úgy tetszett: időtlen idők óta várok. Bal lábam zsibbadozott, éreztem, minden izmom fájdalmas görcsbe feszül, beleértve arcizmaimat is, mintha fokozatosan kővé válnék.

Végre felbukkant a fej, a két váll, a mellkas. Emberem figyelmét lekötötte a mászás, csak a lába elé nézett, nem látott meg; az is lehet különben, hogy támasztékot keresett, helyet, ahol a lábát megvesse. Célzásra emeltem a puskát, agyát jól a vállamhoz szorítottam, ráhajoltam a csőre, és visszafojtottam a lélegzetemet. Ekkor közbejött valami, amit nem láthattam előre. Hajszálpontosan beállítottam az irányzékot a barlanglakó szívére. Ilyen távolságról el se hibázhattam. De ujjam bénultan nyugodott a ravaszon. Nem bírtam lőni.

Ő felnézett. Találkozott a tekintetünk. Abban a másodpercben, hihetetlen gyorsasággal, vállhoz emelte a puskát. Pak, pak, pak, hallottam, és láttam, amint a golyók sorra behatolnak az ingébe, és feltépik. Mellsebéből sugárban szökött ki a vér, úgy tetszett, hihetetlenül erős és vastag sugárban, tekintete elhomályosult, szája elnyílt, görcsös erőfeszítéssel szopta, szívta be a levegőt, aztán megingott, és hanyatt zuhant. Hallottam, hogy gurul le a súlyos test a lejtőn, amelyet csak az imént mászott meg, estében valóságos kőgörgeteget támasztva. A kőzuhatag robaját hosszan visszhangozta a völgytorok.

Lefelé menet még láttam: Thomas átugrik a falon, és rézsút átvág a réten, hóna alá fogva a puskát, hogy a holttest kilétét megállapítsa. Amint sík földet éreztem ismét a talpam alatt, siettem feloldozni a fiút. Döbbenettől, félelemtől kitágult szemmel meredt rám. Megingathatatlanul hitt apja legyőzhetetlenségében, bizonyosra vette, hogy nem lát élve viszont. Hiába erősködtem, nem hitte, hogy az apja meghalt. "Hát gyere, nézd meg", mondtam, és megbökdöstem lapockáját a puskacsővel.

Megyünk a dombhoz. Félúton összetalálkozunk Thomas-val, aki végzett a halottszemlével, és jön vissza. Magához vette az apa tölténytartóját, puskáját. A puskát a bal vállára akasztotta, mivel a jobb válla foglalt, ott a saját puskája lóg. Kicsit sápadt a cimbora. "Egyenesen a szíve közepébe talált a lövés, mondja. Több golyó, együtt." Mialatt beszél, kinyitom a tárat. Üres. Tehát mind az öt golyót kilőttem. Láttam, amint átlyuggatták a bőrét, mondom, de Thomas nemet int. A kilőtt puskagolyó gyorsabb, hogysem az ember szemmel követhetné. Amit láttam, az nyilván az ing felhasadozása volt, a behatolt golyók nyomán. "Nyugodt lehetsz, azonnal meghalt, mondja, és hozzáteszi: megyek, összeszedem a nyílvesszőket. Nem feledkezem meg raktárosi kötelességeimről." Sután rám mosolyog, és már megy is.

Megrázta a dolog. Engem is megráz a holttest látványa. Fertelmes lyuk tátong a mellkasán. És azt a vérevesztett fehér arcot sem felejtem el, míg élek! Képtelen vagyok felfogni, hogyan eredményezhette ujjamnak az a könnyű kis mozdulata - a ravasz meghúzása - ezt a szörnyű rombolást. És azt gondolom magamban, az a gazember, aki a gombot megnyomta, hogy atomháborút robbantson ki, most ilyesmit érezhet, ha egyáltalán túlélte a robbanást betonbunkerében.

A barlanglakó mintegy ötvenéves. Tagbaszakadt, nagyon izmos, hirtelenszőke férfi. Koszlott, barna kordbársony nadrágot és hozzávaló, rongyos kabátot visel. Elnézem behemót, csupa izom testét-milyen erős, és mennyire nincs benne élet! A fiát is megnézem magamnak. Döbbent, de megkönnyebbült arcot vág. Hirtelen felém fordul, rám bámul, ijedten és mély tisztelettel, majd a kezem után kap, meg akarja csókolni. Odább lódítom. Nem akarok az apa helyébe lépni. De zavart, riadt arca láttán megszánom, és megkérdezem a nevét. Jacquet (Jacques becéző formája). "Jacquet, mondom színtelen hangon, eredj, segíts Thomasnak összeszedni a nyílvesszőket."

Legfőbb ideje, hogy eltűnjön. Úgy érzem, mindjárt elájulok. A lábam rogyadozik, elsötétül a világ. Lehuppanok a domb tövébe, három méterre a barlanglakótól. Hiába, nem múlik a rosszullét, hátrahanyatlok a lankára, lehunyom a szemem. Kutyául érzem magam. Kiver a verejték. Majd váratlanul csodás jó érzés fog el, felüdülök, felélénkülök. Gyenge vagyok most is, de ez nem a halál gyengesége többé, hanem az újjászületésé.

Pár perc múlva felülök. Szemügyre veszem a barlanglakót. Olyan, mint a cromagnoni ősember, mondta a nagybátyám. Van is benne valami. Erős áll, lapított arc és homlok, kiugró szemöldökcsontok. De ha vadonatúj uniformist húznának erre az izmos testre, frissen mosdva, borotválva, kimanikűrözve, jól fésülten nem sokban különbözne egy gyalogsági főtiszttől. Nem hatna primitívebbnek. Sem ostobábbnak. És ha meggondolom, ahhoz sem értett rosszabbul, amit a háború tudományának nevezünk, holott nem egyéb kezdetleges, állati ravaszkodásnál. A hülye ellenfél becsapása. Tőrbe csalása. Megadást mímelni. Lekötni középütt az ellenséget, és oldalba támadni.

Felkelek, megkeresem Thomas-t és Jacquet-t. Nem vették észre, hogy rosszul lettem. Azt hitték, pihenek. Thomas odanyújtja az íjat. Tüzetesen megvizsgálom. Fesztávolsága legalább egy méter hetven centi, kidolgozása sokkal finomabb, mint azé az íjé, amelyikkel Birgittát megleptem.

- Ott van - jelenti Jacquet, lesütött szemmel. De óvakodik kimondani, kire, azaz mire gondol. Violára. Felsétálunk a lankás réten, s bár a gyéren elszórt, sárgás fűcsomók igazán nem mondhatók szépnek, nagy gyönyörűséggel legeltetem rajtuk a szemem. Aztán Jacquet-t figyelem. Kerek, hirtelenszőke fejét, jámbor arcvonásait. Minduntalan rám emeli gyermeki szemét. Mint már mondtam, aranybarna a szeme, és az a legfurcsább rajta, hogy a szivárványhártya csaknem betölti, alig látszik a fehérje. Ettől szakasztott úgy fest, mint egy alázatos, búbánatos, bocsánatért esengő kutya szeme. Egy kutyáé, amelyik rossz fát tett a tűzre, és most alig várja, hogy a gazdája megbocsásson neki, szóljon hozzá. Csupa jó szándék, alázat és túláradó szeretet a gyerek. És túláradó erő is, bár ő maga aligha van tudatában. Erő sugárzik bikanyakából, öles vállából, hosszú, inas majomkarjából, amelyen annyi izomcsomó feszül, hogy alig bírja kinyújtani. Karja végén a hatalmas tenyér is nehezen nyílik szét, mintha örökké egy láthatatlan lapát nyelét markolná. Himbálózva lépked köztünk, hol Thomas-t nézi, hol engem. Engem gyakrabban, mert korom szerint akár az apja is lehetnék.

Jobb kezemben az íj. A fiú orra alá dugom, és megkérdezem, franciául (tudom már, hogy nem érti a helybeli nyelvet).

- Miért használt apád íjat?

Boldog, hogy szóra méltatom. Készségesen felel. Nagy buzgalmában hebeg, meg-megbotlik a nyelve. A francia köznyelvet beszéli, semleges ízzel, nem színezi-ütemezi rejtetten a helybeli tájszólás. Kiejtése is valahol a középúton van az északi és az itteni tájszólás között. Ezt a különös ejtéskoktélt alighanem kettős hatás hozta létre, az apáé és a helybeli iskoláé. Egyszóval, ahogy mifelénk mondanák: "jöttment".

- Odahaza, északon tanulta - hadarja Jacquet hebegve. - Egy lövészegyletben. Azt mondta, ő volt a bajnok. - És hozzáteszi: - A nyílvesszőkre ő tett acélhegyet. A vadászat végett.

Rábámulok:

- A vadászat végett? Ezzel vadászott? Miért nem puskával?

- A puskalövés messzire elhallatszik - feleli Jacquet cinkos mosollyal. Úgy látszik, tudja, hogy én magam nem űztem ezt a sportot, bárki szabadon cserkészhetett erdeimben.

Nem felelek. Mind tisztábban látom a barlanglakó életét. Kezdem érteni a súlyos testi sértést, az erőszaktevést, a vadorzást, egyszóval, a törvény semmibevételét. A nyílvessző határozottan ravasz találmány. Biztosabb, mint a csapda, az helyben marad, észreveheti az erdőkerülő, a nyíl ellenben gyorsan öl és némán, nem riasztja el a vadat, nem veri fel a környéket. Mire megnyílt a vadászévad, a szomszéd erdőbirtokosok nem sok zsákmányra lelhettek tulajdon erdeikben.

Jacquet rosszallásnak véli hallgatásomat. Hogy kiengeszteljen engem, értsd: a malevili uraságot, aki azt se tudja, mi fán terem az éhség, túlzott, megjátszott alázattal hozzáteszi:

- Enélkül nem került volna naponta hús az asztalunkra.

Mert naponta friss húst ettek, erre akár mérget vehetek. Lerí a fiúról. Jó hasznát vette az apai vadászszenvedélynek. Egy dolog mégsem fér a fejembe: hogy lehet nyíllal eltalálni futtában a nyulat?

- Ó, az én apám a fácánt is eltalálta röptében - kiáltja büszkén Jacquet.

Végre tudom, hová lettek nagybátyám fácánjai. Évente két-három párt telepített az erdőbe, de a fácánok, ivadékaikkal egyetemben, nyomtalanul felszívódtak.

Jacquet-t elragadja a hév. Óvatlanul kijelenti:

- Az első nyíllövéssel leterítette volna magát, ha nem jön közbe semmi.

Megrándul a szemöldököm. Thomas szárazon letorkolja a fiút:

- Ezzel ugyan kár dicsekedned.

Egyébként is legfőbb ideje, gondolom, hogy véget vessünk a kedélyes cseverészésnek.

- Te ütötted le a barátunkat, Jacquet? Te kötötted el Violát?

Fülig pirul, lehorgasztja nagy, kerek, hirtelenszőke fejét, és boldogtalan arccal lépked közöttünk.

- Apám parancsolta.

Villámgyorsan megtoldja:

- De ő azt is meghagyta, öljem meg a barátjukat, és én nem öltem meg.

- Miért?

- Mert az bűn.

Váratlan fordulat. Mindazonáltal figyelemre méltó. Tovább faggatom Jacquet-t. Megerősíti, amit korábban is gyanítottam. A barlanglakó azt tervezte, hogy kettesével, hármasával elcsal bennünket magához, mind az ötünkkel végez, és megszerzi Malevilt. Kész őrület. A B nap óta elfoglalhatta volna fél Franciaországot, de neki pont Malevil kellett, öt gyilkosság árán. Mert a "cselédeket" megkímélte volna, meséli Jacquet. Meg a német nőt is.

- Miféle német nőt?

- Hát azt, aki az erdőben szokott lovagolni.

Ránézek. A barlanglakók hírszolgálata nem működött éppen kifogástalanul, de ez az új indíték figyelemre méltó. Lám, kastély kellett volna neki, meg a belevaló várúrnő. Afféle vadparasztlázadás. A várurat megöljük, az úrnőt megerőszakoljuk. A várurat vagy a várbeli uraságokat. Mert megtudom, hogy az apa csak úgy emlegetett ötünket - Thomas-t, Peyssout, Meyssonnier-t, Colint és engem -, mint "a malevili urakat", és bár mi soha a színét se láttuk, ő gyűlölt és gyakran szidalmazott bennünket. Jacquet rendszeresen kémkedett utánunk apja parancsára. Megállok, szembefordulok a fiúval, végigmérem:

- És sohasem jutott eszedbe figyelmeztetni bennünket? Ha másért nem, azért, hogy a vérontást megakadályozd?

Hátrakulcsolt kézzel, remegve áll előttem, kiveri a bűnbánat verejtéke, nem mer felnézni. Gondolom, képes lenne itt helyben felkötni magát, ha ráparancsolnék.

- Dehogynem - dadogja. - De apám úgyis megtudta volna, és akkor végem.

Mert természetesen az atya nemcsak legyőzhetetlen, hanem mindentudó is. Sok van a gyerek rovásán: bűnsegédi bűnrészesség emberölésben, Peyssou hátbatámadása, leütése, lólopás.

- Nos, Jacquet, mi lesz most? Mihez kezdünk veled? Rám emeli riadt kutyatekintetét, ajka reszket, nyálát nyeldekli, és azt feleli, máris beletörődve a sorsába:

- Nem tudom. Talán felakasztanak.

- Megérdemelnéd - mordul rá Thomas, dühtől sápadtan, fogát csikorgatva. Ránézek. Nehéz perceket élhetett át miattam, mialatt a dombot megmásztam. És most úgy érzi, nagyon is elnézően bánok a fiúval:

- Ne félj, nem ölünk meg - mondom. - Mert ölni bűn, mint az előbb te magad mondtad. De magunkkal viszünk, Malevilba és lecsukunk egy időre.

Közben Thomas-ra sandítok. Képzelem, hogy megvet, amiért ilyen klerikális szavakkal dobálódzom, mint "bűn". Pedig mi mást tehetnék, gondolom, befelé kuncogva. Csakis olyan nyelven társaloghatok Jacquet-val, amit megért.

- Csak engem? - kérdezi Jacquet.

- Hogyhogy?

- Csak engem visznek el Malevilba?

És mert kérdőn felvonom a szemöldökömet, hozzáteszi:

- Hát mert itt a nagymama is...

Várom a folytatást, de nem jön.

- Ha a nagymama velünk akar jönni, jöhet.

Látom a fiún, valami aggasztja. Nem a kilátásba helyezett börtönbüntetés, gondolom, mert az arcáról úgy lehet olvasni, akár a nyitott könyvből. Most elkomorult, úgy, ahogy még akkor sem, amikor az életéért remegett. Továbbmegyünk, újabb kérdésekkel készülök elárasztani Jacquet-t, amikor váratlan hang veri fel a kopár, kietlen völgytorok csendjét, ahol az elégett földön itt-ott sárgás fűcsomók éktelenkednek a tarlott, üszkös fahullák között Éles - és közeli - nyerítés.

De nem akármilyen nyerítés! Nem Violáé. Ilyen diadalmasan, ilyen hatalmasan, mégis gyengéden csak egy csődör nyerít, egy üzekedő csődör, amikor a fedezés előtt körültáncolja, feltüzeli a kancát. Vagy ahogy a nagybátyám mondta: felhergeli.

- Lovatok is van?

- Van - feleli Jacquet. - Nem heréltétek ki?

- Nem, apám nem akarta.

Összenézünk Thomas-val. Nem hiszek a saját fülemnek. Legszívesebben kurjongatnék örömömben. Ezt az egyet jól tetted, barlanglakó! Uzsgyi, nekiiramodom, mint egy kölyök. És mert az íj gátol a futásban, szó nélkül Jacquet kezébe nyomom. A gyerek nem csodálkozik, átveszi az íjat, buzgón, lohol mellettem, tátott szájjal. Thomas természetesen lehagy bennünket, és lépésről lépésre növeli előnyét, annál is inkább, mert én nem soká győzöm szusszal, lelassítok.

Máris itt a rév. A "barlangházat" (háromnegyed rész barlang, egynegyed rész ház) és kertjét mintegy ezer méter hosszan vastag, erős gesztenyefa cölöpökre szerelt, másfél méter magas dupla szögesdrót kerítés veszi körül. A karók megpörkölődtek, de nem dőltek ki. Középütt facsonk, és hozzákötve az én Violám. Pejszín testén ideges rángások futnak végig, szőke sörényét kacéran, kihívóan hátraveti. Fél a szentem, de nem ellenkezik. Ki gondolta volna, hogy egy napon örömujjongva nézem végig ezt a szentségtörést - egyelőre csak készülő szentségtörést -. amint egy nehéz testű igásló meghágja az én arabs félvér kancámat! Violám proletár férje máskülönben nem csúnya állat. A színe feketébe hajló sötétszürke, hatalmas farát, izmos szügyét vaskos, kurta lábak hordozzák, nyakát két karral sem érném át. Valamiképpen hasonlít kiállásra, formára a gazdáira. Izgatottan körültáncolja Violát. Fürgén forgatja súlyos testét, közben rekedten fel-felnyihog, és a szeme lángot lövell. Remélem, tudja, milyen hallatlan megtiszteltetésben lesz része, különbséget tud tenni egy közönséges, gömbölyű farú kanca és megannyi tiszta vérű ős nemes utóda, az én bájos Violám között, akit alig háromévesen, bimbózó ifjúsága teljében csak és csupán a fajfenntartás kényszere szolgáltat ki vágyainak.

Mindenesetre hevesen, de finoman udvarol Violának. Hozzábújik, feje a fejéhez simul, gyengéden harapdálja a kanca ajkát, hirtelen hátraarcot csinál, megnyaldossa a farka tövét, a másik oldalán terem, hatalmas fejét a nyakára nyugtatja egy pillanatra, és máris fordul vissza a farához, fokonként bevonja nehézkes csábtánca mámorába, beléoltja tulajdon eszeveszett izgalmát, nem rátukmálja, elfogadtatja vele hímerejét, szagát, hatalmát.

Honnan tudja vajon, hogy Viola kész immár ellenkezés nélkül befogadni? Két hátsó lábára emelkedik - most látni, milyen hatalmas állat! -, és a mellsőkkel rúgkapálva, egyensúlyozva, sután, mégis nagyszerűen, fekete sörényét lengetve, két lábon közeledik Violához. Rázuhan, Viola felnyög, megroggyan a súlyos test terhe alatt. De bátran állja a rohamot, engedelmesen felemeli a farkát, és eltűri, hogy a csődör kurta, vaskos lábai közé szorítsa véknyát. A csődör vaktában tapogatózik, Jacquet gyorsan előlép, megfogja hatalmas hímvesszejét, és belecsúsztatja a hüvelybe. Viola megfeszíti remegő mellső lábait, hogy össze ne rogyjon a szilaj lökések alatt. E pillanatban profilból látjuk a csődört. Soha nem láttam tökéletesebb ábrázolatát az erőnek, mint az a fenséges fej, mint az a lobogó, fekete sörény, a kitágult orrlikak és a szikrázó, büszke, előremeredő, mit sem látó szem. Elégedetten konstatálom, hogy a csődör nem harapja meg Viola tarkóját a birtoklás jeléül és biztosítékául, szelíd marad diadala teljében is.

Amikor véget ér az aktus, a csődör mozdulatlanná dermed. Hátsó lábai remegnek, feje lecsuklik, annyira, hogy a pofája Viola sörényét éri. Így marad egy teljes percig, elernyedve, a szája besüpped, szemében kialszik a tűz. Most szinte bánatos a tekintete. Végre elválik a kancától, nehézkesen négy lábra tottyan, s a magnak, amelytől duzzadt, csekély maradékát a földre folyatja. Aztán megrázkódik, felkapja a fejét, egy csapásra visszaváltozik régi önmagává, és harcias nyerítéssel vágtába csap. Körbe körbe vágtat a kerítés mentén. Egy másodpercig úgy tetszik, legázol bennünket: teljes sebességgel robog felénk. De amikor már csak egy méter választ el tőle, hirtelen kitér, ránk villantja hetyke, vidám és gúnyos tekintetét, és elszáguld mellettünk. Sokáig a fülembe cseng majd a négy súlyos pata földrengető, ütemes dobogása, jóval azután is, hogy elhagyjuk Sóstót. A néma, halott tájban diadalmasan robajlik az újjászülető élet nyitánya.

Nem egy "barlangház" van, hanem kettő. Az első nyilván lakhelyül szolgál, a második, gondolom, istálló, szénapajta és disznóól. Ügyes építmények. A barlang szája elé egyméteres téglafalat emeltek: ezt az előrészt a barlangfalhoz illeszkedő, széles eresszel ellátott tető fedi.

A tetőn kémény. Az istállófal téglái csupaszok, a házfalat meglehetős gonddal bevakolták. A földszinten ablak- és ajtónyílást vágtak a falba, az emeleten két további ablakot. Ezeken még üveg is van, a ráhajtható ablaktáblák, a festéknyomokból következtetve, valaha borvörösek lehettek. Fillérekbe kerülhetett a ház, egészében mégsem hat rosszul. A szirt tizenöt méterrel magasodik az eresz és a tető fölé. Tetején gömbölyű, kihajló sziklapárkány. Oltalmazóan nyúlik a ház fölé, megvédi az esőtől, és valamiképpen otthonosabbnak mutatja. De ugyanakkor félelmes is ez a kiugró, nagy sziklaperem. Az ember úgy érzi: mindjárt végigreped, megcsúszik, lezuhan a ház elé. Pedig minden valószínűség szerint sok ezer éve őrzi ingatag egyensúlyát. És Wahrwoorde nyilván úgy gondolta, amikor ezt a helyet szemelte ki lakhelyéül, hogy egy kurta emberöltőn át bizonyára még megőrzi.

A barlangház helyzete pontosan olyan, mint a mi Klinikánké (azzal a csekély különbséggel, hogy én nem húztam falat a barlang elé). Ez mentette meg a barlanglakók életét az esemény napján.

Más épületet nem látok, nem számítva azt a kalyibát a kertben, amit mosó- vagy sütőkamrának nézek.

Most ébredek rá: kívülünk is van itt valaki, idegen szem figyel bennünket. A ház küszöbén kövér öregasszony ácsorog, mocskos fekete hacukában. Babonás rémülettel les bennünket. Ellenségem anyja, gondolom, tehát előlépek, és zavartan rákezdem:

- Sejtheted, mi történt. Nem jószántamból jöttem ide.

Felelet helyett bólint, sietősen, és úgy látom, cseppet sem bánatosan. Alacsony termetű, püffedt, táskás arcú vénasszony, széles, petyhüdt nyaka egybefolyik állával, feje mintha egyenesen két hatalmas kebléből nőne ki. A két mell úgy hintázik a test legkisebb mozdulatára, mint zaboszsák a szamár hátán. Az arc hájtömegéből két szép fekete szem ragyog ki, az alacsony homlokot dús, sűrű szálú, göndör és makrancos hajzat koronázza, fehérebb a frissen esett hónál.

- Képzelem, mi történt, ha téged itt látlak - mondja nagy lelki nyugalommal.

Felindulásnak semmi nyoma. És ami a legfurcsább: úgy ejti, sőt, úgy is fűzi a szót, ahogy mifelénk szokás.

- Hidd meg, igazán sajnálom. De nem volt választásom. Vagy a fiad, vagy én.

Válasza meglep, sőt meghökkent.

- Kerülj beljebb - mondja, és félreáll a küszöbről. - Harapj valamit.

És tájnyelvünkön hozzáteszi, vállvonogatva, kis sóhajjal:

- Hál' istennek nem volt a fiam.

Rábámulok.

- Hát te beszéled a vidékünk nyelvét?

- Idevalósi vagyok - feleli hamisítatlan tájszólásban. És büszkén kihúzza magát, mint aki azt mondja: "én nem vagyok vadember". A már említett két zaboszsák félelmes hullámzásba jön ettől az önérzetes mozdulattól.

- Mégpedig La Roque-i - teszi hozzá. - Ismered tán Falvine-ékat?

- A cipészt, aki megszelídítette a hollót?

- Ő az én bátyám - közli királynői méltósággal. - Kerülj beljebb, fiacskám, és érezd magad otthon nálunk.

Én azonban egy született Falvine-ban sem bízhatok meg fenntartás nélkül, ha százszor húga is a La Roque-i érdemes cipésznek. Leakasztom vállamról a puskát, új tárat rakok bele, csőre töltöm. És nem elsőnek lépek be a házba, magam elé tessékelem az öregasszonyt. Közben véletlenül a hátához érek. Mintha olvadt zsírba süppedne az ujjam.

Nem észlelek semmi gyanúsat. A padló cement, itt-ott kőlappal kitoldva, a ház hátsó és oldalsó fala szürkésfehér sziklakő, maga a barlangfal. Meghagyták olyannak, amilyen, nem egyengették el, nem töltötték ki hézagait. Nedvességnek nyoma sincs. A mennyezetgerendákon keresztbe fektetve az emeleti helyiségek padlódeszkái. Az a kis ajtó, ott a sarokban, alighanem az emeletre vezet. A homlokzati oldalon ablak, ajtó és egy kandalló. Belülről nem vakolták be a falat, látni a téglák közét kitöltő habarcsot. A kandallóban szelíd tűz duruzsol. Az ablak alatt polc, rajta csizmák. Mellette nagy, rusztikus, XV. Lajos korabeli szekrény. A forma kedvéért elmormolom: Megengeded, ugye? - és kinyitom a szekrényt. Jobboldalt a vászonnemű, balról edények. A szoba közepén nagy "parasztasztal", ahogy a párizsiak mondták; ők lócákkal rakták körül, hogy szebb legyen, mi inkább csak széken ülünk, az kényelmesebb. Hét szalmafonatú széket számlálok össze a szobában, az asztal körül négyet. A többi a falnál áll. Nem tudom, fontos, nem fontos, de gépiesen regisztrálom a tényt. Odalépek az asztal felső végéhez, gondolom, ez volt az apa helye, leülök, háttal a barlangnak, két lábam közt a töltött puska. Innen mind a két ajtót szemmel tarthatom. Intek Thomas-nak, üljön le a jobb oldalamon, hogy ne takarja el előlem az ajtót. Jacquet-nak inteni sem kell, alázatosan helyet foglal az asztal túlsó végén, háttal a fénynek.

Mielőtt elindultunk, Menou kis csomag elemózsiát tukmált rám. Előhúzom zsebemből a papírba takart sonkát. Falvine kikel magából: ez sértés, csak nem akarok az asztallapról enni, hoz ő tányért, duruzsolja. És süt nekem tojást a sonkához. És ugye iszom egy korty bort is? Elfogadom a szíves kínálást, csak a bort utasítom vissza, úgy sejtem, rosszfajta lőre, helyette inkább tejet kérek. Az öregasszony rögtön teletölt egy nagy csuprot. Be nem áll a szája. Éppen az eseményt megelőző napon adták el a borjút, meséli, azóta annyi a tejük, hogy majd belefúlnak, még a malacnak is jut, pedig köpültek vajat jócskán.

Vajat és egy egész kenyeret tesz az asztalra. Kiguvad a szemem:

- Kenyér? Honnan van kenyeretek?

- Sóstón mindig magunk sütöttük - mondja Falvine. - Wahrwoorde ebben is a saját feje után ment, annyi búzát vetett, amennyi egy évre vagy tovább is elég kenyérnek. Pedig kézimalmon kellett a lisztet őrölnünk, Sóstón, ugye nincs villany. A vajat is csak úgy köpültük, kézzel. Wahrwoorde a fogához vert minden garast.

A nagy kerek kenyeret beszorítottam az asztali kenyérvágó fiókba, és nekifogtam szeletelni. Ez nyilván az apa tiszte volt, míg élt. Közben a hallottakon töprengtem. Igazi vadember volt ez a Wahrwoorde, a saját portáján saját erejéből, mindentől és mindenkitől függetlenül akart élni. Még a házasságtörést is családon belül bonyolította.

Szóba hozom finoman a Catie dolgát. Falvine meglepően tárgyilagosnak mutatkozik.

- Ami azt illeti, igaznak igaz - mondja szemérmesen. - De először is: az a szegény Catie nem férhetett a bőrébe. Másodszor nem volt édeslánya. Ahogy Miette sem. Ők az én Raymonde-om lányai.

A Miette névre Jacquet felszegi a fejét az asztal végén, és szemrehányó pillantást vet Falvine-ra. De olyan gyorsan elkapja a tekintetét, hogy utólag magam sem tudom: láttam-e, amit láttam.

Fogheggyel kóstolgatom a kenyeret. A megígért tojást várom. A jó falusi vajas kenyér íze így is ritka gyönyörűséggel tölt el, és elérzékenyít, mert az azelőtti világot idézi. (Itt Sóstón becsületesen meg is sózzák a vajat, nem úgy, mint másutt - ámbár nem sok helyen készült már házilag vaj!)

- Ki sütötte a kenyeret? - kérdezem, hálám jeléül.

- A legutóbbi időkig Louis. Mióta meghalt szegény, Jacquet a pékünk.

Falvine szuszogva, sóhajtozva sertepertél körülöttünk, és beszél, beszél megállás nélkül. Tízet lép egy helyett, tíz szóval mondja, amit eggyel is elmondhatna. Jó félóráig eltart, míg három tojást megsüt. Csak hármat, önmagát tüntetően megtartóztatja a tojástól. (Ha egyedül van, gondolom, nem sajnál magától sem alkalomadtán egyet, egy "kortyocska borral" meglocsolva.) Jó félóráig nyelem az éhkoppot, mert a sonkát a tojáshoz tartogatom. Torkig lakhatom ellenben pletykákkal, helyi hírekkel, értesülésekkel.

Falvine egyetlen dologban hasonlít Menoura. Nagy genealógus. Hogy elmagyarázza, mi is történt az ő édeslányával, Raymonde-dal, akinek első házasságából két lány származott, Catie és Miette, a nagyszülőkig megy vissza. Raymonde idővel elözvegyült, hozzáment az ugyancsak özvegyember Wahrwoorde-hoz, akinek két fia volt első házasságából, Louis és Jacquet.

- Sejtheted, hogy s mint vélekedtem erről a házasságról. Hát még, amikor szegény Gastonom meghalt, és ide kellett költöznöm! Úgy éltünk itt, mint a vadak, se villany, se folyó víz. Még palackgázunk sem volt, Wahrwoorde hallani sem akart róla, a tűzhelyen főztünk, mint a régi öregek. Keserű, bizony, a más kenyere - teszi hozzá tájszólásban, és ájtatosan forgatja a szemét. - Ámbár Wahrwoorde igazán nem panaszkodhatott, nem sok kenyeret ettem az asztalánál.

Ez a kijelentés megerősíti iménti gyanúmat. Torkos a vénasszony, titokban falt, amennyi belefért. Így állt "bosszút" a vején, aki zsarnokoskodott fölötte. Azóta természetesen Raymonde is elhalálozott, mint szegény Gaston, részint, tudni való, ki bűnéből, a kegyetlen bánásmód következtében, részint, mert rájött a rossz kólika. Hajaj! Azóta még keservesebb az idegen kenyér!

Bekebelezem az utolsó falat sonkát, tojást, vajas kenyeret, de Falvine csak gyüszmékel, és kárál, mint egy szédült tyúk, bár semmi dolga. Az asztalhoz egy világért le nem ülne, egy falat nem sok, annyit sem kér. Wahrwoorde halála ellenére igyekszik fenntartani a mértékletesség látszatát. Lám, ugye, milyen kevéssel beéri ő! Telelocsogta a fejemet, de korántsem mondott el mindent. Mifelénk, mint gondolom másutt is, két bevált módja van a titkolózásnak: hallgatni, vagy másról beszélni.

Bácsikám zsebkését tisztára törlöm az utolsó falat kenyérrel, és kiadom az ukázt:

- Jacquet, keríts ásót, csákányt, eredj apádat elföldelni. Thomas majd vigyáz rád.

Bekattintom a pengét, zsebre vágom a kést, és hozzáteszem:

- Úgy vettem észre, a cipői még tűrhető állapotban vannak. Húzd le a lábáról. Szükség lehet rá.

Jacquet egész felsőtestével igent bólint engedelmessége jeléül, és lesütött szemmel távozik. Én is felkelek az asztaltól, fogom a puskát, Thomas-hoz lépek, és a fülébe súgom: "Add ide az apa puskáját, tartsd meg a magadét, és jól ügyelj a fiúra, míg kiértek, ne tágíts a sarkából, és mialatt ás, kicsit távolabbról tartsd szemmel." Nem kerüli el a figyelmemet, hogy Jacquet él az alkalommal, odalép Falvine-hoz, és valamit susmorog a fülébe.

- Mit művelsz, Jacquet! - utasítom szigorúan rendre. Összerázkódik, elpirul, és szó nélkül kimegy, hosszú karját lóbálva. Thomas a nyomába szegődik. Mihelyt becsukódott mögöttük az ajtó, Falvine-hoz fordulok.

- Jacquet leütötte egyik társunkat, ellopta a lovunkat - mondom kimért hangon. - Sose mentegesd, Falvine, tudom, parancsra tette. Mégis alaposan rászolgált a büntetésre. Javait elkobozzuk, őt magát fogolyként Malevilba visszük.

- Hát velem mi lesz? - rémüldözik Falvine.

- Választhatsz. Ha akarsz, jöhetsz velünk Malevilba, ha nem, itt maradsz. És ha itt maradsz, hagyunk elegendő élelmet neked.

- Még hogy én itt maradjak? - tiltakozik halálra váltan. - Mihez kezdenék itt? És mondja, mondja a magáét, sápítozik, jajveszékel. Figyelmesen hallgatom a szóáradatot, és egyre gyanakvóbban, mert hiába várom, hogy a legfontosabb szót ki- mondja: egyedül. Az csakugyan ijesztő perspektíva lenne, egyedül maradni Sóstón. És ezt az egyet nem mondja ki Falvine, pedig csak úgy köpi rám a szavakat. Felkapom a fejem, beleszimatolok a levegőbe, mint egy vadászkutya. Hiába. Pedig titkol előttem valamit ez a vén csoroszlya. Kezdettől tudom. Valamit, vagy valakit. Rá se hallgatok már. Az orrom csődöt mondott, jól kinyitom hát a szemem. Tüzetesen megvizsgálom a szobát. Szemközt velem, a nyers téglafalon, negyven centiméterre a földtől egy deszkán sorakoznak a házbeli csizmák. Félbeszakítom Falvine-t, nyersen ráförmedek:

- Raymonde meghalt. Louis is. Jacquet odakint van, Wahrwoorde-ot temeti. Catie La Roque-ban szolgált. Így van?

- Így - néz rám elképedve Falvine.

Következő kérdésem úgy csattan, mint az ostor:

- Hát Miette?

Falvine tátog, mint a szárazra vetett potyka. Mielőtt magához térne, megismétlem a kérdést:

- Az ám, Miette. Ő hol van?

Szaporán pislog.

- Ő is La Roque-ban szolgált - feleli halkan. - És isten tudja, mi...

Közbevágok.

- Kinél szolgált?

- A polgármesternél.

- Mint Catie? Hát a polgármester két szolgálót tartott?

- Nem, mit is beszélek. A fogadóban szolgált.

Csend. Falvine lábát nézem. Csúnyán felpüffedt a lábikrája.

- Szokott fájni a lábad?

- De még hogy! - Fellélegzik, megnyugszik, örül, hogy másról beszélhet. - Rossz a vérkeringésem. Ládd-e, csupa visszér meg minden (és feljebb húzza a szoknyát, hogy megmutassa).

- Esős időben csizmát húzol?

- Én? Soha. Nem is bírnék, gondolhatod. Különösen mióta orbáncom volt...

Helyben vagyunk. Ömlik belőle a szó. Rá se hederítek. Felállok, odamegyek a csizmatartóhoz, a puskát magammal viszem. Három pár nagyméretű, sárga gumicsizma sorakozik a deszkán, 44-esek vagy 46-osak lehetnek, meg egy jóval kisebb, legfeljebb 38-as számú, fekete, magas sarkú csizma. Bal kezembe fogom a puskát, a jobbal felkapom a kis csizmát, sarkon penderülök, meglóbálom a fejem fölött és se szó, se beszéd teljes erőből odavágom Falvine lába elé.

Falvine riadtan hátrál, úgy mered a cementpadlón heverő két csizmára, mintha mérges kígyót látna. Felrántja két dundi kezét, tenyerébe temeti lángoló, lilavörös arcát. Nem mer rám nézni.

- Hívd ide, Falvine.

Kurta csend. Falvine rám sandít. Megnyugszik. Felderül. És valami pimasz, hetyke kifejezés ül ki püffedt arcára, fekete szemébe.

- Nem mennél érte magad? - kérdi, sokat sejtetőn.

Nem felelek. Petyhüdt pofazacskói meglebbennek, apró hegyes fogai elővillannak, cinkosan vigyorog rám. Nem éppen megnyerő jelenség ez a Falvine, gondolom. Tudom, persze, az ő szempontjából ez a világ legtermészetesebb dolga. Győztem, megöltem az apát. Tehát én lépek a helyébe, vallásos hódolat illet meg, minden az enyém. Miette is. Csakhogy én éppen levetkezni próbálom, nem könnyen és inkább belátásból, mint eredendő nagylelkűségből földesúri előjogaimat.

Kimérten megismétlem:

- Azt mondtam, hívd be.

Elkomorul, lesüti a szemét, kiliheg. Ahogy szaporázza, reng a teste, mint a kocsonya. Remeg minden porcikája, a válla, a csípeje, a fara, a dagadt lábikrája.

Visszatérek előbbi helyemre, leülök az asztalfőre, az ajtóval szemközt. Kezem remeg az agyonsúrolt, megfeketült tölgylapon. Kétségbeesetten próbálok nyugalmat erőltetni magamra. Tudom, mindjárt szemtől szembe látom azt, aki egy személyben gyönyörűségünk és nagynagy veszedelmünk. Tudom, iszonyú problémák elé állít majd ez a Miette, aki egyetlen nő lesz hat férfi között, Momót nem számítva. Óvakodnom kell a legcsekélyebb ballépéstől is, ha azt akarom, hogy fel ne boruljon Malevil békéje.

- Itt van Miette - mondja Falvine, és maga elé engedi a lányt.

Ha száz szemem lenne, az is kevés lenne. Nem győzöm bámulni. Húszéves lehet. Nagyanyai örökség a fekete szeme, dús hajzata, csakhogy az övé hollófekete. De jóval magasabb a nagyanyjánál, legalább tíz centivel túlnőtte. Formás, széles a válla, domború, kemény a keble, mint egy ércpajzs, lába izmos, csípeje gömbölyű. Ha volna szívem hozzá, találhatnék rajta persze kivetnivalót is. Az orra kicsit vaskosabb, a szája kicsit szélesebb, az álla kicsit erősebb a kelleténél. De van is eszemben ilyesmi! Elragadtatva bámulom, minden tetszik rajta, még a vaskossága is.

Most remeg csak igazán a kezem. Nem látom, de érzem. Eldugom az asztal alá, mellkasom, vállam nekifeszül a lap peremének, arcom a puskacsőhöz szorul, majd felfalom a tekintetemmel Miette-et. Szólni sem bírok. Végre tudom, mit érzett Ádám, amikor egy szép napon ott találta oldalán a korongról frissen lekerült Évát. Elkáprázva, lenyűgözve bámulom, torkomat összeszorítja a túláradó gyengédség. Miette fénnyel, meleggel árasztja el a barlangot, amelynek mélyén ott lapulok, fegyveresen, az életemért küzdve. Foltozott ingválla majd kipattan a mellén, ócska, kifakult, itt-ott molyrágta kurfa piros szövetszoknyája jóval a térde fölött harangoz. Erős, vaskos a lába, mint Maillol szoborasszonyaié, meztelen, széles talpát szilárdan megveti a földön, mintha onnan merítené erejét. Pompás nőstényállat, az emberiség leendő anyja.

Nagy erőfeszítés árán lerázom magamról az igézetet, kiegyenesedek székemen, megmarkolom az asztal két sarkát úgy, hogy a hüvelykujjam felülre, a többi alulra kerül, és megszólalok:

- Ülj le, Miette.

Fakó és rekedt a hangom. A továbbiakban ügyelnem kell, hogy határozottabban csengjen. Miette némán leül oda, ahol az előbb Jacquet ült, az asztal végébe. Szép, szelíd szeme van. Rám emeli, fesztelenül és elmélyülten végigmér, mint a gyerek az ismeretlen vendéget.

- Miette (szeretem a nevét: Miette), magunkkal visszük Jacquet-t.

Szeme elsötétül az aggodalomtól. Gyorsan hozzáteszem:

- Ne félj, nem bántjuk. És ha ti nem akartok kettesben maradni Sóstón a nagymamával, ti is hozzánk költözhettek.

- Hogyisne, kettesben Sóstón! - kottyant közbe Falvine. - Köszönöm a meghívást, fiacskám...

- Emmanuel a nevem.

- Hát köszönöm, Emmanuel. Miette-hez fordulok:

- Egyetértesz, Miette?

Némán bólint. Nincs beszédes kedvében. De a szeme beszél helyette is. Le nem veszi rólam. Felbecsüli, felméri új urát és parancsolóját. Ne félj, Miette, Malevilban szeretet és megbecsülés vár.

- Miért neveznek Miette-nek?

- Marie az igazi neve - mondja Falvine. - Csakhogy időnap előtt született a lelkecském, hét hónapra, s nagyon pirinyó volt, hát Raymonde mindig úgy hívta: mauviette (kis pacsirtám). Catie-nk hároméves volt akkor, utánamondta, ahogy tudta: Miette. Ez aztán rajtaragadt.

Miette nem szól, de hálásan rám mosolyog. Talán mert érdeklődést mutattam a neve iránt. A városi szépségideál mércéjével mérve talán kicsit elnagyoltak a vonásai, de a mosoly hihetetlenül meglágyítja, megszépíti az arcát. Elbűvölő mosoly, merő jóság és bizalom.

Nyílik az ajtó, belép Jacquet és mögötte Thomas. Amint Miette-et megpillantja, gyökeret ver Jacquet lába, elsápad, Falvine-hoz fordul, és dühösen ráripakodik:

- Nem megmondtam, hogy...

- Csendesebben, hé! - inti le Thomas. Roppant komolyan veszi porkoláb-tisztét.

Előrelép, hogy Jacquet-t ráncba szedje, megpillantja Miette-et - eddig Jacquet-tól nem láthatta -, és kővé dermed. Kinyújtott karja - Jacquet-t akarta galléron ragadni - bénultan lehanyatlik.

Kimérten szólok közbe:

- Jacquet, nem a nagyanyád mondta meg, magamtól jöttem rá, hol bujkál Miette.

Jacquet eltátja a száját, némán bámul. Eszébe sem jut kétségbe vonni a szavamat. Hisz nekem. Mi több, megbánta, hogy megpróbált előlem valamit is eltitkolni. Végképp apjává fogad apja helyett: csalhatatlan vagyok és mindentudó.

- Csak nem képzelted tán, hogy túljársz a malevili uraságok eszén! - jegyzi meg gúnyosan Falvine.

Ejha, uraság lettem, sőt többes számban: uraságok. Előbb fiacskám, most uraságok. Ez a Falvine sosem találja el a helyes hangot. Ránézek. A vénasszonyba szorult némi alattomosság. De ne hamarkodjuk el a dolgot. Kit ne tenne kicsit alattomossá, ha tíz évig sínylődne a barlanglakó rabigájában?

- Jacquet, mit súgtál nagyanyádnak, mielőtt kimentél apádat eltemetni?

Jacquet szégyenkezik, feje a mellére horgad, kezét hátrakulcsolja, szemét a földre süti.

- Megkérdeztem, hol van Miette - hebegi. - A szénapadláson, mondta ő. El ne árulja az uraságoknak, mondtam én.

- Azt tervezted, ugye - nézek jól a szeme közé -, hogy meglépsz Malevilból, hazaugrasz érte, és együtt világgá mentek?

Lángba borul az arca.

- Igen.

- Hová mentél volna? Mit adtál volna enni neki?

- Nem tudom.

- És a nagyanyád? Őt Malevilban hagytad volna?

Falvine felpattant, amikor Jacquet és Thomas belépett (Wahrwoorde idomításának az eredménye vajon ez a tiszteletadás?), azóta Miette mellett álldogál, de mert kezd elfáradni, az asztalnak támaszkodik.

- Ő nem jutott eszembe - nyögi zavartan Jacquet.

- Szép dolog, mondhatom! -

Falvine szeméből nagy könnycsepp csordul ki.

Gondolom, könnyen áll nála a sírás, de ezúttal van miért, Jacquet alighanem a kedvence.

Miette rácsúsztatja a kezét Falvine kezére, felnéz rá, és megrázza a fejét, mintha azt mondaná: én nem hagytalak volna el. Szeretném végre Miette hangját hallani, bár nem csoda, ha ritkán szól, a szeme beszél helyette. Talán Wahrwoorde idején kapott rá a némajátékra, akkor itt mindenkinek hallgass lehetett a neve.

- Miette egyetértett a terveddel, Jacquet? - kérdezem.

Miette erélyesen nemet int. Jacquet végleg magába roskad.

- Nem - feleli, alig hallhatóan.

Csend.

- Miette velünk jön Malevilba, szabad akaratából - mondom. - Nagyanyád úgyszintén. És mostantól fogva, Jacquet, senkinek nincs joga azt mondani: Miette az enyém. Se neked. Se nekem. Se Thomas-nak. Se az otthon maradottaknak. Megértetted?

Bólint. Én folytatom:

- Miért akartad előlem eldugni Miette-et?

- Tudod te, mért - nyögi, alig hallhatóan.

- Attól féltél, vele hálok?

- Felőlem - von vállat. - Ha jólesik neki, az ő dolga.

- Hogy erőszakot teszek rajta?

- Igen.

Finom különbségtétel, a gyerek javára írandó, gondolom. Nem magára volt gondja, Miette-re. Másrészt az az érzésem, szigorúbban kell fognom. Lefegyverez az a derék kutyatekintete. Ez hiba. Velünk fog élni, tisztességre kell szoktatnom.

- Hát ide figyelj, Jacquet. Egy dolgot véss jól az eszedbe. Csak Sóstón volt divat gyilkolni, erőszakot tenni, orvul leütni az embereket, elkötni a szomszéd lovát. Malevilban nem divat.

Hű, milyen arccal fogadja kis prédikációmat! Úgy látszik, nem születtem erkölcscsősznek. Ami, feltehetően, azért van, mert egy csepp szadizmus sem szorult belém, embertársaim megszégyenülése nem szolgál gyönyörűségemre. Vessünk gyorsan véget a dolognak!

- Hogy hívják a lovadat? - kérdezem.

- Malabárnak.

- Jó. Fogd be Malabárt. Megkezdjük a hurcolkodást. Amit most nem vihetünk magunkkal, azért majd visszajövünk holnap Malabárral, meg Violával és a mi kocsinkkal. Annyiszor fordulunk, ahányszor kell.

Jacquet örül, hogy végre munkát kapott, kisiet. Thomas sarkon fordul, hogy kövesse. Ha jól látom, elég kedvetlenül. Visszatartom.

- Felesleges, Thomas. Eszébe sincs már elszökni. Thomas megkönnyebbülten visszafordul. Bámulhatja tovább a kedvére Miette-et. Megbűvölten nézi. De ostobán fest így, gondolom, feledve, hogy az előbb nyilván pont ugyanilyen képet vághattam. Miette le nem veszi rólam, pontosabban szólva a számról gyönyörű szemét, mintha onnan olvasná le, amit mondok.

S mert azt akarom, jól megértse, újra hozzá fordulok:

- Miette, még egyszer mondom. Malevilban senki, de senki nem kényszeríthet akaratod ellenére semmire.

Nem felel.

- Megértetted? - kérdezem.

Hallgatás.

- Persze hogy érti - szól közbe Falvine.

Bosszúsan leintem:

- Hagyd őt beszélni, Falvine.

Falvine felém fordul:

- Nem felelhet szóval. Néma.

8

Hej, az a hazaút az alkonyatban! Én vezettem a menetet, szőrén ültem meg Violát, vállamon keresztbe vetve a puska, mögöttem Miette - az indulás pillanatában némajátékai egyikével értésemre adta, szívesen ülne mögém. Szorosan átkulcsolta a derekamat. Lépésben haladtunk. Malabár a világ végére is elkísérte volna kancámat, mihelyt Viola kicsit megszaladt, vágtába csapott, majd kiborítva a szekeret, amely nemcsak Falvine, Jacquet és Thomas terhét nyögte: garmadában állt rajta a szalmazsák és mindenféle romlandó holmi. No és ami a fő, a szekér mögött, a saroglyához kötve, hasas tehénke botladozott. Falvine semmi áron sem akarta másnapig a tanyán hagyni, azt állította, még az éjjel megellhet.

Hazafelé a fennsíkon jöttünk, a porrá égett Cussac tanya mellett. Szekérrel nem indulhattunk a Rhunes felé, utunkat állták a terméskő falak. Jacquet egyébként is megnyugtatott, mondván, hogy ez az út ugyan jóval hosszabb, de nem torlaszolják el kiégett fatörzsek, ő sokszor került arrafelé, amikor az apja Malevilba küldte kémkedni.

Nehezen vergődtünk fel a megrakott szekérrel a cussaci lejtőn, de onnantól aszfaltozott úton haladtunk. Máris sötétedett. Előbb azt gondoltam, előrevágtatok, megnyugtatni az otthoniakat. De amint láttam, helyesebben hallottam, milyen szaporán csattog Malabár patkója a makadámon, s hogy bőg a szekér mögött a tehénke, mert fojtogatja a nyakára feszülő hurok, sürgősen átváltottam lépésre. Szegény tehén nehezen heverte ki a kiállt izgalmat, bár Falvine tőle telhetően igyekezett megnyugtatni, úgy kihajolt a szekérből, hogy majd kiesett. Megjegyzem, a tehenet Márkinőnek hívták, miáltal a nemesi ranglétrának jóval alacsonyabb fokára soroltatott be, mint a mi Hercegnőnk. Nagybátyám szerint ezek a tehénnevek a nagy forradalom alatt jöttek divatba, amikor a parasztok elkergették hajdani uraikat. Helyi lázadóink csúfságból akasztották állataikra az ő rangjukat, címeiket. Igazán rászolgáltak, vonta le a tanulságot Menou, azok után, amiket velünk műveltek, még III. Napóleon idején is. Akár hiszed, akár nem, Emmanuel, volt La Roque-ban egy gróf, aki felakasztatta a kocsisát, mert ellenkezni mert vele, pedig az a szegény a légynek sem vétett soha.

Feltűnt a láthatáron a várkastély kivilágított tornya. Nem a forradalom korába, sokkal ősibb századokba repített vissza a fáklyafény. A torony láttán megmelegedett a szívem, és megtudtam, mit érezhetett az a középkori várúr, aki távoli csataterekről tért meg épségben, győztesen, zsákmánnyal, foglyokkal megrakott társzekerei élén. Volt persze némi különbség is köztünk. Miette-et nem becstelenítettem meg, nem is ejtettem foglyul. Ellenkezőleg, felszabadítottam. Hanem a zsákmány valóban bőséges volt. Nemcsak a szaporulat, a három éhes száj jóllakatására futotta belőle, jóval többre. Két tehén, az elleni készülő Márkinő meg a másik, a nemrég megborjadzott, amelyet egyelőre Sóstón hagytunk, egy bika, két emse és egy kan disznó társaságában (nem is szólva a kolbászhurka formájában hazafuvarozott disznóról). Két-háromszor annyi tyúk, amennyivel Menou dicsekedhetett, és főképp: rengeteg búza, mivel Wahrwoorde házi kenyéren élt. Tanyája szegénynek számított a környéken, mert készpénz alig fordult meg a házánál. Pedig, mint már említettem, jó földjei voltak a cussaci lejtőn. Sóstó kincseinek alig egytizedét hoztuk magunkkal. Úgy számítottam, két napba is beletelik, míg két szekérrel, többször fordulva átszállítjuk a maradékot, a jószágot és a különböző ingó javakat.

Mióta nincs autó, roppantul lelassult életünk tempója. Cussactól Malevilig jó egy óra hosszat tartott az út, azelőtt, autón, tíz perc lett volna. És mennyi, de mennyi gondolat fér meg egy órában! Alattam Viola rengő-ringó csupasz háta, érzem a melegét, verejtékét, mögöttem Miette, két karja a derekamat öleli, arca tarkómra simul, melle a hátamnak feszül. Hogy elhalmoz ajándékaival! De bölcs dolog is lassan haladni!

Boldog voltam, most először, az esemény napja óta. Azaz mégsem, nem egészen. Eszembe jutott olykor Wahrwoorde a föld alatt. Szeme, szája, mellkasa tele földdel. Agyafúrt volt őkelme! És mindenre elszánt. A társadalom önkéntes számkivetettje. Saját törvénye szerint élt, más törvényt nem ismert el maga fölött. És gyűjtötte a hímeket. Egy ilyen kis gazdaságban hallatlan fényűzésnek számít ennyi hím állat: egy kan disznó, egy csődör, egy bika. Ezen a mi vidékünkön, ahol a gazdák kizárólag nőstény állatokat tartottak, ahol a tehenek sosem láttak bikát, csakis a mesterséges megtermékenyítés járta, Wahrwoorde az ősi hímprincípiumnak hódolt. Olyannyira, hogy ezt nem magyarázzák meg kielégítően a barlanglakó autarkiás törekvései. Úgy hiszem, inkább valamiféle vallásos kultusz lehetett ez nála, a hímerő kultusza. Ezen a jogcímen tekintette a család minden nőnemű tagját, mostohalányait is beleértve, serdülő koruktól saját prédájának. Elvégre ő volt Sóstó embernyájának vezérhímje.

Közelgünk Malevilhoz. Viola pillanatonként ügetésbe csap, alig bírom megfékezni. De a szekér mögött imbolygó szegény, lógó hasú, kurta lábú Márkinő kedvéért teljes erőből visszafogom, lefeszítve mindkét könyökömet. Mi járhat vajon az én szép kancám, az én Violám fejében a mai, mozgalmas nap után? - töprengek. Pár óra leforgása alatt ellopták, defloreálták, és most visszakerül otthonába. Hopp, megvan! Ezért követte a tolvaját Viola. Megérezte rajta a csődörszagot. De ni, a Kedves is megérezhetett valamit a Klinikán. Nyerítés harsan a távolból, feleletül felnyihog Viola, és első meglepetése múltán Malabár is (hogyan? még egy kanca?).

Az alkonyi félhomály megtelik szállongó, csábos, egymásnak felelgető állati szagokkal. Csak mi nem érzünk semmit. Már úgy értem, az orrunkkal, mert Miette combja, hasa, keble melengeti egész hosszában a hátamat. Ha Viola ügetésbe fog, Miette még jobban hozzám simul, még szorosabbra kulcsolja két karját a derekamon. Így még sohasem ülte meg a lovat, nem is felejti el egyhamar ezt az utat. Én sem. Eleven, remegő gömbölyűségek melengetnek jólesően. Bebugyolálnak, körülpárnáznak, megoltalmaznak. Hej, de jó is lenne nyeríteni, és nem gondolkozni. Örülni a boldog jelennek, és nem rettegni a jövőtől!

Nem fukarkodnak a fáklyákkal a maleviliak. Kettő lobog a lakótorony tetején, kettő a kapuerődön. Hangosan ver a szívem az én szép várkastélyom láttán. Milyen erős! Milyen jól őrzött! Elgyönyörködöm a képben, míg a kapuhoz vezető meredek lejtőn felkocogunk. Szemközt a kapuerőd hátterében, a fáklyák gyér világánál kirajzolódnak a hatalmas, szálegyenes torony körvonalai, és a kapuerőd folytatásaként a bástyák, amelyek máris benépesültek árnyalakokkal. Ki-kihajolnak a mellvéd lőrésein. Egyelőre nem ismerem fel őket, messze vagyunk. Valaki most meglóbál egy fáklyát a bástyán. Valaki lekiált:

- Te vagy az, Emmanuel?

Csak lenne kengyelem! Hogy kihúznám most magam a nyeregben!

- Én vagyok, én! És Thomas! Vendégeket hoztunk!

Kurjongatás, összevissza beszéd. Tompa recsegéssel sarkig tárul a nehéz tölgykapu. A súlyos sarokvasakat jól megkentük, csak a fa tiltakozik nyögve a mozgás ellen.

Máris beléptetünk a belső udvarra. És megpillantom a fáklyahordót. Momo.

- Momo, csukd be a tehén mögött a kaput!

- Emamuel, Emamuel - ujjong Momo.

- Tehenet mondtál? - Menou boldogan felkacag. - Odanézzenek, tehenet is hozott!

- És egy csődört! - kiáltja Peyssou.

Én vagyok az est hőse! Mind egyszerre beszélnek, hadonásznak körülöttem. Csupa fekete alak. Az arcukat egyelőre nem tudom megkülönböztetni. A Kedves megszimatolta a csődört, méterek választják már csak el őket egymástól, hangosan nyerít, rúgkapál, majd kidönti az istálló oldalát. Malabár és Viola felelget neki. A Klinika előtt megállok, hátha lecsillapodik Kedves a lovak láttán. Nem tudom, mennyit lát belőlünk a vaksötétben, de csakugyan megnyugszik. Én az orrom hegyéig sem látok, mert Momo, a fáklyahordó, éppen a nagykaput csukja be. Menounak is nyoma veszett, az elemlámpával egyetemben (mióta rábíztam, most használja először). A tehenet vizsgálja leghátul. A cimborák mind itt tolonganak Viola körül. Peyssout megismerem a fehér kötésről. Valaki, a termete után ítélve talán Colin, elkapja a kantárszárat, Viola lehajtja a fejét, én átvetem fél lábomat a nyakán, és lependerülök. Kész mutatvány, egyébként nem élek vele, nem szeretem a cirkuszt, de mi mást tehetnék most, Miette-tel a hátam mögött, akinek a karjait csak az imént fejtettem le magamról. Még földet sem értem, elkap Peyssou, és mindenki szeme láttára összecsókol. Hé, ne nyálazz össze, öreg csigabiga! Nagy röhögés, közöröm, káromkodás, hátba vagdossuk, könyékkel oldalba billentjük egymást. Végre eszembe jut Miette. Átkarolom a derekát, földre huppantom. nem éppen pihekönnyű! Itt van Miette, mondom.

Végszóra megérkezik Momo, fáklyát lóbálva, és Miette hirtelen előtűnik a sötétből összes hajlataival, fekete sörényével, a láng dicsfényében. Egyszerre síri csend támad. Mindhárman kővé merednek. Még Momo is. Remegő kezében táncot jár a fáklya. Lázasan csillogó tekintetek. Néma csend, csak a zihálásuk hallatszik. És két lépésről, a menet végéről, Menou monológja, aki az idegen tehenet üdvözli túláradó gyengédséggel, tájszólásban. "Ó drágaságom, szépségem, mekkora a hasad, hiszen te mindenórás vagy már, és hogy átizzadtál, szegénykém, ezek a gonoszok nem szántak ilyen állapotban megfuttatni, pedig már kilóg belőled a borjú!"

Mivel a cimboráim csak hallgatnak, és merően állnak, hozzáfogok bemutatni őket. Ez Peyssou. Ez Colin. Ez Meyssonnier. Ez Momo. Miette mindenkivel kezet fog. De hiába, meg se mukkannak. Mintha csakugyan kővé váltak volna. Kivéve Momót. Aki hirtelen elkiáltja magát: Mémienn, mémienn (gondolom, Miette akar lenni), táncra perdül, majd a fáklyával hadonászva elrohant, hogy anyjának elújságolja a dolgot. Itt is van már Menou. Momo fáklyája Momóval egyetemben eltűnt, nem tudni, merre - talán a tehenet nézegeti? - Menou Miettere irányítja a zseblámpát, és tetőtől talpig megszemléli. Kerek vállát, duzzadó keblét, erős csípejét, izmos lába szárát.

- Ejha! - mondja. - Ejha!

Ez minden. A néma Miette néma. Cimboráim kővé váltak. Abból, ahogy Menou lámpájának fényköre el-elidőzik a viruló lánytest egy-egy pontján, érzem, Miette megnyerte tetszését. No persze csakis a testi ereje, nyilvánvaló alkalmatossága gyerekszülésre és munkára. Egyéb tekintetben Menou nem nyilatkozik. "Ejha" - ennyit mond, egy szóval se többet. Hallgat. Erről ráismerek. Mindig elővigyázatos volt. És nőgyűlölő. Sejtem, mit gondol magában. Meg ne bolonduljatok, fiaim, ezektől a gömbicéktől. Egyik nő olyan, mint a másik. És ritka köztük a jóravaló.

Nem tudom, feszélyezi-e Miette-et ez a kétfajta hallgatás: barátaim a döbbenettől némák, Menou udvariatlanul hallgat. Szerencsére Thomas megmenti a helyzetet. Leugrik a szekérről. Látom, leadatja foglyunkkal, aki még a bakon ül, a két puskát! Képtelen ötlet! És közénk toppan, állig felfegyverkezve. Lelkesen fogadják. Talán nem annyira, mint engem, akit körülugráltak. Vagy mint Miette-et, akitől elállt a lélegzetük. De bőven kijut neki is az ünneplésből. Hátba verik, oldalba bökdösik, szorongatják: ilyesmire most vetemednek először, jeléül, hogy végre befogadták. Elégedetten nézem őket. Thomas úszik a boldogságban, és tőle telhetően viszonozza cimboráim érzelemkitörését. Kicsit sután, kicsit mereven, városi ember módjára. Mozdulataiból hiányzik a mieink kedélyes lendülete, szája nem áll rá baráti szidalmainkra.

- Hát te hogy vagy, Emmanuel? - kérdezi Menou. És felmosolyog rám. Kis halálfejét felszegi, pici derekát kihúzza. Egy deka zsír nem sok, annyi sincs rajta. Falvine hústömegei után jólesik szememnek ez a soványság.

- Még szép, hogy rám is gondolsz, nemcsak a tehénre - mondom tájszólásban.

Megragadom a két könyökét, felkapom - könnyű, mint a pihe -, kétfelől arcon csókolom, és pár szóban elmagyarázom a lényeget: Sóstót, Wahrwoorde-ot, a családját. Ami Wahrwoorde-ot illeti, Menou nincs meglepve. Elég sok rosszat hallott már felőle.

- No én megyek - mondja végül. - Mialatt ti lerakjátok a szekeret, tálalok.

És máris elsiet a kis palota irányába. Fürgén szedi apró lábait, csepp sziluettje feketén rajzolódik ki a félhomályban. Előtte ugrándozik a zseblámpa fényköre. Még a szokottnál is kisebbnek tetszik az a kis árnyék, amikor fellép a hídra, és megérkezik a belső bástyafal tövébe.

- Menou, kilenc személyre teríts! Ketten még fent vannak a szekéren.

Félóra alatt végzünk nyolcasban a szekér lerakásával. A holmit egyelőre behurcoljuk a Klinikára, csak a szalmazsákokat visszük fel a palotácskába, hogy a három újonnan jöttnek legyen min hálnia. Rendben megy minden, eltekintve Malabártól, aki időnként megvadul, úgyhogy Jacquet-nak két kézzel kell visszafognia a kötőfékét, no meg Momótól, akire minduntalan ráripakodunk, mert ahelyett hogy nekünk világítana, Malabár lába közére irányítja a fáklya fényét. De az istenfáját, Momo, mit csinálsz már megint? Baba va, baba! kiáltja Momo. Momo, ide azzal a fáklyával, mert úgy fenéken billentlek, hogy még! Momo lelkendezik: Baba, baba va!, felegyenesedik, szabad kezével csápolva mutatja, milyen csuda nagy van neki! Rendes körülmények között Peyssou nem mulasztaná el kommentálni a dolgot, de most hallgat, gondolom, Miette-re való tekintettel.

Sebtében ellátjuk, és bezárjuk az állatokat. Malabárt abba a bokszba, ahol saját csődörömet tartottam az esemény napjáig. Innen nem törhet ki, nem is ugorhat át az ajtó fölött, hogy a kancákhoz fusson. Aztán testületileg bevonulunk a belső udvarra, felvisszük a szalmazsákokat a palotácska első emeletére, és nyomban visszatérünk a földszintre. A nagyteremben lobogó tűz és terített asztal vár, és a hosszú asztal közepén a meglepetés: nagybátyám ócska petróleumlámpása. Colin előkaparta valahonnan, és megreparálta. Hallatlan fényűzésnek tetszik most ez a lámpás, káprázó szemmel bámuljuk a pazar kivilágítást.

Annál kevesebb hőt és ragyogást pazarol ránk Menou. Amint belépek kisded csapatunk élén, felénk fordul ösztövéren, feketén, beharapja a szája szélét, és fogát csikorgatva gyilkos tekintetet lövell rám. A társaság megtorpan, az újak halálra rémülnek, a régiek suttyomban vigyorognak, és hegyezik a fülüket.

- Hol az a kettő, hadd lám! - dohog Menou. - Sóstóiak, persze. Jöttmentek. Mintha nem volnánk máris többen az elégnél arra a kevéske ennivalóra.

Hogy leszereljem, elősorolom, mi mindent hozunk Sóstóról. Csupa kincset érő holmit. Nem is szólva a gabonáról, amiből kikerül majd a mi kenyerünk is, és arról, hogy végre felruházhatjuk Peyssout Wahrwoorde holmijával, aki volt akkora, mint a barátunk. No meg a segítség se kutya. Előszólítom Jacquet-t a csoportból, és bemutatom Menounak.

Jó benyomást tesz rá a fiú. Menou rajong a jó kötésű legényekért, és általában az erősebb nemért. (Vésd eszedbe, Emmanuel, a férfi tíz esetből kilencben jóravaló.) Márpedig Jacquet vállát, karját akárki megnézheti! Menou nem ad kezet Jacquet-nak - Miette-tel sem fogott kezet -, nem is kíván jó estét (egy sóstóinak, egy jöttmentnek? ugyan már, kutyából nem lesz szalonna!). Beéri egy leereszkedő biccentéssel. Ami a kasztszellemet illeti, egy vérbeli hercegnő is elbújhat a mi Menounk mellett.

- És itt van...

Falvine, mondanám, de Menou belém fojtja a prezentálást. Egy szempillantás alatt kiszúrta Falvine-t, és mielőtt megakadályozhatnám, pergő szóáradatot zúdít ránk tájszólásban. Azt hiszi, a "jöttment perszóna" úgysem érti.

- Az isten szerelméért, Emmanuel, hát ez mi? Kit hozol a nyakamra? Mit kezdjek ezzel a vénséggel? Hetvenéves is meglehet az istenadta! (Ha jól tudom, Menou hetvenöt!) Hogy a fiatalabbikat elhoztad, egye kutya, tudom, miféle testi munkára kívánod használni! De ez a vén koca moccanni se bír a kövérségtől! Mire jó ez már? Csak hátramozdítónak, arra, hogy láb alatt legyen a konyhámban, és zabáljon, amennyi belefér. És milyen öreg! Ránézni is rossz - tette hozzá undorral. - Csupa ránc! Na, meg az a temérdek hája! Két lábon járó zsírosbödön.

Falvine pipacspiros, levegő után kapkod, nagy, kerek könnycseppek - ismerős jelenség! - gördülnek végig arca fityegő-lotyogó hurkáinak, lebernyegeinek hegyvidékén. Szánalmas látvány. De Menou se nem lát, se nem hall, pillantásra sem méltatja a betolakodót, úgy tesz, mintha kizárólag nekem beszélne.

- És még csak nem is idevalósi a vén satrafa! Jöttment, vadember, mint a fia. Aki nem átallta tulajdon lányát ledönteni. Ki tudja, tán az anyját is.

Ez még Falvine-nak is sok.

- Nem is a fiam! - tiltakozik erélyesen a légből kapott vád ellen. - Wahrwoorde a vejem volt.

Síri csend. Menou elképed. Falvine felé fordul. Mintha végre kezdené emberszámba venni.

- Te érted a mi nyelvünket? - kérdi, kicsit feszélyezetten.

A többiek összekacsintanak, csendesen röhöncsélnek.

- Hát hogy a csudába ne? - méltatlankodik Falvine. - Idevalósi vagyok én, La Roque-ban születtem. Ismerted tán Falvine-t, akinek a műhelye a kastély mellett van? Édes öcsém ő nekem.

- Csak nem a cipész Falvine?

- De bizony.

- Nézd már! Falvine unoka-unokaöcsém.

Általános elképedés! Egyelőre rejtély, miért nem ismeri Menou Falvine-t, hogy kerülhették el egymást mind a mai napig. De majd csak kideríti a mi két öreglányunk. E tekintetben száz százalékig megbízhatunk bennük.

- Remélem, nem vetted a szívedre, amit mondtam. Nem neked szántam, tudod - mentegetőzik Menou.

- Nem történt semmi - mondja Falvine készségesen.

- Ne is gondolj rá többé. Főképp arra ne, amit a kövérségedről összehordtam. Először is, ugye, te nem tehetsz róla. Meg ki tudja, tán nem is eszel többet, mint más, mégis kövér vagy (ezt Falvine tetszés szerint tekintheti mentegetőzésnek, de figyelmeztetésnek is!).

Falvine szelíd, mint a kezes bárány.

- Nem történt semmi - mondja.

Hála a papnak, jól megfér majd egymással a mi két öregasszonyunk. Üdvös hierarchia alapján. Mert nem is vitás, ki lesz az úr a szemétdombon, melyik öreg tyúk fogja a másikat alkalomadtán megbúbolni.

- Asztalhoz! - kiáltom vidáman. - Asztalhoz! Leülök a középre, szokott helyemre. A szemközti székre leültetem Miette-et. Mocorgás, lábsurrogás. Rövid tétovázás után Thomas helyet foglal a jobb oldalamon, mint rendesen, Meyssonnier a bal oldalamon. Momo megpróbál Miette mellé evickélni, Menou erélyesen közbelép. Kurta szóval maga mellé parancsolja fiacskáját. Peyssou tanácstalanul néz rám. Mire vársz, nagy mamlasz? - mondom, és ő pirulva, izgatottan letelepszik Miette mellé. Colin, jóval fesztelenebbül, Miette balján helyezkedik el. Jacquet még áll, Meyssonnier mellé invitálom, gondolom, örül neki, innen kényelmesen láthatja Miette-et, nem kell a nyakát nyújtogatnia. Már csak egy teríték üres, Peyssou balján, oda tessékelem Falvine-t. Bár nem terveztük el előre az ülésrendet, nagyon jó lesz így. Peyssou, amilyen udvarias fickó, időről időre szóval tartja majd Falvine-t.

Kettő helyett eszem, de, mint mindig, mértékletesen iszom, annál is inkább, mert este még egy tanácskozás vár rám. Vacsora után meg kell beszélnünk egyet-mást, határozatokat kell hoznunk. Peyssou valósággal kivirult, konstatálom elégedetten. Nem merem Jacquet előtt megkérdezni, hogy van a fejsebe, szegény gyerek úgyis majd elsüllyed szégyenében, rá sem mer nézni áldozatára. Peyssou fején még ott virít a kötés, talán rám várt a levétellel, de holnap reggelig nem bántjuk, nehogy éjjel összevérezze a matracot. Falvine szerényen, lesütött szemmel ül, meg se mukkan - ami nagy megerőltetésébe kerülhet, gondolom. Csak csipeget a sonkából, hogy Menoura kedvező benyomást tegyen. Kárba veszett fáradság. Menou fel se néz a tányérjáról.

Egyedül Miette viselkedik természetesen. Igaz, ő a központ, szakadatlanul őrá irányul az asztal egész figyelme és heve. Hódolatunk a legkevésbé sem feszélyezi, és - meg mernék rá esküdni - nem is száll a fejébe. Sorra szemügyre vesz bennünket, a kisgyerek komoly figyelmével. Olykor ránk mosolyog. Mind-annyiunkra, szép sorban, Momót sem kivéve. Milyen tiszta ma Momo, gondolom álmélkodva, míg eszembe nem jut: hiszen ma reggel dugtuk közös erővel kádba.

Vidáman telik a vacsora, bár a társalgás kissé kényszeredett. Nem mesélhetem el az újonnan jöttek füle hallatára, mi történt Sóstón. De meg a puszta jelenlétük is feszélyez, bár igazán szerényen, némán ülnek köztünk. Úgy rémlik: ha ugyanazt mondanók és ugyanúgy, mint máskor, hamisan csengene. Érezhetően mások a szokásaik is. Példának okáért, amikor az asztalhoz ültünk, keresztet vetettek. Hogy erre ki taníthatta őket, rejtély. Wahrwoorde nem, annyi bizonyos! A keresztvetés rítusa egyébként jó hatást tett Menoura, aki hajlamos a "jöttmenteket" vadembereknek, őskori pogányoknak tekinteni.

Meyssonnier viszont figyelmeztetően oldalba bökött, Thomas szerfelett bosszús arcot vágott.

Egyre inkább kisebbségbe szorulnak. Mindketten meggyőződéses ateisták. Ezen a fokon szinte már vallásnak számít az ateizmus. Colin és Peyssou ugyan csak nagy ritkán kísérte el hitvesét misére az esemény napja előtt, mivel ezt a férfiúi méltóságukkal összeférhetetlennek tekintették, de húsvétkor rendesen meggyóntak, megáldoztak. Ami engem illet, két szék közt nevelkedtem, tehát a pad alá estem, se katolikus nem vagyok, se protestáns, se hús, se hal, kettős neveltetésem eredményeként. Sokat ártott a kettő egymásnak. Recsegve-ropogva omlottak be lelkemben a hit erős falai. Előbb-utóbb mégiscsak sort kéne kerítenem a leltározásra, gondolom, számba venni, mi maradt belőlük. De nem hiszem, hogy valaha is rászánnám magam. E téren mindenesetre roppant gyanakvó lettem. Nemcsak a papokra gyanakszom. Élénk ellenszenvet érzek például az olyan ember iránt is, aki azzal henceg, hogy ő rég leszámolt az Atyaúristennel, a vallást röviden "ócskaságnak" bélyegzi, és nem kevésbé önkényes filozófiai maszlaggal pótolja. Fent említett leltár híján csupán annyit mondhatok: határozott szívbéli vonzalmat érzek őseim hite iránt. Tehát nem szakadt el minden szál. Másfelől nagyon jól tudom: a ragaszkodás korántsem odatartozás.

Nem viszonzom Meyssonnier bökdösését, Thomas ádáz pillantását. Még csak az hiányzik, hogy Malevilban kitörjön a vallásháború. Nem elég a Miette körül felgyülemlett feszültség? Vallási ellentétekkel tetézzük a bajt? Két ateistánk figyelmét persze nem kerülte el az a tény, hogy az újonnan jöttek a klerikális párt sorait erősítik Malevilban. És ez méltán aggasztja őket, annál is inkább, mert hit dolgában bennem sincs teljes bizodalmuk.

Mihelyt Jacquet végzett az evéssel, felküldöm az emeletre, tüzet gyújtani.

- Ma éjjel mindhárman odafent alusztok, saját szalmazsákotokon - mondom az újonnan jötteknek. - Holnap majd véglegesen kijelöljük a hálóhelyeteket.

Falvine feláll, zavartan toporog, nem tudja, hogy köszönjön el tőlünk. És Menou nem segít neki. Rá se néz. Miette nyugodtabb, talán mert neki nem kell szóval elköszönnie. Ámbár a fordulat nagyon meglepi. Sejtem, miért.

- Indulás, elkísérlek - mondom karlengetve.

Vessünk gyorsan véget a jelenetnek! Az ajtóhoz hessegetem őket. Senki nem morog el egy "Jó estét", amikor kilépnek, se ők, se a régiek. Odafent mindenekelőtt megvizsgálom az ablakokat, jól zárnak-e, a szalmazsákokat, nincsenek-e túl közel a tűzhöz, hogy a jelenlétemet indokoljam. "Aludjatok jól", mondom, és sután meglengetem a karomat, mint az imént. A szívem vérzik, hogy így kell búcsúznom Miette-től, ilyen közönyösen, ridegen, de még a tekintetét is kerülöm, mert úgy rémlik, kérdőn néz rám.

Megyek. Lélekben nem válok meg Miette-től. Velem van a lépcsőn, velem van, amikor benyitok a nagyterembe. Menou már leszedte az asztalt, cimboráim megtelepedtek a kandalló körül. Az én székem üresen vár a kör közepén. Leülök, és abban a pillanatban ráeszmélek: Miette tölti be padlótól mennyezetig a termet, gondolni sem bírnak másra. Természetesen Peyssou mondja ki elsőnek a nevét, fogadni mertem volna, hogy így lesz.

- Szép lány ez a Miette - szögezi le közömbös hangon. - De nem valami beszédes.

- Néma.

- Ne mondd! - hűl el Peyssou.

- Méma! - kiáltja Momo, őszinte részvéttel, ámbár egyidejűleg megnőtt öntudattal. Ezentúl nem ő áll a beszédkészség legalsó fokán Malevilban.

Csend. Elérzékenyülten gondolunk mind Miette-re.

- Mama! Méma! Őméma! - kiáltja Momo, és büszkén kihúzza magát a kandallópadkán.

Menou az átellenes padkasarkon kötöget. Mihez kezd vajon, ha elfogy a fonala? Felfejti, amit kötött, mint Penelopé?

Konokul leszegi a fejét, ráhajol a tűkre.

- Ne üvölts - mondja. - Anélkül is hallom. Én nem vagyok süket.

- Miette nem süket, csak néma - mondom, kicsit ingerülten.

- Legalább nem pöröl majd veletek - von vállat Menou.

Cinikus megjegyzése sérti a fülünket, de egyelőre hallgatunk. Nem akarunk lovat adni Menou alá. És mert a csend hovatovább kínossá válik, beszélni kezdek. Elmesélem, mi történt velünk Sóstón.

Vitézi tetteink krónikáját a lehető legrövidebbre fogom.

A Wahrwoorde-had belviszonyaira nem vesztegetek sok szót. Hogyisne! Hogy lovat adjak Menou alá! Így főként Jacquet-ról beszélek. Peyssou elleni merényletéről, passzív bűnrészességéről a gyilkos tervben, a ránehezedő apai terrorról.

- A fiút meg kell büntetnünk - mondom végezetül. - Ítéljük fogságra, mert így dukál, de még inkább azért, hogy tudatosuljon benne, amit tett, és ne legyen kedve újrakezdeni.

- Hogy képzeled a fogságot? - kérdezi Meyssonnier.

Megvonom a vállam.

- Gondolhatod, nem fogjuk bilincsbe verni. Egyszerűen megtiltjuk neki, hogy Malevilt és a malevili birtok területét engedelmünk nélkül elhagyja. Egyebekben ugyanolyan bánásmód illeti meg, mint akármelyikünket.

- Még mit nem - pattog Menou. - Az én véleményem igenis az, ha tudni akarod...

- De nem akarom tudni - torkolom le kíméletlenül.

Rászolgált a rendreutasításra. Nagyon nem szerettem, ahogy Falvine-nal elbánt. Hagyta szó nélkül elmenni. Elvégre unokahúga, vagy mi. Minek kínozza? És úgy vélem, irányomban is többet enged meg magának a kelleténél. Hiába vagyok a szemében a legfőbb úr, afféle házi istenség, folytonosan piszkál, mint a nagybátyámat, míg élt. Gondolom, az Úristen sem ússza meg szárazon Menou imáit.

- Én egyetértek az elgondolásoddal - mondja Meyssonnier.

Mind egyetértenek. És a tekintetükből látom, azzal is, hogy Menout a helyére tettem.

Megvitatjuk, hány évre ítéljük Jacquet-t.

A javaslatok széles skálán mozognak. A legszigorúbb Thomas, mert nagyon féltett. Ő tíz évre ítélné a bűnöst. A legenyhébb Peyssou, ő egyre.

- Olcsón adod a fejedet - vigyorog Colin.

Colin öt év fogságot javasol és teljes vagyonelkobzást. Megszavazzuk. Az ítélet jogerős. Holnap közölnöm kell Jacquet-val.

Áttérek a foganatosítandó biztonsági intézkedésekre. Ezentúl óvatosabbnak kell lennünk. Ki tudja, hátha más, rossz szándékú túlélő csoportok is grasszálnak a környéken? Kilépni a kapun csak fegyverrel szabad. És éjjelente két embernek rendszeresen a kapuerődben kell hálnia, Menoun és Momón kívül. A kiserőd emeletén is van egy jól fűthető üres szoba. Javaslom, váltsuk egymást páronként. Cimboráim elvben egyetértenek, de a gyakorlati kivitelt illetően élénk eszmecsere bontakozik ki. Milyen gyakran cserélődjenek az őrök, hogyan állítsuk össze a párokat. Húszperces vita után közös nevezőre jutunk. Páros napokon Colin és Peyssou hál a kapuerődben, páratlan napokon Thomas és Meyssonnier. Colin általános helyeslés közepette kijelenti: én ne mozduljak a lakótoronyból. Ha a támadók, Isten ments, rajtaütéssel bevennék a külső bástyát, legyen, aki a belső fal védelmét irányítja.

- Nos, ha ketten közülünk estéről estére a kapuerődben hálnak, felszabadul egy szoba a toronyban - mondom. - Engedjük át Miette-nek a fürdőszobával szomszédos helyiséget.

Mintha elvágták volna a vitát. Miette nevére ismét síri csend támad. A kérdéses szoba valaha a Kör búvóhelye volt, ezt Thomas kivételével mindannyian tudjuk. Annak idején visszatérő, kifogyhatatlan beszédtémánk volt az a sokféle kellemetesség, amiben egy alkalmatos leányzó részesíthetne bennünket, aki főzne ránk és "kielégítené szenvedélyünket". (Ez a gyönyörű kifejezés tőlem származott. Egyik olvasmányomból merítettem. Roppant nagy hatást tett a többiekre, főképp, mert egyikünk sem tudta pontosan, hogy is értendő az a "szenvedély".)

- Hát a másik kettőt hova tesszük? - kérdi végre Meyssonnier.

- Szerintem maradnak, ahol vannak.

Méla csend. Miette státusa Malevilban nem lehet azonos Falvine és Jacquet státusával, ez világos, mint a nap. De hogy miben is áll vajon ez a különleges státus, arról nem esett még szó köztünk. És úgy látszik, egyelőre senki sem hajlandó a kezdeményezés kockázatát magára vállalni.

Elunom a hosszan tartó hallgatást. Elszántan belevágok:

- Ideje nyíltan beszélnünk Miette dolgáról - mondom. - Egy feltétellel persze. Ami ma itt elhangzik, nem juthat túl e terem falain.

Mind helyeslően bólogatnak. Csak Menou kötöget közönyösen, faarccal.

- Menou - mondom -, rád is vonatkozik a titoktartás.

Menou kötésébe szúrja a tűt, összegöngyöli, és feláll.

- Megyek lefeküdni - közli mogorván. Nemtetszése jeléül vonallá préseli a száját.

- Nem kértelek rá.

- Akár kérsz, akár nem, megyek.

- Csak nem sértődtél meg, Menou?

- Nem!

Hátat fordít nekünk, a kandalló elé kuporodik, hogy meggyújtsa mécsesét, közben ingerülten dünnyög valamit az orra alatt, hogy mit, nem érteni, de a hanglejtése után ítélve aligha dicsér.

Hallgatok.

- Maradj csak, Menou - mondja a vajszívű Peyssou. - Megbízunk benned.

Ráhunyorítok - érthet belőle! - És hallgatok, mint a kő. Valójában nagyon is kedvemre van Menou távozása. Menou dünnyög, dohog. Gőg, hallom, majd "bizalmatlanság". Értem én, hogyne érteném, mire megy ki a játék, de konokul hallgatok. Menou feltűnően sokáig elbíbelődik ma este a mécsesével. Gondolom, nyilván azt várja, hogy marasztaljam. Hát csalódni fog.

Csalódik is. És igazán megharagszik rám. Kurtán ráparancsol a fiára:

- Gyerünk, Momo.

- Majaji ajajo - ellenkezik Momo. Szívesen meghallgatná a folytatást.

De rosszul választotta meg a pillanatot a pótráskodásra. Menou bal kezébe fogja a mécsest, felemeli kis, csontos jobb kezét, és teljes erőből pofon cserdíti Momót. Azzal már megy is, hátra se nézve. Momo elgyávultan kullog utána. Álmélkodva figyelem az ismerős jelenetet. Hogyan tűrheti el ez a majd ötvenéves, jól megtermett fajankó, hogy pirinyó édesanyja eltángálja!

- Jóccakát, Peyssou - szól vissza a küszöbről Menou -, jóccakát, és szép álmokat.

- Neked is, Menou - feleli Peyssou feszengve. Kínosan érinti a megkülönböztető udvariasság.

Menou távozik, Momóval a sarkában. Momo dühösen becsapja maga mögött az ajtót, így torolva meg a rajta esett sérelmet. Egyébként holnap ő is duzzogni fog, nemcsak Menou. Hiába ötvenéves maholnap, még nem szakadt le a köldökzsinórról.

- Nos, Miette-nél hagytuk abba - mondom. - Beszéljünk Miette-ről. Mialatt Jacquet és Thomas elföldelték Wharwoorde-ot, nyugodtan a magamévá tehettem volna Sóstón, és azzal térhettem volna haza: Miette az enyém, az én feleségem, senki se merje egy ujjal illetni.

Felnézek, a hatást lesem. Semmi. Legalábbis látszatra.

- Gondolhatjátok, amit magamnak nem engedtem meg, másnak se engedném. Véleményem szerint Miette-re senki sem formálhat kizárólagos igényt. Nem tulajdona senkinek, szabadon rendelkezik önmagával. Azzal hál, akivel akar, és akkor, amikor jólesik neki. Jól mondom?

Hosszú, néma csend. Nem szólnak, még csak nem is néznek a szemem közé. Úgy beléjük rögződött a monogámia intézménye, annyi emlék, érzés, reflex tapad hozzá, hogy nemcsak elfogadni, elképzelni sem tudnak más rendszert.

- Két eset van - kezdi Thomas.

Aha! Gondoltam, hogy vele gyűlik meg először a bajom!

- Miette a többiek kizárásával kiválaszt közülünk egyet...

Közbevágok.

- Sietek leszögezni: ezt akkor sem tartanám elfogadhatónak, ha én lennék a szerencsés kiválasztott. Ha más, attól is megtagadom a kizárólagosság jogát.

- Még nem fejeztem be - mondja Thomas. - Folytathatom?

- Folytasd, Thomas - felelem a lehető legszívélyesebb hangon. - Közbeszóltam, de igazán nem akarom beléd fojtani a szót.

- Még szép - gúnyolódik Thomas.

Nyájasan mosolygok cimboráimra. Ez a módszer mindig bevált a Kör idején. Úgy figyelem, most is beválik. Ellenfelemre rossz fényt vet saját ingerlékenysége, az én határtalan türelmemmel ellentétben.

- A második eshetőség - folytatja Thomas, csökkent hévvel -, hogy Miette mindannyiunkkal lefekszik. Ami súlyos erkölcstelenség.

- Erkölcstelenség? Mennyiben? - kérdezem.

- Nyilvánvalóan az - von vállat Thomas.

- Számomra nem nyilvánvaló. Nem szokásom papi frázisokat nyilvánvaló igazságnak tekinteni.

Határozottan pimaszság Thomas kijelentését papi frázisnak minősíteni. De pillanatnyilag nagyon élvezem. Mert a mi derék Thomas-unk amilyen értetlenül, olyan magabiztosan nyilatkozik a szóban forgó kérdésről.

- Nem papi frázis - tajtékzik Thomas, amivel sokat árt magának. - Te is tudod, aki mindenkivel lefekszik, az kurva.

- Tévedés - mondom. - Kurva az, aki pénzért fekszik le. Erkölcstelenné a fizetség teszi a dolgot, nem a partnerek száma. Mindenütt akadtak nők, akik sűrűn váltogatták a szeretőiket. Még itt, Malejacban is. És senki nem vetette meg őket miatta.

Csend. Angyal száll át a termen. Adélaide-ra gondolunk. Meyssonnier-t kivéve, aki szinte gyerekfejjel jegyezte el az ő Mathilde-ját, mindannyiunkat Adélaide segített át a keserves kamaszkoron. Azóta is hálatelt szívvel gondolunk rá. Úgy hiszem, még a puritán Meyssonnier is nosztalgiával emlékszik Adélaide-ra.

Thomas megérezhette, hogy közös emlékeink erejére apelláltam. Elhallgat. És én átveszem a szót, abban a már-már biztos tudatban, hogy sikerül meggyőznöm őket.

- Nincs itt szó erkölcsről. Egyszerűen alkalmazkodnunk kell a körülményekhez. Van példának okáért Indiában egy kaszt, Thomas, ahol öt fivér áll össze, hogy közösen hozzanak egyetlen asszonyt a házhoz. Az öt férfi és az egy asszony tartós családot alkot, közösen nevelik a gyerekeket, nem firtatják, melyik kié. Azért alakult ki ez a rendszer, mert személyenként egy feleség eltartása messze meghaladja anyagi lehetőségeiket. Az ő esetükben a nyomor indokolja ezt a megoldást, a mienkben a parancsoló szükség, lévén közel s távol Miette az egyetlen alkalmas korú, és állapotú nő.

Csend. Thomas-nak, úgy hiszem, végképp elment a kedve a vitától. Úgy érzi, vereséget szenvedett. A másik háromról is lerí: nincs kedvük nyilatkozni. De mert előbb-utóbb mégiscsak határoznunk kell, nem hagyhatom annyiban a dolgot.

- No, mi lesz? - kérdezem szóval is, szemmel is.

- Nem tetszik nekem ez a dolog - böki ki nagy nehezen Peyssou:

- Miféle dolog?

- A te rendszered, az a milyen is? indiai?

- Tetszik, nem tetszik, nincs más megoldás.

- Hát én amondó vagyok: nem. Nem osztozom másokkal az asszonyon.

Csend.

- Én is így gondolom - mondja Colin.

- Én is - visszhangozza Meyssonnier.

- Én is - vigyorog rám kihívóan Thomas.

A tűzbe bámulok. Hallatlan dolog történt! Kisebbségben maradtam. Leszavaztak! Először, mióta tizenkét éves koromban kezembe vettem, ha szabad így mondanom, a Kör vezető testületének az irányítását. És bár tudom, milyen gyerekes a reakcióm, lelkem mélyéig feldúl a kudarc. Szeretném, nagyon szeretném eltitkolni felindulásomat, úgy tenni, mintha mi sem történt volna, rátérni a következő napirendi pontra. De nem megy. Elszorul a torkom, kiürül az agyam. Elég baj, hogy leszavaztak, ha ráadásul megkukulok, oda a tekintélyem.

Thomas ment meg, ámbár igazán nem akarattal.

- Mint látod, győzött a monogámia - mondja kárörvendően.

Igaz, ami igaz, az imént megbántottam. A "papi frázis" nyomja a begyét.

Thomas megjegyzését általános rosszallás fogadja. Nézem a cimborákat. Ég az arcuk, nem lelik a helyüket. Felsülésem legalább annyira feszélyezi őket, mint jómagamat. Pláne, hogy aznap esett meg - mondja később négyszemközt Colin -, amikor olyan nagy szolgálatokat tettél mindnyájunknak.

Zavaruk láttán megnyugszom.

- Szavazásnak tekintem az elhangzott véleményeket, és meghajlok a többség akarata előtt - mondom. - De nem árt tisztázni, mire is szavaztatok. Választásra kényszerítjük vajon Miette-et, és kötelezzük rá, hogy kitartson választott partnere mellett?

- Dehogyis - feleli Meyssonnier. - Szó sincs róla. Nem kényszerítjük Miette-et semmire. De ha egyvalakit fogad közülünk férjéül, a többi ehhez tartja magát.

Hát jó. Ez világos. És félreérthetetlen a stiláris különbség is. Partner, mondtam én. Férj, mondja Meyssonnier. Kedvem lenne Meyssonnier orra alá dörgölni, hogy kommunista létére kispolgári nézeteket vall a házasságról. De sztoikusan megtürtőztetem magam. Kérdőn nézek a másik háromra:

- Így gondoltátok?

Így gondolták. Tiszteljük Hymen szent kötelékét. Le a házasságtöréssel, ha közmegegyezésen alapul, akkor is. A régi erkölcs szívósan él tovább köztünk. Márpedig egy olyan közösségben, mint a mienk, ahol hat férfinak egyetlen nő jutott osztályrészéül, ez a tiszteletre méltó rendszer óhatatlanul csődöt mond előbb-utóbb, legalábbis az én véleményem szerint. Maximalistának és észellenesnek tartom társaim álláspontját: inkább sírig tartó cölibátus, semmint osztozkodni a nőn. No, de egyelőre nyilván mindenki azt reméli, hogy ő lesz a szerencsés kiválasztott.

Hallgatok. Ám egyre jobban aggaszt a jövőnk. Félek a jogfosztottak féltékenységétől, ki tudja, tán gyilkos indulatától. És miért tagadnám? Mardos a tudat, hogy elszalasztottam Sóstón a kedvező alkalmat, lemondtam Miette-ről. Szépen meghálálták a cimboráim, hogy megfékeztem "szenvedélyemet", ahogy a Kör idején mondtam volna.

Keserves éjszaka után harangszó ver fel hajnali álmomból. A kapuerőd harangja kongat riadót. Nagyobbfajta templomi harang, árverésen vettem, a külső kapu mellé akasztottuk. Kezdetben ezzel kértek bebocsáttatást a várba magánlátogatóink és a turisták. De olyan erős a hangja, hogy ha igaz, jó időben La Roque-ig is elhallatszik, ezért utóbb villanycsengőt szereltettem a kapura, aminek persze ma már nem vehetjük hasznát.

Mi történhetett? Miért verték félre a harangot? - gondolom riadtan. Kiugrom az ágyból, nadrágot, csizmát rántok, csak úgy pizsamára, mezítlábra, felkapom a puskámat, lerobogok a csigalépcsőn, át a felvonóhídon, és lélekszakadva befutok a kapuerődhöz. Thomas nyomon követ, ugyancsak fegyverrel.

A vár egész népe ott tolong a Klinika előtt, hiányos öltözékben. Baj nincs, sőt örömhír vár. A sóstói Márkinő szerencsésen világra hozott már egy borjút - ott szuszog a boksz egyik sarkában -, és éppen most nyomja ki a másodikat, a boksz átellenes sarkában. Menou hozzánk szalasztotta Momót a nagy újsággal, de Momo úgy vélte, a híradásnak ez a módja jobban illik az ünnepi alkalomhoz, és félreverte a harangot. Lekapom Momót a tíz körméről, százszor megmondtam, hogy ne nyúljon a haranghoz! Majd Falvine-hoz fordulok, gratulálok Márkinő ikerszüléséhez. A kicsik egyébként üszőcskék: Falvine büszkébb, mintha maga szülte volna őket, be nem áll egy percre a szája, míg azt lesi Menouval együtt, hol segíthetne, de feleslegesen, a második kisborjú is kint van már. Gömbölyded, nyálkás, elbűvölő kis jószág. Peyssou, Meyssonnier, Colin és Jacquet izgatottan tárgyalja a nagy eseményt. Peyssou öblös hangja minduntalan túlharsogja a többit. Ritka és emlékezetes esemény, ha egy tehén kettőt ellik. Peyssou gondosan elősorolja, ahány ilyen esetről csak tud, személyes tapasztalatból vagy hallomásból. Mind a boksz ajtaja előtt tolongunk, állunkat a felső keresztlécen nyugtatva. Köztünk van Miette is.

Lenge öltözékben, borzas hajjal, álomittasan, rajta még az ágy melege. Amint meglátom, eszeveszetten dobogni kezd a szívem. Ohó, bámuljuk csak inkább a kisborjakat! Zsemlyeszínűek, és nem is olyan kicsik, mint gondolná az ember.

- Ki hitte volna az anyjuk láttán, hogy kettőt hord - elmélkedik Peyssou. - Nem volt hasasabb más teheneknél.

- Láttam én már hasasabbat is, de hányszor! - tódítja Menou. - És ládd-e, ez kettőt pottyant a világra! Két szép kicsikét. Hogy hol fértek meg. benne?

- Hát te aztán szerencsés vagy Falvine, mondhatom - fordul Peyssou Falvine-hoz. (Nem tudom, mért kívánunk mind szerencsét Falvine-nak a tehénhez, holott nem is az övé, hanem Malevilé. Hacsak nem azért, hogy így üssük helyre Menou tegnapi rideg fogadtatását.) - Ikerszülő tehén! Gondolom, semmi pénzért el nem adnád - folytatta Peyssou komolyan és gálánsan. - Ellenben eladhatnád egyhetes korukban a borjakat, keveset mondok, ha aszondom, hatvanezer frankért. No meg ott a sok tej, amit kifejhetsz! Aranyat ér ez a tehén. Annál is inkább, mert könnyen újrakezdheti.

- Kinek adnád el a két borjút, fafejű? - kérdezi Colin.

- Csak úgy mondtam - feleli Peyssou elmélázva.

Gondolom, egy jobb világról ábrándozik, mintaistállókról, elektromos fejőgépekkel, speciálisan ikerszülésre kitenyésztett tehenekkel. Még Miette-ről is megfeledkezik egy percre. Igaz, ma reggel csak lopva pillantgatunk rá, a tegnap esti szavazás egyenes következményeként. Kerüljük a látszatát is, a többiekre való tekintettel, hogy le akarjuk körözni őket.

Hány tehenünk van már? Hercegnő, Márkinő és a két újszülött- őket Grófnőnek és Bárónőnek kereszteljük el, hadd legyen teljes a Gothai Almanach. Hopp, el is felejtettem a Kormost, Sóstón, akinek a neve ugyan nem olyan előkelő, de bőven tejel, és nincs borja. Malevil tehát öt tehenet mondhat magáénak, továbbá egy bikát, és egy bikaborjút, Herceget. Herceget megtartjuk, nagy kockázat lenne egyetlen hím állatra alapozni tenyészetünket. Lóállományunk három kanca - Viola, Kedves, Kedves csikaja, a Hamis - és egy csődör, Malabár. Malacunk annyi, hogy hamarjában össze se tudom számolni. Fel se nevelhetjük mindet. Furcsa, mióta nincs pénz, egy csapásra megszűntek álszükségleteink. A bibliai idők fogalmaiban gondolkodunk: eleség, föld, nyáj, a törzs fennmaradása. Vegyük példának Miette-et. Egyáltalán nem úgy kívánom, ahogy Birgittát. Birgitta esetében magától értetődően különválasztottam a szexualitást tulajdonképpeni biológiai céljától. Miette-ben a leendő anyát látom.

Két szekérrel is négy teljes napig tartott a sóstói javak átköltöztetése. Ha a városiak tudnák, mi minden halmozódik fel egy tanyán egy emberöltő alatt, nem panaszkodnának annyit tulajdon hurcolkodásaik miatt. Csupa hasznos holmi, de nagy része átkozottul terhes. Nem is szólva az állatokról, takarmányról, gabonáról.

Az ötödik napon végre folytathattuk a szántást a Rhunes-parti parcellán. Ez alkalomból új óvintézkedéseket vezettünk be. Mialatt Jacquet szántott, mi felváltva őrt álltunk azon a kis dombon, amelyről belátni a Rhunes-t. Az őrszem parancsba kapta: ha gyanús egyént vagy egyéneket észlel, adjon le egy figyelmeztető lövést, de mindaddig ne mutatkozzék, míg Jacquet lovastul fel nem ér a várba, és mi a helyszínen nem termünk erősítésül, egész arzenálunkkal. Wahrwoorde puskájával három, a flintával együtt négy fegyverünk volt immár.

Nem valami sok. Ezért jutott eszembe Wahrwoorde nyila. Kis távolságra pontosan célzó, halálos fegyver, mint tapasztalhattuk. Birgitta annak idején megtanított az íjlövészet alapelemeire. Jóval bonyolultabb mesterség, mint az ember első pillantásra hinné. Most tehát nekiláttam gyakorolni a külső várfalhoz vezető úton, általános hitetlenség közepette. De némi kitartással tűrhető eredményre vergődtem, fokról fokra növelve a céltávolságot. Jó napokon minden harmadik nyilam talált negyven méterről. Nem éppen Tell Vilmoshoz vagy akár Wahrwoorde-hoz méltó teljesítmény, de alapjában véve jobb, mint amit vadászpuskával elérhet az ember. Ötven métert meghaladó távon már nagyon nagy a szórás. Meglepett a nyilak átütő ereje. Úgy beleállt egy-egy nyílvessző a vastag céltáblába, hogy két kézzel is alig ránthattam ki.

Sikereim láttán a cimborák is kedvet kaptak a nyilazáshoz. Hovatovább kedvenc időtöltésünk lett a céllövészet. Kis Colin egykettőre utolért, sőt lefőzött. Hatvan méterről holtbiztosan eltalálta a céltáblát, és egyre gyakrabban a közepét.

Ötünk, illetve hatunk közül, ha Jacquet-t is ideszámítjuk, ámbár ő nem nyúlhatott az íjhoz, Colin volt a legkisebb növésű és a leggyengébb. Mindig is kicsinek, satnyának ismertük, a szemünkben Colin nem is lehet másmilyen. Kis Colinnak hívtuk szemtől szembe is. Álmunkban sem gondoltuk volna, hogy ez a megszólítás sérti, nem tiltakozott soha ellene. De amikor láttam, milyen földöntúlian boldoggá teszi, hogy túlszárnyal bennünket, hogy íjjal-nyíllal a kezében erősebb nálunk, megértettem, mennyit gyötrődhet alacsony termete miatt. Az íj is nagyobb volt nála. De ha a kezébe kapta - ami, mellesleg, gyakran megesett, máris ő gyakorolt közülünk a legszorgalmasabban -, királynak érezte magát. Ebéd után rendesen ott találtam a nagyteremben, a két ólommívű ablak között, buzgón böngészte azt a kis kézikönyvet a nyíllövészetről, amit annak idején Birgitta unszolására szereztem be, de soha fel sem ütöttem. Egyszóval a kis Colin lett a mi nagy íjászunk. Mostanában így is szólítottam, mióta észrevettem, mennyire megörül a "nagy" jelzőnek, bár csak képes értelemben használtam.

Rábeszélte Meyssonnier-t: készítsenek közösen még három íjat, mert úgy dukál, mondta, hogy kinek-kinek saját íja legyen. Hej, csak volna itt a La Roque-i kis kovácsműhelyem, sopánkodott minduntalan, olyan vashegyeket fabrikálnék nyílvesszőinkre, hogy még. Én lelkesen támogattam Colin ez irányú kezdeményezéseit. Előbb-utóbb elfogy a töltényünk, nem lesz miből újat készíteni, akkor pedig jószerivel eldobhatjuk a puskáinkat, holott világunkból aligha vész ki a tűzfegyverekkel együtt az erőszak.

Egy hónap telhetett el azóta, hogy Momo félreverte hajnalban a harangot Márkinő ikrei tiszteletére, amikor egy este, hét óra tájban ismét megkondult a harang. Éppen kiléptem a szobámból, hogy levonuljak a nagyterembe, hónom alatt a Bibliával, és Thomas, aki már kint várt a lépcsőn, azt mondta: Ni, a szent ember!, mire én hátratekertem a nyakam, miközben kulcsra zártam az ajtót, hogy megfeleljek neki. Ebben a pillanatban szólalt meg a harang. Nem úgy szólt, mint azon a hajnalon, nagy erővel, sokáig, mindössze kettőt kongatott, harmadjára elhalt a hangja. Nyomában szokatlanul mélynek tetszett a vár csendje. Döbbenten álltam vagy egy teljes percig. Ki lehet az? Nem Momo, ez nem az ő stílusa. Benyitottam a szobánkba, letettem a bibliát, felkaptam a puskámat, a másikat némán Thomasnak nyújtottam, és futólépésben indultam a kapuerődhöz. Mihelyt leértünk a földszintre, Thomas elém vágott hosszú, szapora lépéseivel. Sehol egy lélek. Menou és Momo bizonyára a nagyteremben van már, Menou a vacsoránkat készíti, fiacskája körülötte sündörög, és azt lesi, hol csenhetne el egy falatot. Aznap a Colin-Peyssou pár volt a soros a kapuőrségben, de napközben nem kellett az erődben tartózkodniuk. Míg gyors szemlét tartottam a kiserődben, rádöbbentem biztonsági rendszerünk súlyos fogyatékosságaira. A külső bástyafal jóval alacsonyabb a belsőnél, hágcsóval vagy pányvával felszerelt embernek nem akadály. A külső vizes árkon nem felvonóhíd vezet át, hanem állandó híd, egyenesen a fal lábához, bárki kényelmesen átsétálhat a hídon, és megmászhatja a falat, míg mi a nagyteremben vacsorázunk.

Kiléptem az erődből, halkan odaszóltam Thomas-nak, menjen fel a bástyára, és a kapu fölötti lőrésen át vegye célba látogatónkat vagy látogatóinkat, megvártam, míg fölért őrhelyére, nesztelenül odasurrantam a kapuhoz, résnyire félrevontam a kémlelőnyílás fedelét, és óvatosan ráillesztettem szememet a résre.

Negyvenéves forma férfi volt a jövevény. Alig egy méterre lehetett tőlem, a hídon már átjött. Jól megtermett, szürke szamáron ült, vállán keresztbe vetve a puska. Hajadonfőtt volt, arca, haja nagyon barna, fekete ruhája erősen porlepett. De ami igazán meghökkentett: hosszú zsinóron ezüstfeszület lógott a nyakában, mint a püspököknek. Nagynak és izmosnak látszott. Arcán a legmélyebb nyugalom honolt. Felnézett, megpillantotta a rászegzett puskacsövet és Thomas-t, de szempillája se rebbent.

Hirtelen elrántottam a kémlelőnyílás fedelét, és teli tüdőből rárivalltam:

- Mit akarsz?

A várt hatás elmaradt. Látogatónk nem rezzent össze. Szemét a kémlelőnyílásra szegezve higgadtan felelte:

- Látni titeket, és a várban hálni. Nehéz út áll mögöttem, nem szeretném visszafelé sötétben megtenni.

Jól beszélt, sőt választékosan. Tisztán artikulált. Kiejtése ismerősen csengett, bár nem vallott helybelire.

- Van nálad fegyver a puskán kívül?

- Nincs.

- Ajánlom, mondj igazat. Mihelyt betetted a lábad, megmotozunk.

- Van egy kis zsebkésem. Nem számít fegyvernek.

- Rugós kés?

- Nem.

- Hogy hívnak?

- Fulbert Le Naud. Pap vagyok.

Lenyeltem idevágó megjegyzésemet.

- Figyelem, Fulbert. Vedd ki a puskádból a tárat, és vágd zsebre.

- Bizalmatlanok vagytok - mondta nyugodtan, de azonnal engedelmeskedett a parancsnak.

- Okunk van rá. Megtámadtak.

Rövid várakozás után így folytattam:

- Jól ügyelj. Kaput nyitok. Te bejössz, de nem szállsz le a nyeregből. Tíz lépésre a faltól megállítod a szamarat, és vársz, míg azt nem mondom, leszállhatsz.

- Rendben van.

- Thomas, légy résen - kiáltottam.

Thomas bólintott. Fogtam a puskámat, kibiztosítottam, elhúztam az alsó és a felső reteszt, sarkig tártam a kaput, úgy, hogy a kihajló kapuszárny elfödjön. Mihelyt Fulbert átléptetett a küszöbön, becsaptam mögötte a kaput. A kapuszárny súrolta a szamár farát. Ijedtében nagyot ugrott, és kirúgott, úgyhogy látogatónk hajszál híján kibukott a nyeregből. A Klinikán felnyerítettek lovaink. A szamár felcsapta hosszú fülét, Fulbert megrántotta a gyeplőt. A csacsi megállt, egész testében remegve.

- Szállj le, és nyújtsd ide a tárat - mondtam tájszólásban.

Engedelmeskedett. Tehát érti a nyelvünket. Zsebre vágtam a tárat. Tudtam, ezúttal felesleges a nagy elővigyázat, de végeredményben a bizalmatlanság is csak olyan, mint többi erényünk: ha nem párosul következetességgel, hajítófát sem ér.

Máris ott termett Thomas. Szó nélkül megragadta a szamár kötőfékét, elvezette és bekötötte a csacsit a Klinika egyik bokszába. Láttam, vödröt akaszt le a kampóról, megitatja az állatot. Megálltam, hogy bevárjam.

- Hová való vagy? - kérdeztem Fulbert-től.

- Cahors-ba.

- Úgy látom, érted a nyelvünket.

- Nem mindent. Vannak eltérő szavaitok.

Úgy látszik, foglalkozott a kérdéssel, mert kapásból felsorolt jó néhány szót, amit mifelénk másképp mondanak, mint Cahors-ban. Mialatt beszélt - nagyon jól forgott a nyelve -, közelebbről szemügyre vettem. Az előbb nagy növésűnek néztem: pedig nem volt az, csak feltűnően arányos, nyúlánk termete miatt látszott magasnak. Türelemmel kivártam filológiai eszmefuttatása végét, aztán megkérdeztem:

- Cahors-ból jöttél?

Elmosolyodott. Határozottan kellemes a mosolya, gondoltam.

- Dehogy. La Roque-ból. Ott ért a bomba.

Szájtátva bámultam rá.

- La Roque-ban vannak túlélők?

- Hogyne volnának - bólintott.

És az ő nyugodt hangján hozzátette:

- Vagy húszan lehetnek.

THOMAS SZÉLJEGYZETE

Kénytelen vagyok félbeszakítani Emmanuel beszámolóját, hogy helyrehozzam, jobban mondva pótoljam szembeszökő mulasztását. Mielőtt erre elszántam volna magam, elolvastam a következő fejezetet is. Gyakran megesik Emmanuellel, hogy bizonyos eseményekre nem a maguk helyén kerít sort, hanem egy későbbi időpontban. De ezúttal nem így járt el. Mintha teljesen megfeledkezett volna róla.

Mindenekelőtt egy-két szót szólnék Miette-ről, minthogy a továbbiakban ő a főszereplő. Emmanuel lírai ömlengései után illúziórombolásnak tetszhet, mégis ezzel kell kezdenem: Miette egyszerű parasztlány, olyan, mint a többi. Nem mondom, egész-séges, jó kötésű, és bővelkedik az Emmanuel szívének oly kedves, gusztusosan tömör domborulatokban. De azt mondani rá, hogy szép, szerintem hallatlan túlzás. Nem szebb az én szememben, mint Renoir Fürdőző nője - reprodukciója ma is ott függ Emmanuel ágya fölött -, vagy mint a nyilazó Birgitta, azon a fényképen, amely a szobánkban díszlik Emmanuel íróasztalán. Furcsállom különben, hogy Emmanuel nem vágta tűzbe, miután kézhez vette azt az utálatos levelet, amelyben őnagysága bejelentette, hogy férjhez megy.

Nem osztom Emmanuel véleményét Miette intelligenciájáról sem. Miette koraszülött volt, eredendően néma, tehát valami agyi defektussal jött a világra, aminek folytán sohasem tanult meg beszélni, visszahatásképpen a világról alkotott képzetei is roppant szegényesek. Nem állítom, hogy Miette féleszű volna, vagy akár csak szellemileg fogyatékos, Emmanuel rögtön a fejemre olvasná mindazokat az eseteket, amikor Miette nagyon is jó érzékkel oldott meg kényes emberi problémákat. De ebből arra következtetni, mint Emmanuel teszi, hogy Miette "nagyon intelligens" (a szexuálpszichológiai túlértékelés iskolapéldája), szerintem legalábbis elhamarkodott dolog. Miette finom érzésű, de nagyon is együgyű teremtés. Olyan, mint a gyerek: sajátos módon, hézagosan fogja fel a valóságot, regényes álomvilágban él, a tények vajmi kevéssé zavarják.

Ez úgy hangzik, mintha nem szeretném Miette-et. Holott igenis tisztelem, becsülöm. Nagylelkű, csupa szív teremtés, egy szikra önzés sincs benne. Ha hinnék az efféle, kártékony és hiú babonákban, azt mondanám: szent asszony, ámbár jótékony hajlamait olyan téren éli ki, amitől a szentek általában tartózkodnak.

Annak a bizonyos vitának a másnapján, amelyen leszavaztuk Emmanuel többférj-rendszerét, feszült várakozás terjengett a levegőben. Mind azt latolgattuk, kit választ vajon Miette "férjéül" (Meyssonnier), illetve "partneréül" (Emmanuel). Jóformán rá se mertünk nézni, mint Emmanuel megjegyezte, attól való félelmünkben, hogy a többiek azt hihetik, elébük akarunk vágni. Éles ellentétben az előző estével, amikor viszont szemérmetlenül faltuk a tekintetünkkel.

Nem tudom, mit gondolhatott Miette hirtelen átlényegülésünkről. Gyermekszeme ugyanis "átlátszó és kifürkészhetetlen" (Emmanuelt idézem, bár ezt csak a következő fejezetben írja). Hadd tegyem hozzá, hogy harmadnap, amikor Sóstót költöztettük, a nagy Peyssou, mindnyájunk között a legnyíltabb lélek, rezignáltan megjegyezte: bizonyára Emmanuelt fogja választani. Hármunk füle hallatára mondta, az újak éppen a cókmókjukat csomagolták a barlangházban. Colin, Meyssonnier és én bánatosan helyeseltünk Peyssounak: Csakugyan úgy lesz, ez nyilvánvaló.

Eljött az este. Vacsora után lezajlott a szokásos bibliaolvasás. Három buzgó hallgatóval szaporodtunk, de ami a régieket illeti, tartok tőle, nagyon is fél füllel hallgatták aznap a szöveget. Emmanuel nekivetette a hátát a kandalló jobb vagy bal oldalának, Miette a félkör közepén ült, a tűzhelyen táncoló lángok vörös fénybe vonták arcát, testét. Tisztán emlékszem erre az estére, tulajdon várakozásomra, helyesebben mindannyiunk várakozására, tisztán emlékszem, mennyire idegesített Emmanuel meleg, szépen csengő hangja - hát sohasem lesz vége? Miette kényelmesen hátradőlt a székén, kidomborítva összes hajlatait, és elmerülten figyelt. Mind őt bámultuk. Nem tett úgy, mintha észre se venné. Ahányszor felnézett és találkozott a tekintetünk, ránk mosolygott. Mindenkire egyformán. Emmanuel már áradozott Miette mosolyáról. Meg kell hagyni: nagyon vonzó mosoly, bár mindenkinek egyformán szól.

Amikor vége lett a felolvasásnak, Miette felállt, a világ legtermészetesebb módján kézen fogta Peyssout, és elvonult vele.

A tüzet már ellepte a pernye, sötét volt a nagyteremben, aminek, gondolom, Peyssou örült a legjobban. Annak talán még jobban örült, hogy hátat fordíthat nekünk, nem látjuk az arcát. Mi ott maradtunk kővé váltan, némán, mialatt Menou zsörtölődve, szitkozódva meggyújtotta a mécsesét, és holmi olcsó portékát emlegetett.

Miette tartogatott a számunkra még néhány meglepetést. Másnap Colint fogta kézen. Harmadnap engem. Negyednap Meyssonnier-t. Az ötödiken Jacquet-t. A hatodikon ismét Peyssout. És így tovább. Csak Emmanuelt hagyta ki következetesen.

Igazán nem volt kedvünk nevetni, pedig szabályos vígjátéki helyzet teremtődött. Mind egyformán nevetségessé váltunk. Emmanuel, a többférjűség előharcosa, akit kirekesztettek tulajdon rendszere haszonélvezetéből, csak úgy, mint mi, a monogámia elszánt védelmezői, akik szó nélkül beletörődtünk az osztozkodásba.

Ahhoz kétség sem fért, hogy Miette magamagától jutott erre az elhatározásra. Vitánkról nem tudott, senki tanácsát ki nem kérte. Azért adta oda magát mindannyiunknak, mert látta, hogy nagyon kívánjuk, és jó a szíve. Őt magát hidegen hagyja a szerelem. Nem is csoda, ha meggondoljuk, milyen körülmények között lett asszonnyá.

Hamar rájöttünk arra is, mi diktálta Miette választásainak sorrendjét. Egyszerűen asztali ülésrendünk. Az azonban rejtély maradt, megfejthetetlen rejtély, miért zárja ki éppen Emmanuelt, akit egyébként bálványoz.

Mert igenis bálványozta, és amilyen gyerek, nem is szégyellte kimutatni. Ha Emmanuel belépett a terembe, Miette csak őt nézte. Ha megszólalt, csüggött az ajkán. Ha elment, hosszan bámult utána. Nem kellett a fantáziánkat nagyon megerőltetni, hogy elképzeljük, amint Miette drága kenettel mosogatja s tulajdon hosszú hajával szárogatja Emmanuel lábát. Ez a hasonlat nem tőlem származik, hanem Colintól, senki ne lássa tehát benne annak bizonyítékát, hogy nem vonhattam ki magam közös estéink biblikus légköre alól.

Amikor harmadszor került rám a sor, elhatároztam, tiszta vizet öntök a pohárba. Amint kettesben maradtunk Miette szobájában, kertelés nélkül megkérdeztem: miért nem választja soha Emmanuelt. Miette nagyon jól megérteti magát beszédes arc- és kézjátéka révén (és amellett írni is tud), alkalomadtán mégsem könnyű vele eszmét cserélni, más nőnek a fejére olvashatom, ha dacosan hallgat, Miette esetében ez arcátlanság lenne. Mihelyt elhangzott a kérdés, kifejezéstelenné vált Miette arca, némán ingatta ide-oda a fejét. Többször, többféleképpen próbálkoztam, de hiába: mindig ugyanaz volt a válasz.

Akkor más oldalról támadtam. Nem szereted Emmanuelt? kérdeztem. Erélyes "dehogynem" a válasz, azaz: heves bólogatás, hunyorgatás, ellágyult tekintet, félig elnyílt száj, sugárzó arc - Ha szereted, miért nem kell? - Miette behunyja a szemét, összeharapja a száját, némán ingatja jobbra-balra a fejét, mint az előbb. Hát így nem jutunk dűlőre! Felkelek, előveszem a kabátom zsebéből azt a noteszt, amelybe be szoktam jegyezni, milyen szerszámokat adtam ki a raktárból, mi érkezett vissza, és a mécses pisla fényénél felírom a noteszlapra nagy, nyomtatott betűkkel: EMMANUEL MIÉRT NEM? Átnyújtom Miette-nek a noteszt, ceruzát. Térdére fekteti a noteszt, megnyálazza a ceruzát; és nagy igyekezettel felvési: "mert". Rövid tűnődés után pontot is tesz utána, mintha így akarná tudtomra adni, nincs tovább.

Merő véletlen, hogy három nap múlva mégis kiderítem Miette vonakodásának okait, helyesebben szólva: okát. Egyetlen oka volt rá.

Emmanuel, akinek rögeszméje a biztonság, elhatározta, hogy fegyvereinket - a három vadászpuskát, a flintát, a töltényeket, a két íjat és a nyílvesszőket - a mi szobánkban tárolja, szigorúan lakat alatt, a lakat kulcsát pedig a raktár egyik falipolcára rejti. Hárman ismertük a kulcs rejtekhelyét: Emmanuel, én és Meyssonnier.

Aznap kora délután felmentem ruhát váltani. Előtte lovaglóleckén vettem részt, életem első leckéjén, úsztam a verejtékben. Előhoztam a raktárból a kulcsot, és nekivágtam a csigalépcsőnek. A lépcső meredek, én fáradt voltam, lassan másztam meg az emeletet, menet közben bal kézzel nekitámaszkodtam a kőoszlopnak, amely körül a lépcső kanyarog. Így értem fel a második emeletre. Amikor az utolsó fokon megálltam pihenni, elképedve pillantottam meg Miette-et a két lakószoba előtti nagy helyiség végében. Az ajtónkhoz tapadt, feszülten hallgatózott. A szoba üres, ezt biztosan tudtam, részint mert most váltam el Emmanueltől a Klinika előtt, részint mert alig masfél órája én magam zártam kulcsra, amikor a lecke előtt feljöttem volt lovaglócsizmát húzni.

- Mit művelsz, Miette? - kiáltottam. Miette összerezzent, felegyenesedett, fülig pirult, és rémülten körülnézett, mint aki egérutat keres. Én két ugrással ott termettem mellette, megragadtam a csuklóját, és azt mondtam, ejnye, Miette, hogy jut eszedbe hallgatózni, üres a szoba! Lerítt az arcáról, hogy nem hisz nekem. Elővettem a kulcsot, kinyitottam az ajtót, el nem engedve egy pillanatra sem Miette csuklóját. Erőszakkal bevonszoltam, bár keményen ellenállt. Amint rájött, hogy a szoba csakugyan üres, elképedten, hökkenten állt egy pillanatig, összevonta szemöldökét, és kérdéseimet meg sem hallva, nekiesett a szekrénynek, kinyitotta, megszemlélte a tartalmát: az én ruháimat pillantásra se méltatta, Emmanuel ruháit végigcirógatta. Aztán a fiókos szekrény következett. Kihúzgálta az összes fiókot. Arca egyre jobban felderült. Amikor az utolsó fiókkal is végzett, kérdő pillantást vetett rám, s mert nem válaszoltam rögtön - meglehetősen elképesztett ez a házkutatás -, jobb hüvelykujjával előbb a díványra bökött, aztán rám. Bólintottam. Nagyon meglepődött, de tovább nézelődött, mint aki keres valamit. Végre meglátta Emmanuel íróasztalán Birgitta fényképét, a nyilazó képet, rácsapott, felkapta, meglengette a jobb kezében, miközben a ballal rá-rábökött, és rám meresztette tágra nyílt, kérdő szemét. Nem tudom, mi úton-módon - mozgással, testtartással, a feje félrebillentésével, arc- és kézjátékkal -, de sikerült pontosan megfogalmaznia a kérdést, jobban mondva, mivel egy szót sem szólt: mímelni, eljátszani, mondhatnám, eltáncolni. Olyan tisztán, hogy szinte hallani véltem: hol a német nő?

Végre megoldódott a rejtély. Mint tudjuk, Sóstón Wahrwoorde-ék azt hitték, Birgitta Malevilban időzik. Miette mostanáig ebben a tévhitben élt. Emmanuel tartózkodó viselkedését aznap este, amikor ők hárman átköltöztek Malevilba, úgy értelmezte, mást szeret. De mert soha nem találkozott Birgittával a vár területén, azt képzelte, Emmanuel miattunk zár alatt tartja. Nem tudta, hogy én Emmanuel szobájában hálok, azt ellenben tudta, hogy Emmanuel az egyetlen, aki kulcsra zárja a szobáját, s ez a körülmény végképp megerősítette gyanúját. Reálisan mérlegelve képtelen elgondolás volt, de Miette-et vajmi kevéssé zavarják a realitások. És természetesen azért őrizkedett Emmanueltől, mert tisztelte féltékeny szenvedélyét.

Akárhogy is, Miette még aznap este jóvátette tévedését. Mind megkönnyebbülten néztünk utánuk, én azonfelül kaján gyönyörűséggel. Mert igazán mulatságos látvány volt Emmanuel, amint sietős léptekkel távozott a teremből, egyik kezében a Biblia, a másikban, ha szabad így mondanom, Miette.

9

Fulbert jó híreket hozott. Falvine, a cipész, a mi Falvine-unk öccse, a túlélők között van, akárcsak Catie, Miette nővére. És épségben átvészelte az eseményt Colin lakatos és szerelőműhelye is, a főutcán.

Vendégünket az asztal közepére tessékeltem, nem azért, hogy megtiszteljem, hanem hogy evés közben kényelmesebben tanulmányozhassam nem mindennapi arcát. Miette-et eggyel odább ültettem: elszakítottam Peyssoutól, barátunk őszinte bosszúságára.

Sűrű, puha szálú fekete haj keretezi az újonnan jött homlokát. Feje búbján nyoma sincs tonzúrának. Halántéka erősen őszül, üstökén gyönyörű csigákba göndörödik a haj, úgyhogy sisaknak vagy sörénynek hat, és előnyösen kiemeli vendégünk széles homlokát, gyönyörű, eleven tüzű, ravasz csillogású szemét. Kár, hogy a szembogara kicsit szétáll, ez gyanúsan kancsallá, hamissá teszi a nézését. Az álla hegyes, mint a rókáé, sajnálatosan fokozva a kancsal szemek keltette benyomást.

De nem ez az egyetlen ellentmondó vonás Fulbert-en. Ott van például a keze. Széles, erős, tömpe ujjú munkáskéz, nem vall erre a kenetteljes, szép és választékos beszédű úriemberre.

Meglepő a soványság eloszlása is a testén. Az a kidudorodó arctájék a szem alatt, ami olyan bájossá teszi a gyerekarcot, és amit mi közönségesen orcának nevezünk, az orvosok ellenben jóval kevésbé költőien, Bichat-féle zsírdudornak, egyszóval ez a bizonyos orca vagy zsírdudor, kinek hogy tetszik, felszívódott, elolvadt Fulbert-en, orrát kétfelől tragikus árok keretezi, s azt a csalóka látszatot kelti, mintha Fulbert beteg vagy aszkéta lenne. Azért mondom csalókának a látszatot, mert amikor Fulbert távozott Malevilból, megkért annak az embernek a fesztelen modorában, aki megszokta, hogy mások nyakán élősködjék, "mint fivér a fivért" (gondolom, közös mennyei atyánk nevében), hogy engedjem át neki (szó szerint így mondta) egyik ingemet, mivel az övé elnyűtt. Odaadtam az inget, bár kissé meglepett, hogy testvériségünk költségei egyoldalúan rám hárulnak. Fulbert ott helyben inget váltott, és ekkor alkalmam volt megcsodálni izmos, jól fejlett-táplált, már-már kövérkés törzsét, amely mintha nem is ugyanahhoz az emberhez tartozna, mint a sovány, csontos arc.

Tudatosan betegnek és aszkétának óhajtott mutatkozni Fulbert első közös étkezésünk során is. Roppant kevéssel beérte ő világéletében, közölte első nekifutásra. Neki jóformán nincsenek is "szükségletei", "fel se vette ő a szegénységet": Majd még bizalmasabb vallomásokkal örvendeztetett meg bennünket. "Gyógyíthatatlan kór emészti", szerencsére nem ragályos, tette sietve hozzá (gondolom, megnyugtatásul), "fél lába máris a sírban", jelentette ki nemes egyszerűséggel. Mindazonáltal három helyett evett, és megállás nélkül beszélt azon az ő szép, zengő, erőteljes bariton hangján. És két falat közt olykor lopva rásandított bal oldali asztalszomszédjára. Amikor megtudta, hogy Miette néma, érdeklődése szemlátomást ugrásszerűen megnőtt irányában.

Növekvő gyanakvással figyeltem Fulbert urat. Annak alapján, amit saját korábbi életéről elmondott - sokat és fölöttébb bizalmas dolgokat is, ámbár mindig kissé homályosan -, bejárta fél Franciaországot, a középső és délnyugati országrészeket, és mindig valakinek vagy valakiknek a vendége volt. X plébános úré, Y úrhölgyé, a Z.-i szerzeteseké. Amikor bekövetkezett a B nap, éppen egy hete vendégeskedett már a derék La Roque-i plébánosnál, aki szeme láttára adta vissza lelkét teremtőjének.

Ha jól értem, Fulbert barátunknak se plébániája, se otthona nem volt. Miből élt vajon? Vallomásában ismételten szó esett bizonyos könyörületes szívű úrhölgyekről, akik pártfogásukba vették, kielégítették (nem létező) szükségleteit, elhalmozták ajándékokkal, és versengtek társaságáért. Ezt némi kacérsággal mondta a szép Fulbert, mint aki tudatában van vonzerejének.

Meglehetősen kopott, de - mint az útipor eltávolítása után kitűnt - makulátlanul tiszta fekete öltönyt, fehér inget viselt, hozzá sötétszürke, kötszövött nyakkendőt. Inggallérja valóban erősen feslett volt. Szabása nem is emlékeztetett a papok jellegzetes ingére. De a legfeltűnőbb és legfontosabb kellék egy drága mívű ezüstfeszület volt, amelyet nyakba vetett fekete madzagon hordott. Véleményem szerint püspöki rangon alul ilyet egyetlen katolikus pap sem viselhet.

- Cahors-i vagy, ugye? - kérdeztem. (Méltóságteljes viselkedése ellenére jobbnak láttam továbbra is tegezni.) - Nyilván az ottani főszemináriumban végeztél.

- Természetesen - felelte Fulbert, lebocsátva súlyos szemhéját kancsal szemére.

- Melyik évben vettek fel?

- Nehezeket kérdezel! - nevetgélt kedélyesen. Változatlanul nem nézett rám. - Olyan régen történt! Mert régen voltam ám húszéves - tette hozzá kacéran.

- Erőltesd meg kicsit az emlékezetedet! Gondolom, egy pap szemében nincs nevezetesebb pillanat, mint amikor felveszik a szemináriumba.

- Csakugyan korszakalkotó pillanat - zengette meg Fulbert szép hangját.

És mert én hallgattam, tüntetően válaszra várva, nem volt mit tennie.

- Lássuk csak - mondta tűnődve -, talán 56-ban. Igen - tette hozzá, rövid töprengés után -, 56-ban kezdtem...

- Fogadni mertem volna - örvendeztem. - Egy évben kezdted a cahors-i szemináriumot az én kedves Serrurier barátommal.

- Csakhogy a főszemináriumnak sok növendéke volt ám - mosolygott Fulbert. - Nem ismerhettem mindet!

- De ti egy évfolyamra jártatok. És Serrurier feltűnő jelenség volt. Egy méter nyolcvan centi magas, a haja, mint a láng.

- Most, hogy mondod, csakugyan emlékszem - bólogatott Fulbert.

Vontatottan, lassan ejtette a szót, és láthatóan nagyon megkönnyebbült, amikor arra kértem, meséljen La Roque-ról.

- A bomba után fájdalmas helyzettel kellett szembenéznünk - kezdte bánatosan.

Megütötte fülemet a "fájdalmas" jelző. Mind a mai napig kizárólag papok vagy papmajmolók szájából hallottam. Úgyszólván szaknyelvi szavuk, és bár értelme szerint kellemetlen képzetet idéz, ők elégedett hangsúllyal ejtik. Úgy hallottam, fiatal papok már nemigen használják. Ha igaz, annál jobb. Gyűlölöm ezt a szót, kenetteljes felhangjai miatt. A fájdalom - különösen a másoké - nem arra való, hogy csámcsogjanak rajta, illetve, hogy némely széplelkek fitogtassák.

Fulbert látható gyönyörűséggel ismételgette: "fájdalmas helyzet". Amin lényegében azt értette, hogy az életben mara-dottaknak el kellett temetniük a halottakat. Ugyanezt mi is átéltük, de sohasem emlegetjük.

Fulbert tobzódott a részletekben. Ideje másról beszélni, gondoltam, és megkérdeztem, hogyan élnek ma La Roque-ban.

- Jól is, rosszul is - rázogatta Fulbert a fejét, miközben körülhordozta az asztalon bársonyos tekintetét. - Lelkiek dolgában jól, anyagi tekintetben meglehetősen rosszul. Ami a lelkieket illeti - itt lehunyta a szemét, és bekapott egy nagy falás sonkát -, minden okunk megvan az elégedettségre. Istentiszteleteink rendkívüli látogatottságnak örvendenek.

Meyssonnier felkapta a fejét. Én is. La Roque a közös munkáspárti listajelöltjeire szavazott a legutóbbi községi választásokon. Fulbert észreveszi megütődésünket, és hozzáteszi:

- Talán meglepő, de így van, La Roque-on mindenki részt vesz a misén, gyón és áldoz.

- És ezt mivel magyarázod? - kérdi Meyssonnier bosszúsan összevonva a szemöldökét.

Ott ül a bal oldalamon. Rásandítok. Meglep hosszú arcélének szigora. Láthatóan feldúlta Fulbert közlése. Bár az esemény napja porrá zúzta reményeit, Meyssonnier fogalmai szerint a világ ma is csak az, ami volt: a baloldal összefogásával meghódítandó községtanácsok gyűjtőhelye. Szelíden bokán rúgom az asztal alatt. Bizalmatlanságom Fulbert irányában nőttön-nő. Feltehetően nagy hatalma van a La Roque-iak lelkén. Nyugtalanító ember.

- A bomba után - zengeti meg Fulbert az ő szép, mély hangját, amelyben mintha nem győzne eleget gyönyörködni - az emberek magukba szálltak, lelkiismeret-vizsgálatot tartottak. Súlyos testi és még súlyosabb lelki szenvedéseket álltak ki, hogyne töprengtek volna el rajta, miért is nehezült rájuk az Úr keze. Vajon nem tévelygéseiknek, bűneiknek, közönyüknek, restségüknek miatta? Legfőképpen pedig, mivel elmulasztottak eleget tenni Isten iránt való kötelességeiknek. És tegyük még hozzá: szorongatott helyzetben, amilyen jelen helyzetünk is, önkéntelenül az Úrhoz folyamodik a lélek, az Ő oltalmáért könyörög.

Te pedig mindent megtettél, hogy erősítsd nyájadban a bűntudatot, és saját malmodra hajtsd, gondoltam, mialatt Fulbert szavait hallgattam. Éreztem, hogy Thomas erősen mozgolódik a jobb oldalamon. Féltem, mindjárt kirobban a fiú. Suttyomban egy lábmozdulattal nyugalomra intettem. Tudtam, semmiképpen sem szabad Fulbert-rel hitvitába bonyolódnunk. Annál is kevésbé, mivel bársonyos, ámbár kissé kancsal szeme, aszkétaképe és zengzetes, szép hangja annak az embernek a hangja, akinek fél lába már a sírban" (a másik persze görcsösen kapaszkodik a földbe, mind az öt ujjával), rövid két óra leforgása alatt teljesen meghódította a három nőt, és mély benyomást tett Jacquet-ra, Peyssoura, sőt Colinra is.

Vacsora után, amikor megtelepedtünk a kandalló körül, Fulbert kéretlenül visszatért La Roque élelmezési gondjaira. Kezdetben derűlátóan ítélték meg a helyzetüket, mesélte, mert a nagy fűszerkereskedés és a Colin műhelyével szomszédos húsbolt átvészelte az esemény napján kitört tűzvészt, amelynek az egész alsóváros áldozatául esett. De később rádöbbentek, előbb-utóbb kimerülnek a készletek, utánpótlást pedig sehonnan sem remélhetnek. A városkát környező tanyák, állataikkal egyetemben, porig égtek. A kastélyban - amelynek tulajdonosait halottnak lehet tekinteni, mivel az esemény napján Párizsban időztek - átvészelte ugyan néhány állat a katasztrófát: egy-két disznó, egy bika, öt hátasló. Takarmány is van részükre elegendő. Megkímélte a tűz Courcejacot és hat lakóját is - Courcejac kis tanya La Roque és Malevil között -, de a teheneik mind elpusztultak, egyetlenegyet kivéve, amelyiknek szopós borja van. A bajt tetézi, hogy két csecsemő is van La Roque-ban, meg egy tizenkét éves forma árva és beteges kislány. Eddig a fűszerbolt tejkészletéből táplálták őket, de az máris kimerülőben van.

Fulbert nem fűzött kommentárt a beszámolójához. Összenéztünk. De szólni senkinek sem akaródzott. Én tehát feltettem néhány kérdést vendégünknek. Kiderült, a La Roque-iak kezdettől gyanították, hogy itt, Malevilban is lehetnek túlélők. Malevilt is szirt védi északról, akárcsak Courcejacot és La Roque-ot. Sejtésük bizonyossággá vált vagy egy hónapja, amikor kora reggel harangkongást hallottak Malevil felől. Megtudtam továbbá, hogy önvédelmi célokra van egy tucat vadászpuskájuk, egy-két karabélyuk és "nagy mennyiségű töltényük".

Fulbert ismét szóba hozta hátaslovaikat. Ez a körülmény felkeltette érdeklődésemet, de nem kérdezősködtem. Jól ismertem a szóban forgó lovakat. Én adtam el őket Lormiaux-éknak. Párizsi nagyiparosok voltak Lormiaux-ék, méregdrágán megvették La Roque történelmi nevezetességű, romba dőlt kastélyát, őrült összegért helyreállíttatták, és azóta rendszeresen saját kastélyukban töltötték az év egy hónapját. Fejükbe vették, hogy ez alatt a hónap alatt várurat játszanak, többek között lovagolnak. Mindhárman gyatrán ülték meg a lovat, mégsem adták alább három arabs félvér paripánál, bár én igazán mindent megtettem, hogy kevésbé költséges lovakra beszéljem rá őket, ami határozottan önzetlen és erényes cselekedet volt részemről. Másrészt oktalanság lett volna a B nap előtt elszalasztanom a busás hasznot, amit a sznobok rám tukmálnak. Lormiaux-ék a három félvér herélten kívül két fehér kancát is vettek tőlem. Ezekről később lesz még szó.

Megfigyeltem, hogy az ékes szavú Fulbert meglehetősen kurtán válaszolgat kérdéseimre. Következésképpen igenis ki akart valahová lyukadni La Roque anyagi gondjainak ecsetelésével, ha egyelőre nem mert is előhozakodni a kéréssel, ámbár nem szégyenlős az ipse, sőt, nála magabiztosabb embert nem sokat láttam életemben. Talán csak a kedvező alkalmat lesi. Amint eddig jutottam gondolataimban, elnémultam, és elmerültem a lángok szemléletében.

Kisvártatva Fulbert megköszörülte a torkát (nem zavartan, ó nem!), hogy jelezze, mekkora erőfeszítésébe kerül neki, aki fél lábbal már a sírban van, gondolatai egéből a földre leereszkedni, alantas emberi dolgokkal bíbelődni.

- Mi tagadás - kezdte -, szerfölött aggaszt két csecsemőnk és szegény kis árvánk sorsa. Fájdalmas helyzet! Mondhatnám: reménytelen. Nem tudom, tej nélkül hogyan tarthatnók őket életben.

Kis hatásszünet. Minden szem Fulbert-en függött, de senki sem szólt.

- Tudom, első pillantásra képtelennek tetszhet kérésem - mondta aztán, mély zengő hangján -, de a körülmények is rendkívüliek. Isten adományai egyenlőtlenül oszlanak meg köztünk, ha élni akarunk, ezentúl sohasem szabad szem elől tévesztenünk, hogy testvérek vagyunk Istenben, szent kötelességünk egymáson segíteni.

Hallgattam. Alapjában véve igazat mondott. De az ő szájából valahogy hamisan csengett az igazság. Éreztem, ez az ember mások jó szívére spekulál, de őbenne magában szikrája sem él a könyörületnek.

- Szerencsétlen csecsemőink nevében kérlek benneteket, engedjetek át nekünk egy tehenet. Úgy látom, nektek több is van. Mélységes hálára köteleznétek La Roque-ot.

Síri csend támadt.

- Átengedni? - kérdeztem. - Ezt a szót használtad, ugye. Cserére gondolsz?

- Az igazat megmondva: nem - felelte Fulbert önérzetesen. - Nem kereskedelmi ügyletnek tekintem a dolgot, hanem keresztényi cselekedetnek. Mindannyiunkat arra kötelez a könyörület parancsa, hogy segítsünk a bajba jutotton.

Végre tudjuk, mihez tartsuk magunkat. Ha nemet mondunk, Fulbert fejünkre olvassa, hogy szívtelenek vagyunk és hitetlenek.

- Szóval nem átengednünk kellene a tehenet, hanem odaajándékoznunk - szögeztem le.

Fulbert bólint. Döbbenten nézünk össze, mind ahányan vagyunk, az egy Thomas-t kivéve. Parasztokat arra kérni, hogy csak úgy ajándékozzák oda a tehenüket! Képtelen ötlet. Kizárólag városi embernek juthat az eszébe.

- Talán van egyszerűbb megoldás is - mondom nyájasan (de korántsem olyan behízelgő hangon, mint Fulbert). - Idevesszük a két kisbabát és az árva kislányt dajkaságba.

Miette ott ül köztem és Fulbert között. Mialatt ezt mondom, Fulbert felé fordulva, megpillantom Miette kedves arcát, és látom, valósággal felragyog arra a gondolatra, hogy Malevilban bölcsődét rendezünk be. Önfeledten rámosolygok, ő rám emeli azt az ő gyönyörű, átlátszó és kifürkészhetetlen gyermeksze-mét, komolyan néz, majd váratlanul viszonozza mosolyomat. Ha szabad így mondanom, százszorosan. Mintha egyetlen pillantásba sűrítené szíve egész gyengédségét.

- Ami az árvát illeti, örömest ideküldenők - mondja Fulbert. - Nagy gondot okoz nekünk az a kislány. Tizenhárom éves, de olyan kicsi és vézna, hogy tíznek sem nézné az ember, amellett asztmás és nehezen kezelhető gyerek. Szomorú, de így van: bajos La Roque-ban gondviselőt találni számára.

Szép aszkétaarca egy pillanatra elborul. Nyilván az emberi önzésről elmélkedik, és érezhetően mi is okai vagyunk bánatának. Mindazonáltal nem téveszti szem elől eredeti célját.

- A kicsiket, sajnos, nem bízhatjuk rátok - folytatja. - Anyjuk semmi áron meg nem válna tőlük.

Mivel nem tudhatta előre, hogy több tehenünk van, még kevésbé, hogy ezzel a javaslattal állunk elő, nem kérhette ki az anyák véleményét, tehát hazudik, gondolom. Nemcsak a csecsemők áhítoznak tejre La Roque-ban.

Ugrassuk ki a nyulat a bokorból.

- Az anyákat is szívesen látjuk Malevilban - mondom.

Nemet int.

- Férjük van, nagyobb gyerekeik. Nem szakíthatjuk szét a családot.

Erélyes kézmozdulattal elvágja a vitát. Elhallgat. Nincs tovább. Könyörtelen választás elé állított bennünket: vagy odaadjuk a tehenet, vagy meghalnak a La Roque-i csecsemők. Várja a döntésünket.

Telnek-múlnak a percek.

- Miette - töröm meg a csendet -, odakölcsönöznéd ma éjszakára a szobádat Fulbert-nek?

- A világért se - tiltakozik lagymatogon Fulbert -, nem szeretnék alkalmatlanságot okozni. Elhálok én az istállóban is, egy köteg szalmán.

Udvariasan elhárítom apostoli szándékát. Felállok, Fulbert-hez fordulok:

- Hosszú utat tettél meg - mondom -, rád fér a pihenés. Aludj jól. Azalatt mi megvitatjuk kérésedet. És holnap reggel megadjuk a választ.

Feláll, kihúzza magát, komoran, fürkésző tekintettel méreget bennünket. Nyugodtan állom tekintetét, majd sietség nélkül elfordulok tőle:

- Miette, ma éjjel Falvine-nal hálsz - mondom. Miette bólint. Fulbert nem bűvöl tovább, belátja, hogy reménytelen eset vagyok. Atyai búcsúpillantást vet híveire, lendületes mozdulattal széttárja két kezét.

- Hány órakor mondjak holnap reggel misét? - kérdezi.

Kérdő pillantásokat váltunk. Kilenckor, javasolja végre Menou. Mind rábólintunk, kivéve Thomas-t és Meyssonnier-t, ők nem kérnek ebből az élvezetből.

- Tehát kilenckor? Rendben van, legyen kilenc - biccent méltóságteljesen Fulbert. - Hét órától fél kilencig a szobámban találtok (szobámban, így mondja máris!), aki áldozni óhajt, meggyóntatom.

Ez megvolt. Kézbe vett bennünket, testestül, lelkestül. Bátran nyugovóra térhet.

- Miette, kísérd fel Fulbert-t - mondom. - És húzz fel neki tiszta ágyneműt.

Fulbert ünnepélyesen elköszön. Kezet ráz mindannyiunkkal, mindenkit nevén nevez. "Jó éjszakát, jó éjszakát", zengi szép bariton hangja. Majd Miette nyomában gyors léptekkel kivonul a teremből. Kis Colin savanyúan néz utánuk, ő lett volna Miette mai vendége, de szoba híján nem lehet az.

Talán egy kicsit féltékeny is Fulbert-re. Le nem veszi a szemét Miette-ről. Jómagam is azon töprengek, Fulbert vacsoraközi oldalpillantásaira visszagondolva, okos volt-e őt Miette gondjaira bíznom. Egy pillantás a karórámra: 10 óra 20 perc. El ne felejtsem újra megnézni, ha Miette visszajön, gondolom.

Becsukódik az ajtó. Láthatóan fellélegzik a társaság. Már-már elviselhetetlenné fokozódott rajtunk Fulbert nyomása. Most, hogy távozott körünkből, megkönnyebbülünk. Annyira-amennyire. Mert Fulbert követelései mégiscsak itt maradtak.

Nemcsak megkönnyebbülést olvasok le az arcokról, zavart is és ellentmondó indulatokat. De jól tettem, hogy elhallgattattam Meyssonnier-t és Thomas-t a vacsoraasztalnál! A hitvita óhatatlanul megosztotta volna Malevilt, növelte volna a zűrzavart.

Sorra szemügyre veszem társaimat. Menou a kandallópadkán kötöget, kifürkészhetetlen Gorgo - vagy Medúzaarccal. Momo unatkozik, mióta Miette nincs a teremben, jobb híján egy félig elégett fahasábot rugdal, anyja halkan, de dühösen ráförmed: "Adok én neked mindjárt, csak rongáld tovább a cipődet!". Falvine sűrűn szuszog és sóhajtozik, megremegtetve redőit, ráncait. Egyik lábát átvetette a másikon, hasa a térdére folyik, melle a hasára, tokája a mellére. Ki hallott már ilyet? Ezt jelenti a sóhajtozás. Foglyunk, Jacquet, akit Colin tréfásan jobbágynak szólít, és aki egy hónap óta nem tágít mellőlem, hűségesen lesi minden mozdulatomat aranybarna, jámbor kutyaszemével, úgyhogy sikerült is a szívembe férkőznie, Jacquet természetesen engem néz, és amit közben gondol, igazán egyszerű és megnyugtató: ha Emmanuel odaadja a tehenet, jól teszi. Ha nem adja oda, akkor is igaza van. Látni is kínos ellenben Peyssou durván faragott, jóságos kerek képét, amelynek közepén úgy ül az orr, mint kés a krumpliban. Lerí róla a legteljesebb tanácstalanság. Kétségbeesetten próbál rendet teremteni érzelmei zűrzavarában: amennyire tiszteli Fulbert-t, annyira felháborítják botrányos követelései. Colin igyekszik nem mutatni, de ő sem sokkal határozottabb. És a már mondott okból állandóan az ajtót lesi, csalódottan, izgatottan.

Thomas szeméből viszont az abszolút bizonyosság süt. Fulbert az eltiporni való gyalázatos. Sejtelme sincs pedig róla, micsoda szentségtörést követett el Fulbert a többiek szemében. Szemet vetett a tehénre. A tehenünkre. Aki a világon a legszentebb Isten után (ha ugyan őutána.) Nem annyit ér a szemünkben a tehén, amennyit a vásáron adnak érte, ó, nem! Csakis azért kérjük meg az árát, hogy pénz alakban is lerójuk vallásos hódolatunkat iránta.

Annál jobban átérzi Meyssonnier Fulbert mindkét rendbeli pimaszságát: az elvit, ha szabad így mondanom, mert úgy lépett fel, mint a vallásnak, a nép mákonyának megtestesítője, és a gyakorlatit, amennyiben példátlan cinizmussal áperte azt követelte, adjuk oda ingyen és bérmentve egy tehenünket. Nézem Meyssonnier-t. Nem változott semmit kisiskolás korunk óta. Ugyanaz a hosszú, keskeny késpenge arc, szűk homlok, kefehaj, közel fekvő, szürke szempár. Ha izgalomba jön, ma is pontosan úgy hunyorog, mint gyerekkorában. Az esemény napja óta nem mehetett borbélyhoz, a haja jócskán megnőtt, de a szokás hatalmánál fogva egyenesen égnek áll, és ha lehet, még hosszabbnak mutatja amúgy is hosszú arcát.

Nyílik a terem ajtaja. Miette jött meg. Elő az órával! 10 óra 25 perc. Mindössze öt percig volt távol. Fizikai képtelenség, ennyi idő alatt, akármilyen nagyra (vagy éppenséggel kicsire?) taksálom is Fulbert ez irányú tehetségét. Miette közeleg a félhomályban, ártatlanul riszálva csípejét, s mintha hőhullám áradna belőle, elborít melege. Köszönjük, Miette. Látom Colin képén, gondolamosolyán: nagy kő esett le a szívéről. Ha már ő, a mi nagy íjászunk nem élvezheti ma éjjel Miette társaságát, legalább más se élvezze!

Teljes a létszám. Ez az első tanácskozásunk, amelyen a három nő, Momo és a jobbágy is részt vesz. Határozottan demokratizálódunk. Ezt megmondom majd Thomasnak.

Menou lehajol, felszítja a tüzet. Mert takarékosságból rögtön vacsora után eloltottuk a pazar petróleumlámpát, azóta csak a tűz világít. Menou felszítja a lángot. Se piszkafát, se csípővasat nem használ, csak a fákat löki ügyesen összébb. És mintha csak erre várt volna, lángra lobban Meyssonnier is.

- Mihelyt megláttam, sejtettem én, hogy a csuhás nem a mi szép szemünkért jött. - Indulatában keveri a franciát a tájszólással. - De ezt azért mégsem hittem volna. Ez több a soknál - tör ki felháborodottan, és mint aki nem talál szót erre a pimaszságra, háromszor is elismétli: - Ez több a soknál. - Nyomatékul mindannyiszor nagyot csap a térdére.

- Itt melengeti köztünk a fenekét, trónol, mint az a fennvaló Atyaisten - és, püff neki, elkéri a tehenedet, de úgy ám, mintha csak egy szál gyufát kérne. A tehenedet, akit magad neveltél, hosszú éveken át kétszer egy nap megetettél, megitattál, és ha befagyott a csap az udvaron, a konyhából hurcoltad neki vödörszám a vizet, fizetted az állatorvost, a drága patikaszereket, nem is beszélve a sok egyéb gondról, mert gyorsan fogy a pajtából a széna, szalma, kitart-e vajon újig? Arról ne is essék szó, hogy evett a fene, amikor ellett. No de mi az neki? - emelte fel a hangját Meyssonnier. - A füledbe duruzsol egy-két miatyánkot, és viszi a tehenedet! Hát hol vagyunk? A középkorban? A papság eljön behajtani a papi tizedet? Miért ne mindjárt a többit is? Rovást, úrdolgát, miegyebet?

Meyssonnier szónoklata nagy hatással van a hívekre, ámbár pogány beszéd. Mert a mi vidékünkön még jól emlékeznek a földesurakra, és a papok hatalmától az is ódzkodik, aki templomjáró. Én bölcsen hallgatok. Várom a soromat. Nem óhajtok még egyszer kisebbségben maradni.

- No de ott az a két kicsi - veti közbe Colin.

- Miért ne hozhatnók ide őket? - mondja Thomas. - Elképzelni se tudok olyan anyát, aki ne válna meg egy időre a gyerekétől, ha ettől függne a gyereke élete!

Jól beszélsz, Thomas. Józan is, logikus is volt az érv, csak talán egy kicsit elvontabb a kelleténél, nem fogja meggyőzni őket.

- De hallottátok, mit mondott Fulbert... - kezdi Peyssou. (Amilyen jóhiszemű, ezt is bevette!)

Meyssonnier vállat von.

- Fulbert azt mond, amit akar - vágja rá ingerülten. Úgy érzem, Meyssonnier kissé elvetette a sulykot. Burkoltan ugyan, de hazugnak bélyegezte Fulbert-t, a dolgok jelenlegi állása szerint ezt a jelenlevők nem hajlandók elhinni, hármunkon kívül. El is némulnak mind egy időre. Én továbbra sem szólok.

- Hiába, rosszul van a világ berendezve - fohászkodik neki Menou. Közben kiteríti a térdére a kötést, és a tenyerével elegyengeti, mert minduntalan bekunkorodik. - Azok ott La Roque-ban húszan vannak, és húszukra összesen egy bika jut, meg öt hátasló. Mondhatom, sokra mennek velük!

- Ki tiltja meg, hogy odaadd nekik a tehenedet? - epéskedik Meyssonnier.

Álljon meg a menet. Ezzel csínján kell bánnunk! Az enyém-tied veszedelmes fogalom. Sürgősen közbelépek.

- Nem jól beszélsz, komám! Menou tehene, Sóstó tehene, Emmanuel lovai, ennek egyszer s mindenkorra vége. Az állatok Malevil tulajdona, tehát mindnyájunké. Akinek más a véleménye, az fogja máris a tehenét vagy a teheneit, és menjen isten hírével.

Erélyes kirohanásomat kényszeredett hallgatás követi.

- Ezt most minek mondtad, Emmanuel? - kérdezi Colin.

- Mert csakis együttesen dönthetjük el, hogy megváljunk-e egy tehenünktől.

Nem azt mondtam: "odaadjuk", hanem azt: "megváljunk". Senki figyelmét el nem kerüli ez az apró különbségtétel.

- Képzeljük csak magunkat az ő helyükbe - mondja Falvine.

Mind rácsodálkozunk. Menou annyit kárpálja, hogy mióta itt van, jóformán a száját sem meri kinyitni. Az általános figyelem felbátorítja, nagyot szusszan, mert a sok ránc és gyűrődés miatt alig jut lélegzethez, majd hozzáteszi:

- Ha Malevilban három tehén jut tíz emberre, La Roque-ban egy sem húszra, előbb-utóbb irigyeink támadnak odaát.

- Te is csak azt mondod, amit én - torkolja le Menou, sértő fölénnyel.

Nekem azonban elegem van Menou terrorjából. Leintem.

- Jól mondod, Falvine.

Falvine tokái megduzzadnak, egész lénye felfúvódik, diadalmasan pillant körül, elmosolyodik örömében.

- Egyszer már ellopták egy lovunkat - mondja Peyssou, de észreveszi, hogy szegény Jacquet irul-pirul szégyenében, és sietve hozzáteszi: - Nem rosszból mondom, ugye. De miért ne lophatnák el a mezőről egy tehenünket is?

- Egyet? Akár mind a hármat? - tódítom. - La Roquenak öt lova van. Több nem is kell. Öt lovas idenyargal, leüti az őröket, és már viszi is a teheneinket.

Örülök, hogy a lovakat szóba hozhattam, én tudom, miért.

- Van fegyverünk - szól közbe Colin.

Ránézek.

- Nekik is van. Több mint nekünk. Malevil puskáinak a száma négy, La Roque-é tíz. És, ahogy Fulbert mondta, "nagy mennyiségű töltényük" van. Nem úgy, mint nekünk.

Csend. Mind a szörnyű elképzelésen rágódunk: háború Malevil és La Roque között!

- Már hogy tennének ilyet a La Roque-iak - csóválja Peyssou a fejét. - Idevalósiak ők. Derék emberek.

- Hát ők talán nem derék emberek? - mutatok az újdonsült maleviliakra. - És mégis, láthattad...

Tájszólásban hozzáteszem:

- Egy szem rühes birka elég megrontani a nyájat.

- Igaz, de mennyire igaz! - siet visszaadni a kölcsönt Falvine, annál is inkább, mert azt reméli, ily módon kockázat nélkül ellentmondhat Menounak. Csakhogy Menou is helyesel. Colin és Peyssou nemkülönben.

- Igazad van, Emmanuel - bólint Meyssonnier is, és hogy senki ne értse félre, nemcsak a szemét fordítja égnek, de ujjal is mutogat a torony irányába, miközben tájszólásban elismétli: - Egy szem rühes birka elég megrontani a nyájat.

Látom, Thomas odahajlik Meyssonier-hoz, és lefordíttatja magának franciára a közmondást. Varázslatos a közhelyek hatalma! Egy csapásra helyreáll az egyetértés. Közös véleményre jutunk fulbert-isták és antifulbert-isták. Legfeljebb a rühes birka kilétét illetően van köztünk még némi nézetkülönbség. Egyesek tudják, kire gondoljanak, mások csak úgy általánosságban értik.

E győzelem után megpihenek babérjaimon. A társalgás akadozik, a vita ellaposodik. Hagyom. Társaim hangján, testtartásán látszik, hogy fáradtak, türelmüket vesztik. Sebaj, hadd fáradjanak el minél jobban. Én kivárom a soromat.

Nem is kell sokáig várnom. Amikor legközelebb megint megfeneklik a vita, Colin egyenesen hozzám fordul:

- Hát te mint vélekszel, Emmanuel?

- Ó, én alávetem magam annak, amit határoztok.

Mind rám bámulnak. Szokatlan szerénységem zavarba ejti a társaságot. Csak Thomas figyel gúnyosan. De szólni ő sem fog. Thomas határozottan nagyot fejlődött. Sokkal megfontoltabb, mint régen.

Hallgatok. És bekövetkezik, amire vártam. Mind nekem esnek, unszolnak.

- Ugyan már, Emmanuel! Valld csak be, máris motoszkál valami a fejedben - sürget Peyssou.

- Mi tagadás, motoszkál. Mindenekelőtt az, hogy a csecsemőkkel zsarolni akarnak bennünket. (A rühes birka, persze, de egyelőre általános alanyként.) Mert képzeld csak bele magad, Menou (és itt átváltok tájszólásra), karodon a csecsszopó Momo, tej egy csepp sincs a háznál, akiknek van, elvállalnák a gyereket, de te nem és nem, sőt, vagy olyan pimasz, hogy kijelentsd: nem tejet kérek Momónak, hanem a tehenet!

Szóról szóra azt mondom, amit az előbb Thomas. Csak szemléletesebben. Ugyanaz a nóta, csak másképp fújom. És lerí az arcukról, most telibe talált az érv.

- No jó - mondom, rövid szünet után. - Ha majd átruccanunk La Roque-ba, tisztázzuk ezt a dolgot is: megkérdezzük az anyákat. De tény, ami tény: nekünk három tehenünk van, a La Roque-iaknak egy sem, mint ti is leszögeztétek. Így aztán könnyű lenne őket ellenünk fordítani (egyelőre megmaradok az általános alanynál), és ki tudja, mire felbujtani. Amiből, mint helyesen mondtátok, nagy bajunk származna, mert ők többen vannak, és több a fegyverük.

Csend.

- Te is azt gondolod, Emmanuel, adjuk oda a tehenet? - Peyssou tanácstalanabb, mint valaha.

Csak erre vártam.

- Odaadni? Még mit nem! Arról szó sem lehet - kiáltom. - Jól mondta Meyssonnier, a végén még úgy festene, mintha a kötelező dézsmát rónánk le! Mintha terményadó illetné meg La Roque-ot. Mintha a városnak joga lenne ingyen élősködni a falu nyakán. Még csak az kellene! Egy csapásra odalenne minden tekintélyünk, ha hülye fejjel csak úgy nekik ajándékoznánk egy tehenet!

Szikráznak a szemek, általános a felháborodás. Teljesebb már nem is lehet az összhang fulbert-isták és antifulbert-isták között. Parasztősök ezrei támogatnak, buzdítanak, sorakoznak fel mögém.

Érzem, szilárd talajon járok, bátran továbbléphetek. - Az a véleményem, fizettessük meg velük a tehenet! És jó drágán. Elvégre nem mi akarjuk eladni, ők akarják megvenni.

Kis szünetet tartok, hetykén rájuk kacsintok, olyan képpel, mintha azt mondanám: nemhiába vagyok lókupecszármazék, magam is lókupec. És tagoltan, meg-megnyomva a szót, hozzáteszem:

- Két lovat, három puskát, ötszáz töltényt kérünk a tehénért.

Újabb szünetet tartok a beszédben. Legyen idejük megemészteni a hallatlan árat. Csend. Kérdőn össze-összevillannak a szemek. Javaslatom fogadtatása vegyes. Nem is vártam mást.

- A puskákat megértem - mondja Colin. - Tíz puskájuk van, elveszünk belőle hármat, marad hét. Nekünk négy puskánk van, ha még hármat kapunk, lesz hét. Mint nekik. Jó ötlet az ötszáz töltény is, nekünk már alig van töltényünk.

Csend. Nézem őket. Nem akarják kimondani, de tudom én jól, hogy mi a bajuk. Nem értik, minek a két ló. Jócskán elfáradtam, mégis erőt veszek magamon, beszélni kezdek:

- Tudom, mi jár a fejetekben. Amúgy is van elég lovunk: Malabár, Viola, Kedves, Hamisról nem is szólva. A ló nem ad tejet. Igaz. De gondoljátok csak meg, hányadán állunk valójában a lovainkkal. Hamisnak egyelőre nem vehetjük hasznát. Kedvesnek sem, amíg szoptat. Marad Malabár és Viola, munkára vagy nyereg alá. Hat felnőtt férfinak nem valami sok. Mert jól véssétek eszetekbe (és itt előrehajolok, felemelem a hangom): előbb utóbb igenis meg kell tanulnotok lovagolni. Kivétel nélkül mindenkinek. Megmondom, miért. Az esemény napja előtt az számított mifelénk szerencsétlen flótásnak, aki nem tudott traktort vezetni. Nemcsak a legények értettek hozzá, a lányok is. Ezentúl az lesz a szerencsétlen flótás, aki nem tud lovagolni és nincs lova. Békében csakúgy, mint háborúban. Mert ha háború törne ki, kérdem, mivel csaphatsz le az ellenfélre, mint a villám? Min menekülsz előle? Csakis lovon. Ezentúl a ló pótolja a motorbiciklit, az autót, a traktort és a tankot. Ló nélkül nem vagy senki és semmi, csak kutyaközönséges gyalogos.

Nem tudom, sikerült-e meggyőznöm Menout és Falvine-t. De a férfiakat igen. Nem a katonai argumentummal, hanem a tekintélyérvvel. Azzal, hogy azt mondtam, akinek nincs lova, az lesz ezentúl a szerencsétlen flótás. Mert az esemény napja előtt igenis ezt mondogatták arra a gazdára, akinek nem volt traktora. Szabályos mániává fajult minálunk a traktor! Traktort vásároltak tízhektáros vagy annál is kisebb birtokokra. Sokszor nem is egyet, kettőt! Fülig eladósodtak, de megvették az új, 50 lóerős típust, és megtartották kisegítőnek a régi 20 lóerőset is. Mint a szomszéd! Ők sem adhatták alább! Pedig mennyi szántóföldjük volt? Legfeljebb tíz hektár, a többi erdő.

Lám, a bolondság is jó valamire. Sikerült tekintélymércéül kineveznem traktor helyett a lovat.

Szavazunk. Mindenki megszavazza a javaslatot, még a nők is. Megkönnyebbülten, elcsigázottan felsóhajtok. Mehetünk aludni! Az általános búcsúzsivajban odasúgom Meyssonnier-nak és Thomas-nak, beszélni szeretnék velük, jöjjenek fel a szobámba. Bólintanak. Csendet kérek, és hangosan bejelentem:

- Holnap részt veszek a reggeli misén. Ha Fulbert felhatalmaz rá, meg is áldozok. Gyónni nem akarok. Bejelentésem általános megrökönyödést vált ki. Egyesek dühöngenek miatta (de nem szólnak, tudják: pillanatok múlva hatszemközt megtárgyaljuk még a dolgot), mások úsznak a boldogságban. Legfőképpen Menou, aminek sajátos magyarázata van. Nem sokkal az esemény napja előtt Menou halálosan összeveszett a malejaci plébánossal, mert nem akarta gyónás nélkül megáldoztatni Momót. Ha Fulbert megadja nekem a kért engedélyt, ha sikerül rést ütnöm a falon, Momo is besurranhat rajta, reméli Menou.

- Aki gyón, jól ügyeljen, mit mond, ha Malevilról találnák faggatni. (Még mindig általános alany!)

Csend.

- Miért? Mit kérdezhetnek? - tör ki Jacquet-ból az aggodalom. Tudja magáról, hogy gyenge, könnyen befolyásolható, a hideg leli máris a gondolatra, hogy véletlenül el találja szólni magát.

- Hát, teszem azt, hogy hány fegyverünk van, mennyi borunk, gabonánk, húsneműnk.

- Mit feleljek, ha ilyet kérdez? - Jacquet-ból csak úgy sugárzik a jó szándék.

- Azt feleled: nem tudom. Kérdezze meg Emmanueltől.

- Ide süss, hékás - Peyssou szája a füléig szalad, gyengéden átfogja Jacquet izmos vállát. (Ezek ketten csuda jól megértik egymást, mióta az utóbbi kupán vágta az előbbit.) - Feleld mindenre csak ezt az egyet, akkor nem lesz hiba a kréta körül. Példának okáért, ha Fulbert megkérdezi: paráználkodtál-e, fiam?, azt feleled rá: Nem tudom. Kérdezze meg Emmanueltől.

Kitör a nevetés. Nevetünk Peyssou kedvéért - olyan büszke a saját viccére, nevetünk Jacquet-n és Jacquet kedvéért. Meg is lapogatjuk, hátba vagdossuk a jobbágyunkat. A fiú boldog. Malevil mégiscsak más, mint Sóstó!

Pár perccel később meglehetősen ingerült vita zajlik a szobámban Thomas, Meyssonnier és köztem. Szememre hányják, hogy eltűrtem Fulbert kisded játékait (és a tetejébe, ó, borzalom, áldozni készülök!), ahelyett hogy vasvillával hányattam volna ki a pimasz papját. Megmagyarázom, hogyan látom én a helyzetet. Szerintem az a legfőbb veszély, hogy fegyveres konfliktusba keveredhetünk La Roque-kal. Ezt mindenáron el kell kerülnünk. Nem adhatunk Fulbert-nek tárgyi vagy erkölcsi ürügyet viszályszításra. Ezért szavaztam arra, hogy a tehenet átengedjük, de oly módon, hogy egyben gyengítsük a haderejüket. És ezért alkalmazkodom a többséghez vallás dolgában. Szükséges kompromisszum. "Igazán megértheted, Meyssonnier. Pártod eleget gyakorolta, annak idején. (Meyssonnier pislog.) Fulbert egyébként sem pap, erre a fejemet teszem. Az a bizonyos rőt hajú szeminarista, Serrurier nem létezik, ott, helyben találtam ki, mégis emlékezett rá! Egyszóval csaló, szélhámos, gátlástalan gazember. De annál veszélyesebb. Ha volna eszetek, ti is részt vennétek a misén. Úgysem igazi mise, hiszen Fulbert sem igazi pap, az áldozás üres komédia, ha nem felszentelt pap szolgáltatja ki a bort, ostyát.

Úgy hiszem, mindent megtettem, amit egyáltalán tehettem, hogy jobb belátásra bírjam őket. És titokban jót mulatok a sors iróniáján. Ha csakugyan rábírtam őket a misehallgatásra, akkor úgy értem el, hogy bebizonyítottam nekik, nem is "igazi mise".

Halk kaparászás az ajtón. Nem kopogtatás, kaparászás. Döbbenten meredek két cimborámra, majd a karórámra. Éjjeli egy óra. A csendben újra felhangzik az a kaparó nesz. Ágyammal szemközt van a falon a puskaállvány, Meyssonnier alkotása. Lekapom róla a puskámat, intek Meyssonnier-nak, Thomas-nak, fogjanak ők is fegyvert, elhúzom a reteszt, résnyire nyitom az ajtót. Miette áll a küszöbön.

Rámosolyog Thomas-ra - tudta, hogy őt itt találja -, majd Meyssonnier-ra, akinek a jelenléte meglepi, aztán kézzel-lábbal, szemmel, szájjal, szemöldökkel, testtel, talán még a hajával is beszélni kezd. Ez a beszéd a saját találmánya, semmi köze a süketnémák jelbeszédéhez, amire egyébként sem tanították meg, és amit meg sem értenénk. Meglepő dolgokat hoz a tudomásomra. Amikor vacsora után felkalauzolta Fulbert-t a szobájába, az megkérte, jöjjön vissza majd, ha "mindenki elaludt". (Mindenki - ezt úgy jelzi Miette, hogy sorra ránk bök az ujjával, "aludni", ezt úgy, hogy félrehajtja a fejét és ráfekteti összezárt két kezére.) Sejti ő, mit akar a pap (leírhatatlanul nyers gesztus jelzi, mit). Minthogy fényt látott kiszűrődni a szobámból (jobb keze kisujját feltartja, bal kezével köröcskét rajzol fölé, a gyertyaláng jeleként), feljött, hogy megkérdezze: nincs-e kifogásom ellene.

- Nincs - mondom némi töprengés után. - Azt teszel, Miette, amit akarsz. Nem kényszeríthet senki sem erre, sem az ellenkezőjére.

Rendben van, megyek, udvariasságból, kedvességből, mondja a mozgékony arc. De nem nagy örömmel.

- Hát nem tetszik Fulbert, Miette?

Miette bandzsít, összekulcsolja a két kezét (ez Fulbert), a szívére szorítja a jobbját (szeretni), majd hevesen ide-oda mozgatja az orra előtt a mutatóujját (nem!). Azzal kifut, és behúzza maga mögött az ajtót. Bambán állunk, és az ajtót bámuljuk.

- Aljas fráter - acsarog Thomas.

Meyssonnier dühösen felelősségre von:

- Miért nem tartottad vissza?

- Milyen jogon? - vonom meg a vállam. - Jól tudod, mi az elvem, Miette azt tesz, amit akar.

Nézem őket. Dühöngenek, háborognak - tisztára mint a felszarvazott férjek. Paradox és enyhén komikus reakció. Elvégre egymásra nem vagyunk féltékenyek. Talán mert a csoporton belül zajlik le minden, a tagok tudtával és beleegyezésével. Senki nem csal meg senkit, kicsapongásnak sem tekinthető, ami történik. Ellenkezőleg, van az egésznek valami megnyugtató intézményes jellege. Ezzel szemben Fulbert nem közülünk való, és a lehető legaljasabb módon járt el. Ha Miette nem olyan hű lélek, dörgöli az orrom alá Thomas is, Meyssonnier is, soha nem szerzünk tudomást a "házasságtörésről". Nem ezt a szót használják, elvégre ők maguk is tudják, nevetséges lenne házasságtörésről beszélni, de ilyesformát gondolhatnak. Mert csak úgy forr az epéjük.

- Sötét gazember! - fakad ki Meyssonnier, és mintha a francia kevés lenne ide, megismétli tájszólásban. Thomas rábólint. Ez egyszer őt is cserbenhagyja a hidegvére.

- Annyi szent, holnap megmondom Colinnak, Peyssounak, mivel töltötte Fulbert az éjszakát.

- Meg ne mondd! - tiltakozom rémülten.

- Már miért ne? - vág vissza Meyssonnier. - Elvégre joguk van tudni, vagy mi?

Ami igaz, az igaz. Joguk van tudni, őket is megcsalták. Colint pláne duplán.

- De még Jacquet-nak is megmondom, meg én - Meyssonnier keze ökölbe szorul. - Jobbágyunkat is megilleti, ami mást.

Belátom, nem tehetek mást, legalább mérsékelni próbálom a bajt.

- Colinnak megmondhatod, de Peyssout hagyd békén. Vagy legalább addig várj vele, míg Fulbert-t el nem hordja innen az ördög. Ismered Peyssout, képes lenne szétverni a pofáját.

- És jól is tenné! - sziszegi Thomas.

Miette-et egy árva szóval sem kárhoztatják, mi több, szentül hiszem: gondolatban sem róják fel neki a dolgot. Ellenkezőleg, úgy vélik, hogy a galád Fulbert csúnyán visszaél a szegény kislány vendégszeretetével, kötelességtudásával. Tudom, ha most azt javasolnám: keltsük fel Colint, Peyssout, Jacquet-t, törjük rá Fulbert-re az ajtót, és dobjuk ki szamarastul a várból, kapva kapnának rajta. A valóságban sajnos nem élhetem át a jelenetet, de képzeletben lejátszom. Megjelenik lelki szemeim előtt a hat megcsalt férj, amint berontanak a szobába, és eltángálják közös feleségük szeretőjét. Hangosan felnevetek.

- Ne nevess - int le szigorúan Meyssonnier.

- Eredj, feküdj le - mondom. - Ami megtörtént, megtörtént.

Ez az elcsépelt bölcsesség nem nyugtatja meg a barátomat, azaz a barátaimat. Thomas kevesebbet beszél, mint Meyssonnier, de nem kevésbé dühös.

- A legundorítóbb az egészben az, hogy ez a fráter a kislány fogyatékosságából akart hasznot húzni. Gondolta, néma az istenadta, nem árulhat el - dühöng Meyssonnier. - Holnap igenis részt veszek a misén. De még menynyire hogy! - teszi aztán hozzá, emelt hangon. - Ha másért nem, hát azért, hogy lássam, tudva, amit tudok, hogy hord össze hetet-havat az a jómadár a bűnről.

Rám néz, látja, hogy alig várom már a végét, lemondóan legyint:

- Eh, megyek, lefekszem - és görnyedten elballag. Rideg arccal vetkőzéshez látok. El akarom venni Thomas kedvét a további eszmecserétől. Én, a magam részéről, nem veszem úgy szívemre a dolgot, mint ők. Először is, Fulbert nem pap. Másodszor nem látom be, miért ne szerelmeskedhetne olykor egy pap is. Elég baj szegény fejének, hogy ezt csak titokban művelheti.

Fulbert egy éjszakára elszipkázta tőlünk Miette-et. Ezt nem rovom fel neki. Ha holnap mégis kijátszom ellene lelkifurdalás és habozás nélkül ezt az ütőkártyát is, nem haragomban teszem. Hanem mert tudom, látom: gonosz és igazságtalan ember, rosszat akar Malevilnak, helyre kell állítanom ellenében Malevil egységét, amelyen ma este a vallás kis híján rést ütött.

Elfújom a mécsest, a falnak fordulok, de makacsul kerül az álom. Tudtam, hogy így lesz. Thomas sem alszik, nyugtalanul forgolódik a fekhelyén. Egy ízben kísérletet is tesz a beszélgetésre, de indulatosan elhallgattatom. Ha már nem alhatom, legalább legyen csend.

10

Reggeli után Fulbert felvonult a "szobájába" a bűnbánó híveket fogadni. Én a Klinikára indulok, Malabárt felnyergelni és belovagolni. Eltart még egy darabig, míg a nehéz testű, igavonáshoz szokott állatból valamirevaló hátaslovat nevelek. Nem elég érzékeny a szája, a zablának csak hébe-hóba engedelmeskedik, nehéz megállásra bírni. A háta is túlságosan széles, jobban szét kell vetnem a lábom, nem bírok annyi erőt beleadni a szorításba, mint szoktam. Valósággal középkori lovagnak érzem magam a nehézsúlyú lovon. Éppen csak a páncélruha hiányzik. Őt egyébként az sem zavarná. Amilyen hatalmas, úgy hiszem, könnyen elhordozná a testsúlyom két-háromszorosát is. Hihetetlenül erős és kitartó állat, ha vágtába csap, mindig úgy érzem, rohamozunk. Máskülönben nem lehet kifogásom a meglepően széles hát ellen, roppant kényelmes ülés esik rajta. Hosszabb utakra, ahol a ló gyorsaságának nincs különösebb jelentősége, melegen ajánlhatnám Malabárt kényes fenekű lovasoknak.

Jacquet Momóval az istállót takarítja. Felnyergelem Malabárt. Közben észreveszem, hogy Momo már megint kétszer annyi almot hányt be Kedvesnek, mint a másik kettőnek. Nem ők rövidültek meg, Kedvesnek jut több az elégnél. Leteremtem Momót, kihordatom vele a fölös szalmát, nemcsak kivételezés, amit művel, de pazarlás is - mondom, és megfenyegetem, hogy ha még egyszer rajtakapom, fenéken billentem.

Üres fenyegetés, pusztán a szokás mondatja velem. Már a nagybátyám is ezzel fenyegette Momót, de soha egy ujjal sem nyúlt hozzá, ahogy én sem. Annyira elvonttá vált idők folyamán ez a mondás, hogy az ember azt hinné, Momo rá se hederít. De nem így van, igenis a szívére veszi: az atyai harag legsúlyosabb kifejezésének tekinti. Momo ugyan jó öt évvel idősebb nálam, de úgy véli, én örököltem nagybátyám atyai hatalmát, ingó és ingatlan vagyonával egyetemben.

Szidom Momót, és sorra járom a bokszokat, mint minden reggel. Az önitató működését ellenőrzöm. Szerencsénk, hogy Malevil vízellátását annak idején a természetes víznyomásra, nehézségi erőre alapoztuk, ha motorosszivattyút alkalmaztunk volna, a B nap óta oda lenne ez a kényelmünk is.

Mihelyt belépek Viola bokszába, ingerkedni kezd velem. Hátba bökdös, tarkómra fekteti nedves orrlikát, harapdálja a ruhám ujját. Ha keze volna, meg is csiklandozna. Közben a szeme sarkából a bokszba betévedt tyúkot lesi. Nyitva felejtettem az ajtót, beszökött az istenadta. Szerencsére előbb vettem észre, mint Viola. Mielőtt kancám egy jól irányzott rúgással leterítené, nagyot csapok Viola hátára, és a meglepetését kihasználva, gyors lábmozdulattal kihessentem a szerencsétlen, hülye szárnyast.

Vetek egy pillantást Fulbert nagy szürke csacsijára is, jobban mondva a vizesvödrére. Ez az egyetlen boksz a Klinikán, ahová nem jutott önitató. A szemle végeztével kiszórok a tenyeremre, pontosabban szólva ócska bőrkesztyűmre pár szem árpát, mert hegyes ám az a nagy csőr, és abban a szempillantásban ott terem, ki tudja, honnan, merről, Krá, a holló. Hol lapulhatott eddig? Honnan tudja, hogy itt az ő ideje? Leereszkedik a lábam elé, óvatosan körüljár, kedvenc pózában, hátrakulcsolt kezű, púpos öreg uzsorás módján, majd fellibben a bal vállamra, és csipegetni kezdi tenyeremből a magot, miközben élénken és lankadatlanul figyel a szeme sarkából. Ott marad a vállamon akkor is, amikor végzett a reggelivel. Elkísér Malabár bokszába. Malabáréba, mondom, mert Viola bokszába óvakodik belépni. Ez is rejtély.

Honnan tudja vajon Krá, hogy a mi szelíd Violánk kész veszedelme a madaraknak?

Éppen a zablát igazgatom Malabár szájába (Krá a csődör széles hátán sétafikál), amikor megjön Menou, és bevonul Kormos bokszába fejni. Onnan beszélget át hozzám. Lám, nincs segítsége, panaszolja. Falvine és Miette a tegnapi edényt mosogatja, törülgeti a nagyteremben, elvégre nem lehetnek egyidejűleg jelen az istállóban is - mondom -, és egyébként is jobb a tehénnek, ha ugyanaz a kéz feji. Rövid csönd, majd felhangzik Menou szokásos zsémbelése. Hosszan és sértően szidalmaz valakit vagy valakiket, nem érteni tisztán, kit, de miután sikerül a "gyengeség", "szép kis ringyó" és "a feneke" szavakat kivennem, könnyen kitalálom a többit.

Bölcsen hallgatok. Menou felemeli a hangját, rátér más irányú sérelmeinek ecsetelésére. Hogy Falvine előttem csak csipeget, de titokban bezzeg tömi a fejét. (Ugyan mivel, gondolom magamban, Menou őrzi a szekrény és a pince kulcsát.) Nem is húzza majd sokáig, ha ennyit fal, amilyen kövér máris. Közben mellékesen figyelmeztet: hozzak szappant, cukrot a La Roque-iaktól, ha a tehenet elviszem, mind a kettő fogytán van. Majd visszatér kedvenc beszédtémájára, Falvine közeli halálára, és tüzetesen leírja, hogy fullad majd bele szörnyű kínok közepette tulajdon zsírjába az a falánk vénség.

Felszerszámoztam Malabárt, kivezetem a bokszból, és hogy az undorító csámcsogásnak véget vessek, visszaszólok: itt jön éppen Falvine. Jacquet a szomszéd bokszban tesz-vesz, mindent hallott, de tudom, nem mondja vissza a nagyanyjának. Befut Falvine, sebesen kacsázik felém, részint, hogy buzgalmát fitogtassa, részint, hogy válthasson velem egy-két szót, mielőtt nyeregbe szállok. A kölcsönös üdvözlés után Falvine rákezdi. Milyen idő, de milyen idő! Vele sopánkodom. A bomba óta mindig egyformán borult az ég, hideg van, sosincs eső, se napsütés. Ha így megy tovább, minden elpusztul, mondja Falvine. Felesleges szószaporítás. Úgyis eszünkbe jut naponta százszor a sehol sincs nap, a soha nem eső eső. Az esemény napja óta mást se teszünk, mint ezért emésztjük magunkat.

Előkerül Menou, és kurtán ráparancsol Falvine-ra, folytassa a fejést. "Kormost megfejtem, közli szárazon, Hercegnőt nem. Ügyelj, ne fejj ki két-három liternél többet, Hercegnek is maradjon. Én sietek Fulbert-hez." És már megy is, szikáran, fensőbbségesen. Nézem távolodó kis alakját. Fürgén és erélyesen viszik ormótlan lábai. Merő csont és bőr, abból is maroknyi. Istenem, gondolom, ugyan mi bűne lehet Menounak? Nem tekintve azt, hogy olykor komisz Falvine-nal, mit gyónhat meg?

Falvine követi a tekintetemet, Menou után néz ő is, és azt mondja:

- Ha jól meggondolom, igen rossz bőrben van szegény Menou. Sokat mondok, ha azt mondom negyven kiló. Mivé lenne, ha isten ments, megbetegedne, és az orvos (miféle orvos?) diétára fogná? És hát, ugye, jócskán benne jár már a korban. Hat évvel idősebb nálam, márpedig a mi korunkban hat év nagy idő. Gondoltam, inkább meg se mondom, de tudod, Emmanuel, csak amióta én itt vagyok Malevilban, szemlátomást hanyatlott. Minduntalan kihagy az agya. Jegyezd meg a szavam, Emmanuel, a feje, az fogja a sírba vinni. Jó múltkor is leülök mellé beszélgetni, hát mintha ott se volna, nem is felel.

Meg kell mozgatnom Malabár izmait, mielőtt ráülnék, mondom, hogy ezzel az ürüggyel arrébb csalogassam Falvine-t, eltávolítsam a Klinikától, mert Momo igenis mindent visszamond az anyjának. Ez a kedvenc szórakozása. Rohan elmondani, amit hallott, ráadásul sokszor tódít is. enyhíti vagy súlyosbítja a hallottakat, és csillogó szemmel, élvezettel lesi a hatást. Engem nem a fejem fog sírba vinni. Türelmesen hallgatom Falvine-t, időnként hümmögök is egy sort, odaadó figyelmem jeléül. Nem először jósolja meg a mi két vénasszonyunk a másik közeli és nyomorú pusztulását. Kezdetben mulattam rajtuk. Ma inkább elszomorít a dolog. De furcsa állat is az ember, gondolom, milyen könnyű szívvel képes felebarátja halálát kívánni. Megyünk, mendegélünk a kapuerődtől a felvonóhíd irányába, én még mindig kötőféken vezetem Malabárt, Falvine a bal oldalamon lohol, zihál, hogy el ne maradjon. Egyszerre megpillantom Miette-et a felvonóhídon. Ide tart. Negyven méterre lehet tőlünk. Megyünk egymás felé - ez a nap legjobb pillanata. Miette kifakult, foltos, gyűrött kék blúzban van, de a blúz tiszta és csábosan dagadozik: kék, agyonfoltozott kis gyapjúszoknyája a térdéig sem ér, látni engedi fekete gumicsizmába bújtatott meztelen lábát. Karja, lába csupasz, erős és vörös. Miette nem fázós. Én az ócska lovaglónadrágom fölé magas nyakú pulóvert húztam, de csak most kezdek annyira-amennyire felmelegedni. Miette dús növésű, hosszú haja - szakasztott a nagymama haja hollófeketében - a vállára omlik, szép szelíd, ártatlan bociszeme sugárzik, miközben a nyakamba borul, kétfelől cuppanósan arcon csókol, testét testemhez tapasztva, nem a maga gyönyörűségére, hanem az enyém kedvéért, merő nagylelkűségből. Hálás vagyok érte, annál is inkább, mert tudom, mint mindannyian: Miette nem ismeri a test gyönyöreit. Szentül hiszem, gyermeklelke mélyén nem győz csodálkozni a férfiakon, akik valami rögeszme folytán örömüket lelik nőnemű lények tapogatásában.

Falvine hangsúlyozott tapintattal eltűnik a balfenéken. A Malabáron a sor, most őt becézgeti Miette keze-szája. Enyhe féltékenységgel tapasztalom: őt szájon is csókolja. (Minket soha.) Aztán Miette elém áll és beszélni kezd kézzel-lábbal. Mindenekelőtt közli, hogy a (kancsal szemű, imára kulcsolt kezű) meg ő, Miette (hüvelykujjával a szívére bök), azt tették, amit gondolt (mutatóujj a homlokon), szeretkeztek (leírhatatlan mozdulat). Ő fel van háborodva (beszédes fintor), annál is inkább, mert egy (imára kulcsolt kezű) tette, de ami még jobban felháborítja (dúlt arc), az az, hogy a (kancsal szemű, összetett kezű) azt indítványozta (mindkét karját előre nyújtja, két tenyerét égnek fordítva, tálcaképpen összeilleszti), menjen vele (járást mímel, jobb kezét egy nem létező kézre kulcsolva) La Roque-ba (a távolba int) szolgálólánynak (súrolást, mosást utánzó mozdulatok). Aljasság! (Miette két ökle a csípőjére feszül, szemöldökét összeráncolja, ajkát undorodva elbiggyeszti, két lába a kígyó fején tapod). Ő nemet mondott (erélyes fejrázás), és otthagyta (félig elfordul, a háta elutasítást sugároz, a feneke ingerülten hullámzik). Jól tette?

Nem válaszolok rögtön, a lélegzetem is eláll Fulbert pimaszságától. Miette megint mutogat. Hát nem jól tettem?, kérdezi.

- Dehogynem, Miette, nagyon is jól tetted - felelem, és fél kézzel megcirógatom szép hosszú haj födte tarkóját, míg jobb kézzel jelt adok Malabárnak az indulásra. Máris toporzékol türelmetlenségében. Miette menet közben, röptében találomra összecsókol, már azt remélem, engem is szájon talál csókolni, mint az imént a Malabárt. De nem. Elfut a Klinika irányába, ahonnan pár pillanat múlva kigurul, mint egy golyóbis, Falvine, toronyiránt. Hájas csípője ring, mint hajó a viharban.

Fulbert túl sokat engedett meg magának, még megjárhatja, gondolom. Majd elhessegetem idevágó gondolataimat, a munkámra összpontosítok. Nyeregbe ülök, és körbe-körbelovagolom az udvart, lépésben, ügetésben, vágtában, ügyelve, hogy fordulásnál csak a fékszárat használjam. Főként az ügetést gyakoroljuk. Nincs tüske a sarkantyúmon, mégis csínján, ritkán használom, ostort jóformán soha, az ostorcsípést fel se venné Malabár, de az eljárást sértőnek tekintené. Félóra múltán fürdök a verejtékben. Pokoli izomerőt kell kifejtenem, hogy a hatalmas testű mént féken tartsam.

Az imént Jacquet-t pillantottam meg a szemem sarkából. A lakótorony felé igyekszik, karját lóbálva, a keze félig ökölbe szorul, mint mindig, izmos válla előregörbed. Kimerültem. Malabár is fáradt. Lenyergelek, bevezetem a csődört az istállóba. Hirtelen ott terem Colin, fogcsikorgatva, és belép velem együtt Malabár bokszába. Mialatt én leszerszámozom a lovat, és a nyerget, a kantárt feldobom a válaszfalra, ő felmarkol az alomból egy köteg szalmát, megcsavarintja, és dühödten csutakolni kezdi Malabár verejtéktől fénylő oldalát. Én is azt teszem a másik oldalon, szép nyugodtan, s közben át-átpislogok a mi nagy íjászunkra. Várom, hogy kipakoljon. Nemhiába. Már mondja is. Találkozott Meyssonnier-val és Thomasval. A raktárban. A sóstói zsákmányt rendezgették. Meyssonnier elmesélte, hogyan telt Miette éjszakája. Türelmesen hallgatom Colint. Ez a legfőbb dolgom Malevilban: figyelmesen hallgatni. Amikor kellően kidühöngte magát, mérsékletre intem. Őszintén aggaszt Fulbert sorsa. Rosszul áll a szénája, rosszabbul szinte, mint kívánnám. Azon töprengek, nem kellene-e valamiképpen könnyítenem a helyzetén, hogy baj nélkül távozzék Malevilból.

- Találkoztál Peyssouval? - kérdezem.

- Nem.

- Hát ha összefutnátok, ne szólj neki. Egy szót se, hallod-e!

Kedvetlenül bólint. Felakasztom a helyére a nyerget, kantárt. Odaát fülsiketítő iázásba kezd Fulbert nagy szürke szamara. Kis Colin lábujjhegyre áll, átsandít a szomszéd bokszba. Még mit nem, mondja megvetően, csődörnek képzeled magad, kis pimasz? Ugrálsz? Azt hiszed neked tartogatjuk a kancáinkat? Mit szólnál, ha gazdástul kihánynánk az árokba? A jeges vízbe? Az lehűtené a gerjedelmeteket, tudom, istenem!

Nevetek a párhuzamon. Hosszan és jóízűen nevetek, már csak azért is, hogy élét vegyem az elhangzott javaslatnak. Beválik. Colin örül a sikernek, valamelyest lecsillapodik.

- Hanem mérget vehetsz rá, komám, gyónni nem megyek - mondja. Barátian hátba verem, és indulok a szobámba, átöltözni.

A felvonóhídon szembetalálkozom Menouval. Gondterheltnek látszik. Megállok, Menou felemeli pici halálfejét, rám villantja eleven tekintetét.

- Kapóra jössz, Emmanuel - mondja -, úgyis beszélni akartam veled. Fulbert a gyónás után azt mondta, aggasztja a jövőnk, nem járhatunk át La Roque-ba misére, túlságosan messze van, azon gondolkodik, ne küldjön-e Malevilba káplánt, aki állandóan velünk lakna. Döbbenten bámulok rá.

- Nem örülnél neki - konstatálja Menou. - Mindjárt gondoltam.

Hogy örülnék-e neki? Enyhén szólva nem! Látom én jól, miféle szándék lappang Fulbert atyai gondoskodása mögött. Mialatt a csigalépcsőt megmászom, hangosan csikorgatom a fogamat, mint az imént Colin, bár merőben más okból. Amint felérek az első emeletre, nyílik a szoba ajtaja, és kilép Peyssou. Fulbert a küszöbig kíséri. Jacquet már a pihenőn vár a sorára.

- Jó napot, Emmanuel! - köszön rám hűvösen Fulbert. (Már tudja, hogy nincs szándékomban gyónni.) - Benézhetnél mise előtt pár percre? Beszédem volna veled.

- A szobámban várlak - mondom. - Második emelet, jobb oldali ajtó.

Meg se kottyan neki egy kis orron vágás, a lehető legméltóságteljesebb, legkegyesebb kézmozdulattal invitálja befelé Jacquet-t.

- Tennél nekem egy szívességet, Peyssou? - csapok le cimborámra.

- Természetesen.

- Helyezd magad kényelembe itt, a szomszéd szobában, és subickold ki a puskákat. De ragyogjon ám az a cső, mint a légy töke!

Tetszik Peyssounak a katonás beszéd, jókedvűen bólint. Én is felvidulok, nem annak örülök, hogy a puskáink tiszták lesznek, most is tiszták, hanem hogy sikerült Peyssout a mise kezdetéig kivonnom a forgalomból. A helyzet úgyis elég bonyolult, még csak az hiányzana, hogy Peyssou személyében újabb gond szakadjon a nyakamba.

Belépek a szobámba, ledobom a pulóvert, trikót, és félmeztelenül nekiállok mosdani, kicsípni magam. Majd kiugrom a bőrömből idegességemben. Aggaszt a küszöbönálló beszélgetés Fulbert-rel, nem győzöm önmagamat is mérsékletre inteni. Eh, gondoljunk kellemesebb dolgokra! Kinyitom a fiókot, élvezettel válogatok az ingek közt. Ez az én fényűzésem: az ingeim. Jó két tucat gyapjú, pamut és selyemingem van. Menou gondozza őket. Dehogy tűrné, hogy "másvalaki" elmocskolja őket a mosásnál, elégesse vasalás közben!

Épp az ingemet gombolom, amikor kopognak. Fulbert. Gyorsan elintézte Jacquet-t. Belép, megpillantja a nyitott fiókot, és lejátszódik az az epizód, amiről már beszéltem, a "fivéri kérelem".

Odaadom neki az inget, egyébként kedvem ellenére. Mindenkinek van valami gyöngéje. Én ragaszkodom az ingeimhez. Pedig Fulbert egyetlen inge - ha csakugyan az egyetlen - száláig elvásott, látni való, mennyire örül Fulbert az enyémnek. Fel is veszi, ott helyben. Mint már mondtam, nagyon meglep vendégünk meztelen felsőtestének a látványa. Jócskán húsos, éles ellentétben azzal a beesett képével. Nem elpuhult test, sőt!, de az izmait zsír párnázza, mint a néger bokszolókét. Velejéig hazug ez a Fulbert, még a külseje is hazudik.

Udvariasan átengedem neki az íróasztalhoz tartozó karosszéket. Hasznos előzékenység ez részemről. Én a díványra ülök, háttal a világosságnak, az ipse nem láthatja tisztán az arcomat.

- Köszönöm az inget, Emmanuel - mondja nyájas leereszkedéssel.

Begombolkozik, felköti szürke nyakkendőjét. Szigorúan méreget, de a szigorú tekintetet ellensúlyozandó nyájasan mosolyog rám. Okos ez a Fulbert. Sőt, több: éles elméjű. Úgy látszik, megérezte, hogy valami nincs rendjén, tervei meghiúsulhatnak, és leginkább én veszélyeztetem őket. Tekintete, mint egy hosszúra nyúlt csáp tapogatja körbe-körbe szerény személyemet.

- Engedelmeddel feltennék néhány kérdést - mondja végül.

- Kérdezz.

- La Roque-ban úgy hírlik, nem voltál buzgó keresztény.

- Igazat mondtak. Nem voltam buzgó.

- És nem éltél épületes módon.

Kis mosoly enyhíti a megjegyzést. Nem viszonzom.

- Mit jelent La Roque-i szóhasználat szerint az, hogy "nem éltem épületes módon"?

- Nőügyekre értem.

Lázasan gondolkodom. Ezt az alkalmat nem hagyhatom ki. De botrányt, látványos szakítást sem óhajtok. Keresem a legenyhébb választ.

- Tudhatod, Fulbert - mondom végül -, milyen nehéz egy magunkfajta jó karban levő férfinak lemondani a nőkről.

És közben jól a szeme közé nézek. Pillája se rezdül. Közönyös arccal hallgat. Túlzásba is viszi a közönyt. Mert akit "végzetes kór emészt", akinek "fél lába már a sírban", annak jog szerint tiltakoznia kéne a "jó karban levő férfi" kitétel ellen, amit rá is vonatkoztattam. Napnál világosabb, hogy ha a válaszom meglepte, nem ezen akadt fenn.

Váratlanul rám mosolyog.

- Nincs kifogásod a kérdések ellen, Emmanuel? A látszatát is kerülni akarom, hogy kívánságod ellenére meggyóntatlak.

Most sem viszonzom a mosolyt.

- Nincs ellene kifogásom - felelem hűvösen, tárgyilagosan.

- Mikor áldoztál utoljára? - kérdezi.

- Tizenöt éves koromban.

- Úgy mondják, nagy hatással volt rád protestáns nagybátyád.

Ebből nem eszel, barátocskám! Erélyesen visszautasítom az eretnekség vádját.

- Nagybátyám protestáns volt, én katolikus vagyok.

- Mégis lagymataggá váltál a te hitedben.

- Igen, lagymatag voltam.

- Már nem vagy az?

- Tudhatod: nem.

Ezt emelt hangon mondom. A szép, kancsal szempár megrebben.

- Ha arra célzol, Emmanuel - mondja Fulbert, a legeslegmélyebb hangfekvésben -, hogy esténként felolvasod társaidnak az Ótestamentumot, meg kell mondanom, alig hiszem, hogy javukra válnék, bár nem vonom kétségbe szándékaid tisztaságát.

- Ők kérték.

- Tudom - feleli ingerülten.

Hallgatok. Nem kérek magyarázatot. Tudom, mit felelne.

- Az a szándékom - mondja Fulbert -, hogy La Roque-ban káplánt keresek, és engedelmeddel idedelegálom, Malevilba.

Tettetett álmélkodással bámulok rá.

- Hogy szentelhetsz te bárkit pappá, Fulbert? Nem vagy püspök!

Alázatosan lesüti a szemét.

- Rendes körülmények között természetesen nem tehetném meg. De a körülmények rendkívüliek. Az egyháznak fenn kell maradnia. Mi lenne, ha holnap meghalnék utód nélkül?

Páratlan pimaszság! Ezt nem viszi el szárazon, gondolom. És rámosolygok.

- Persze, persze. Értem én, hogyne érteném: manapság senki nem járhat a cahors-i szemináriumba, Serrurier-vel vagy nélküle.

Most az egyszer elárulja magát. Arcizmain uralkodik, de a szeme vadul felvillan. Ijesztő alak ez a Fulbert. Valósággal megperzselt a szeméből sütő gyűlölet, az alig fékezett, gyilkos indulat. És nem gyáva, ezt is érzem. Nyílt kihívásra nyíltan riposztozna.

- Bizonyára tudod - mondja, háborítatlan nyugalommal -, hogy az ókeresztény egyházban a püspököt a hivők gyülekezete választotta. E precedensjogán én is megválasztathatom a La Roque-i gyülekezettel jelöltemet.

- A malevili gyülekezettel - igazítom helyre. - A maleviliakkal, ha Malevilban fog működni.

Úgy tesz, mintha nem hallaná, és sietve témát változtat, mielőtt végképp kicsúszna lába alól a talaj.

- Nem jöttél gyónni. Elvi ellensége volnál a gyónásnak?

Megint az eretnekség csapdája!

- Dehogy - tiltakozom erélyesen. - Inkább arról van szó, hogy rajtam nem segít a gyónás.

- Nem segít? - kiált fel Fulbert, mímelt, mégpedig kitűnően mímelt megbotránkozással, elképedéssel.

- Nem.

És mert az istennek sem mondok többet, Fulbert szelídebbre fogja a hangját:

- Magyarázd meg kérlek.

- Hiába kapok feloldozást bűneim alól, továbbra is furdal miattuk a lelkiismeret.

Ez történetesen igaz. Engem a sors tisztára moshatatlan lelkiismerettel vert meg. Máig emlékszem arra az esetre, amelyik, hogy úgy mondjam, kézzelfoghatóan bizonyította tizenöt éves koromban, hogy nem fog rajtam a gyónás szentsége. Húsz-egynéhány év távolából is kínoz annak a kegyetlen, ámbár gyermekes tettemnek az emléke.

Mialatt ezen merengek, fél füllel hallom, hogy Fulbert a lelkemre beszél. Nagy hévvel ontja a szokványos frázisokat. Ha egy laikus papot játszik, túltesz a világ minden papján.

- Egyszóval nem akarsz gyónni?

- Nem.

- Ez esetben nem tudom, hogyan bocsáthatnálak szentáldozásra, amint kívánod.

- Miért ne?

- Tudni való, a szent ostyát csak a kegyelem állapotában vehetjük magunkhoz - a hang nyájas, de a mélyén ostor suhint.

- Úgy hiszem, eltúlzod a dolgot - mondom. - Franciaországban az esemény napja előtt is akadt jó néhány pap, aki nem kötötte gyónáshoz az áldozást.

- Rosszul tették! - csattant fel Fulbert.

Szája vonallá keskenyedett, szeme szikrát hány. Hökkenten nézem. Akármilyen furcsa: ez a szélhámos vakbuzgó. Szélsőségesen, imponálóan ortodox katolikus.

Hallgatásomat zavarnak véli, siet kiaknázni fölényét.

- Ne kérj lehetetlent, Emmanuel. Hogyan áldoztathatnálak meg, ha egyszer nem vagy a kegyelem állapotában?

Egyenesen a szemébe nézek, úgy felelem:

- Nosza imádkozzunk együtt Istenhez, hogy végtelen kegyelmébe fogadjon. Engem sokéves mulasztásom után, mert ezalatt megtartóztattam magam az Ő szentségeitől, téged a Malevilban eltöltött éjszaka után.

Ennél súlyosabb csapást nem mérhetek rá, ha nem akarom kenyértörésig vinni. Fulbert magabiztossága, úgy látszik, kikezdhetetlen. Nem mozdul, nem szól semmit. Mintha meg sem hallotta volna. Hallgatása, bizonyos értelemben, felér egy beismeréssel. Ha meg akarná óvni ártatlansága látszatát, most meg kéne kérdeznie, hogy értem a "Malevilban eltöltött éjszaká"-t.

- Imádkozni fogunk, Emmanuel - mondja rövid szünet után, legeslegmélyebb hangján. - Mindannyian rászorulunk életünk minden percében. És én külön is imádkozom majd Őhozzá, hogy befogadd a papot, akit Malevilba küldök.

- Nem tőlem függ, mindnyájunktól - szabadkozom -, Malevilban szótöbbséggel hozzuk a határozatokat. Ha leszavaznak, meghajlok a többség akarata előtt.

- Tudom, tudom - Fulbert feláll, órájára pillant, és hozzáteszi: - Legfőbb ideje, hogy a misére gondoljak. Én is felállok, és állva közlöm, mit kérünk a tehénért.

Amikor a puskákat említem, Fulbert futó pillantást vet a Meyssonnier fabrikálta fegyvertartó állványra, és meglepetten konstatálja, hogy az állvány üres, de nem szól semmit. Annál hevesebb tiltakozásba csap a lovak említésére.

- Két lovat adjunk! - hőköl hátra. - Kettőt! Ez túlzás! Sose hidd, Emmanuel, hogy nem törődöm a lovakkal. Megkértem Armand-t, tanítson meg lovagolni.

Jól ismerem Armand-t. Afféle mindenes volt a kastélyban. De elment volna a munka temetésére, csak borravalóért nyújtogatta buzgón a kezét. Amellett alattomos, brutális fickó. És gyatra lovas. A kastélyban öt lovat tartottak, három heréltet, két kancát, de Lormiaux-ék (és az ő távollétükben Armand) csak a heréltekre mertek felülni. A kancáktól féltek, jól tudom, miért.

- A két kancára gondoltunk - mondom. - Senki nem nyergelte meg őket, mióta odakerültek. Annak idején óva intettem Lormiaux-ékat, ne vegyék meg hiába a kancákat. Armand-tól megtudakolhatod, így volt-e. De ha ragaszkodsz hozzájuk, tartsd meg őket. A te dolgod.

- No de mégis, két lovat adjunk egyetlen tehénért? Ráadásul meg puskákat is? Kemény feltételeket szabsz, Emmanuel - méltatlankodik Fulbert.

- Nem én szabtam, hanem Malevil. Tegnap este egyhangúan így határoztunk, én ezen nem változtathatok. Ha sokallod, nincs csere.

Ez a kupecfogás hat. Fulbert megingott. Lerí a képéről, hogy engedni fog. Nem akar üres kézzel hazatérni. Ismét órájára pillant, elnézést kér, és sietős léptekkel távozik.

Magamra maradok. Elhatározom, hogy "kicsinosítom magam" a misére, mint anyám mondaná. (Ó, azok a frizírjelenetek a húgaimmal, amikor szép csigákba bodorította a hajukat!) Levetem a csizmát, lovaglónadrágot, és felveszem "a temetési öltönyömet", ahogy Menou hívja. Igaz, mifelénk öt temetés esett mostanában egy esküvőre. Halódott ez a környék a bomba előtt is.

Elégedett vagyok, de nem annyira, mint lehetnék. Pedig igazán kedvező a mérleg. Meghiúsítottam Fulbert zsarolási szándékait, terveit, nem gyóntam, mégsem mer majd kizárni a közös áldozásból, ahogy a többieket sem, ezt máris tudom. Más szóval, megakadályoztam, hogy Malevilban is olyanforma, inkvizíciós kihallgatáshoz kösse az áldozást, mint feltehetően La Roque-ban. Félelmes hatalommá válhat a gyónás egy lelkiismeretlen kalandor kezében, amilyen Fulbert. Én ezzel szemben máris jócskán megnyirbáltam a hatalmát, méghozzá úgy, hogy nem is kiálthat ki miatta istentagadónak vagy eretneknek.

A legfényesebb fegyvertényem mégis a csere nyélbe ütése. És inkább a lovak, semmint a puskák miatt. Mert az iránt nincs kétségem, hogy Fulbert ideadja a két kancát. Okos az ipse, de mégiscsak városi ember, nem tud parasztfejjel gondolkodni. Nem fogja fel az ügy lényegét: ha megkapom a két kancát, enyém a környék egész kancaállománya és egyetlen csődöre. Fulbert nem fogja fel, hogy ha az ő három heréltjük majdan búcsút mond ennek az árnyékvilágnak, lovat csak tőlem szerezhet ő is, más is, hogy átengedte nekem a lótenyésztés monopóliumát, olyan időben, amikor a ló nélkülözhetetlen termelési és harcászati eszköz. Ő meggyengült, én tetemesen megerősödtem. E tekintetben nincs mitől félnem. Legfeljebb az árulástól. Emberünk jellemét tekintve ezt sem zárhatom eleve ki. Egyhamar nem felejtem el azt a gyűlölködő pillantást, amit akkor vetett rám, amikor célozni mertem szélhámosságára és Miette-tel töltött éjszakájára. Sajnos, kénytelen voltam minden ütőkártyámat kijátszani, hadállásaimat rendre felfedni, hogy a zsarolásra zsarolással felelhessek. Ismerem ezt az emberfajtát. Míg él, meg nem bocsátja.

Éppen a nyakkendőmet kötöm csomóra, amikor beront Thomas, mint a szélvész. Nyoma sincs szokott hidegvérének. Tüzel az arca, remeg minden tagja. Szó nélkül elviharzik előttem, kinyitja a szekrényt, előveszi esőköpenyét, bukósisakját, porvédő szemüvegét, kesztyűit és a Geiger készüléket.

- Hová rohansz?

- Süllyed a barométer. Gondolom, eső lesz.

- Lehetetlen! - mondom én, és az ablakra nézek, majd két lépéssel ott is termek. Kitárom mindkét szárnyát. Reggel ólomszürke volt az ég, most jóval sötétebb, és főként: telítve a levegő azzal a feszültséggel, dermedt várakozással, ami az eső csalhatatlan előhírnöke. De a bomba óta annyiszor fohászkodtunk: "Bár esne", hogy nem merek hinni a tulajdon szememnek. Sarkon fordulok, végigmérem Thomas-t.

- Teljes harci készültségben? Minek?

- Ellenőriznem kell, radioaktív-e a csapadék.

Elakad a szavam. Csak bámulok rá némán. Mire megjön a hangom, alig ismerek rá, olyan fakó.

- Lehet radioaktív? Hónapokkal a B nap után?

- De mennyire. Ha radioaktív porjutott fel a sztratoszférába, az eső lehozza. És ez végzetes csapás lenne, tudd meg. Az eső megfertőzné ivóvizünket, a búzát, amit vetettél, és mindenkit, akit utolér. A fertőzés pedig biztos halál, pár hónap vagy pár év múltán. Fokozatos, lassú halál.

Csak nézek rá. Érzem, kiszárad a szám. Erre nem gondoltam. Mint mindenki más, vártam az esőt, az életadót. Nem gondoltam, hogy épp ellenkezőleg, két hónap késéssel ő végzi be, amit a bomba elkezdett.

Ez a lassú sorvadás, a késleltetett halál iszonyúbb mindennél. Át- meg átjár a rémület. Nem hiszek az ördögben, de ha hinnék, most csak egyet mondhatnék: az ember ördögi.

- Mindenkit egy helyre kell gyűjtenünk - folytatja Thomas, lázas izgalommal. - És a lelkükre kell kötnünk: ki ne mozduljanak, míg el nem áll az eső.

- Mind együtt vannak már - mondom. - A nagyteremben várnak a misére.

- Akkor menjünk mi is a nagyterembe, de gyorsan, mielőtt elered!

A pillanat nem kedvez a humoros gondolatoknak, éppen csak átsuhan az agyamon: lám, Thomas mégiscsak részt vesz a misén! Kirohan, én utána, de az első emeleten eszembe jut, ott felejtettem Peyssout a szomszéd szobában a puskákkal. Visszamegyek, két szóban elmagyarázom a helyzetet, és máris rohanunk, négyesével véve a lépcsőket. A földszinten, a raktár bejáratánál eszembe jut Meyssonnier, de nem látom itt, úgy látszik, Thomas figyelmeztette és magával vitte. Átszáguldunk az udvaron, beesünk a palotácska nagytermébe, az ajtó tárva-nyitva, Peyssou becsapja mögöttünk.

Egyetlen szempillantással felmérem, mindenki itt van, mégis kétségbeesetten számolok és számolok, hiába, mindig tizenegy jön ki, eggyel több a kelleténél! Megint újra kezdem a számolást, és csak akkor jut eszembe, hiszen Fulbert is itt van, ő a tizenegyedik.

Thomas már elmondta a magáét. Sápadtan néznek fel, amikor belépek. Senki nem szól. Fulbert fehér, mint a fal, amennyire az arcát láthatom. Háttal áll a két ólommívű ablaknak, előtte a nagy konventasztal, s az asztal túlfelén, két sorban, a mi székeink. Nem tudom, kinek jutott eszébe a pincéből ideszármazott két nagy gyertyát Fulbert hordozható kis oltára mellé állítani, de határozottan jó ötlet volt. Percről percre sötétül az ég, már csak valami halvány fény dereng odakint, az utolsó ítélet fénye.

Az első sorban van még egy szabad hely, éppen Miette mellett. Már-már leülök, amikor észreveszem, hogy bal oldali szomszédom Momo lenne. A régi reflex még mostani fejvesztett állapotomban is működik. Sarkon fordulok, és a második sorban foglalok helyet, Meyssonnier mellett. Peyssou, aki mögöttem lépett be a terembe, leül a szabadon hagyott helyre, Miette mellé.

Mióta a világ világ, nem folyt még mise ilyen figyelmetlen hallgatóság előtt, pedig Fulbert hangja szépen zeng, és a ministránsgyerek, Jacquet, hibátlanul válaszolgat. Nem a misézőt nézzük, hanem az ablakot, mind, ahányan vagyunk. Reménykedve és rettegve. Egyszerre kiver a verejték. És az állatok?, gondolom. Mi ihatunk bort. De mi lesz velük? Mit isznak majd az állatok, ha fertőzött a vizünk? És mi lesz a földünkkel? Ha radioaktív por lepi el felszínét, és nemcsak a felszínét, mélyebbre is beviheti az eső a port, ki tudja, meddig szivárog méreg a gabonába?

Hány aratáson át? Meglep, hogy Thomas sohasem beszélt aggályairól. Hallgatása hazug biztonságba ringatott mindannyiunkat az esemény napja óta. Azt hittem, csakis egyetlen természeti csapástól kell tartanunk, a hosszan tartó aszálytól, mert az kiszáríthatja folyóinkat, porrá szikkaszthatja a talajt. Az meg sem fordult a fejemben, hogy a várva várt eső hozhat ránk halált.

Meyssonnier-ra nézek, érzem, felém fordul. Nem aggodalmat olvasok ki a szeméből, inkább mérhetetlen elképedést. Értem én, de mennyire értem! Mi, parasztok, olykor káromkodunk ugyan a rossz idő miatt, teszem júniusban, amikor a túl bő csapadék elrothasztja a szénánkat, de tudjuk jól, hogy az eső igaz barátunk, hogy ő éltet bennünket, nélküle nem lenne aratás, szüret, fű, forrás. És most egyszerre tudomásul kell vennünk azt a felfoghatatlan, képtelen tényt, hogy az eső megölheti tulajdon teremtményeit.

Meyssonnier elfordul, megint az ablakot bámulja. Én is. Jóformán lehetetlennek tetszik, mégis így van: még jobban elborult. Az a csupasz, megfeketült domb úgy fest most a Rhunes túloldalán, a három égre meredő facsonkkal a tetején, mint egy golgota az éjszakában. Halvány fény vetül valahonnan hátulról a gerincre, vékony sárga csík rajzolja körvonalát a fekete égre. A domb maga sötétszürke, a felette kavargó felhőgomoly tintafekete, itt-ott világosabb foltokkal tarkítva. Pillanatról pillanatra változik a baljós kép. Nem bírom levenni a szemem róla. Nem imádkozom, nem figyelek Fulbert-re, furcsa módon mégis valahogy összefügg a kántálásával, amit látok. Minden egyébről megfeledkezem: hogy ő Fulbert, hogy csaló gazember. Egyedül a hangja számít. Szépen misézik ez az álpap, szépen, ünnepélyesen, átéléssel, ezt hallom, ha nem is figyelek a szövegre. Nem figyelek rá, mégis tudom, miről beszél. Az ősi, kétezer éves rettegésről, ugyanarról, amit most és itt átélünk, míg az ablakot bámuljuk.

Egyre feketébbek, egyre alacsonyabbra ereszkednek a felhők. Tudom, nem késhet soká az eső. De a hátralevő percek örökkévalóságnak tetszenek. Hogy megvárat! Elviselhetetlen ez a várakozás! Hovatovább már azt kívánom, essen csak, essen, szakadjon végre ránk az ég, ha beledöglünk is, ha Thomas Geiger készüléke a halálos ítéletünket hirdeti is ki utána. Egy oldalpillantást vetek Meyssonnier-ra. Inas nyakán fel-le jár kiugró ádámcsutkája. Meyssonnier széke valamivel hátrább áll, mint az enyém. Thomas-t is látom, profilból. Időnként megnedvesíti a nyelvével kiszáradt, összeragadt ajkait. Érzem, hogy önti el a verejték a derekamat, tenyeremet, és tudom, nemcsak én vagyok így. Mind egy cipőben járunk. Ha elég finom volna a szaglásom, megérezném a tizenegy mozdulatlan testből áradó izzadság- és félelemszagot.

Fél füllel hallgatom Fulbert misézését. Csak a hangját, nem a szavait. Kísérletet sem teszek rá, hogy felfogjam, mit mond. Vendégünk érces, szép hangja mintha meg-megremegne, elcsuklana. Lám, lám, van, ami közös bennünk, Fulbert. Kedvem lenne megmondani neki. Hogy mire ez a huzakodás, gyűlölködés? Úgyis megjön az eső, és összebékít, tudjuk, hogyan, mi áron.

Amikor végre csakugyan eljön nagy hirtelen ő, akit vártunk, úgy rezzenünk össze, mintha áramütés ért volna. És még mélyebb lesz a csend. Fulbert hangja már nem zenél lágyan, behízelgően: rekedten, tompán szól, de szól. Meg kell adni, van mersze, és úgy hiszem, hite is. Nem most, jóval később eszembe jut: talán az sodorta a szélhámosságba, hogy pályát tévesztett. Pillanatnyilag nem gondolok semmit, csak hallgatom a hangját. Az eső vadul paskolja az üveget. Gyűlöletes zaj! És olyan erős, hogy időről időre elnyomja Fulbert hangját. Nagy messziről, gyengén hallom, de görcsösen figyelek rá. Úgy rémlik, fonál ez a hang, amiben megkapaszkodhatom a vakhomályban. Mert sötét van, sötétebb, mint valaha, bár az ablaktáblákon fehér tajtékot ver az eső. A nagytermet már csak a két nagy gyertya fénye világítja be, a gyertyaláng táncol-pislákol az ajtó- és ablakhasadékokon besüvítő szélben. Fulbert árnyéka rémesen megnő a falon. A kardok, alabárdok pengéjén megvillan itt-ott egy fénysugár. Gyászos látvány. Úgy rémlik, mind a tizenegyen egy katakombában bujkálunk, menedéket keresve a felettünk, körülöttünk tomboló halál elől.

Megcsendesedik a zápor, lecsap az első villám, kigyújtva ablakainkat. Keleten, a szemközti domb mögött megdördül a menny. Ismerem jól vidékünk viharait, rémületesek. Gyerekkorom óta rettegek tőlük. Ahogy nőttem, fokozatosan megtanultam félelmemet nem leküzdeni, csak leplezni. Most egyszerre rohanja meg a testemet a régi és az új félelem. Alig bírok nyugalmat parancsolni reszkető kezemre, amikor az első villám cikázó fénye bevilágítja a három facsonkot ott, a dombtetőn, és a mennydörgés robajára várok. A szél tombol, mint a dühöngő őrült. Keleti szél. Megismerem a hangjáról. Vijjogva süvölt át a félig romba dőlt boltíven, ahol az irodámat akartam volt berendezni, ádázul ráz ajtót, ablakot, befütyül a szirt hasadékain. Az eső megint rákezdi, kétszeres erővel, a szél úgy hajítja az ablaküvegre az esőcseppeket, mint millió kis lándzsát. Úgy tetszik, mindjárt betöri az üveget. Ilyesformán érezheti Fulbert is, aki háttal áll az ablaknak. Önkéntelenül behúzza a nyakát, megfeszíti a hátizmait, mintha azt várná, hogy a vihar rászakadjon. De az eget rázó, iszonyú mennydörgések szünetében most is hallom a hangját.

Zsebre dugom mindkét kezemet, megfeszítem a tarkómat. Kiszámított kegyetlenséggel, lassan közeledik az égiháború. Nem is mennydörgés ez már, hanem robbanás. Mintha a villámok egyenesen Malevilt vették volna célba, mintha kaján precizitással belőnék a terepet, ahogy a tüzérség szokta a végső roham előtt. A tintafekete eget fénylő cikcakkok, kacskaringók, csóvák szántják, percről percre vakító, jéghideg fényözön árasztja el az ablakokat, a rákövetkező pillantban pedig hirtelen, erős csattanás rázza meg, mintha gránát robbant volna. A robaj szinte elviselhetetlenné fokozódik. Legszívesebben elfutna, elszökne, elbújna előle az ember. Két robbanás közt, amikor egy másodpercre enyhül a vihar tombolása, még mindig hallom Fulbert hangját. Gyenge és remegő hangocska, pislákol, mint a gyertyák lángja - de egyedüli támaszom. Most tompa nyögést hallok valamerről. Jó darabig eltart, míg felfedezem, honnan jön. Momo nyöszörög az első sorban, busa nagy fejét Menou aszott mellére hajtja, a csontsovány anyai karok oltalma alá menekül.

Váratlanul eltávolodik a vihar. Nagy messziről hallatszik a mennydörgés, az előbbiekhez képest szinte megnyugtatóan. Egyre távolabbról, egyre gyérebben robajlik. A szélvihar közben a tetőfokra hág. Nyak-, kar- és vállizmaim megfájdultak, görcsmereven tartom magam, hogy ne remegjek. Igyekszem lazítani. Nem is zuhog, szakad az eső, mintha dézsából öntenék. Sűrű vízfüggöny lepi a kis ablakszemeket, mint hullámzó tengeren a kajütablakot, vagy mint az autó üvegét. Megszűnt az a gyűlöletes csattogás, kopogás, de most is zaj van: tompa suhogás fedi el újra és újra Fulbert távoli hangját, Momo nyöszörgését. Érzem, valaki meglöki a könyökömet. Meyssonnier. Odafordulok, de egy szót sem értek abból, amit mond, csak nézem, megbűvölten, milyen keservesen mozog fel-le az ádámcsutkája. Közelebb hajolok, csaknem a szájára tapasztom a fülem. Thomas beszélni akar veled, hallom végre. Éppen állunk - gépiesen követtük az első sor példáját, ha ők felálltak, felálltunk, ha leültek, leültünk -, ellépek Meyssonnier előtt, odaszorulok Thomas-hoz. Thomas nagy nehezen szétfeszíti összeragadt ajkait - látom, hogy egy sűrű, csaknem szilárd nyálcsepp köti most is össze a kettőt - és azt mondja: "Ha elállt az eső, kimegyek." Bólintok, visszalépek a helyemre, elképedve, nem értem, miért érezte szükségét, hogy ezt bejelentse. Hát persze, nem teheti ki magát a halálos port hordozó esőnek. E pillanatban már biztosra veszem, hogy az eső halált hoz. Az elviselhetetlen aggodalom kiölte belőlem a remény utolsó szikráját is.

Sűrűn patakzik az ablakokon a víz, mégis világosabbnak tetszenek, mint előbb. Mintha az esőfüggönyből fény áradna. Túlnan fehéres derengést látni. Az a képtelen ötletem támad, hogy a vízözön színültig töltötte a kis Rhunes-völgyet, ellepte, alámossa a szirt hasadékait. Csodálkozva tapasztalom, hogy társaim egy borral telt poharat és egy tányért adnak kézről kézre, a tányéron kenyérdarabkák, egyelőre nem fogom fel a tény jelentését. Thomas iszik a borból, Meyssonnier is. Elszorul izgalmamban a szívem, és ekkor végre megértem: áldoznak, tudtukon kívül. Nyilván örülnek, hogy egy korty borral leöblíthetik kiszáradt torkukat. Ni, ők is ráébredhettek, miről van szó, a kenyérdarabkákhoz nem nyúlnak, továbbadják nekem a tányért, a borospohárral egyetemben.

Akkor veszem csak észre, hogy Jacquet áll előttem. Zavarom láttán a tányérért nyúl, kiveszi a kezemből, és amikor mohón a számhoz emelem a poharat, odasúgja: hagyj nekem is belőle. Jó, hogy figyelmeztetett, mind kiittam volna. Amikor a borral végeztem, odanyújtja a tányért. Gyors mozdulattal leemelek három kenyérszeletet, saját adagomon kívül két cimborámét is. Tisztán önvédelmi reflex, nem akarom, hogy Fulbert megtudja: ketten közülünk megtagadták a szentáldozást. Hogy ez a reflex még működik, hogy most is a jövőnket féltem, holott meggyőződésem szerint senkinek sincs itt többé jövője, az engem is meglep. Jacquet látta, mit műveltem a kenyerekkel, gyermeteg szemében a szemrehányás halvány árnyéka, de tudom, nem fogja elmondani senkinek.

Mindez valami vattás, puha ködben zajlik, mintha agyamat is elárasztotta volna az ablaküvegen patakzó eső. Különös módon úgy éreztem, mintha mindezt már láttam, megéltem volna egyszer: a fakó fényt, az eső elárasztotta ablakokat, a két ablak közti falon a fegyvereket, Fulbert-t, akinek éppen csak a körvonalait látom, és elmosódott foltként beesett arcát, a hosszú konventasztalt és mögötte néma, görnyedt, rémület gyötörte kis csoportunkat. Egy maroknyi ember a kiürült világban. Jacquet visszatér a helyére. Fulbert misézik, Momo is elhallgatott, mióta a vihar elvonult, amint lenyelte a szentelt bort, kenyeret, visszabújt Menou rideg karocskái közé. Furcsán, meghitten ismerős mindez és a nagy lovagterem is. A félhomályban, a két gyertya és a fehéren derengő ablakok gyér fényénél olybá tűnik, mint egy kripta, ahol leendő sírjaink fölött virrasztunk. Miette pazar fekete hajkoronáján itt-ott fénypontocskák csillognak a homályban. Láttára összeszorul a szívem, azt gondolom: lám, hiába jött közénk, nem örökíti tovább az életet.

Véget ér a mise, de nem az eső. Változatlanul szakad. A szél vadul rázza az ablakokat, de nem nyithatja ki, csak egy kevéske esőt présel át a hasítékokon. Lassan tócsába gyűlik a kőpadlón a víz. Átvillan az agyamon, hogy megkérem Thomas-t: jártassa meg készülékét a tócsa fölött. De rögtön el is hessegetem az ötletet. Úgy érzem, ha siettetjük, kedvezőtlen lesz az ítélet. Merő babona, tudom. Mégis erősebb nálam. Hej, de sok apró gyávaságot nézek is el magamnak titokban, én, a bátor! Miután ily módon elodázom az ítélethirdetés pillanatát, Menouhoz fordulok, és nyugodt hangon megkérem: gyújtson tüzet. Mert a hangomnak még parancsolok, csak belül gyengültem el. A látszatot óvom. Amúgy is elkel az a tűz. Fennhangon megjegyzem: mióta megmozdultunk, érezni, fogvacogtató hideg van a teremben.

Fellobban a láng. Körülüljük a tüzet, némán a rettegéstől. Kibírhatatlan ez a csend. Hamarosan odébbállok, otthagyom a társaságot, fel-alá sétálok a teremben. Zajt nem ütök, a cipőm gumitalpú. Az ablakon habzik a víz, Malevilt elöntötte az ár, gondolom, mindjárt lebegni kezd a vízen, mint egy bárka. Talán a félelem okozta idegfeszültség miatt képtelenebbnél képtelenebb gondolataim támadnak, a valóság elől az abszurdumba menekülök. Például egyszer csak eszembe jut, hogy leemelek a falról egy kardot, és véget vetek a komédiának, beledőlök, mint egy római császár.

Amint ezt elgondolom, felvonít a szél, és eláll az eső. Úgy látszik, megszokta a fülem a vízzuhogás zaját, mert most, hogy megszűnt, zavartalannak érzem a csendet, holott a szél dühödten fütyül, és rázza az ablakokat. Látom, hogy a tűz körül ülők hirtelen, mintegy vezényszóra az ablak felé fordulnak, mintha a tíz fej egyetlen törzshöz tartozna. Thomas kiválik a csoportból szó nélkül, rám se pillantva odalép a székhez, ahol viharfelszerelését hagyta, felveszi az esőköpenyt, gondosan becsatolja az övét, szép sorjában felölti porvédő szemüvegét, bukósisakját, kesztyűit. A motorosszemüveg eltakarja arca felső részét, úgy fest, mint egy gépember, aki könyörtelenül végzi a maga dolgát, tekintet nélkül ránk, emberekre. Fekete az esőköpeny, fekete a sisak és a csizma is rajta.

Visszatérek a kandallóhoz. Beleolvadok a csoportba. Velük kell lennem, egyedül nem bírnám ki a várakozást. Gyéren pislákol a tűz. Menou takarékoskodik a fával, mint mindig. Ott szorongunk egymás hegyén-hátán a nyomorú kis tűz körül, háttal az ajtónak, ahonnan eljövendő lesz az ítélet. Menou a padkán ül, Momo vele szemközt, a túlsó oldalon. Hol az anyjára pislog, hol rám. Nem tudom, mit jelenthet Momo tudatában ez a kifejezés: "radioaktív por"; mindenesetre megbízik annyira az anyjában és bennem, hogy rettegjen, kettő helyett is. Halálsápadt. Csillogó fekete szeme kimered, egész testében reszket. Mi is így reszketnénk, ha nem tanultuk volna meg felnőtt korunkra fegyelmezni magunkat.

Nem is sápadtak, szürkék a cimboráim. Meyssonnier és Peyssou között állok. Mindhárman egyforma pózban: görnyedten és kicsit mereven, a fejünk lehorgad, a kezünket zsebre dugjuk. Peyssou másik szomszédja Fulbert. Ő is hamuszürke, és görcsösen lesüti a szemét, csontos arca így még élettelenebbnek tetszik, szakasztott olyan, mint egy hulla. Falvine ajka mozog, Jacquet-é is. Gondolom, imádkoznak. Kis Colin nyomott, ideges, ásítozik és nyeldekel, kapkodva szedi a levegőt. Csak Miette látszik nyugodtnak, majdnem derűsnek. Ha aggódik is egy kicsit, nem magáért, miértünk. Mindenkihez intéz egy-egy vigasztaló pillantást, kis mosolyt, de mosolya lesiklik kőarcunkról.

Eláll a szél is. Se szó, se hang, a tűz sem pattog már, csak parázslik, csend támad a teremben, nyomasztó csend. A folytatás villámgyorsan zajlik le. Szinte felfoghatatlan az átváltás előbbi állapotunkból az újba. Átmenetek csak a regényekben vannak, az életben nincsenek. Kivágódik nagy zajjal a terem ajtaja. Beront Thomas, sisak és szemüveg nélkül, a tekintete mámorosan csillog. És diadalmasan elüvölti magát: "Semmi! Semmi, de semmi!"

Nem éppen világos beszéd, mégis mind megértjük. És rohanunk. Egyszerre érünk az ajtóhoz, alig férünk ki rajta. Amint kilépünk az udvarra, újra elered az eső. Zuhog, mintha dézsából öntenék, de. bánjuk is mi! Mind kint tombolunk, nevetünk a záporverésben. Leszámítva Fulbert-t, aki a lakótorony szűk kapuboltja alatt keres menedéket Menouval és Falvine-nal együtt. Különben is langyos az eső, mi legalább langyosnak érezzük. Végigpatakzik testünkön, tisztára mossa az évszázados, fekete kőkockákat a talpunk alatt. A lakótorony minden talprése külön kis vízesést zúdít az öreg fal öreg köveire, lentebb egybefolyik vizük a nagy záporesővel. Fehéresszürke az ég, de itt-ott halvány rózsaszínbe játszik. Miette hirtelen lerántja blúzát, és odakínálja az esőnek melltartót sosem látott ifjú felsőtestét. Kacag, toporog, hajladozik kitárt karral, hosszú haját fél kézzel a szélbe lengeti, mint a zászlót. Mi is így ugrálnánk-táncolnánk, tudom, ha emberőseink ösztöne ki nem veszett volna belőlünk. Tánc híján élénk beszélgetésbe merülünk.

- Meglásd, úgy nő majd a búzánk, mintha húznák - rikkantja Peyssou.

- Nem elég ahhoz az eső - inti le Meyssonnier. - Öntözted eleget, mégsem zsendült ki! Nap kéne neki.

- Eh, lesz itt napsütés annyi, hogy meg is sokallod! - legyint Peyssou. Optimizmusa nem ismer határt. - Igaz, Jacquet? - kérdezi, és jól hátba veri jobbágyunkat.

- De még mennyire! Előjön bizony a nap is - siet helyeselni Jacquet, arra azonban már nem futja a bátorságából, hogy a hátba vágást hasonló jóval viszonozza.

- Ideje volna! - véli nagy íjászunk. - Június elején járunk, de olyan hideg van, mint márciusban.

Nem csendesedik a zápor. Az első mámor múltán mind fedezéket keresünk, csak Miette táncol és dalol tovább az esőben, bár egy hang nem jön ki a torkán, és Momo áll megbűvölten, hátraszegett fejjel, nyitott szájjal, hogy feligya az arcán patakzó esővizet. Begyere, de rögtön, kiált rá minduntalan Menou, még halálra fázol (ez a jóslata mindig csődöt mond, Momo szervezete vasból van), ha nem jössz, fenéken billentelek. De Momo jó húsz méterre van az anyjától, ott a lebocsátott felvonóhíd is, ha kell, szempillantás alatt eliszkol, tudja, Menou nem teheti rá a kezét, úgyhogy nem is válaszol. Kéjjel issza az esővizet, és fél szemmel Miette meztelen keblét lesi.

- Hagyd már békén a fiadat! - avatkozik közbe Peyssou. - Folytonosan őt pesztrálnád. Arról nem is beszélve, hogy igazán ráfér egy kis zuhany. Tisztesség ne essék szólván, Menou, a fiad úgy bűzlik, mint egy bakkecske. Zavart is szegény a mise alatt.

- Egyedül nem bírom megmosdatni - mondja Menou. - Tudod jól, erősebb nálam.

- Az istenit! - káromkodja el magát Peyssou, de rögtön észbe kap, elpirul, és riadt pillantást vet Fulbert-re, akit Falvine félrehúzott, hogy kikérdezze fivéréről, a La Roque-i cipészről, és unokalányáról, Catie-ról. - Emlékszem már! Hiszen ezt a mocsokjanit utoljára azon a napon fürdettük, amikor...

"Leütöttek", mondaná, de idejében lenyeli. Sajnos, mind megértettük, Jacquet is. És úgy eltorzul jámbor képe, hogy nézni is rossz.

- Befelé, Momo! - kiáltja Menou, tehetetlen dühvel.

- Nem jön az be, míg Miette zuhanyozik - véli józanul Meyssonnier. - Legelteti a szemét.

Mind nevetünk, csak Menou duzzog. A meztelenség szent borzadállyal tölti el, mint minden parasztasszonyt. Elbiggyeszti a száját, úgy mondja:

- Mégiscsak pogány ez a lány! Hogy nem átallja ország-világnak mutogatni a csöcsét!

- Eredj már - legyint Colin -, ismeri azt itt mindenki, az egy Momón kívül.

És közben kihívóan Fulbert-re néz. De Fulbert se lát, se hall, vagy legalább úgy tesz, mintha elmerülten csevegne Falvine-nal. Peyssou nem érti, kérdőn pillant rám, ez megriaszt, elhatározom, sürgősen véget vetek az ügynek, útnak indítom a szentembert. Rákiáltok Miette-re, jöjjön már be, ráparancsolok Menoura, gyújtson be a kandallóba, de nagy tüzet rakj ám, Menou, hallod-e. Ámbár most, hogy a fiacskáját akarja megszárítani, eszébe sincs fukarkodni a fával. Máris itt van köztünk Miette, kézben hozza a blúzát, ártatlanul, játékába feledkezve (konstatálom: Fulbert nem mer rászólni, de még ránézni sem), és Momo természetesen hűségesen követi, alig várja, hogy lássa: hogyan szárogatja majd Miette a kandalló tüzénél a blúzát. Aminthogy úgy is tesz. És mi is itt tolongunk, mind ahányan vagyunk, gőzölgő ruhában, majd megsülünk a pokoli tűznél, és ahogy látom, a gondolataink sem járnak messze az ördögtől.

Miette rám néz, fogja a blúzt, és kiteríti egy zsámolyra, mert beszélni óhajt velem, és ahhoz szüksége van mindkét kezére. Szemrehányást készül tenni, félrevonul egy zugba. Én követem, és kezdődik a némajáték. Fenntartott nekem maga mellett egy helyet a misén, és jól látta (a szemére bök), hogy az utolsó pillanatban visszafordultam, meglógtam, a második sorba ültem (kézmozdulata most úszó halat idéz, az utolsó pillanatban elkanyarodik a hal).

Megnyugtatom. Nem miatta ültem máshová, hanem Momo miatt, sejtheti, miért. Miette rábólint, Momo csakugyan (mutató- és hüvelykujjával befogja az orrát). Csodálkozik is rajta. Erre elmesélem, milyen kínos művelet Momót megfürdetni, csak rajtaütésszerűen kaphatjuk le, három-négy ember is elkel hozzá, mert Momo hihetetlen erélyt, csalafintaságot, erőt képes kifejteni, hogy meghiúsítsa ez irányú törekvéseinket. Miette figyelmesen hallgat, jót mulat a magyarázaton. Majd váratlanul elém plántálja magát, csípőre teszi a kezét, elszánt képet vág, harciasan megrázza sörényét. Így adja tudtomra: ezentúl ő fürdeti Momót.

Jön Menou és súgva megkérdi, ne szolgáljon-e fel a "jó népnek" valami harapnivalót. (Ó, az álszentje! Persze hogy csak a fiacskája jár most is az eszében, őt akarja felvértezni a hűlés ellen.) Várjunk, míg a pap el nem távozik, felelem ugyancsak súgva, inkább adjunk vele egy kiló vajat meg egy egész kenyeret ajándékul a La Roque-iaknak.

Mind kikísérjük Fulbert-t, amikor az eső első szünetében útnak indul szerényen, szürke szamara hátán. Ki-ki másképp búcsúzik. Meyssonnier és Thomas hideg, akár a jégcsap. Colin majdnem pimasz. Én roppant tapintatos vagyok, udvarias, de hűvös. Igazán szívélyesen csak két öregasszonyunk búcsúzik, és egyelőre legalább Peyssou meg Jacquet. Miette oda se jön: Fulbert úgy tesz, mintha nem venné észre. Húsz lépéssel távolabb élénk eszmecserét folytat Momóval. Nem láthatom az arcjátékát, hátat fordít nekünk, de amit mond, az nyilvánvalóan heves ellenállásba ütközik Momo részéről. Mégsem hagyja Miette-et faképnél, mint anyját vagy engem. Lenyűgözve bámulja, zsibbadt arccal, és ha jól látom, egyre gyérebben, bágyadtabban tiltakozik.

Nyájas mosollyal átnyújtom Fulbert-nek a puskája tárát. Helyére csúsztatja, vállára veti a puskát. Nyugodt és méltóságteljes, mint mindig. Mielőtt felülne a szamárra, tudtomra adja, mély sóhajjal, amely mintegy mérőónként mutatja az emberi irgalom sekélységét, hogy elfogadja feltételeinket a tehén adásvétele tárgyában, bár mértéktelenül keménynek tartja őket. Nem én szabtam a feltételeket, mondom, de lerí a képéről: nem hiszi, ami nem is csoda, ha jobban meggondolom, elvégre ő is önhatalmúlag állt rá az alkura, nem kérte ki hívei véleményét. Nem merem úgy mondani: polgártársai véleményét, mivel Fulbert következetesen egyházközséget mond község helyett. Annyi bizonyos: egymaga dönt La Roque ügyében, és hasonló hatalmat tulajdonít nekem itt, Malevilban.

Búcsúzóul Fulbert kisded prédikációt vág ki az esőről, amelyet lám a mennyei Gondviselés küldött, nem romlásunkra, mint hittük, hanem igenis áldásunkra. Beszéd közben kiterjeszti és többször égnek lendíti mindkét karját, ezt a gesztust már VI. Pál pápánál sem szerettem, Fulbert-nél egyenesen karikatúrának hat. Míg papol, jól megnéz bennünket szép, kancsal szemével. Eszébe vési, ki hogyan viselkedett irányában. Nem is fogja többé elfelejteni.

A szentbeszéd végén felszólít bennünket: imádkozzunk, újra bejelenti, hogy hamarosan káplánt küld nekünk, megáld és távozik. Colin úgy csapja be mögötte a nehéz, vasveretű kaput, hogy csak úgy csattan. Rosszallóan csettintek, de nem szólok. Egyébként sincs rá érkezésem, mert Menou felsikolt.

- Hol van Momo?

- Ne félj, nem veszett el - nevet Peyssou. - Hol lenne?

- Az előbb még ott láttam a Klinikánál, Miette-tel vitatkozott.

Menou abban a szempillantásban a Klinika bejáratánál terem. Momo! Momo!, kiáltja. De a Klinikán senki.

- Most jut eszembe - mondja Colin -, az imént száguldott el mellettünk, a felvonóhíd irányában futottak Miette-tel. Kézenfogva, mint két gyerek.

- Úristen! - Menou futásnak ered. Nevetve, hüledezve a nyomába szegődünk. És mert alapjában véve mind szeretjük Momót, kutató csoportokat szervezünk, hogy tűvé tegyük a várat. Ti a pincébe mentek, ti a fáskamrába, ti a földszintet kutatjátok át. Hirtelen eszembe ötlik Miette terve. Nagyot rikkantok:

- Gyere csak, Menou! Megmondom én, hol a fiacskád!

Kézen fogom, húzom a lakótorony felé. A többiek követnek. Átvágunk az első emeleti tágas előtéren. Megállok a fürdőszoba ajtaja előtt, lenyomom a kilincset. Hiába, kulcsra zárták belülről. Megdöngetem a nehéz tölgyfa ajtót:

- Itt vagy, Momo?

- Ajteni, ajato bébé!- hangzik fel Momo csatakiáltása.

- Vele van Miette - mondom. - Egyhamar nem jön elő a te Momód.

- De mit művel vele az a lány? Mit? - riadozik Menou.

- Nem tesz kárt benne, annyi szent - hahotázik Peyssou, ahogy a torkán kifér, a combját csapkodva és közbe-közbe Jacquet vállát. Nevetnek a többiek is, nevetnek és kurjongatnak. Érdekes. Momóra egy cseppet sem féltékenyek. Hja, ő malevili, az ugye mindjárt más. Közülünk való. Nincs ki ugyan a négy kereke, de sebaj, a mi emberünk. Nagy különbség!

- Megfürdeti, nekem mondta is, hogy meg fogja fürdetni - közlöm.

- Szólhattál volna - pattog Menou. - Majd elkaptam volna a grabancát!

Általános tiltakozás. Csak nem akarná Miette-nek megtiltani, hogy tisztára sikálja Momót. Úgyis úgy bűzlik, mint a bakkecske! Az csak jó, ha Miette kivakarja a koszból. Nem is szólva egyebekről. Hogy megbetegedhet. Megtetvesedhet.

Menou vérig sértődik.

- Az én Momóm sosem volt még tetves - mondja. De hazudik, és ezt mindenki tudja. Soványan, riadtan jár fel-alá az ajtó előtt, mint a kotlós, aki a csibéjét keresi. Nem meri Momót kihívni, nem mer bezörgetni, tart tőlünk. Meg egyébként is tudja, mit felelne Momo.

- Ezek a jöttmentek - dúl-fúl dühében. - Gondoltam én mindjárt, mihelyt megláttam őket, hogy csak bajra jönnek közénk. Vademberek, nem valók egy fedél alá becsületes keresztény emberekkel.

Falvine megadóan várja a folytatást. Úgyis ő issza meg a levét, az hétszentség! Mert ugye Jacquet férfi, őt egy rossz szóval nem illeti Menou. Miette-nek meg sok a védelmezője. De bezzeg a szegény Falvine...

- Jöttmentek? - nézek szigorúan Menoura. - Hát ezt honnan veszed? Falvine a tulajdon édes unokahúgod.

- Szép kis unokahúg! - sziszegi Menou.

- Hát ha úgy vesszük, te sem vagy éppen a legszebb - vágok vissza tájszólásban. - Eredj, hozzál inkább tiszta fehérneműt Momónak. És ráadhatnád már a hármas számú nadrágját is, ez csupa rongy.

Felmegyek a szobámba, felviszem a puskákat, és felaggatom az állványra, hogy gyönyörködjek a látványban.

Colint értem szalasztják, amikor a fürdőszoba ajtaja végre megnyílik.

Momo a fonott széken üldögél, újdonatúj sárga-kék levélmintás fürdőköpenyembe burkolózva. (Az esemény napja előtt vettem.) Tiszta, mint a patyolat, és virágos jókedvében van. Fülig ér a szája, csillog a szeme. Miette mögötte álldogál, és a művében gyönyörködik. Momóra rá sem lehet ismerni. Bőre több árnyalattal világosabb a megszokottnál, arca tükörsima, a haja megnyírva, megfésülve. Büszkén trónol a széken, és illatozik, mint egy kurtizán, Miette egy egész üveg Chanel parfümöt locsolt rá, amit Birgitta szekrényéből kotort elő.

Valamivel később hatszemközt fontos ügyben megbeszélést tartunk a szobámban Colinnal és Peyssouval. Ők aztán elvonulnak a Rhunes-partra körülnézni. Én lemegyek a nagyterembe. Az ártalmatlan eső és az ártalmas Fulbert távozása jó kedvre derített, fütyörészve lépek Menou mögé. Egyedül van, egy lábas fölé hajol, csak a hátát látom:

- Mi jót főzöl nekünk, Menou?

Hátra se néz, úgy feleli:

- Majd meglátod.

Aztán megfordul, halkan felsikolt, elfutja a szemét a könny.

- Összetévesztettelek a nagybátyáddal! Én is elérzékenyülök.

- Szakasztott így lépett be ő is, fütyörészett, és azt kérdezte: mi jót főzöl nekünk, Menou? Még a hangod is akkurát olyan, mint az övé. A szívverésem is elállt bele!

Elhallgat, majd így folytatja:

- Mert jó kedélyű ember volt ám a nagybátyád, Emmanuel. Szerette az életet. Akárcsak te. Olykor jobban is a kelleténél - teszi hozzá, hirtelen magára eszmélve, mert amióta Menounk megöregedett, erkölcscsősz és nőgyűlölő.

- Ugyan már - mondom, mert tudom, mit gondol, ha nem is mondta ki. - Csak nem veszed rossz néven Miettetől, hogy tisztára mosdatta a fiadat? Nem vette el tőled. Csak kipucoválta.

- Beszélj csak, beszélj! - legyint.

Elárad bennem az öröm. De jó, hogy Menou felemlegette a bácsikámat, hogy hozzá hasonlított! És mert egy hónap óta egyre-másra legorombítottam, hogy ne csipkedje már annyit Falvine-t, elvégre ami túlzás, az túlzás, engesztelésül rámosolygok. Elérzékenyül. Sürgősen hátat fordít. Van szíve, lám, a szívós kisöregnek, csak vastag kéreg fedi.

- Megkérdezhetem, Emmanuel - mondja, rövid szünet után -, miért nem akartál gyónni? Jót tesz ám a gyónás. Tisztít.

Nem hittem volna, hogy ma este még teológiai vitába bonyolódom Menouval. Szétvetett lábbal, zsebre tett kézzel állok a kandalló előtt. Ez a nap nem olyan, mint a többi. Rajtam még a temetési díszruhám. Majdnem olyan méltóságteljes vagyok benne, mint Fulbert.

- Ha már szóba hoztad a gyónást, Menou, kérdezhetnék én is valamit?

- Kérdezz csak - feleli -, tudod, köztünk nincs helye titkolódzásnak.

Figyelmesen néz rám, alulról felfelé. Felszegi kis halálfejét, kihúzza csupa csont derekát, kezében a merőkanál. Csakugyan nagyon kicsi az én Menoum. És olyan sovány, hogy majd elszáll. De micsoda szeme van! Okos, bátor, tüzes.

- Meggyóntad Fulbert-nek, Menou, hogy olykor kicsit komiszul bánsz Falvine-nal?

- Még hogy én! - háborog Menou. - Én bánok komiszul Falvine-nal? De hisz mindennap kiérdemlem az üdvösséget azzal, hogy elviselem ezt a mázsás keresztet.

Rám néz, és mint akit hirtelen lelkifurdalás fog el, bűnbánóan hozzáteszi:

- Komisz vagyok én sokszor, igaz, de nem Falvine-nal. Momóval, látod, sokszor komiszkodom. Nem hagyom békén, mindig zsémbelek vele, megkeserítem az életét. Még meg is ütöm olykor, szegény kicsikémet, az ő korában! Aztán persze szánom bánom. Meg is mondtam Fulbertnek.

Komoran hozzáteszi:

- De ez nem mentség.

Felnevetek.

- Mit nevetsz? - kérdezi megütődve.

Belép a nagy Peyssou és Colin, érkezésük véget vet a beszélgetésnek. Kár. Alkalomadtán megmondom majd Menounak, hogy a gyónás nem ott tisztította meg a lelkét, ahol a folt van.

Aznap este, a közös vacsora után, amelyet vendégünk eltávozása folytán könnyű szívvel költünk el, megtartjuk második plenáris gyűlésünket a kandalló körül.

Az első menetben egyhangúan megszavazzuk, hogy nem fogadjuk be a Fulbert küldte káplánt. A másodikban Peyssou és Colin javaslatára, s megint csak egyhangúan megválasztanak Malevil apátplébánosának.

THOMAS JEGYZETE

Elolvastam ezt a fejezetet, és lelkiismeretem megnyugtatására a rákövetkezőt is. Emmanuel ott sem mond többet a gyűlésről, amely Peyssou és Colin javaslatára egyhangúan megválasztotta Malevil papjává.

Gondolom, az olvasó meglepődött. Én is. Van is min, ha három sorban tudósítják az embert egy több mint háromórás tanácskozás eredményéről.

Azon is eltöprenghet az ember, hogy jutott vajon Peyssou és Colin eszébe ez a javaslat, és főként: hogyan szavazhattuk meg mi ketten Meyssonnier-val?

Felelek mindkét kérdésre.

1. Mindenekelőtt közlöm Colin tanúvallomását. A szavazás másnapján, a raktárban kifaggattam, míg Emmanuel Malabárt iskolázta a külső udvaron. Szó szerint idézem Colint:

- Hát persze hogy Emmanuel kért meg bennünket, Peyssout és engem: javasoljuk őt Malevil papjának. Gondolhatod, nem a magunk esze után sütöttük ki. A szobájában kért meg rá, Momo fürdője után. Az érveit ismered. Untig elégszer elismételtük tegnap este. Ad egy: nem tűrhetjük, hogy Fulbert kémet küldjön a nyakunkra. Ad kettő: nem foszthatjuk meg a misehallgatástól azokat, akik közülünk misét óhajtanak hallgatni. Mert ha mégis, Malevil fele La Roque-ba jár majd át vasárnaponként, a másik fele meg itthon marad. És oda az egység, egészségtelen állapotok alakulnának ki Malevilban.

- De Colin, te is tudod, hogy Emmanuel nem hisz Istenben.

- Erre nem mernék megesküdni. Sőt. Azt mondom neked, pajtás: véleményem szerint Emmanuel mindig is húzott a valláshoz. Csak egy bökkenő volt: ő akart volna önmaga papja lenni.

Elakad, rám villantja azt az ő híres mosolyát, és hozzáteszi:

- No lám, hát nem elérte!

Nézetem szerint Colin tanúvallomásában külön kell választanunk a tényt és a kommentárt. A tény: Emmanuel titokban megkérte Peyssout és Colint, javasolják őt Malevil plébánosának. A kommentár: Emmanuel mindig is húzott a valláshoz.

A tény vitathatatlan, Peyssou is megerősítette. A kommentár vitatható. Én legalább annak tartom.

2. Nem egyszer szavaztunk, hanem kétszer. Az első szavazásnál mellette volt: Peyssou, Colin, Jacquet, Menou, Falvine és Miette. Ketten tartózkodtunk, Meyssonnier és én.

Emmanuel nagyon a szívére vette a tartózkodást. Nem tudjuk, mit cselekszünk! Gyengítjük a pozícióját! Fulbert úgy tálalja majd La Roque-ban a két tartózkodást, mint bizalmatlansági szavazatot. Egyszóval: aláássuk Malevil egységét! Ha nem gondoljuk meg magunkat, ő nem is vállalhatja a papságot, átengedi a terepet Fulbert kreatúrájának, és fütyül mindenre.

Egyszóval, hogy finoman fejezzem ki magam, Emmanuel némi nyomást gyakorolt ránk. És mivel a többiek máris úgy méregettek, mint két kígyót, akiket Malevil saját keblén melengetett, továbbá, mivel láttuk, mennyire feldúlta a dolog Emmanuelt, s hogy csakugyan képes mindent félbe-szerbe hagyni, engedtünk. Visszavontuk a szavunkat, kimondtuk elvben, hogy szükség van egy újabb szavazásra, és másodszor igennel szavaztunk.

Így csikarta ki Emmanuel, amit akart: egyhangú megválasztását.

11

A választást követő éjszakán megint eleredt a zápor. Órákig nem hunytam le a szemem. Nem az eső zaja tartott ébren, hanem az iránta érzett hála. Mindig is szerettem az eleven vizet, de hanyagul, figyelmetlenül szerettem. Az ember megszokja azt, aminek az életét köszönheti. És előbb-utóbb azt képzeli: magától értetődő. Pedig téved, semmi nem tart örökké, minden eltűnhet egyszer. Most, hogy ezt megtanultam, és újra látom az esőt, úgy érzem magam, mint a lábadozó.

Azért választottam hálószobámul ezt a helyiséget, mert magas, ólommívű ablaka keletre néz, a Rhunes völgyére, és a völgy túlfelén a bájos Rouzies-kastélyra, amely ma romokban hever. Másnap hajnalban arra ébredek, hogy ezen az ablakon besüt a nap. Nem hiszek a szememnek. Jól mondta Peyssou, csőstül jön az áldás. Kipattanok az ágyból, felrázom Thomas-t, kettesben gyönyörködünk a napban. Két hónap óta most látjuk először.

Emlékszem, egyszer huszonöt kilométert bicikliztünk éjnek évadján a körbeliekkel, és utána jó másfél óra hosszat másztunk hegyet, hogy feljussunk a megye legmagasabb pontjára (512 méter), és onnan nézzük végig a napfelkeltét. Ilyet az ember csak tizenöt éves korában művel, az első lelkesedés mámorában, ami később kihal belőle. Kár. Tulajdonképpen így kéne élni, jobban odafigyelni az életre. Úgysem tart sokáig.

- Gyere - mondom Thomas-nak. - Nyergelünk, fellovagolunk a Poujade-tetőre, onnan nézzük végig a napfelkeltét.

Nem mosakszunk, nem is eszünk, indulunk. A Poujade-tető a legmagasabb domb itt Malejac környékén. Én Malabáron megyek, Violát átengedem Thomas-nak, mint mindig. Malabár egyelőre megizzasztja a lovasát, Viola szelíd, mint a kezes bárány.

Nem felejtem el egyhamar ezt a hajnali sétát a Poujadera, kettesben Thomas-val, bár nem történt semmi - csak a nap volt ott meg mi ketten -, és nem hangzott el semmi nevezetes, jóformán a szánkat sem nyitottuk ki. Még csak szép sem volt a látvány odafentről: felperzselt vidék, romos tanyák, üszkös mezők, facsonkok. De ez a táj most napfényben fürdött. Mire felértünk a dombra, a nap korongja már a látóhatár fölött járt, és vörösből rózsaszínre, rózsaszínből rózsás fehérre váltott. Jó melegen tűz máris, de nyugodtan belenézhet az ember, sűrű ködfátyol fedi. Az eső áztatta föld gőzölög alattunk, fehér párát bocsát ki magából. Az üszkös, tintafekete rögök mellett még fehérebbnek tetszik ez a pára.

Megállunk a Poujade-tetőn, arccal keletnek. Némán várjuk, hogy a nap levetkezze gőzfátylát. Hirtelen, váratlan bukkan elő, és abban a másodpercben, mintegy vezényszóra, a kanca is, a csődör is előrecsapja a fülét a szokatlan látványra. Viola fel is nyerít halkan, riadtan, és Malabár felé fordítja a fejét. Malabár rögtön megharapdálja a pofáját, ami láthatóan megnyugtatja Violát. Most, hogy a kanca feje felém fordul, látom, hunyorog, olyan szaporán, ahogy emberi szem sosem lenne képes hunyorogni. De ni, Thomas is a szeme elé kapta mindkét kezét, mintha kevesellné a szemhéja nyújtotta védelmet. Követem példáját. Elviselhetetlenül vakít a fény. A fájdalomból értjük meg: napfény híján két teljes hónapja pincei félhomályban éltünk. De mihelyt megszokja a szemem a fényt, szűnik a fájdalom és csodálatos jó érzés fog el. Tágul a mellkasom, tele tüdővel szívom be a levegőt, mintha a fényt be lehetne lélegezni. Érzem, tágra nyílik a szemem, tágabbra, mint valaha, és tágra nyílok én magam is. Fürdöm a fényben, ilyen felszabadultnak, könnyűnek, mióta élek, még nem éreztem magam. Félfordulatot tétetek Malabárral, hadd érje hátamat, tarkómat is a nap melege. Majd, hogy egyetlen porcikám se maradjon ki, lépésben körbejáratom Malabárt a dombtetőn. Viola azonnal követi a csődör példáját, nem kéri ki Thomas véleményét. Nézem lábunk alatt a talajt. Már nem omlik porrá, átáztatta, átjárta az eső. Élőnek látszik. Türelmetlenségemben sarjadó fűszálak után kutatok, az elégett fákat vizsgálom, mintha most rögtön kiütközhetne rajtuk a rügy.

Másnap elhatározzuk, hogy feláldozzuk bikaborjúnkat, Herceget. Van már egy bikánk, a sóstói Herkules, La Roque-nak is van bikája. Nincs értelme felnevelni Herceget. Kormost úgyis elvisszük La Roque-ba, Márkinő ikerborjait szoptatja, szükségünk lesz Hercegnő tejére.

Iszonyú volt Herceg "feláldozása" - ezzel az álszent szóval szokás az állatgyilkosságot jelölni. Hercegnő szívet tépő bőgésbe kezdett, mihelyt elragadtuk tőle Herceget. Miette, aki mindaddig Herceget simogatta, leült a földre, és keserves zokogásban tört ki. Ami végeredményben üdvös hatással volt Momóra. Máskor ez a fajta "áldozat" végképp kihozta a sodrából, vad csatakiáltásokkal kísérte mindvégig a gyalázatos műveletet. Miette könnyei láttán megszeppent, elhallgatott, előbb vigasztalni próbálta, s amikor látta, hogy hiába, lehuppant mellé, és vele sírt.

Herceg elmúlt kéthónapos. Miután Jacquet lemészárolta, elhatároztuk, a fele húst elvisszük a La Roque-iaknak, és cserébe cukrot, szappant kérünk. Vittünk két kenyeret és vajat is, ezt ajándékba. És három aknafúró rudat, hogy útközben legyen mivel eltávolítanunk az esemény napján kidőlt fatörzseket.

Szerdán pirkadatkor indultunk a szekérrel, amely elé Malabárt fogtuk be. Én szorongva - ha csak egy napra is, rosszul esett Maleviltól megválnom, Colin örömmel végre viszontlátja műhelyét, Thomas elégedetten - ráfért már egy kis változatosság. Mindhárman felfegyverkeztünk, vállra vetve hozzuk a puskát.

A sóstóiak úsznak a boldogságban. Hogy is ne, hamarosan viszontlátják Catie-t és a nagybátyjukat, Marcelt. Miette tegnap este hajat mosott, csinos, nagy virágos kartonruhácskában pompázik. Mind megdicsérjük a ruháját (hálából cuppanós csókot nyom a képünkre). Jacquet frissen borotválkozott, fésülködött. De a legboldogabb Falvine. Nemcsak a találkozásnak örül rég nem látott öccsével, hanem annak is, hogy pár órára mentesül a házi munka és Menou zsarnoksága alól.

Túláradó örömében nem is bír magával. Mihelyt kiérünk Malevilból, megered a nyelve. Folyik belőle a szó, mint tehénből a húgy, Colin hasonlatával. Nincs szívünk leinteni, tudjuk, mi leli. Inkább mind a négyen lekászolódunk a szekérről az első torlasznál, és fel se ülünk többé, a lejtős szakaszok kivételével. Miette követi példánkat. Jacquet magára marad, az ő nyakába szakad az egész szózuhatag. Úgysem haladhatunk gyorsabban, Kormost a saroglyához kötöttük, döcög szegény a szekér nyomában, ahogy bír. Több mint három óra alatt tesszük meg a tizenöt kilométeres utat La Roque-ig. Falvine három óra hosszat beszél egyfolytában, bár nincs kinek. Egyszer-kétszer odafülelek, tudni szeretném, mi a titka a szakadatlan áradásnak. Semmi különös, egyik téma maga után vonja a másikat, egyszerű képzettársítás útján. Úgy pereg Falvine magánbeszéde, mint a rózsafüzér. Jobban mondva, mint a W. C.-papír. Az ember megrántja a végét, és kijön az egész.

Nyolc órára érünk La Roque déli kapuja elé. Nyitva találjuk a nagykapuba vágott kis szellőzőablakot. Belököm, benyúlok, elhúzom a reteszt, kitárom a kapu mindkét szárnyát. Máris bent vagyunk. Sehol egy lélek. Kiáltok egyet, kettőt. Nem jön válasz. Igaz, a kapu az alsóvárosba vezet, és az alsóváros leégett, romba dőlt, nem csoda, ha lakatlan. De hogy a kaput nem őrzik, mi több, be sem zárták, az ékes bizonyítéka Fulbert lelkiismeretlenségének.

La Roque kisváros. Egy sziklára épült, a völgy felől bástyafal keríti, legmagasabb pontját vár koronázza. Franciaországban volt vagy egy tucat hasonló városka, a turisták rajongtak értük. La Roque talán a legegységesebb mind között. Épületei egytől egyig régiek, nem pancsolták el őket, ép és hiánytalan bástyafala és két szép városkapuja is a kerek őrtornyokkal, az egyik a fal déli oldalán van - ezen jövünk be -, a másik, a nyugati a megyeszékhelyre vivő országútra nyílik.

A déli kapun belépőt szűk utcácskák, sikátorok tömkelege fogadja. Pár lépés után kijut a főutcára. Alig szélesebb a többinél, de mindkét oldalán boltok sorakoznak, azért hívják főutcának. A helybeliek inkább a másik nevén emlegetik: általút.

A boltocskák gyönyörűek. Mire ütött korszerűsítésük pillanata, a Műemlékvédelem tilalma megóvta régi, félköríves ajtó- és ablakkereteiket. Aranybarna, finoman illeszkedő kőlapok borítják homlokzati oldalukat, tetejüket palakő fedi, a régi, szürkésfekete palákra szeszélyes mintát rajzolnak a pótlásként felrakott, világosabb, melegebb színű friss palakövek. A gidres-gödrös utcakövezet négyszáz éves, akárcsak a házak, sok-sok nemzedék talpa csiszolta őket ilyen ragyogóra.

A főutca meredeken fut fel a hatalmas, cifra külső kastélykapuig. Nincs kapuerődje, nincsenek se talp- se lőrései, későbbi korban épült, amikor ezek a "védőművek" már kimentek a divatból. A kaput magát sötétzöldre festették Lormiaux-ék. Első pillantásra meghökkentően hat, mivel La Roque ablaktáblái, kapui a hagyománynak megfelelően borvörösek. A kastélyt magát is erős fal keríti, fészekként tapadnak oldalához a vele egyidős épületek. Az előző vár leégett a XVI. században, akkor építették újjá a kastélyt és a bástyafalakat. A főépület előtt ötvenszer harmincméteres szabad térség, ahonnan tág kitekintés nyílik a vidékre, jó időben Malevilig is ellátni. Lormiauxék szekérszám hordatták ide a trágyaföldet, hogy angol pázsitot telepítsenek a kilátójukra. A kastély mögött sziklafal emelkedik égnek, az védi észak felől.

Csinos zajt csapunk, mihelyt a macskaköves kis utcákról kikanyarodunk a főutca hepehupás kövezetére. Malabár patkói csattognak, a kerekek nyikorognak, nagyokat döccennek. Itt is, ott is fejek hajolnak ki az ablakon. Odaszólok Jacquet-nak, álljon meg Lanouille mészárszéke előtt, lerakjuk a fél borjút. Amint megállunk, kicsődülnek az emberek a kapuk elé.

Soványak, látom, és valamiképpen kényszeredettek. Azt hittem, kitörő örömmel fogadnak. Csakugyan felragyog a szemük, amikor Jacquet vállára veszi Herceg porhüvelyének a felét, és Lanouille segítségével felakasztja egy kampóra, de rögtön ki is huny szemükből a fény. Ugyanez ismétlődik meg, amikor átnyújtom Lanouillenak a két kenyeret és a vajat. Lanouille habozva és, ha jól látom, riadtan nyúl a kenyerekért, a körénk gyűlt La Roque-iak merőn és mélabúsan bámulják.

- Ezt a sok jót mind nekünk hoztad? - kérdi Marcel Falvine érdes, majdnem támadó hangon. Kibontakozik nővére és unokahúga öleléséből, és odajön hozzám. Bőrköténye harangoz a térde fölött.

Meglep a kérdés éles hangja. Ránézek. Régóta ismerem Marcelt, de eleddig jóformán nem is láttam másként, mint a műhelyében. Üldögélt a kisszéken, térde közé fogta a kaptafát, és cipőt foltozott. Hatvanéves lehet. Majdnem teljesen kopasz, a szeme szénfekete, húsos nagy orrának jobb cimpáján irdatlan nagy szemölcs. De ami a legjobban meglep rajta, az az ellentét kurta, görbe lába és herkulesi felsőteste között.

- Hát persze - felelem. - Nektek, mindnyájatoknak.

- Akkor felesleges is tovább várni - mondja Marcel emelt hangon, Lanouille-hoz fordulva. - Oszd el, Lanouille. A kenyéren kezdd.

- Nem tudom, jó néven venné-e a plébános úr - szól közbe Fabrelátre. - Meg kéne őt várnunk.

Fabrelátre La Roque bazárosa. Külsőre olyan, mint egy hosszú, fehér gyertya. Vonásai elmosódottak, orra tövén szürke kis kefebajusz, szeme szüntelenül hunyorog a drótkeretes pápaszem mögött.

- Félretesszük a részét - csap Marcel a levegőbe. De nem néz Fabrelátre-ra. - És Armand-ét, Gazelét, Josepháét is. Senkit nem károsítunk meg, efelől nyugodt lehet. Oszd már, Lanouille, az istenit. Mire vársz?

- Szükségtelen káromkodni - inti le fensőbbségesen Fabrelátre.

Csend. Lanouille rám néz, mintegy a véleményemet kérdi. Huszonöt éves, telt képű, nyílt tekintetű fickó, bikaerős, mint a mi Jacquet-nk. Amennyire megítélhetem, egyetért Marcellal, de nem mer szembeszegülni Fabrelátre tilalmával.

Vagy húszan állnak körülöttünk. Nézem az ismerős és ismeretlen arcokat. Mindről lesír az éhség, a félsz és a szomorúság. Máris tudom, igenis közbelépek majd, azt is tudom, milyen irányban. De még várok vele, szeretném jobban megérteni, mi megy itt végbe.

Előlép valaki. Pimont. A La Roque-i papír- és dohányáruda tulajdonosa. Jól ismerem, de nála is jobban a feleségét, Agnést. Mindketten harmincöt évesek. Pimont volt annak a futballcsapatnak a középcsatára, amely megverte Malejac csapatát, azon a vasárnapon, amikor nagybácsikámat és szüleimet halálos kimenetelű autóbaleset érte. Pimont alacsony termetű, fürge, izmos, kefehajú, örökké mosolygó férfi. De ma nem mosolyog.

- Nincs okunk halogatni az osztást - mondja ingerülten. - Mind kezeskedünk érte, hogy igazságos lesz, senkit ki nem felejtünk.

- Az illendőség mégis azt kívánná, várjunk - feleli Fabrelátre szárazon. Szeme szaporán pislog a drótkeretes pápaszem mögött.

Se Pimont, se Marcel, se Lanouille nem nézett beszéd közben Fabrelátre-ra, konstatálom. Valamint azt is, hogy bár Marcel közismerten heves fejű, forróvérű, szó nélkül eltűrte, hogy Fabrelátre mindenki füle hallatára megrója. Nem is vitás, hogy a tömeg az azonnali osztás mellett van. Aggódva, éhes szemmel bámulják a kenyereket. De szólni csak Marcel mert és Pimont. A puhány, fakó, teddide-teddoda Fabrelátre sakkban tart húsz embert!

- Ajaj, oszd már öcsém, azt a kenyeret - szólal meg váratlanul az öreg Pougés, tájszólásban. (És abban a szent pillanatban tudom, Fabrelátre nem ért a nyelvünkön.) - A nyálam is csorog belé, úgy kívánom.

Az öreg Pougésről lesz még később egy-két szavam. Nevetve mondja, amit mond, mintha tréfálna, de senki sem nevet vele. Megint csönd támad. Lanouille előbb rám néz, aztán a hatalmas, sötétzöld kastélykapura, mintha attól félne, mindjárt nyílik az a kapu.

A csendnek csak nem akar vége szakadni. Ideje közbelépnem, gondolom.

- Minek erről annyit beszélni! - mondom, kedélyes kis nevetéssel. - Sok hűhó semmiért! Ha megoszlanak a vélemények, többség dönt. Lássuk csak - emelem fel a hangom -, ki szavaz az azonnali osztásra?

Általános megrökönyödés. Aztán két kar lendül a magasba. Marcelé és Pimont-é. Marcel nehezen fékezett indulattal, Pimont higgadtan, de eltökélten nyújtja fel a karját. Lanouille kényszeredetten, restelkedve lesüti a szemét. Egy pillanattal később előlép az öreg Pougés, cinkosan rám hunyorít, és felemeli a jobb mutatóujját, de úgy tartja, hogy a mögötte álló Fabrelátre ne vegye észre. Szégyenteljes kis csalás! Pirulok az öreg helyett is. Nem veszem számításba a szavazatát.

- Ketten vannak mellette - mondom. Pougés nem tiltakozik. - Ki van ellene?

Fabrelátre jelentkezik, Marcel hangosan, tüntetően felvihog, de most sem néz rá. Pimont megvetően mosolyog.

- Ki tartózkodik?

Senki nem mozdul. Végignézek La Roque népén. Hihetetlen! Tartózkodni sem mernek.

- A többség az azonnali osztás mellett döntött, két szavazattal egy ellenében - mondom. - Megkezdjük az osztást, az adományozók felügyelete alatt. A mi részünkről Thomas és Jacquet a felelősök.

Thomas élénk beszélgetésbe merült Catie-val (akinek tüzetes szemügyre vételét alkalmasabb pillanatra halasztom). Neve hallatán előlép Thomas is, Jacquet is, a tömeg engedelmesen utat nyit nekik, bevonulnak Lanouille boltjába. Futó pillantást vetek Fabrelátre bosszús, sárga képére! De ostoba lehet az istenadta! Nemcsak belement a szavazási komédiába, de szavazott is, bevallva elszigeteltségét. Önmagában semmi és senki ez a málészájú, most már világos. A zöld kapun túli hatalom dirigál itt!

Lanouille sietve munkához lát. Mialatt a kenyeret felszeleteli, megpillantom Agnést. Kicsit távolabb áll, kisbabájával a karján, férjére hagyja a sorállást. Agnés lefogyott valamicskét, de éppolyan csinos, mint régen. Szőke haja csillog a napsütésben, világos gesztenyeszín szeme szinte kéknek tetszik. Odamegyek hozzá. Láttára feltámadnak régmúlt érzelmeim. Ő is gyengéden és bánatosan néz rám, s a szeme mintha azt mondaná: ládd-e, szegény Emmanuelem, ha tíz évvel ezelőtt elszánod magad, ma Malevilban vagyok. Tudom. Ezt is elszalasztottam, sok egyéb közt. Eleget bánom azóta is. Mialatt így eltársalgunk gondolatban, fennhangon is váltunk egy-két szót. Megsimogatom a kisbaba arcocskáját, a babáét, aki az enyém lehetne. Megtudom Agnéstől, hogy kislány, nyolchónapos lesz hamarosan.

- Mondd csak, Agnés, igaz, hogy ha nem adtuk volna oda a tehenet La Roque-nak, te nem bíztad volna Malevilra a kislányodat?

Agnés kikel magából.

- Ki mondta? Most hallom először.

- Tudod te jól, ki.

- Ó, az a fráter! - mondja dühösen, de suttogóra fogja a hangját.

A szemem sarkából meglátom Fabrelátre-t. Csendben lopakodik a zöld kapu felé.

- Fabrelátre úr! - kiáltok utána.

Megáll, sarkon fordul. Mindenki őt nézi.

- Fabrelátre úr - mondom, és szívélyesen mosolyogva megindulok felé -, nagy könnyelműség ám eltávozni a kenyérosztás alatt.

Mosolyogva belékarolok, ő bárgyún tűri. Színlelt jóakarattal hozzáteszem:

- A világért fel ne keltse Fulbert-t! Gyenge lábon áll az egészsége, tudjuk. Sok alvásra van szüksége.

Érzem, löttyedt, erőtlen karja megremeg az enyém alatt, de nem lazítok a szorításon, lépésről lépésre visszaterelem a bolthoz.

- Értesítenem kell a plébános urat az ön megérkezéséről - feleli tompán.

- Nem sürgős, Fabrelátre úr, egyáltalán nem sürgős. Fél kilenc sincs még. Inkább menjen, segítsen Thomasnak kenyeret osztani.

És uram bocsá', ez a tökfejű spicli engedelmeskedik! Aláveti magát a parancsnak! Amilyen puhány és ostoba, tevőleges részt vállal az általa elítélt cselekedetből. Marcel keresztbe fonja karját a bőrkötényén, és hangosan felnevet. Ő az egyetlen, aki ilyet megenged magának, Pimont-t kivéve. Csakhogy e pillanatban restellek Pimont szemébe nézni, miután a kelleténél gyengédebben eltársalogtam a felesége szemével.

Catie-hoz indulnék, de az öreg Pougés utamat állja. Régi ismerősöm ő is. Ha nem csal az emlékezetem, nemrég tölthette be hetvenötödik évét. Alacsony termetű, cingár emberke, gyér a haja, a fogazata és a munkakedve. Bővében csak egy dolognak van: dús, hosszú, sárgásfehér bajsza gall módra, konyán csüng le a szája két felén. Úgy hiszem, büszke rá, mert előszeretettel pödörgeti, és ilyenkor ravasz képet vág:

"Nem nézné ki belőlem senki, Emmanuel, mondogatta, ahányszor összetalálkoztunk Malejacban, de kitoltam az egész világgal, ki én. Először a feleségemmel, aki szerencsésen elpatkolt. De még hogy kitoltam vele! Áspiskígyó volt, tudod, hiszen ismerted. Aztán, mihelyt betöltöttem a hatvanötödik évemet, nyugdíjba vonultam, bérbe adtam a tanyát. Azóta ülök a fenekemen La Roque-ban, kétfelől húzom a sápot, és élem világomat, hogy úgy mondjam, államköltségen. Munka nélkül. Tíz éve így megy ez már! És koránt sincs vége, de nincs ám. Kilencvenévesen fogok meghalni, mint a papám. Jó tizenöt évig eléldegélek még, mint a császár! A többiek meg fizethetnek!"

Azért találkoztam Malejacban Pougés apóval és az ő bajszával, mert ha esett, ha fújt, minden áldott nap átkarikázott La Roque-ból Malejacba (tizenöt kilométer!), ahol Adélaide ivót nyitott a fűszerkereskedése mellett, és megivott Adélaide-nál két pohár fehér bort, se többet, se kevesebbet. Pontosan kettőt. Az elsőt saját zsebére. A másodikkal Adélaide kínálta meg, aki mindig is bőkezű volt régi klienseivel. Pougés fenékig kiélvezte a kedvezményt. A potyabort lassan, komótosan iszogatta.

- Hogyhogy nem számoltad az én szavazatomat? - kérdi Pougés, suttogóra fogva a hangját, miközben ravasz mosollyal a bajszát húzogatja.

Önkéntelenül elmosolyodom.

- Nem láttalak - mondom. - Talán nem emelted elég magasra a kezed. Legközelebb ne sajnáld!

Félrevon.

- Akárhogy is, én mellette szavaztam. Ne feledd, Emmanuel: igenis mellette szavaztam. Nincs ínyemre, ami itt folyik.

Az sincs ínyedre, hogy bemártsd magad a felsőbbség előtt, gondolom.

- Képzelem, mennyire hiányzik neked a mindennapos kis séta Malejacba és vissza. Meg a két pohár bor - mondom szívélyesen.

Bólogat.

- A séta nemigen, mert akár hiszed, akár nem, Emmanuel, mindennap karikázok egy sort az országúton. Csak az a baj, hogy nincs hová mennem, nincs hol felüdülnöm. Mert a kastély borából ugyan gyűszűnyit sem adnak ezek a piszkos csirkefogók! - fakad ki bosszúsan.

- Idehallgass - mondom tájszólásban -, most, hogy az utat megtisztítottuk, elkerekezhetnél olykor-olykor Malevilba. Menou örömest megvendégelne egy-egy pohárka vörös borral, ér az annyit, mint Adélaide fehér bora.

- Nem mondom, hogy rosszul esne. - (A vén kecske alig bírja palástolni szemérmetlen örömét afelett, hogy megint potyaborhoz jut.) - Te aztán tudod, mi a tisztesség, Emmanuel! Ne félj, nem mondom meg senkinek, nehogy visszaéljenek a jóságoddal.

Barátságosan oldalba lök, rám mosolyog, hunyorít, és megsodorja a bajszát, előzetes fizetségképpen a pohár borért, amit eztán kiszipolyoz belőlem. És elégedetten elválunk. Ő örül, hogy új fejőstehenet talált, én, hogy állandó, bizalmas kapcsolatot sikerült létesítenem La Roque-kal.

Lanouille üzletében végéhez közeledik az élelemosztás. Aki megkapta a maga kenyér- és vajadagját, hazasiet, mintha attól tartana, hogy az utolsó pillanatban elragadják tőle.

- Láss neki máris a húsosztásnak - mondom Lanouille-nak.

- Eltart egy-darabig - vakarja a fejét Lanouille.

- Kezdj csak hozzá.

Kedves fiú. Amilyen erős, olyan félszeg. Rám néz, leakasztja a kampóról a fél borjút, a tőkére dobja, és megfeni a kést. A boltban nem maradt más, mint Marcel, Thomas, Catie és egy kislány, akit Catie kézen fog. Jacquet, amint végzett, elment Colinnak segíteni, pár méterrel odébb a főutcán rakják fel a szekérre a műhely felszerelését. Falvine-nak, Miette-nek nyoma veszett, talán egy helybeli barátnőjüknél járnak. A Kormosról furcsamód mindenki megfeledkezett, amint a kenyér megjelent a színen, a nagy zöld kastélykapu mellett vár a sorára, egy vasgyűrűhöz kötve, és javában táplálkozik. Jacquet-nak volt annyi esze, hogy hazulról hozzon egy nyaláb szénát.

Végre szemügyre vehetem közelebbről Catie-t. Magasabb, mint Miette, és nincs olyan jó húsban, nyilván a női divatlapok és az általuk propagált nádszálkarcsú-ideál hatása alá került itt La Roque-ban. Kicsit vaskos az álla és az orra, akárcsak a húgáé. Szép fekete szemét kikente-kifente, rúzstól vöröslik a szája. A haja nem olyan dús, mint Miette-é, de jobban fésült. Testhezálló nadrágot, tarka ingblúzt visel, hozzá aranycsatos, széles övet és temérdek bizsut. Mindenhová jut: a fülébe, a nyakára, a csuklójára, az ujjaira. Így kiöltözve, felcicomázva úgy fest, mintha a Tizenévesek divatja lapjairól lépett volna le. Fesztelen, hanyag pózban áll, fél kézzel könnyedén a falnak támaszkodva, derekát hátrahajlítja, csípőjét, medencecsontját előredugja, és kicsit megemeli. Esküdni mernék, ezt a testtartást a Rotonde áruház képes katalógusának valamelyik manökenjétől leste el.

Véleményem szerint Catie tekintete korántsem olyan bájos, mint Miette-é, ezzel szemben annál több és hatásosabb szexuális töltetet hordozhat, abból ítélve, ahogy pillanatok alatt sikerült Thomas figyelmét magára vonni, lebilincselni és végképp gúzsba kötni. Thomas megbűvölten bámulja. Catie abban a szent percben kiszemelhette áldozatát, amint leszálltunk a szekérről, és olyan gyorsan, olyan ellenállhatatlan erővel csapott le rá, hogy annak reménye sem lehetett a menekülésre.

- Emmanuel, hadd mutassam be az unokahúgomat - mondja Marcel.

Kezet rázok Catie-val, elmormolom, amit ilyenkor szokás, ő válaszol valamit, és miközben ily módon eleget teszünk az illemszabályoknak, gyors, szakértő pillantással felmér. Megítéltettem, fel- és megmérettem, nem erkölcsi, még kevésbé szellemi adottságaim tekintetében, hanem mint lehetséges partner ama tevékenység gyakorlásában, amely Catie szemében a legeslegfontosabb az életben. Úgy hiszem, jó osztályzatot kapok. De Catie máris visszafordul Thomas-hoz, ráirányítja szemei össztüzét. Ami a legmeglepőbb ebben az ügyben, az nem Thomas kisajátítása, hanem az erre irányuló eljárás rendkívüli gyorsasága, s hogy úgy mondjam, brutalitása. Igaz, az esemény napja óta minden rendkívüli módon történik, másképp, mint azelőtt. Bizonyság rá az is, ahogy a La Roque-iak az élelemosztás problémájára reagáltak. Bizonyság rá továbbá az a tény, hogy egyikünk sem tartotta tanácsosnak megválni a fegyverétől, még Colin vállán is ott a puska, pedig ugyancsak zavarhatja a rakodásban.

- Hát te? - kérdezem a kislánytól, akit Catie kézen fog, és aki nagyon magára hagyatottnak érezheti magát, mióta az a heves szempárbaj zajlik a feje felett. Percek óta azzal szórakozik, hogy engem figyel. - Hogy hívnak?

- Evelyne-nek. - Le nem veszi rólam beesett, fekete karikás, kék szemét. Sovány arcocskájának több mint a felét elfoglalja ez a komoly, kék szempár. Szőke, egyenes szálú haja derékon alul ér. Megfogom és fellendítem az arcomig, hogy megcsókoljam. Abban a pillanatban ráfonja mindkét lábát a derekamra, két vézna karját a nyakamra, üdvözült arccal visszacsókol, és közben hihetetlen erővel csimpaszkodik rám kézzel, lábbal.

Marcel hozzám fordul.

- Ha ráérnél egy percre, szívesen látnálak a műhelyemben, mielőtt a többi csirkefogó előkerül.

- Örömest - mondom. - Ti ketten - szólok oda Catie-nak és Thomas-nak -, segítsetek Colinnak rakodni. Szállj le rólam, Evelyne - feszegetem magamról Evelyne vézna karocskáit, mialatt Catie kézen fogja Thomas-t, és kifut az utcára.

- Nem, nem - tapad hozzám még szorosabban Evelyne. - Vigyél így át Marcelhez.

- Ha odáig viszlek, leszállsz?

- Becsszóra.

- Nehogy engedj ennek a kis boszorkának, mert jaj neked - mondja Marcel.

És hozzáteszi:

- A bomba óta nálunk lakik. Catie visel rá gondot. És hidd meg, sokszor nagyon nehéz vele. Asztmás a kislány. Senkinek nem kívánom, amilyen éjszakáink voltak.

Egyszóval Evelyne a kis árva, akiről Fulbert azt mondta, hogy "bajos La Roque-ban gondviselőt találni számára". Ocsmány ember az a Fulbert! Úgy hazudik, ahogy más lélegzik, akkor is, ha nem szorul rá.

Marcel nem a műhelyébe vezet, ott megláthatnának, hanem egy picike ebédlőbe, amelynek ablakai egy alig valamivel nagyobb udvarra nyílnak. Az első, ami a szemembe ötlik: az orgonabokrok. Négyfelől fal védi őket, megpörkölődtek, de nem égtek el.

- Vetted észre? Rügyeznek - Marcel fekete szemében öröm csillan. - Nem pusztulnak el az orgonáim, magukhoz térnek! Foglalj helyet, Emmanuel.

Leülök. Evelyne abban a szempillantásban befészkeli magát a két térdem közé, megmarkolja a hüvelykujjamat, és a mellére vonja. Így áll, nekem háttal, keresztbe tett karral, és meg se moccan.

Miközben elhelyezkedem, egy pillantást vetek a diófa komód fölötti polcokra. Marcel itt tartja a könyvtárát. Csupa zsebkönyv és Könyvklub-kiadvány. Mert a zsebkönyvet akárhol megvásárolhatta az ember, a Klub könyvei házhoz jönnek, nem kell miattuk könyvesboltba betérni. Emlékszem, mennyire elképesztett Marcel tizenkét évvel ezelőtt. Meg akarta mutatni egyik könyvét a nagybátyámnak, de mielőtt hozzányúlt volna, gondosan megmosta szappannal a kezét a konyhai vízcsapnál. És amikor visszatért a szobába, láttam, egy árnyalattal sem fehérebb a keze, mint mosdás előtt. Széles, vaskos kezén olyan sötét a bőr, mintha kicserzették volna, barázdáiba mélyen beleette magát a feketeség.

- Nem tudlak semmivel megkínálni, szegény Emmanuelem - mondja Marcel, és leül velem szemközt.

Bánatosan bólogat:

- Láttad, ugye?

- Láttam.

- Legyünk igazságosak: kezdetben Fulbert a hasznunkra volt. Ő temettette el a halottakat. Bizonyos értelemben ő öntött életkedvet belénk. Csak később kezdett Armand-nal szövetkezve terrorizálni bennünket.

- És ti tűrtétek?

- Mire feleszméltünk, késő volt. Jobban mondva túlságosan bíztunk benne a kezdet kezdetén. Beszélni, azt tud Fulbert. Azt mondta: a fűszerbolt készleteit biztonságba kell helyeznünk a fosztogatók elől, mivel a fűszeres meghalt. Vigyük fel a kastélyba. Ésszerűen hangzott, megtettük. Ugyanígy a húsárunál. Aztán azt mondta: ne hagyjuk szanaszét heverni a fegyvereket. A végén majd egymásra lövöldöznek velük az emberek. Azokat is a kastélyban kell tárolni. Ez sem volt buta beszéd. Meg minek is a puska, ha nincs az erdőben vad? És egy szép napon arra ébredtünk, látod, hogy minden a kastélyé: a takarmány, a vetőmag, a lovak, a disznók, a húsfélék, a fűszeráru és a puskák. A tehénről, amelyiket ma hoztál, már nem is beszélek. Hát így történt. A kastély osztja ki nap nap után a fejadagunkat. Többet vagy kevesebbet, aszerint, hogy ki kapja. Érted? Sőt, egyik napról a másikra is változik az adag, a főnök jó- vagy rosszkedve szerint. Hát ezzel tart minket sakkban Fulbert. A fejadagokkal.

- Mi ebben Armand szerepe?

- Armand a világi hatalom. A terror. Fabrelátre a kémszolgálat. Megjegyzem, ő legfőképpen hülye, mint magad is tapasztalhattad.

- Hát Josepha?

- Josepha a takarítónő. Ötvenedik évét tapossa. Nem éppen megnyerő látvány. De nemcsak takarít, ha érted, mit akarok mondani. A kastélyban él Fulbert-rel, Armand-nal és Gazellal. Gazel a káplán, akit Fulbert hozzátok akar küldeni, miután kellőképpen kioktatta.

- Hát ő miféle?

- Vénasszony - nevet nagyot Marcel. Jólesik, hogy végre nevetni látom. Azelőtt csakis jókedvűnek ismertem, ült a boltban, fekete szeme szikrázott, szemölcse ugrált, herkulesi válla rázkódott a visszafojtott nevetéstől, de vissza kellett fojtania, mert a szája tele volt szöggel, onnan szedegette elő őket, hogy beverje a cipőtalpba. És hogy szerettem nézni, ahogy beverte! Akkurátusan, pontosan; soha el nem vétette, pedig úgy járt a keze, mint a motolla.

- Gazel - folytatja - ötvenéves özvegyember. De ha jót akarsz nevetni, eredj, nézd meg délelőtt tíz órakor, amikor odahaza takarít. A haját turbánba köti, hogy be ne lepje a por, és nekikezd súrolni, törölgetni, padlót fényesíteni, ráadásul hiába, hiszen a kastélyban lakik. Még örül is neki! Mert így nem piszkol otthon.

- Máskülönben milyen?

- Alapjában véve nem rossz ember, de hát mit tegyünk, vakhitű! És bálványozza Fulbert-t! Mindenesetre vigyázz vele, ha odaköltözik Malevilba!

Ránézek.

- Nem költözik az soha Malevilba! Vasárnap este a társaim megválasztottak Malevil papjává.

Evelyne elengedi a hüvelykujjamat, riadtan hátrafordul, és az arcomat fürkészi, úgy látszik, megnyugtatja, amit ott lát, mert rögtön visszaáll előbbi pózába. Marcel előbb eltátja a száját, a szeme kerekre tágul, de a következő percben akkorát kacag, hogy reng belé a ház.

- Szakasztott olyan vagy, mint a nagybátyád! - mondja két kuncogás közt. - De kár, hogy nem laksz La Roque-ban! Te megszabadítottál volna bennünket ettől a söpredéktől! Tudod - teszi hozzá, elkomolyodva -, megfordult már az is a fejemben, hogy a végső eszközökhöz nyúlok. De itt helyben nem számíthatok senki másra, csak Pimont-ra. És ami Pimont-t illeti, olyan nincs, hogy ő egy papra kezet emeljen!

Nem válaszolok rögtön. Döbbenten nézem őt. Csakugyan fertelmes zsarnok lehet Fulbert, ha idáig juttatott egy olyan embert, mint Marcel.

- Mondd csak - kérdezi -, múlt vasárnap, amikor Fulbert hazajött Malevilból, adtál vele kenyeret?

- Kenyeret és vajat.

- No ugye. Josephától tudjuk. Az szerencsére nem tesz lakatot a szájára.

- De hiszen nektek küldtük a kenyeret!

- Tudtam én azt rögtön.

Tétován széttárja két, feketére cserzett tenyerét.

- Lásd, ide jutottunk. Ha holnap Fulbert úgy határoz, hogy megdöglesz, hát megdöglesz. Teszem, nem mégy misére, nem akarsz gyónni. Máris kész a baj. Csökken a fejadag. Ó, nem vonja meg tőled az egészet, azt nem! Csak csökkenti, csökkentgeti. Apránként lefaragja. Ha pofázni merészelsz, Armand felkeres, és elbeszélget veled négyszemközt. Ide ugyan nem jön, azt nem! - húzza ki a derekát Marcel. - Tőlem még tart Armand. Emiatt.

Bőrköténye elülső zsebéből előveszi azt a borotvaéles kést, amivel a talpbőrt szabják ki. Éppen csak megvillan a gyilkos szerszám, máris visszasüllyeszti.

- Idefigyelj, Marcel - mondom némi töprengés után. - Nem tegnap óta ismerjük egymást te meg én. Nagybátyámat is jól ismerted, és ő nagyra becsült téged. Ha van kedved Malevilba költözni Catie-val és Evelyne-nel, szívesen látunk.

Evelyne nem fordul meg, csak a hüvelykujjamat markolja még görcsösebben, és elképesztő erővel szorítja a mellére a karomat.

Marcel fekete szeme könnybe lábad.

- Köszönöm - mondja. - Nagyon, nagyon köszönöm. De nem mehetek. Két okból. Először itt vannak Fulbert rendeletei.

- Mi a csoda?

- Az ám, gondold el: őurasága rendeleteket hoz, csak úgy a saját feje után, megkérdezésünk nélkül. És vasárnap a szószékről kihirdeti. Első számú rendelet - könyv nélkül tudom -: La Roque-ban eltöröltetett a magántulajdon, mindazon ingatlanok, boltok, élelmiszerek és ingó javak, amelyek a bástyafalon belül találhatók, átmennek a La Roque-i plébánia tulajdonába.

- Hihetetlen!

- Várj csak, várj. Ez még nem minden. Második rendelet: a La Roque-iak nem hagyhatják el La Roque-ot a plébániatanács engedélye nélkül. A tanácsot persze Fulbert nevezte ki, tagjai: Armand, Gazel, Fabrelátre és ő maga!

Döbbenetes! Ami azt illeti, kár volt annyit óvatoskodnom Fulbert-rel. Egyébként is eleget láttam, hallottam az utóbbi háromnegyed órában, hogy tudjam: Fulbert kormányzata nemigen talál védelmezőkre, ha valaha kenyértörésre kerül a sor Malevil és La Roque között.

- Gondolhatod, a plébániatanács semmi áron nem adna engedélyt nekem a távozásra - folytatja Marcel. - Jól jön ám egy cipész a háznál, különösen manapság.

Elfut a méreg:

- Fütyülünk Fulbert-re és a rendeleteire! Rajta Marcel, felrakjuk a cókmókodat, és viszünk.

Szomorúan nemet int.

- Nem, Emmanuel. Van más okom is maradni, ez az igazi ok. Megmondom, mi. Nem akarom cserbenhagyni az ittenieket. Tudom, nem sok bátorság szorult beléjük. De ha én nem lennék itt, még rosszabbul menne a soruk. Mi ketten Pimont-nal mégiscsak féken tartjuk valamelyest őuraságaikat. És ami a fő: nem hagyhatom magára Pimont-t. Aljas dolog lenne. De ha Catie-t és Evelyne-t elviheted, vidd el őket. Fulbert már jó ideje rágja Catie fülét, hogy álljon be takarítónőnek a kastélyba. Értetted? Nem is szólva Armand-ról, aki folytonosan körülötte sündörög.

Kitépem Evelyne markából a hüvelykujjamat, megpördítem saját tengelye körül a kislányt, átfogom a vállát:

- Tudsz hallgatni, Evelyne?

- Tudok.

- Hát akkor jól figyelj. Azt teszed, amit Catie mond neked, és nem szólsz egy szót se. Megértetted?

- Meg - mondja ő, olyan ünnepélyesen, mintha oltár előtt esküdne.

Mulattat és meghat a fekete karikás, nagy kék szemek ünnepélyes pillantása. Lefogom Evelyne két karját, nehogy megint rám találjon csimpaszkodni, lehajolok hozzá, kétfelől arcon csókolom.

- Számítok rád - mondom, és felállok.

Abban a pillanatban kiáltozás támad az utcán, majd futó lábak dobogása hallatszik, és a kis szobába lihegve beesik Catie.

- Jöjjön gyorsan, Armand összeverekedett Colinnal! - kiáltja a küszöbről.

El is tűnik azonnal. Catie után sietek. Marcel követ. Ezt látva megállok a küszöbön.

- Ha maradni szándékozol - mondom tájszólásban -, ne ártsd magad ebbe a dologba, ügyelj inkább a kislányra, nehogy valami galibát csináljon.

Mire a szekérhez érek, Armand dühödten káromkodik. Csúnya kutyaszorítóban van. Thomas és Jacquet hátracsavarta a karját (Thomas-nál egy franciakulcs). Előttük Colin ágál, dühtől paprikavörösen, mint egy kis kakas, és egy ólomcsövet lóbál Armand feje fölött.

- Ejha. Mi történik itt? - mondom én a világ legnyugodtabb hangján.

Colin és Armand közé állok, háttal Colinnak.

- Hé, ti ketten, engedjétek el Armand-t. Hadd mondja el, mi a baja.

Thomas és Jacquet örömmel engedelmeskedik. A legjobbkor jöttem. Jó néhány perce tartják lefogva Armand-t, és mert Colin csak nem szánta el magát a lecsapásra, egyre kínosabbnak érezték helyzetüket.

- Ő a hibás - mondja Armand, ugyancsak nagyon megkönnyebbülten, és Colinra mutat. - Megsértett a cimborád.

Végigmérem Armand-t. Mióta nem láttam, meghízott. Ő egyedül La Roque-ban. Behemót nagy ember, még Peyssoun is túltesz. Széles válla, birkózónyaka vad erőről árulkodik. És amilyen garázdahírben állt, azelőtt elég volt betennie a lábát egy táncmulatságra, hogy kiürüljön a terem.

De hiába volt nagy legény, feleséget nem kapott, pedig a kastélytól havi fizetést húzott, s mellé még ingyenlakást, fűtést, világítást. Feleség híján kénytelen volt beérni kiöregedett lotyókkal, ami végképp megkeserítette. Igaz, ami igaz, nem éppen vonzó látvány azzal a fakó szemével, színtelen szőrzetével, belapult orrával, előreugró állával, pattanásos bőrével. De végtére is nem ez itt a kérdés. A legrútabb férfi is talál előbb-utóbb párt magának. Armand azért nem kellett senkinek, mert nemcsak brutális állat, hanem dolgozni is rühell. Csak ijesztgetni szeret másokat. Azt is rossz néven vették, hogy előszeretettel játszotta a jószágigazgatót, főerdészt, holott sem egyik nem volt, sem másik. S ami végképp elidegenítette tőle a La Roque-iak szívét: saját kitalálású, katonás szabású egyenruhában szaladgál. Aranygombos fekete bársonyzubbonyt, hozzávaló fekete lovaglónadrágot, csizmát visel és ócska katonasipkát. No meg puskát. El ne feledkezzünk az elmaradhatatlan puskáról! Az örökké ott lóg a vállán, akkor is, ha rég lezárult a vadászati évad.

- Sértegetett? - kérdezem. - Mit mondott?

- Azt mondta: "Le vagy szarva." - Armand arcára kiül a felháborodás. - "Le vagy szarva, a rendeleteddel együtt."

- Ezt mondtad? - kérdezem, és sarkon perdülök, úgy, hogy most Armand-nak mutatok hátat. Ezt kihasználva rákacsintok Colinra.

- Igenis mondtam - Colin még mindig vörös a méregtől. - Mondtam és...

A szavába vágok.

- Nem szégyelled magad, te pokróc! - mondom emelt hangon, tájszólásban. - Vonod vissza, de rögtön! Nem azért jöttünk, hogy gorombáskodjunk az idevalósiakkal.

- Rendben van, visszavonom. - (Colin végre veszi a lapot.) - Másrészt ő meg "kis seggfejnek" nevezett engem.

- Ezt mondtad rá? - visszafordulok és szigorúan végigmérem Armand-t.

- Kihozott a sodromból.

- Ejha, de jól adod, hallod. "Kis seggfej", az sokkal nagyobb gorombaság, mint "le vagy szarva". Elvégre mi itt a La Roque-i plébános vendégei vagyunk. Ami túlzás, az túlzás, Armand. Hoztunk nektek egy tehenet, egy fél borjút, két kenyeret és egy kiló vajat, te meg cserébe "kis seggfejnek" titulálsz bennünket!

- Csak őrá mondtam, hogy "kis seggfej".

- Ő, vagy mi, az ugyanaz. Rajta, Armand, kövesd Colin példáját, vond vissza.

- Ha annyira ragaszkodsz hozzá, nem bánom - morogja Armand, de lerí róla, nagyon kedve ellenére.

- Pompás! - Érzem, veszélyes lenne tovább feszíteni a húrt. - Rendben vagyunk. Kibékültetek, most megtárgyalhatjuk higgadtan a dolgot. Miről van szó tulajdonképpen? Mi az a rendelet?

Armand elmagyarázza, azalatt van időm a válaszon gondolkodni.

- Te persze a plébánosod rendeletének akartál érvényt szerezni - mondom, amikor Armand befejezte. - Meg akartad akadályozni, hogy Colin elköltöztesse a műhelyét, mivel az a rendelet értelmében jelenleg a plébánia tulajdonát képezi.

- Úgy van - bólint Armand.

- Nem hibáztatlak érte, öreg fiú. Csak azt tetted, ami a kötelességed.

Armand meghökken, gyanakodva pislog rám. Szaporán rebegnek fehér szempillái.

- Csakhogy van ám itt egy bökkenő, Armand - mondom. - Mert Malevilban is hoztunk ám rendeletet. A rendelet szerint Malevil lakóinak mindennemű ingó és ingatlan vagyona átmegy a malevili kastély tulajdonába, bárhol lelhetők is fel a kérdéses javak. Colin La Roque-i műhelye tehát jelenleg Malevilt illeti meg. Remélem, nem állítod az ellenkezőjét - fordulok szigorú képpel Colinhoz.

- Nem állítom az ellenkezőjét - feleli ő.

- Véleményem szerint Colin esete kivételt képez. Plébánosod rendelete nem vonatkozik rá, mivel ő nem La Roque-i, hanem malevili lakos.

- Lehet - dörmögi mordan Armand -, de ezt a plébános úrnak kell eldöntenie, nem nekem.

- Sebaj - karolok belé, hogy megkönnyítsem a távozását -, eredj, magyarázd el a dolgot a nevemben Fulbertnek, és szólj neki, hogy várjuk. Későre jár az idő. Ti csak rakodjatok, míg más parancsot nem kaptok - szólok hátra a vállam fölött a mieinknek.

Amint pár lépésre eltávolodtunk, azt mondom Armand-nak, bizalmas hangon:

- Nem akarok dicsekedni, Armand, de nélkülem csúnyán pórul jártál volna. Kemény fickók a mieink, és a kis Colin mindnyájunk közt a legkeményebb. Kész csoda, hogy nem hasította ketté a koponyádat. Tudod, nem is az a baj, hogy "seggfejnek" nevezted, hanem hogy "kicsinek". Ettől vérbe borul az agya. Ej, Armand - szorítom meg teljes erőmből a karját-, csak nem fog Malevil és La Roque háborút viselni egy halom ócskavasért, aminek senki sem veszi itt hasznát! Mert tegyük fel, hogy Fulbert vonakodik elismerni Malevil jogát Colin műhelyére, az ügy elmérgesedik, fegyverhez nyúlunk - hát nem volna ostobaság ezért megdögleni, mondd igaz lelkedre? Ami pedig titeket illet, ha kiosztanátok az ittenieknek a kastélyban őrzött puskákat, nem biztos, hogy ellenünk fordítanák!

- Nem értem, hogy mersz ilyet mondani. - Armand megáll, rám mered. Holtsápadt a dühtől és a félelemtől.

- Ej, nézz körül, öreg fiú! Akkora zenebonát csaptatok az imént Colinnal, hogy még! Nézz körül! Egy lélek sincs az utcán. Nem mondhatni, hallod - mosolygok gúnyosan -, hogy a La Roque-iak egy emberként rohantak a segítségedre, amikor három cimborám elkapta a grabancodat.

Elhallgatok. Hadd ürítse csak ki fenékig a keserű poharat. Le is nyeli szó nélkül az utolsó cseppig, burkolt ultimátumommal együtt.

- Nos, itt elválnak útjaink - mondom. - Számítok rád. Értesd meg Fulbert-rel a helyzetet.

- Meglátom, mit tehetek - feleli Armand, bágyadt kísérletet téve, hogy összekaparja romba dőlt önérzete utolsó foszlányait.

12

Mihelyt Armand elvonult, mintegy jeladásra megjelentek újra a fejek az ablakokban. És egy pillanattal később egész La Roque kitódult az utcára. Határozottan megváltozott az emberek viselkedése. A sebtében befalt kenyér és vaj megerősítette a testüket, lelküket pedig Armand felsülése, amit ablakuk mögül végignéztek. Most is féltek, ezt könnyű volt megállapítanom abból, ahogy Fabrelátre-t lopva méregették, de abból is, hogy célzás sem esett a lezajlott csetepatéra, és hogy nem mertek Colinnak segíteni a rakodásban, sőt, ívben elkerülték a szekeret. De hangosabban beszéltek, hevesebben gesztikuláltak, tekintetük fojtott izgalomról árulkodott. Felléptem a Lanouille-bolthoz vezető lépcső tetejére, tapsoltam, és hangosan bejelentettem:

- Szándékomban áll indulás előtt néhány kört tenni a kancákkal a kastély kilátóján, bemelegítésül. Érdekes lesz, úgy hiszem, a kancák időtlen idők óta nem éreztek lovast a hátukon. Ha akarjátok, engedélyt kérek Fulberttől, hogy a mutatványt ti is végignézhessétek.

Levegőbe repülnek a kezek. Döbbenetes, esztelen öröm fogja el őket. Bár az idő sürget, egy-két percig elnézem ezt az örömmámort. Szánalmas. Nagyon üres, nagyon lehangoló lehet a La Roque-iak élete, ha ilyen boldoggá teszi őket az a kilátás, hogy lovagolni láthatnak egy úriembert. Érzem, bal kezembe langyos kis kéz csúszik. Evelyne. Lehajolok hozzá.

- Fuss a szekérhez, mondd meg Catie-nak, a nagybátyjánál várom. Sürgősen!

Megvárom, míg Fabrelátre hátat fordít, akkor besurranok a cipész házába. Pillanatokkal később befut Marcel. Ő is nekividámodott.

- Elmondhatod, Emmanuel, ritka örömet szerzel a lovasmutatvánnyal La Roque-nak! Nem is az igazságtalan bánásmód öl meg bennünket, hanem az unalom. Nincs mit tennünk. Nekem még jó, én eldolgozgatok itt-ott, amíg van miből. De a többi! Pimont, Lanouille, Fabrelátre. Vagy a gazdák, akik legkorábban októberben láthatnak majd szántáshoz-vetéshez. Se rádió, se televízió, még egy árva lemezjátszónk sincs. Kezdetben az emberek boldogan jártak templomba, hogy együtt legyenek, és valaki beszéljen hozzájuk. Fulbert pótolta az első napokban a tévét. Csak az a feneség ezekkel a papokkal, hogy hamar rájuk un az ember, mindig ugyanazt szajkózzák. Ha hiszed, ha nem, ahányan vagyunk, önként jelentkezünk reggelenként istállót pucolni. Hovatovább jutalomszámba megy a lótrágya kihányása. Szerintem sokkal könnyebben elviselnénk Fulbert zsarnokságát, ha munkát találna számunkra. Mit tudom én, mit. Teszem, eltakarítani az alsóvárosi romokat, törmeléket, halomba hordani a köveket, összegyűjteni az ócska szögeket. Közös munkával, csapatban. Mert a legnagyobb baj az itt minálunk, hogy nincs közösségi élet. Semmi de semmi. Ki-ki kuksol otthon. És lesi a koncot a gazda kezéből. Ha így megy tovább, hamarosan végképp kivetkőzünk emberi mivoltunkból.

Nincs időm válaszolni. Beront Evelyne és a nyomában Catie. Evelyne rögtön az ölembe furakszik.

- Idefigyelj, Catie - mondom. - Se időm, se kedvem hosszan beszélni. Akarsz Malevilba jönni Evelyne-nel? Nagybátyáddal már megegyeztünk.

Catie elpirul, szemébe kiül a mohó vágy. De hirtelen észbe kap, lesüti a szemét, töprengő arcot vág.

- Hát ugye, nem is tudom...

- Látom, nincs nagy kedved hozzá, Catie. Mondj nyugodtan nemet, ha úgy gondolod. Nem kényszerítünk mi senkit.

- Nem úgy értettem... Csak hát fájna megválnom a bácsikámtól.

- Ejha - csóválja a fejét Marcel.

- Ha fáj, fáj, maradj inkább - mondom én. - Szó se essék többé róla.

Catie most eszmél rá, hogy kinevetem. Elmosolyodik, és rávágja parasztos nyerseséggel, ami összehasonlíthatatlanul jobban tetszik nekem, mint iménti mórikálása:

- Ne ugrass már! Igenis, örömest mennék Malevilba.

Elnevetem magam, Marcel is velem nevet. Látta ő, mi folyt a mészárszék előtt: a hosszú összenézéseket, az izgatott súgást-búgást.

- Egyszóval jössz? Nem húz vissza a szíved? - kérdezem.

- Nem fáj megválnod a bácsikádtól? - tódítja Marcel. Erre már Catie is elneveti magát, önfeledten, teli torokból. A nevetés végighullámzik a testén, megrengeti a vállát, a mellét, a csípőjét. Kellemes látvány, önkéntelenül elgyönyörködöm benne. Több se kell Catie-nak, még jobban hányja-veti magát, és csábos pillantásokat lövell rám.

- Ide süss, Catie - mondom. - Sejtheted, Fulbert nem adna engedélyt a távozásra, ha kérnénk tőle. Titokban kell elhagynotok La Roque-ot, neked és Evelyne-nek. A helybeliek remélhetőleg hamarosan felvonulnak a kilátóra, hogy végignézzék a lovasmutatványaimat. Te nem mégy velük. Bezárkózol a szobádba, azzal, hogy Evelyne-re rájött a roham, őt kell ápolnod. Amint odafent, a kastélynál összegyülekezett a nép, te kapod a saját cókmókodat meg Evelyne holmiját, és felrakod a szekérre, ügyelve, hogy jól elrejtsd az üres zsákok alá, amikben a kenyeret hoztuk. Aztán kettesben elindultok a déli kapun át Malejac irányában, addig gyalogoltok az országúton, míg el nem értek a rigoudie-i elágazásig, és ott bevártok bennünket.

- Tudom, hol van - bólint Catie.

- De elő ne bújjatok, míg meg nem láttok! Evelyne, te mindenben szót fogadsz Catie-nak.

Evelyne nem szól, csak bólint, és néma imádattal függeszti rám a szemét. Csönd támad.

- Köszönöm, Emmanuel - mondja aztán Catie meghatottan. - Megmondhatom Thomas-nak?

- Nem mondsz neki semmit. Nem érsz rá. Máris mégy a szobádba Evelyne-nel együtt.

Csakugyan megy, de az ajtóból visszanéz, hogy lássa, figyelem-e.

- Megyek én is, Marcel. Nem akarom, hogy Fulbert tudomására jusson, hogy nálad jártam. Rossz fényt vetne rád.

Megöleljük egymást. A folyosón megtorpanok, visszatérek az ebédlőbe, előhúzok a zsebemből egy csomagot, leteszem az asztalra.

- Légy szíves, fogadd el ezt a csekélységet, Marcel. Szerény kárpótlásnak szántam: Ha Fulbert észreveszi, hogy Catie megszökött, csökkenteni fogja a fejadagodat.

Magas, jól megtermett hölgy állít meg az utcán. Kék pulóvert, bő nadrágot visel, a haja sűrű, kurta és már őszül, az álla erős, a szeme kék.

- Comte úr - mondja mély alt hangon, szépen, tagoltan ejtve a szót-, engedje meg, hogy bemutatkozzam. Judith Médard, matematikatanár, hajadon. Félreértések elkerülése végett azt mondtam: hajadon, nem azt, hogy vénlány.

Tetszik nekem ez a bemutatkozás. Megkérdezem, idevalósi-e. A kiejtése nem is emlékeztet a helybelire.

- Normandiában születtem, Párizsban lakom - feleli a hölgy. Váratlanul elkapja, megragadja és erős markával jól megszorongatja a jobb karomat. - Jobban mondva Párizsban laktam, míg volt Párizs. Van egy házam itt, La Roque-ban is, ennek köszönhetem, hogy túléltem a katasztrófát.

Megint megszorítja a bicepszemet. Óvatos mozdulatot teszek, hogy kibontakozzam e viking nő szorításából, de hiába, ujjai még keményebben fonódnak a karomra. Esküdni mernék, nem ad magának számot róla.

- Ennek köszönhetem, hogy túléltem a katasztrófát, és megismerkedhettem egy egészen sajátos papi diktatúrával - folytatja zavartalanul.

Végre valaki, aki nem fél Fabrelátre-tól! Pedig itt cselleng most is a közelünkben, és hegyezi a szamárfüleit. Ám a mi viking nőnk egyetlen pillantásra sem méltatja.

- Megjegyzendő, hivő katolikus vagyok - harsogja az ő erős és tiszta hangján (nyomatékul újabb szorítás a karomon). - De ilyen papot életemben sem láttam. És mit szóljak polgártársaim birkatürelméhez? Mindent lenyelnek. Mintha egytől egyig megfosztották volna őket férfiúi attribútumaiktól.

Neki ellenben bőven kijuthatott a férfiút ékesítő erényekből, hiába nő. Mert lám, itt áll nadrágban, garbópulóverben a La Roque-i főutca kellős közepén, erős állát felszegi, kék szeme szikrázik, és fennhangon tetemre hívja a hatalmat.

- Az egy Marcel kivételével - teszi hozzá. - Az férfi a talpán.

Vajon Marcel bicepszét is meg-megnyomorgatja olykor? Teheti. Van mit. Marcel ugyan túljár hatvanadik évén, de csupa izom, és mindig is szép számmal akadtak nők- nemcsak hajadonok! -, akik örömest dörgölőztek hozzá.

- Comte úr, fogadja legteljesebb elismerésemet - dörög Judith sztentori hangja. - Elsősorban is az élelmiszerek azonnali kiosztásáért (nyomás a karomon). Csak így kaphattuk meg a részünket belőle. Másodsorban, amiért móresre tanította a helybeli SS-t (újabb nyomás). Sajnos, későn keltem fel, különben a segítségére siettem volna.

Váratlanul odahajol, jobban mondva lehajol hozzám - ha nem csalódom, három-négy centivel magasabb nálam -, és a fülembe súgja:

- Ha egy szép napon le akarna számolni ezzel a gazemberrel, Comte úr, számíthat rám.

"Számíthat rám" - ezt halkan mondja, de eltökélten. Felegyenesedik, megpillantja Fabrelátre-t, aki olyan közel talált jönni, hogy szinte a sarkát tapodja, elengedi a karomat, hirtelen sarkon perdül, és kis híján fellöki a langaléta spiclit.

- Tűnés, tűnés! - harsogja Judith, széles taglejtéssel. - Az ördögbe is, van elég hely La Roque-ban!

- Bocsánat, asszonyom - mekegi Fabrelátre.

Judith rá se néz. Kézfogásra nyújtja széles tenyerét, megszorítom, és elválunk. Sajog a karom, de örül a lelkem, hogy ilyen szövetségesre találtam.

Odamegyek a szekérhez. Máris végéhez közeledik a rakodás. Ez gyorsan ment. Krá tudós képpel sétifikál Malabár hátán. Az imént még kenyérmorzsákra vadászott a mészárszékben, Lanouille orra előtt. Jöttömre szívélyesen károg egyet, a vállamra lebben, és incselkedni kezd velem. Thomas rákvörös, ideges, folyton a cipészműhely ajtaját kémleli. Rögtön félrevon:

- Hová lett Catie? Mért hagyott itt bennünket?

Ez a "bennünket" határozottan szép, gondolom futólag.

- Evelyne asztmás rohamot kapott, Catie ápolja.

- Okvetlenül szükséges őt ápolni?

- Már hogyne lenne - mondom, színlelt felháborodással. - Az asztmás roham nagyon fájdalmas, a betegnek szüksége van gondviselőre.

Zavartan lesüti a szemét. Hirtelen felnéz, nagy lélegzetet vesz, és alig hallhatóan kiböki:

- Mondd Emmanuel, volna valami kifogásod az ellen, ha Catie Malevilba költözne a húgához és a nagymamájához?

Ránézek. A "húgához és a nagymamájához" még szebb, mint a "bennünket".

- Súlyos kifogásom van ellene - felelem zordan.

- Mégpedig?

- Fulbert megtiltotta, hogy bárki elhagyja La Roque-ot. Nem is kétséges, hogy ellenezné Catie távozását. Szöknie kéne.

- Hát aztán? - csattan fel Thomas.

- Mit képzelsz? Kenyértörésre vigyük a dolgot Fulbert-rel egy leányzó miatt?

- Talán nem kell odáig vinni.

- Hogyne kéne! Tudd meg, Fulbert szemet vetett a kicsikére. Fel akarja költöztetni a kastélyba.

Thomas elsápad.

- Egy okkal több!

- Egy okkal több? Mire?

- Hogy kiragadjuk Fulbert piszkos mancsából.

- No de Thomas, igazán furcsa vagy. Ki sem kérted Catie véleményét. Hátha tetszik neki a pasas?

- Kizárt dolog.

- Egyébként sem ismerjük Catie-t - mondom. - Alig egy órája találkoztunk.

- Remek lány.

- Ezt a jellemére érted?

- Hát persze.

- Az más. Ha te mondod! Általában feltétlenül megbízom tárgyilagos ítéletedben.

"Tárgyilagos", ezt nagy nyomatékkal mondom. Kárba veszett fáradság! Thomas-ról rendes körülmények között is lepereg a humor. Hát még most!

- Egyszóval beleegyezel? - kérdi szorongva. - Elszöktetjük?

- Ígérd meg, Thomas - mondom, ezúttal nagyon komolyan, és jól a szeme közé nézek -, hogy egy lépést sem teszel önhatalmúlag ebben az ügyben.

Egy percig tétovázik, de lehet valami a hangomban, nézésemben, ami jobb belátásra téríti.

- Ígérem.

Visszafordulok, elhessentem Krát - nagyon nyomja már a vállamat -, és megindulok felfelé a főutcán. Hirtelen nagy csönd támad körülöttem. Megnyílik az utca végén a nagy zöld kapu.

Elsőnek Armand lép ki rajta, mogorva, zárkózott képpel. Roppant mulatságos figura követi. Nem ismerem, de Marcel jellemzése alapján tudom, ki: Gazel. És csak őutána jelenik meg Fulbert.

Jó színész. Nem akárhogy lép színre. Bevonul. Méltóságteljesen megáll a kapuban, hagyja, hogy Gazel becsukja mögötte, és megjártatja a tömegen atyai tekintetét. Most is fekete öltönyét, a tőlem "kapott" inget és a szürke kötött nyakkendőt viseli, mellén ott villog a nyakbavetős feszület, alsó szárát bal kezének hüvelyk- és mutatóujja közé fogja, mintha abból merítene ihletet. A nap megcsillan fekete sörényén, élesen kirajzolja beesett aszkétaarcát, amelyből kiragyog a szép, kancsal szempár. Nem dülleszti ki a mellét, ó, nem. Ellenkezőleg, kicsit összehúzza magát, mintegy értésünkre adva, milyen kevésre becsüli porhüvelyét. Hiúzszemmel lesi a La Roque-iakat, de az arca jóságos, türelmes, igazi vértanúarc.

Megindulok őfelé, a tömegen át, amely utat nyit előttem. Amint meglát, felragyog arcán a felebaráti szeretet, ölelésre tárt karral lép elém:

- Isten hozott, Emmanuel - mondja az ő szép, mély hangján. Jobb keze rákulcsolódik az enyémre, bal kezét úgy borítja rá, mintha valami drágaságot babusgatna. - Örülök, nagyon örülök a viszontlátásnak! Mondanom sem kell, minden rendben - teszi hozzá, és nagy nehezen elengedi a kezemet. - Colin nem La Roque-i, természetesen nem vonatkoznak rá a La Roque-i rendeletek. Elviheti a műhelyét.

Ezt nagyon gyorsan mondja és mintegy mellékesen, úgy, mintha soha nem is lett volna közöttünk efelől vita.

- Lám csak, itt a tehénke! - csodálkozó arcot vág, Kormos felé fordul, és felemeli mindkét karját, mintha meg akarná áldani. - Valóságos csoda, nemde, hogy a Jóisten olyan állatot teremtett, aki a szénát, füvet tejjé változtatja. Hogy hívják?

- Kormosnak.

- Kormos, mégis hófehér tejet ad majd nekünk - tréfálkozik, kis papos nevetéssel, de csak Gazel és Fabrelátre követi a példáját. - Ni most látom, Emmanuel, a barátaid is itt vannak. Jó napot, Colin. Jó napot, Thomas. Jó napot, Jacquet - biccent nyájasan, de nem lép hozzájuk, nem is nyújt nekik kezet. Így adja értésükre, hogy az úr meg a cimborái, az kettő. Miette-et és Falvine-t mindössze egy bólintásra méltatja.

- Hallom, szebbnél szebb ajándékokat hoztál nekünk, Emmanuel - és felém fordítja jóságtól csöpögő, szép szemét. - Kenyeret, vajat, húst!

Ahány szó, annyiszor lendíti égnek a karját.

- A kenyeret, vajat csakugyan ajándéknak szántuk - mondom emelt hangon. - De a húst nem. Gyere, nézd meg közelebbről, Fulbert.

A mészárszékhez vezetem.

- Mint láthatod, nem kevés. Egy fél borjú. Azt mondtam Lanouille-nak, szeletelje fel máris, mert az idő melegnek ígérkezik, és nincs hűtőszekrényetek. A kenyeret, vajat ajándékba hoztuk, ismétlem. De a borjút nem. A borjúért Malevil cukrot, szappant kér La Roque-tól.

Kisded beszédemnek legalább három olyan mozzanata van, ami visszatetszik Fulbert-nek. Először is egyszerűen Fulbert-nek titulálom, jobbágyai füle hallatára. Másodszor a hús felszeletelése bevégzett, megmásíthatatlan tény. Harmadszor: fűszerárut követelek tőle. De ha bosszús is, nem mutatja. Elandalodva gyönyörködik a borjúhúsban.

- A bomba óta nem láttunk friss húst - szép bariton hangja bánatosan cseng, bánatos pillantást vet rám, társaimra és La Roque néma népére. - Örülök, nem magamért, mindnyájunkért. Ami engem illet, tudod, Emmanuel, kevéssel beérem. Sejtheted, mennyit eszik az, aki mint én, fél lábbal már a sírban van. De amíg élek, igenis La Roque sáfárának tekintem magam, nem veheted rossz néven, ha takarékosan bánok szerény készleteinkkel.

- Az ajándék ajándék - felelem hidegen. - A csere csere. Ha La Roque a jövőben is fenn óhajt tartani bizonyos csereviszonyt Malevillal, ne akarja nevetséges ellenértékkel kiszúrni a szemünket. Tíz kiló cukrot, és tizenöt csomag mosószert kérünk a fél borjúért. Ez, úgy hiszem, nem sok.

- Meglátjuk, Emmanuel, meglátjuk - fuvolázza Fulbert. - Nem tudom, mennyi cukrunk van még (gyilkos pillantást lövell Gazelre, aki szólni készült), de megtesszük, amit lehet, hogy kielégítsük vagy legalább hozzávetőleg kielégítsük igényeidet. Láthattad, mi itt nagy-nagy szegénységben élünk. Nem lehet egy napon említeni a malevili bőséggel (itt sokatmondó pillantást vet nyájára). Elnézésedet kérjük, Emmanuel, de még ebéddel sem szolgálhatunk.

- Úgyis az volt a szándékunk, hogy felkerekedünk, mihelyt megkaptuk a lovakat, a fegyvereket és a fűszerárut. Illetve mégsem azonnal indulunk. Előtte meg kell jártatnom a kancákat.

Előadom lovasbemutató-tervemet.

- De hiszen ez pompás! - Fulbert máris látja magát, amint ingyen és bérmentve tetszeleg a kegyes fejedelem szerepében. - Fájdalom, vajmi ritkán nyílik alkalmunk itt, az egyházközségben szórakozásra. Igazán örömmel látjuk a mutatványodat, Emmanuel, feltéve, hogy nem veszélyezteti testi épségedet. Menjünk máris. - Széles, patetikus karmozdulatot tesz, mintegy keblére ölelve híveit. - Ne vesztegessük a drága időt, ha sietős a dolgotok. De ni, hol van Catie? - néz körül, miközben Gazel és Armand egy intésére kitárja a nagykapu mindkét szárnyát. A La Roque-iak, kicsit felélénkülve, megindulnak a kastélyhoz vezető úton, de a hangjukat most sem hallani.

- Az előbb hallottam, Evelyne-re megint rájött a roham, Catie vele van - mondom.

És hogy Fulbert ne sokat gondolkozzék, sietős léptekkel indulok én is a kastély felé.

A lovakat a végére tartogatom, csemegének. Megkérem Fulbert-t, szolgáltassa ki előbb a puskákat, a lőszert és a fűszerárut. Fulbert a "káplán" gondjaira bíz, miután átnyújtotta neki a kulcsokat, és halk hangon kiadta utasításait. Jacquet és Colin két nagy zsákkal követ bennünket.

Mai napig nem tudom, ki a kicsi, ki a nagy a híres amerikai komikus párból, Stan vagy Pan. Gazel mindenesetre a kicsire emlékeztet. Ugyanaz a hosszú nyak, sovány arc, hegyes áll, kidülledt szem, és ugyanolyan ostobán is fest. Egy dologban üt el hasonmásától: annak torzonborz haja volt, Gazelé, ámbár már őszül, gondosan fésült, kibodorított; pontosan olyan hullámokat süt bele, mint anyám a húgaim hajába. Válla és dereka keskeny, csípője széles. Patyolatfehér köpenyt visel, mint a betegápolók, övét nem a köldök táján kötötte meg, férfiszokás szerint, hanem jóval följebb. Hangja se nem férfi-, se nem női hang. Semleges nemű.

A kastély végeérhetetlen, márványborítású folyosói egyikén trappolunk.

- Gazel - mondom -, úgy hallottam, Fulbert pappá akar szentelni.

- No nem, nem egészen - feleli Gazel, semleges hangján. - A plébános úrnak az a szándéka, hogy a La Roque-i gyülekezetnek javasolni fogja: válasszanak meg.

- És utána Malevilba küld.

- Ha önök elfogadnak - feleli Gazel alázatosan, és csodák csodája, ez az alázat őszintének tetszik.

- Nincs ellened kifogásunk, Gazel. De gondolom, nehezedre esne megválni a La Roque-i kastélytól és saját kis házadtól.

- Bizony, főleg a házamtól - válaszolja Gazel, nagy meglepetésemre kertelés nélkül.

- Ne félj, nem kell elmenned La Roque-ból. Vasárnap este a maleviliak megválasztottak papjuknak.

Hátulról kuncogást hallok, gondolom, Colin a tettes, de nem nézek hátra. Gazel megtorpan, rám emeli kidülledt szemét. Olyan, mintha örökké csodálkozna, a kidülledt szeme miatt, de még inkább azért, mert a szemöldöke szokatlanul magasra csúszott a szemhéjához képest. Ezért látszik Gazel hülyének, holott a látszat csal, egyáltalán nem buta. A nyakán oldalt van valami duzzanat, ha jól látom, kezdődő golyva. Ez nagyon meglep, mifelénk a golyva öregasszony-betegség. Ej, szegény flótás, ennek egyetlen mirigye sem működik normálisan.

- Közölte már a plébános úrral? - kérdi Gazel.

- Nem volt rá alkalmam.

- A plébános úr haragudni fog.

Kocogunk tovább a folyosón.

Ha jól sejtem, ennek az az értelme, hogy ő, Gazel nem haragszik. Nyilván kétségbeesett a puszta gondolatára is, hogy meg kell válnia La Roque-tól, és nem súrolhatja minden áldott nap tisztára amúgy is tiszta házacskáját. Alapjában véve nem ellenszenves ez a Gazel. Ártalmatlan futóbolond. Bálványozza a plébános urat, és arról ábrándozik, hogy egykor szűzen lépi át a paradicsom küszöbét, és az ő makulátlan fehér köpenyében, a szép bodor hajával, tisztára mosott-sikált kis lelkével Szűz Mária ölére omlik. Ártatlan lélek. Illetve mégsem, nem egészen. Nem egészen ártatlan, ha Fulbert-t választotta bálványául, és szemet huny az igazságtalanságra.

A nagy pinceajtóra kétszer fordították rá a kulcsot. Gazel kinyitja. Itt tárolja Fulbert a La Roque-iaktól kicsalt kincseket. Az első pincében, ahol vagyunk, a nem ehető készleteket. A második pincében, amelyet az elsőtől újabb, hatalmas lakattal elzárt ajtó választ el, a fűszerárut, húsféleségeket, bort. Ide be sem léphetek. Mindössze futó pillantást vethetek a szentélyre, amikor Gazel bemegy és amikor kijön.

Az első pincében faliállványon sorakoznak a puskák, mellettük fajtánként gondosan szétválogatva a lőszer.

- Tessék, válassz - mondja Gazel, fakó hangján. Nagylelkűsége elképeszt. De mindjárt ráébredek, minek köszönhetem: se Fulbert, se Gazel nem ért a fegyverekhez. Mindenesetre gondosan eltitkolom meglepetésemet, és szigorú pillantást vetek Colinra, nehogy elszólja magát. Tizenegy puska lóg a falon, zömmel vadászflinták, de a középen ott tündöklik egy pazar Springfield. Lormiaux talán egy nagyszabású szafári céljaira vásárolta. Úgy válik ki a szerény flinták közül, mint nemes arabs telivér az egyszerű igavonó lovak közül. Drága fegyver, százötven méterről leterít egy kafferbivalyt (különösen ha két-három hivatásos vadász lapul a fizetővendég háta mögött). Nem nyúlok érte rögtön, előbb ellenőrzöm a lőszerkészletet. Van megfelelő kaliberű golyó, amennyi csak kell. Gyorsan kiválasztom a másik két puskát is. Egy huszonkettes, távcsöves, hosszú csövű puskát, feltehetően ifjabb Lormiaux vadászfegyverét, és Harmadikként a legjobbnak tetsző kétcsövű flintát. Mindegyikhez van lőszer bőven. A három puskát és a muníciót elsüllyesztem az egyik zsák fenekére, és megkérem Jacquet-t, kösse jól át a zsákot, nehogy egymáshoz verődjenek a puskák szállítás közben. Gazel megragadja a másik zsákot, megkér, maradjunk ott, ahol vagyunk - elnézést, ez a szabály -, és bevonul a második pincébe, ahonnan hamarosan teli zsákkal tér vissza.

Pár perccel később a lóistállóban meggyűlik a bajom Armand-nal. A két tudós kanca - lejjebb részletezem majd, miben áll a tudományuk - nem sok zabot láthatott az esemény napja óta. Girhesek is, mocskosak is, és mivel nincs kedvem olyan ló hátára ülni, amelyik ragad a piszoktól, mindenekelőtt levakarom, lecsutakolom őket. Armand meregeti rám azt a színtelen szemét, nem tágít mellőlem, de segíteni, azt nem! Szót sem szól, míg oda nem lépek a kampókhoz, amelyeken a lószerszámot tartják.

- Mit akarsz azokkal a nyergekkel? - mordul rám, amikor kiválasztok két nyerget, és feldobom őket a bokszokat elválasztó palánkra.

- Mit, mit! Felnyergelni a kancákat.

- Azt már nem - mondja. - Tiltakozom. Úgy szólt a parancs, hogy adjam ki neked a kancákat. Nyergekről nem volt szó. A mutatványhoz felőlem kikölcsönözheted, de utána vissza kell hoznod.

- Nem mondanád meg, hogy vigyem haza a kancákat Malevilba? Szőrén üljük meg őket? Ilyen lovakat?

- Bánom is én, hogy viszed. Hoztál volna szerszámot. - Malevilban is csak annyi nyergem van, ahány lovam. Ezeket nincs mivel felszerszámoznom.

- A te bajod.

- Lásd be, Armand, nem károsítanám meg La Roque-ot. Éppen három nyergetek marad, minden herélthez egy.

- Hát a kopás? A pótlás? No meg volt eszed a szebbik nyergeket kiválasztani. Herméstől valók, ott voltam, amikor idősebb Lormiaux megvásárolta őket! Kétszáz frankot guberált le egyikért is, másikért is. Tudod te, mit csinálsz! Értesz hozzá! No de engem se a gólya költött!

Nem felelek. Újra nekiállok a kancát csutakolni. Ez nem hasonlít Armand-ra. Nem szokta ő a gazdája érdekeit félteni, ha Lormiaux-nak hívják az illetőt, ha Fulbert-nek. Miért kötözködik vajon? Bosszút akar állni Colin műhelyéért?

- Nem értem, miért ez a nagy ügybuzgalom - mondom némi töprengés után. - Fulbert fütyül a nyergekre.

- Ezt eltaláltad - bólint Armand. - Fulbert-t nem érdekli semmi, a zabán kívül. No de ha én azt mondom neki: ne adjuk oda a nyergeket, kétszer kétszázezer régi frankot érnek, mérget vehetsz rá, nem kapod meg őket. Ingyen nem, az hétszentség.

Két figyelemre méltó mozzanata van Armand eszmefuttatásának. Mindenekelőtt az, hogy zsarolni próbál, óvatosan, de félreérthetetlenül. Másodszor, hogy a lehető legtiszteletlenebbül nyilatkozik plébánosáról. Amiből arra lehet következtetni, hogy a két gazember titokban osztozkodik a hatalmon. Valamelyest Gazel és Fabrelátre is, beleszólásuk azonban nincs.

Felegyenesedek, egyik kezemben a vakaró, másikban a csutak.

- Armand, csak nem mondasz ilyet Fulbert-nek!

- Majd szégyellem!

- Nem érdeked!

- De az sem, hogy ne szóljak.

Helyben vagyunk. Rámosolygok, miáltal tudtára adom, vettem a lapot, kész vagyok némi áldozatra. De hiába várom a választ. Csutakolom a kancát. Hófehér szőre nagy hasznát látta hosszúra nyúlt vitánknak. Versenyre kelhet Gazel köpenyével.

Armand a palánkra könyököl, meregeti azt a savószín szemét, fakó szempillái szaporán verdesnek.

- Szép pecsétgyűrűd van - mondja váratlanul. - Tiszta arany, ugye?

- Fel akarod próbálni?

Lehúzom negyedik ujjamról a gyűrűt, és átnyújtom neki. Próbálgatja, végre sikerül a kisujjára felhúzni. Vastag ajka elnyílik közben, mintha csámcsogna. Aztán ráfekteti a kezét a palánk tetejére, és elmerül a gyűrű szemléletében. Abban a minutában helyére rakom a vakarót, kefét, és felnyergelem a kancákat. Több szó nem esik köztünk.

A két kancát egy cirkuszi artistától vettem, aki kénytelen volt búcsút mondani a szakmának. Az egyiket Morganának hívják, a másikat Meluzinának. Lehetetlen nevek, de elismerem, jól festhettek egy cirkuszi plakáton. Mindkét kanca hófehér, a farkuk hosszú, a sörényük dús.

Lormiaux úr meglátta és megkívánta őket, amikor a három arabs heréltet megvásárolta. Mondtam én eleget, hogy idomított lovak, cirkuszi vagy filmartistának valók, aki nem érti a nyelvüket, arra veszélyesek. Lormiaux megmakacsolta magát, és fennhéjázó milliomos modorában rám kényszerítette a vásárt. Vagy eladom mind az ötöt, vagy jó napot. Átengedtem a két kancát. Átengedtem, ez csak amolyan nyelvi fordulat. Jó pénzt fizetett értük Lormiaux.

Azt hittem, Lormiaux előbb-utóbb ráun, hogy olyan lovakat tartogasson az istállójában, amelyekre nem ülhet fel, ha kedves az élete. Tévedtem. Dicsekedett velük. 76 nyarán kétszer is felkérte Birgittát, mutassa be rajtuk lovaglótudományát a vendégkoszorú előtt. Kétszáz frankot fizetett alkalmanként. Igaz, a mutatvány esésekkel járt. De ezért az árért Birgitta, aki nem vetette meg a pénzt, akár minden délután hajlandó lett volna a lóról lebukfencezni.

La Roque népe már felsorakozott a kastély előtti teraszon, mire kivezettem Morganát. Meluzinát Armand hozta. Megálltam a nézők előtt, megkértem őket, ne ágáljanak és főleg, ne kiáltozzanak, ha azt látják, hogy lebukom. Felesleges kérés! Ma én pótoltam La Roque-ban a televíziót, az emberek máris belesüppedtek a tévénézés boldog passzivitásába. A szívem is elszorult néma elragadtatásuk láttán, és mert olyan soványak voltak, és olyan riadtan pislogtak minduntalan Fulbert-re, mintha bűntudatot éreznének amiatt, hogy szórakozni mernek.

Az esemény napján megperzselődött a kilátó gyepszőnyege, de nem égett el. Kétszer körbevezettem kötőféken Morganát, hogy szemmel, lábbal felmérjem a talaj állapotát. Nem volt rossz. Az eső feláztatta, meglágyította, de nem annyira, hogy süppedékennyé váljék. Nyeregbe szálltam. Lépésben megkerültük kétszer a pályát. Harmadjára hirtelen forgásokat, szökelléseket iktattam közbe, hogy ellenőrizzem Morganát. Nem felejtette el, amire tanították. A negyedik kör kezdetén megadtam Morganának a jelt, jobban mondva a jeleket a mutatványra. Ollóba vettem a véknyát, a gyeplő mindkét szárát áttettem a bal kezembe, hirtelen megnöveltem az olló szorítását, jobb karomat a magasba lendítettem, nagyot suhintottam, mire Morgana bámulatos bakugrásokba kezdett, ficánkolt, hányta-vetette magát. A nézők azt hihették, le akar vetni a hátáról, holott csak az én parancsomnak engedelmeskedett. Jól összerázott, de egyéb veszély igazán nem fenyegetett, még akkor sem, amikor kétségbeesett csapkodásba fogott a jobb karom, mintha a legnagyobb nehézségek árán tartanám fönn magam a megbokrosodott állat nyergében. Összesen háromszor ismételtem meg a mutatványt. Egy sor bakugrás után nyugodt kocogás következett, majd kezdtük elölről. Befejezésül egy díszkört lovagoltam lépésben, és leszálltam a nyeregből. Fulbert nyájas arccal, az első sorból nézte végig a bemutatót, a kő mellvédre támaszkodva. Jobbján-balján Gazel és Fabrelátre. Bravó, kiáltotta oda nekem, amikor befejeztem, és bágyadtan összeütögette kétszer-háromszor a tenyerét. Ekkor váratlan dolog történt. Fulbert-t elsöpörte a La Roque-iak lelkesedése. Tapsoltak, tapsoltak, mint a bolondok, a zajos ünneplésnek nem akart vége szakadni, holott Fulbert már rég felhagyott a mímelt tapssal. Én éppen Meluzina kengyelszíját igazgattam. Szándékosan húztam az időt, a szemem sarkából Fulbert-t figyeltem. Elsápadt, a szája szélét harapdálta, a szeme nyugtalanul járt ide-oda. Minél tovább tartott a lármás tetszésnyilvánítás - amely valóban nem állt arányban a szerény látványossággal -, annál inkább úgy érezte, ellene tüntet a nekem címzett taps.

Nyeregbe lendültem. Meluzinával másként áll a dolog, mint Morganával. Az ő száma az esés. De milyen szép, milyen derék állat ez a Meluzina! Mennyi pénzt hozhatott a gazdájának, amikor egy-egy kalandfilm forgatása során holtan terült el a földön, az ellenség golyózáporában. Alaposan be kellett melegítenem Meluzina minden izmát, hogy kárt ne tegyen benne az esés. Amint úgy éreztem, kellőképpen belovagoltam, kioldottam a kengyelt, és a kengyelszíjak végét keresztbe vetettem a nyergen. Megrövidítettem a gyeplőszárat is, bogot kötöttem rá, nehogy az állat lába belegabalyodjék esés közben. Majd vágtába csaptunk. Előre eltökéltem, a pálya alsó ívén produkáljuk az esést, a kastélyhoz közelebb eső oldalon. Amint beértünk a fordulóba, nagy erővel balra rántottam a gyeplőt, egyidejűleg egész testtel jobbra dőltem, kibillentve Meluzinát az egyensúlyából. Abban a szempillantásban földre rogyott, ellenséges ágyútűztől találva. Az esés pillanatában átvetettem magam a fején, és magam is elterültem a csatatéren. A közönség felhördült, amikor lebuktam, hüledezett, amikor talpon termettem. Meluzina mozdulatlanul, élettelenül nyúlt el a földön egész hosszában, még a szemét is lehunyta. Odaléptem hozzá, megmarkoltam a gyeplőt és csettintettem. Rögtön felpattant.

Még egy bukást produkáltunk, és mert ez elég keményre sikerült, úgy döntöttem, elég volt. Catie azóta messze jár, a La Roque-iak is kiszórakozták magukat. Leszálltam. Meluzina gyeplőjét csendes kihívással és némi kajánsággal odakínáltam Armand-nak. Önérzetesen megragadta. Mivel Morganát is ő tartotta féken, nem maradt szabad keze.

Most tombolt csak igazán a nép. A tapsvihar hangereje - mondhatnám úgy is: tüntető hevessége - felülmúlta az iméntit. És részint mert a La Roque-iak látták, hogy Armand pillanatnyilag tehetetlen, részint, mert a sportteljesítménynek szóló lelkesedés ürügyén megtehették, lerohantak a lépcsőn, elözönlötték a kilátót, körülfogtak, megéljeneztek. Fulbert magára maradt a teraszon Gazellel, Fabrelátre-ral. Nevetségesen kicsi és elszigetelt csoport. Armand ugyan ott volt köztünk, de átkozottul meggyűlt a baja a két lóval. A tömeg hirtelen rohama megriasztotta a két kancát, Armand, nekem háttal, birkózott velük. A La Roque-iakat felbátorította Armand szorult helyzete, nem érték be a tapssal, a nevemet skandálták, mintha népszavazáson lennének. Egyesek pláne arra vetemedtek, igaz, gondosan elrejtőzve Fulbert elől, aki némán, mozdulatlanul állt a teraszon, de villámló szemmel méregette híveit, hogy odakiáltsák nekem: "Fogadd köszönetünket az élelemosztásért, Emmanuel!"

Volt az egészjelenetnek némi titkos lázadás jellege. Át is futott az agyamon, hogy élek az alkalommal, megdöntöm itt helyben Fulbert hatalmát. Csakhogy Armand-nál most is ott volt a fegyvere, én pedig Colinra bíztam a magamét, amikor nyeregbe szálltam. Colin Agnés Pimontnal csevegett, se látott, se hallott. Thomas gondolataiba merült. Jacquet-t sehol sem láttam. És úgy gondoltam, máig is úgy gondolom, ilyen ügyekben nem bízhatja magát az ember a véletlenre. Átvágtam a tömegen, megindultam Fulbert felé.

Lejött elém a teraszról elmaradhatatlan kíséretével, Gazellal és Fabrelátre-ral. De nem rám szegezte mélyen ülő szemének parancsoló tekintetét, hanem a La Roque-iakra, akik egy perce még körülöttem tolongtak, éljeneztek, most, az ő közeledtére elnémultak, félrehúzódtak. Fulbert hűvösen gratulált a produkcióhoz. Eközben sem nézett rám, nem volt érkezése rá: nyáját fürkészte vizsla tekintettel, hogy visszaterelje az igaz útra. Meg kell vallanom, bármennyire gyűlöletesnek tartottam, e percben nem tagadhattam meg tőle elismerésemet. Nyugodt volt, tiszteletet parancsoló. Némán kikísért a nagykapuig, de tovább egy tapodtat sem. Mintha irtózott volna a gondolatától is, hogy távozásom után a kapun kívül szemtől szembe találja magát híveivel.

A búcsúzásnál már egy cseppet sem volt nyájas. Nem vesztegetett rám kegyes frázisokat, egy szóval sem mondta, hogy látogassam meg újra. Mihelyt az utolsó La Roque-i is kilépett az utcára, és Colin is kivezette a két kancát, bezárult a zöld porta. Armand, Gazel és Fabrelátre bent maradt Fulbert-rel. Ahá, összeül a plébániatanács, gondoltam, megvitatni, hogyan juhászítsa meg ismét a nyájat.

Jacquet előrement, a városon kívül várt bennünket Malabárral és a szekérrel. Tartott tőle, hogy bajba kerül a szűk utcán, a tömegben, ha a csődör megvadul a két kancától. Amint kiléptünk a déli kapun, egy levélszekrényt pillantottam meg a kaput közrefogó két kis őrtorony egyikén. Szép sárga színe lemállott róla, valójában nem is volt semmiféle színe, a máza lepattogzott, megfeketedett, olvashatatlanná vált a domború felirat is.

- Látod - mondta Marcel, aki mellettem haladt -, még rajta a kulcs. Szerencsétlen postásunk szénné égett, amikor éppen ki akarta üríteni a postaszekrényt. A szekrény maga bizonyára vörösizzásig hevült, de végeredményben kibírta.

Megforgatta a zárban a kulcsot. Hibátlanul működött, nyitotta-csukta a kis ajtót. Félrevontam Marcelt, kiléptünk a malejaci országútra.

- Húzd le a kulcsot, tedd el. Ha izenetem lenne számodra, ide dobatom majd be.

Bólint. Elnézem okos, fekete szemét, az orra hegyén rezgő szemölcsöt, herkulesi vállát, amely mégsem oltalmazhatja meg a lelkén eláradó bánat ellen, és megmelegszik a szívem. Elbeszélgetek vele még néhány percig. Tudom, nagyon üres lesz a háza Catie és Evelyne nélkül, ráadásul szembe kell néznie azzal a nem éppen kecsegtető perspektívával, hogy az elkövetkező napokban lecsap rá Fulbert bosszúja, csökken a fejadagja. Mégis minduntalan elkalandozik a figyelmem. Malevil jár az eszemben, alig várom, hogy viszontlássam. Falai nélkül védtelennek érzem magam, mint egy remeterák a csigahéján kívül.

Mialatt Marcellel beszélgetünk, zsibong körülöttünk a tömeg. Aki él és mozog La Roque-ban, az mind itt van, a két kisbabát sem kivéve. Az egyik a fiatal mészáros feleségének, Marie Lanouille-nak a karján, a másik Agnés Pimont-én. Miette önkívületben futkos egyiktől a másikhoz. Falvine-t kimerítette az egész napos vendégeskedés, csevegés, felkászálódott a szekérre Jacquet mellé, aki erőlködve fogja vissza a nyihogó, toporzékoló Malabárt.

A négy fal nyomasztó rabságából kiszabadult La Roque-iak boldogan sütkéreznek a déli verőfényen. De feltűnik nekem, hogy bár Fabrelátre nincs jelen, óvakodnak egy szóval is kitérni az élelemosztásra, Armand felsülésére vagy lelkipásztoruk személyére. Úgy sejtem, Fulbert aljas kis manőverekkel, szándékos elszólásokkal, rágalmakkal sikeresen kiépítette La Roque-ban a kölcsönös árulásra, gyanakvásra és a félelemre alapozott kormányzati rendszerét. Judithnak, Marcelnek, Pimont-nak a közelébe se mennek, mintha egyházi átok sújtaná őket. Engem sem fognak már közre, úgy látszik, én is veszedelmessé váltam, mióta Fulbert olyan ridegen köszönt el tőlem. És amikor aztán pár perc múlva odakiáltom nekik: A viszontlátásra!" - amit Fulbert óvakodott a száján kiejteni -, csak a tekintetükkel viszonozzák, tisztes távolból, szólni, inteni nem mernek. Máris magukon érzik újra a hatalom kezét-szemét. Sejtik: Fulbert drágán megfizetteti még velük az igazságos osztást. És már-már megneheztelnek rám miatta, holott még a szájukban a kenyér és a vaj íze...

Magatartásuk elszomorít, de nem veszem rossz néven. A szolgaságnak megvan a maga iszonyú logikája. Hallgatom Marcelt, aki azért maradt La Roque-ban, hogy őket védelmezze, és akivel senki sem mer szót váltani La Roque-ban, Pimont-t és Judithot kivéve. Ez a nő valóságos áldás! A forradalom nemtője. A mi Jeanne d'Arcunk - bár nem szűz, mint ahogy "félreértések elkerülése végett" közölte. Úgy látszik, máris feltűnt neki Marcel csüggeteg kedélyállapota. Mellette terem, megmarkolja a bicepszét. Marcel látható gyönyörűséggel engedi át karját a viking nőnek, és hálásan legelteti fekete szemét terebélyes formáin.

Pimont számkivetettsége, úgy látom, nem olyan szigorú, mint Marcelé. Két férfival beszélget. Mindkettőt gazdának nézem. Merre lehet vajon Agnés? Ott van ni, Colin mellett, aki ugyan alig bírja féken tartani Meluzinát - Morgana kötőfékét a hallgatag, ideges Thomas kezébe nyomta -, mindazonáltal módot talál rá, hogy heves eszmecserét folytasson Agnésszel. Valaha mindketten Agnésnek csaptuk a szelet. Aztán Colin önként visszalépett, és "másnak ajándékozta szívét", ahogy a költő mondja. Agnés imádó nélkül maradt, amikor én is eltávolodtam tőle, holott azelőtt kettővel dicsekedhetett. Belekeseredhetett volna, ha a legcsekélyebb hajlama lenne a keserűségre. Úgy látom, nagyon is kedves Colinnal, bár erősen tart Meluzinától. Miette kihasználja az alkalmat, agyonbecézi a kisbabát. Furcsa, de így van: a legkevésbé sem vagyok féltékeny Colinra. Az a kis ellágyulás, ami Agnés láttán elfogott, máris szertefoszlott.

Kezet rázok Marcellel, odalépek Thomas-hoz, és odasúgom neki:

- Morgana a tied.

Riadtan néz rám, aztán Morganára.

- Megőrültél! Azok után, amit láttam!

- Az cirkuszi mutatvány volt, Thomas. Morgana a világ legszelídebb állata.

Két szóban elmagyarázom, milyen jeleket ne adjon Morganának, és mert Jacquet végképp nem bír már Malabárral, kiragadom Colin kezéből Meluzina kötőfékét, nyeregbe pattanok, és ellovagolok. Thomas Morganán követ. Az első kanyarnál lassítok, nem akarom, hogy Malabár szem elől tévessze a kancákat. Rögtön vágtába csapna. Thomas felzárkózik mellém, és némán felém fordítja arcát, amelyen nyoma sincs szokott egykedvűségének.

- Thomas!

- Igen - feleli, visszafojtott izgalommal.

- A következő kanyarban fogd ügetésre Morganát, kerülj elénk. Mintegy öt kilométerre egy útkereszteződést találsz, előtte kőfeszület. Ott várj be bennünket.

- Mindig ez a titkolódzás! - morog Thomas bosszúsan, de azért gyorsabb iramra nógatja Morganát. A kanca nyomban ügetésre vált, szépen, simán fut.

Eszembe jut valami. Thomas után ugratok.

- Thomas!

- Igen (még mindig bosszús, rám se néz).

- Ne feledd, Morgana hátán ülsz. Ha netán meglepő dolgot észlelnél, fel ne emeld valahogy a jobb karodat! Abban a minutában földre kerülnél.

Előbb elképedve bámul rám, aztán megérti, felragyog az arca, és feledve Morgana miatt érzett aggályait, vágtába csap. Az őrült! A makadámon! Ha legalább a padkán vágtázna.

Visszafogom Meluzinát. Malabár, alig ötven méterre mögöttünk, éppen kaptatóról ereszkedik le, nem tanácsos gyorsabb tempóra ösztökélni. Nem is bánom, hogy kis időre magamra maradtam. Átgondolom La Roque-i látogatásunkat. Alig tizenöt kilométer választja el La Roque-ot Maleviltól. És egy más világ. Más társadalom. Elpusztult az egész alsóváros, amelyet nem vagy nem eléggé oltalmaz a szirtfal. A lakosság háromnegyede odaveszett. Nyoma sincs falai közt közösségi életnek, mint Marcel bölcsen megállapította. Csak éhség van, tétlenség, zsarnokság. És a tetejébe létbizonytalanság. Erős hely, de rosszul védik, kitűnő védőművei ellenére. Fegyvereik is volnának, de nem merik kiosztani. A járás leggazdagabb földjei az övék, de a termést, ha lesz termésük, igazságtalanul fogják elosztani. Szerencsétlen, kiéhezett, nyomorúságos városka, lakosainak esélye a fennmaradásra közepes.

Véletlenül gyeplőt tartó kezemre esik a pillantásom, és elcsodálkozom. Hová lett a pecsétgyűrűm? Aztán eszembe jut a jelenet a kastély istállójában. Hülye ez az Armand! Ennyi erővel akár egy kavicsot is nyomhattam volna a kezébe! Mintha az arany érne valamit is két hónappal az esemény után! Ezen már rég túl vagyunk, vagy ha úgy tetszik: idáig még nem jutottunk el. Sokkal alacsonyabb fokra zuhantunk vissza, nem a nemesfémek, a csere korszakában élünk. Messze, nagyon messze van még az ékszerek és a pénz kora. Unokáink talán megérik. Mi nem.

Meluzina felcsapja a fülét, prüszköl. A kanyarban, az út kellős közepén pirinyó alak bukkan fel. Mindössze pár méter választja el tőlünk, szőke haján átsüt a nap. Megállítom a kancát.

- Gondoltam, hogy összetalálkozunk - mondja Evelyne, és nyugodtan odalép Meluzínához. A hatalmas ló mellett nagyon kicsinek, nagyon törékenynek tetszik. - Otthagytam őket. Úgy csókolóznak, hogy nézni is rossz! Mintha ott se lennék!

Nevetek, leugrom a nyeregből:

- Gyere csak, mindjárt utolérjük őket. Fellódítom a nyeregbe. Alig foglal el helyet. - Kapaszkodj két kézzel a kápába.

Felülök én is, eligazgatom a gyeplőszárat, úgy, hogy közrefogjam kis testét. Feje az államig se ér.

- Dőlj nekem.

Meluzina megindul velünk. Érzem, Evelyne reszket.

- Hogy vagy?

- Kicsit félek.

- Támaszkodj bátrabban nekem. Ne ülj mereven, engedd el magad.

- Nagyon hullámzik.

- Nem eshetsz le, a két karom megtart.

Úgy helyezkedem, hogy kicsit szorosabban fogjam a gyereket. Két-háromszáz métert haladunk némán.

- Most jobb?

- Ó, most nagyszerű - feleli megváltozott, lelkes hangon. - Én vagyok a várúr menyasszonya, most visz haza kastélyába.

Ezt nyilván azért agyalta ki, hogy elhallgattassa félelmét. Beszéd közben hátrafordul, lehelete csiklandozza a nyakamat. Rövid szünet után újra megszólal:

- Tudod mit? Hódítsd meg La Roque-ot és Courcejacot.

- Meghódítsam? Hogyan?

- Fegyveres erővel.

Ezt meg az iskolában hallhatta, az utolsó történelemórán. A legeslegutolsón.

- No és akkor mi lenne? - kérdezem.

- Kardélre hánynád Armand-t meg a papot, és te lennél az ország királya.

Hangosan elnevetem magam.

- Hát ez igazán szívem szerint való program. Különösen a "kardélre hányás".

- Szóval megcsináljuk? - Evelyne megint hátrafordul, ünnepélyesen a szemem közé néz.

- Aludjunk rá egyet.

Meluzina felnyerít, a vitézül trappoló Malabár harminc-negyven méterről ráfelel, és a következő kanyar után hirtelen megpillantjuk Morganát. Fesztelenül Thomas fejére nyugtatja a pofáját. Thomas vadul csókolózik Catie-val.

- De mókásak így hármasban! - kuncog Evelyne.

- Emmanuel! - Thomas rám emeli kissé ködös tekintetét -, felvehetem Catie-t a nyeregbe?

- Nem veheted fel.

- Te is felültetted Evelyne-t Meluzina hátára!

- Nem ugyanaz a súly, nem ugyanaz a térfogat, és nem ugyanaz a...

Majd kimondtam: nem ugyanaz a lovas, de Catie-ra való tekintettel féket vetek a nyelvemre.

Befut Malabár, a végsőkig felajzva. Jacquet nem is bírja egyedül visszafogni, Colinnak le kell szállnia segíteni. Catie felkucorodik a szekérre, a nagymama mellé. A sóstóiak örülnek Catie-nak, de nincsenek különösebben meglepve. Miette még az indulásnál megtalálta a zsákok alatt a két csomagot, kinyitotta, és felismerte a nővére holmiját.

- Gyere, Thomas, vágtassunk előre. Malabár végképp megbokrosodik, ha a közelében maradunk.

Mihelyt úgy gondolom, elegendő előnyre tettünk szert, lépésre váltok.

- Emmanuel - mondja Thomas elfulladva, mintha megkergették volna. - Catie azt szeretné, ha holnap öszszeesketnél bennünket.

Rábámulok. Ilyen szép még sosem volt Thomas. Megelevenedett az a görög szobor, amelynek hüvelyébe zártan élt mostanáig. Az élet tüze csap ki szeméből, orrlikából, félig elnyílt szájából.

Nem hiszek a fülemnek.

- Catie azt akarja, hogy összeeskesselek? - kérdezem hüledezve.

- Azt.

- Hát te?

Meglepetten néz rám.

- Természetesen én is.

- Nem is olyan természetes. Elvégre te ateista vagy.

- Ezt kár firtatni - torkol le metsző hangon. - Elvégre te sem vagy igazi pap.

- Tévedsz - vágok vissza kapásból. - Fulbert álpap, mert ő hazudik. Én nem hazudok. Nem vagyok csaló. Az én papságomat azoknak a hite garantálja, akik megválasztottak. Hitük emanációja vagyok. Miért is a lehető legkomolyabban fogom. fel a vallásos aktusokat, amelyeket tőlem elvárnak.

Thomas elképed.

- De hiszen nem vagy hivő!

- Vallási nézeteimről tudtommal sosem cseréltünk eszmét - mondom szárazon. - Hogy én egyénileg mit hiszek és mit nem, annak egyébként sincs köze hivatásom gyakorlásához.

Csönd támad. Aztán megszólal Thomas:

- Csak nem tagadod meg tőlünk az esketést, mert ateista vagyok? - Remeg a hangja.

Hevesen tiltakozom:

- Nem, dehogy. A házasság érvényes, annál fogva, hogy akarod. A te akaratod és Catie akarata teremti a kötést.

Hosszabb szünet után hozzáteszem:

- Nyugodt lehetsz, megesketlek. Őrültség ugyan, de megesketlek.

Thomas felháborodik.

- Hogyhogy őrültség?

- Mi más lenne? Azért akarsz megesküdni Catie-val, mert ő a régi világ normái szerint gondolkodik, és ezt tartja az egyedüli megoldásnak, bár esze ágában sincs megtartani a hitvesi hűséget irányodban.

Thomas összerezzen, akkorát talál rántani Morgana gyeplőjén, hogy a kanca megáll. Abban a pillanatban megáll Meluzina is.

- Szeretném tudni, mire alapozod ezt?

- Semmire, egyáltalán semmire. Puszta feltevés. Finoman hozzáértetem a talpamat kancám véknyához. Thomas követi példámat.

- Azért tartod őrültségnek a házasságunkat, mert Catie meg fog csalni. - Thomas ironikusnak szánta a megjegyzést, de inkább aggodalom csendül ki belőle.

- Mindenképpen őrültségnek tartom. Ismered a véleményemet. A monogámia nem helyénvaló olyan közösségben, ahol két nő jut hat férfira.

Hallgatunk egy darabig.

- Szeretem Catie-t - mondja Thomas.

Ha nem kéne a gyeplőt fognom, most égnek emelném a karomat.

- Én is szeretem! Meyssonnier is! Colin is! És Peyssou is szeretni fogja, mihelyt meglátja.

- Én nem így értem - mondta Thomas.

- Máshogy nem értheted, tekintve, hogy mindössze két órája ismered Catie-t.

Várom a választ, de a mi nagy ellentmondónknak ezúttal nem fűlik a foga a vitához.

- Tisztázzuk: megesketsz bennünket, vagy nem esketsz meg?

- Megesketlek.

Szárazon megköszöni, és bezárul, mint egy osztriga. Nézem a fiút. Nincs kedve beszélgetni. Egyedül szeretne lenni és Catie-ra gondolni, ha már a közelébe nem mehet, Malabár miatt. Fénylik az arca, minden pórusából árad a fény. Meghat ez a nagy belső hevület. Irigylem az én ifjú Thomas barátomat és sajnálom is egy kicsit. Nem sok lánnyal lehetett dolga, ha egy Catie-féle ilyen mély benyomást tesz rá. Ej, ne rontsuk el első boldog perceit. Úgyis megfájdul hamarosan a szíve. Megugratom Meluzinát, Thomas elé vágok, azzal az ürüggyel, hogy jobb a kancának, ha a földsávon haladunk. Thomas besorol mögém.

Jó órán át nem hallatszik más hang, mint kancáink patkójának tompa dobogása a földpadkán és távolabbról-közelebbről Malabár patkójának csattogása meg a szekér csörömpölése a kövezeten.

Miért kalimpál bolondul a szívem, ahányszor megpillantom Malevilt? Ötszáz méterrel a kapuerőd előtt feltűnik Peyssou. Vállán puska, arcán széles mosoly. Megállítom Meluzinát.

- Hát te mit keresel itt? Történt valami?

- Történt ám, de jó! - Peyssou szája fülig szalad. És diadalmasan bejelenti:

- A Rhunes-parton kizsendült a vetés.

13

Kizsendült, csakugyan.

Sebtében bekapok egy szelet sonkát, Menou zsémbel, mert az adagomat Marcelnek adtam, de azért leszel egy darabot - és máris rohanunk Peyssou vezetésével a Rhunes-parti szántóra. Colin, Jacquet, én és természetesen Evelyne, aki nem tágít mellőlem. Vállunkon ott a puska, ha nem is félünk már La Roque-tól, a biztonsági szabályokat be kell tartani.

A kiszáradt hegyi patak kavicsos medrén igyekszünk le a partra. Messziről nem látni egyebet, mint barázdákat. Szép, fekete szántóföld, nem porló, halott rögök, mint az eső előtt. A kis zöld hajtásokat csak akkor vesszük észre, amikor leérünk. Picurkák, de milyen picurkák! Fél centire se állnak ki a földből. Mégis sírnivalóan gyönyörűségesek ezek a zsenge zöld pontocskák. Igaz, alaposan megforgattuk a földet, és nem sajnáltuk tőle a trágyát. De ha meggondoljuk, hogy mindössze négy napja jött meg az eső, három napja süt a nap, és a mag ennyicske idő alatt kicsírázott, kihajtott, az ember elképed ezen a szaporaságon. Megtapintom kézháttal a rögöt. Langyos, mint az ember teste. Szinte érezni vélem a vér lüktetését is ereiben.

- Megél, most már biztos - ujjong Peyssou.

Hogy ezt mire érti? Gondolom, a földre. Vagy a rhunes-i szántónkra. Vagy a termésre.

- Nono - dünnyögi Colin. - Kihajtani kihajtott, annyi szent... Szárba is szökken hamarosan.

- Két hét sem kell neki, és szárba szökik - jelenti ki ellentmondást nem tűrően Peyssou.

- Jó, tegyük fel. De ne feledd, június végén járunk. Nem érik az már be idén.

Szentségtörő beszéd, véli Peyssou, és szigorúan megrója Colint:

- Ostobaság! Ha ilyen gyorsan kihajtott, nyilván be akarja hozni a lemaradást.

- Feltéve hogy! - veti közbe Jacquet. Peyssou felé fordítja ingerült holdvilágképét.

- Feltéve hogy mifene?

- Hogy lesz elegendő napsütés - feleli nagy bátran a jobbágy.

- Meg eső - tódítja Colin.

Peyssout bosszantja ez a kishitűség. Megvonja széles vállát.

- Azok után, amit kiálltunk, igazán a legkevesebb, hogy kapjunk egy kis napot, esőt - mondja, felszegve tuskófejét. Úgy méregeti az eget, mintha tanúul hívná: ennél szerényebbet igazán nem kívánhat az ember.

Némán állok a szántóföld végében társaimmal, kezemben Evelyne kezecskéje, és elönt ugyanaz a megfoghatatlan, mégis parancsoló hálaérzet, ami akkor fogott el, amikor eleredt az eső. Tudom, a fejemre olvashatnák, hogy ez a hála valamiképpen feltételezi egy túlvilági, jótékony erő létezését. Nos, ha igen, hát nagyon elmosódottan. Mert példának okáért, ha nem restellném, legszívesebben térdre esnék itt a szántóföldön, és elkiáltanám magam: köszönet neked, langyos föld. Köszönet neked, tűző nap. Köszönet nektek, zöld hajtások. Innen már csak egy lépés, szép, meztelen lányok alakjában megszemélyesíteni a földet és a hajtásokat, mint a régi görögök tették. Malevil papja vagyok - de tartok tőle, nem a legkeresztényibb pap.

Példánk nyomán egész Malevil elzarándokol a Rhunes-partra, megcsodálni a vetést, még Thomas és Catie is, kéz a kézben. A szerelmeseket ívben elkerüljük. Nekünk jönnének, se látnak, se hallanak. Mióta megérkeztünk, Thomas a várat mutogatja Catie-nak, ami nem megy csak úgy ukmukfukk, mert a kastély nagy, zege-zuga temérdek, ok is van rá, több az elégnél, itt-ott elidőzni.

Délután az istállóba megyek, leszerszámozom Malabárt. Evelyne velem van a bokszban. A válaszfalnak támaszkodik, merev szálú, szőke haja az arcába lóg, szeme alatt még mélyebbek a karikák, soványnak és kimerültnek látszik, és megállás nélkül köhécsel, halkan, szárazan, mintha a torkát köszörülné. Aggaszt ez a köhögés, a roham előjele, közölte az imént Catie, amikor egy pillanatra visszatért közénk e sártekére.

Betoppan Thomas. Kipirult, liheg.

- Ejha, egyedül? - álmélkodom.

- Mint látod - feleli félszegen.

És elhallgat. Kilépek a bokszból, viszem a nyerget a szerszámoskamrába. Thomas némán kullog utánam. Ez követségbe jött, gondolom. Mégpedig kényelmetlen megbízatással, ha egyedül vágott neki. Mert Catie van a dolog mögött, az nem is vitás.

Becsukom a boksz ajtaját, kényelmesen nekidőlök, zsebre vágom a kezem, és a csizmám orrát méregetem.

- Probléma van a szobával - nyögi ki nagy nehezen Thomas.

- A szobával? Miféle szobával?

- Hát a mienkkel, a kettőnk szobájával, ha megesküszünk.

- Akarod az én szobámat? - kérdem, kissé savanyúan.

- Dehogy, mit képzelsz, csak nem túrunk ki! - tiltakozik felháborodottan Thomas.

- Hát Miette-ét?

- Nem, nem. Miette-nek szüksége van a magáéra.

Még szép, hogy nem felejtette el! Ámbár máris eltávolodott Miette-től, hallani a hangjáról. És tőlem is, más módon és okból. Thomas úgy megváltozott, mintha tetőtől talpig kicserélték volna. Irigylem, örülök neki és bánkódom miatta. Nézem. Csupa szorongás. Eh, elég volt a kötözködésből.

- Ha jól értem, az enyémmel szomszédos szobát szeretnéd - mosolygok rá. Rögtön felderül az arca. - Így gondoltad?

- Így.

- Kérjem meg a cimborákat, hogy szedjék a sátorfájukat, és költözzenek végleg át a kapuerőd második emeleti helyiségébe?

Zavartan köhécsel.

- Hát igen, bár én nem mondanám így, hogy szedjék a sátorfájukat.

A kis képmutató. Elnevetem magam.

- No jó, megnézem, mit tehetek az érdekedben - mondom jókedvűen. - Ez minden? Nincs egyéb óhajod?

- Nincs.

- Catie miért nem jött veled?

- Tart tőled. Azt mondja, elutasító vagy.

- Irányában?

- Irányában.

- Elvégre nem meregethetek szép szemeket leendő hitvesedre! Mert ugyebár annak tekinted?

- Felőlem! Nem vagyok féltékeny - nevet Thomas. Nézzék a kis kakast! Milyen biztos a dolgában!

- No eredj. Elintézem.

Máris megy, én meg azon veszem észre magam, hogy megint azt a langyos kis kezecskét szorongatom. Evelyne aggódva néz fel rám:

- Mondd, megnő majd az én mellem is? Akkorára mint Catie-é? Vagy mint Miette-é. Az övé még nagyobb.

- Sose aggódj, Evelyne, megnő.

- Igazán azt hiszed? Borzasztó sovány vagyok ám- sóhajtja, és elkeseredetten tapogatja a mellkasát. - Nézd, egészen lapos! Mintha fiú lennék.

- Semmi köze ehhez soványságnak, kövérségnek, Evelyne. Megnő majd, ne búsulj.

- Biztos?

- Holtbiztos.

- Akkor jó - sóhajtja megkönnyebbülten. A sóhaj köhögésbe fúl.

Halkan megkondul a kapuerőd harangja. Összerezzenek. Szempillantás alatt a kapunál termek, résnyire félrevonom a kémlelőablak tolókáját. Armand várakozik odakint, puskásan, komor képpel, az egyik herélt hátán.

- Á, te vagy az, Armand - mondom, a lehető legszívélyesebb hangon. - Várj egy percig, hozom a kulcsot. Elzárom a kémlelőnyílást. A kulcs természetesen a zárban van, de haladékra van szükségem. Visszasietek Evelyne-hez.

- Fuss az ebédlőbe, mondd meg Menounak, hozzon bort és poharakat a kapuerődbe.

- Armand vissza akar vinni? - Evelyne holtsápadt, sűrűn köhécsel.

- Dehogy, dehogy. Egyébként is egyszerű a dolog, ha vissza akar vinni, itt helyben kardélre hányjuk.

Nevetek, ő is velem nevet cérnahangocskáján. De hamar elfullad, köhög.

- Hallod-e, mondd meg Catie-nak, Thomas-nak, ne mutatkozzanak. És maradj velük.

Evelyne elszalad. Én belépek a vártorony földszintjén berendezett raktárba. Mind ott vannak, Thomas-t kivéve. Colin szerszámait rakják be.

- Szívesen megnézném magamnak azt a barmot mondja Colin.

- Szó se lehet róla! Se te, se Jacquet, se Thomas. Tudod, mért.

Colin hahotázik. Öröm látni, milyen vidám. Jót tett neki a beszélgetés Agnés Pimont-nal.

Átvágok a külső udvaron. Jöttömre Thomas kiront a palotából, mint a forgószél.

- Várj, jövök.

- Minek? - mondom barátságtalanul. = Azt üzentem, ne gyere.

- Az én feleségemről van szó, nem? - kérdi villámló szemmel.

Látom, hiába is erősködnék.

- Egy feltétellel jöhetsz. Ha ki se nyitod a szád.

- Ígérem.

- Bármit mondok, hallgatsz!

- Mondtam már: ígérem.

Sietek a kapuhoz. Tüntetően megzörgetem a kulcsot, mielőtt elforgatnám a zárban. Armand belép. Jól megrázom a kezét, a kezét, amelynek kisujján ott a pecsétgyűrűm. Itt áll előttünk életnagyságban, savószín szemével, fehér szempilláival, mord képével, katonás uniformisában. Mellette az én szép, az én szegény Fáraóm. Megsimogatom Fáraót, szólok hozzá. Azért mondom, szegény, mert szánni való az a ló, aki olyan lovast hordoz a hátán, mint Armand. Tönkretette Fáraó száját! Szigorú takarékossági rendszabályaink ellenére akad a zsebemben egy kockacukor, előhalászom, Fáraó nagy gyönyörűséggel bekapja. És mert éppen befut Momo és Menou a borral, poharakkal, Momo gondjaira bízom az állatot. Meghagyom neki: vegye ki Fáraó szájából a zablát, és adjon neki egy vödör árpát. Pazarlás, tudom, Menou morog is miatta.

Letelepszünk a kapuerőd konyhájában. Befut Meyssonnier és Peyssou, fegyveresen és békésen. Armand felemeli a színültig telt poharat. Láthatóan zavarban van, nem a bor miatt persze, hanem amiatt, amit mondania kéne. Elébe vágok. Essünk minél gyorsabban túl rajta.

- Örülök, hogy eljöttél, Armand - mondom, miközben koccintok vele. (De inni csak egy-két kortyot iszom, ilyenkor nem szoktam. Momo boldogan eltünteti majd a maradék háromnegyed pohár bort.) - Éppen futárt akartam hozzátok meneszteni, hogy Marcelt megnyugtassam. Szegény Marcel! Képzelem, mennyire aggódik.

- Hát itt vannak? - kérdezi Armand. Láthatóan nem tudja, tárgyilagos hangot üssön-e meg vagy felelősségre vonót.

- Itt hát. Hol lennének? Ó, jól kifundálták ám a kis haszontalanok! A rigoudie-i útkeresztnél lestek bennünket, csomagostul. És ott azzal áll elő a nagyobbik: két hétre eljönnének a nagymamához. Képzeld magad a helyembe! Lett volna szíved hazazavarni őket?

- Nem volt joguk! - tör ki Armand-ból a düh.

Ideje leintenem, úgy persze, hogy megóvjam a kedélyesség látszatát is. Szörnyülködve égnek emelem a kezemet.

- Nem voltjoguk! Nem voltjoguk! De nagy szavakkal dobálódzol, Armand! Nem volt joguk meglátogatni a nagymamájukat, és két hétig nála vendégeskedni?

A jelenlevők - Thomas, Meyssonnier, Peyssou, Menou - némán, szemrehányóan merednek Armand-ra. Én is. Velünk a család! Szent kötelékei táborunkat erősítik!

Armand, zavarát leplezendő, a pohárba dugja ellapult orrát, felhajtja a bort.

- Jöhet a következő, Armand?

- Nem mondok nemet.

Menou morogva teletölti Armand poharát. Koccintunk, de én nem iszom.

- Egyben hibáztak, csakugyan - mondom, méltányosan és józanul. - Nem kértek engedélyt Marceltől.

- És Fulbert-től - teszi hozzá Armand, aki máris jól túljár a pohár felén.

Ohó, barátocskám, nem teszünk engedményeket!

- Marceltől, aki szólt volna Fulbert-nek.

Armand hülye, de nem annyira, hogy ne fogná fel a különbséget. Csakhogy kínos itt Malevilban a La Roque-i rendeletekről beszélni. Nem is szánja rá magát. Kiissza a bort, lerakja az üres poharat. Menou máris tölthetne újra, egy csepp nem sok, annyi sem maradt a fenekén.

- No jó, de mi lesz? - kérdi Armand.

- Mi lesz, mi lesz? - Vállat vonok, felállok. - Két hét múlva hazafuvarozzuk őket La Roque-ba. Légy szíves mondd meg Marcelnek, ezt üzenem.

Nem merek a sarok felé nézni, ahol Thomas ül. Armand méregeti a palackot, de mert eszem ágában sincs még egy pohárral megkínálni, feláll ő is, és se köszönöm, se jó napot, szó nélkül kilép a konyhából. Véleményem szerint sutaságból teszi, mihelyt olyan emberek közé kerül, akik nem félnek tőle, elbizonytalanodik.

Momo éppen a zablát igazgatja egy boldog ló szájába. Fáraó lábai előtt az abrakosvödör olyan üres, olyan tisztára nyalt, hogy üresebb, tisztább már nem is lehetne. Hazaindul lovas és ló, mindkettő teli bendővel, és az utóbbi hálatelt szívvel. Nem fogja Malevilt elfelejteni.

- Viszontlátásra, Armand.

- Viszontlátásra - morogja a lovas.

Kicsit várok a kapuzárással. Figyelem a távozókat. Jó lenne, ha Armand hallótávolságon kívül kerülne, mire Thomas robban. Lassan, kényelmesen csukom be a két kapuszárnyat, rakom helyére a keresztpántot, lassan forgatom el a nagy kulcsot a zárban.

A robbanás a vártnál is hevesebb.

- Mi ez a disznóság? - üvölti Thomas, magából kikelve, és megindul felém.

Kihúzom magam, némán végigmérem, hátat fordítok neki, ott hagyom faképnél, megyek a függőhíd felé. Hallom, amint Peyssou odaszól Thomas-nak a hátam mögött:

- Ejnye, öcsém, minek tömted az eszed, ha ilyen hülye maradtál! Csak nem gondolod, hogy Emmanuel visszaadja a kicsikéket? Hát nem ismered?

- Akkor meg mire jó ez a susmus? - üvölti Thomas (mert üvölt).

- Menj, oszt kérdezd meg tőle - förmed rá Peyssou. Futó lábak dobogását hallom. És már itt is van mellettem. Én természetesen nem veszem észre, merőn nézem a felvonóhidat. Gyors léptekkel, zsebre vágott kézzel, felszegett állal vágok át az udvaron.

- Bocsánatot kérek - mondja Thomas, fakó hangon.

- Fütyülök a bocsánatkérésedre. Nem vagyunk ötórai teán.

Nem éppen biztató kezdet. De Thomas-nak nincs választása, folytatnia kell.

- Peyssou azt mondja, nem fogod visszaküldeni a lányokat.

- Peyssou téved. Holnap megesketlek, és két hét múlva visszazsuppolom Catie-t La Roque-ba, hadd izélje meg Fulbert.

Goromba válasz. De láthatóan megnyugtatja Thomas-t.

- Mire volt jó akkor ez a komédia? - kérdezi, siránkozó hangon. Így még nem hallottam beszélni. - Egy kukkot sem értek belőle.

- Nem érted, mert csak magadra gondolsz.

- Csak magamra?

- Hát Marcellel mi lesz? Gondoltál rá?

- Miért gondolnék Marcelre?

- Mert az ő nyakába szakad minden.

- Mi szakad a nyakába?

- Különféle megtorlások, fejadagcsökkentés, satöbbi.

Kis csend.

- Ezt nem tudtam - mondja bűnbánóan Thomas.

Én folytatom:

- Azért szorítottam kezet azzal a mocsokkal, azért beszéltem be neki, hogy gyerekes csínytevés volt a szökés. Marcelt akartam fehérre mosni.

- És mi lesz két hét múlva?

Ez a szamár még mindig aggódik!

- Ugyan, Thomas, ez csak nem probléma! Megírom Fulbert-nek, hogy egymásba gabalyodtatok Catie-val, én összeeskettelek, Catie helye most már a férje mellett van.

- Mi akadályozná meg Fulbert-t abban, hogy két hét elteltével bosszút álljon Marcelen?

- Miért tenné? Ami történt, véletlenül történt, semmi oka rá. Nem volt itt semmiféle összeesküvés, Marcel ártatlan.

És hozzáteszem, hűvösen:

- Ezért volt a susmus, ahogy mondtad. Hosszabb csend.

- Haragszol, Emmanuel?

Vállat vonok, hátat fordítok neki, visszamegyek Peyssouhoz és Meyssonnier-hoz. El kell intéznem a szoba dolgát. Derék fiúk! Nemcsak ráállnak szó nélkül, hogy kilakoltassuk őket, hanem még örülnek is neki. Ó, a drága gyerekek, mondja Peyssou elérzékenyülten, feledve, hogy az egyiket csak az imént hülyézte le.

Másnap még jobban elérzékenyül az egész társaság, amikor Catie-t és Thomas-t összeesketem az ebédlőben. Ugyanúgy rendeztük el a termet, mint Fulbert miséje alkalmával. Én háttal állok a két ablaknak, előttem az oltárul szolgáló nagyasztal, szemközt velem, két sor széken ül a társaság. Menou hihetetlen bőkezűséggel két nagy gyertyát rakott az asztalra, holott derült idő járja odakint, az ablakon bőven árad be a napfény, és két impozáns árnyékkeresztet rajzol a kőpadlóra. Szem nem marad szárazon a szertartás alatt. És mind áldoznak, Meyssonnier-t sem kivéve. Menou sír, mint a záporeső, később elmondom, miért. Sír Miette is, de másért és másképp. Hangtalanul peregnek üde arcán a könnycseppek. Szegény kis Miette! Én is igazságtalannak tartom a lelkem mélyén, hogy azt a lányt illesse meg mindez a pompa és dicsőség, aki nem osztja meg magát.

A szertartás után elhívom Meyssonnier-t egy kis beszélgetésre. A belső udvarban sétálunk fel-alá. Valami finom változás ment végbe Meyssonnier külsején. Hosszú, komoly arca a régi, közel fekvő két szeme is, és ha felindul, most is csak olyan szaporán verdesnek szempillái, mint azelőtt. Mi változott rajta? Megvan. A haja: Jócskán megnőtt, mióta nem nyírathatja, előbb égnek meredezett, mint említettem, de most, hogy még hosszabb lett, hullámot vet, hátrasimul, ez a lágy ív belevitt valamit Meyssonnier arcába, ami eddig hiányzott.

- Úgy láttam, áldoztál - mondom tárgyilagos hangon. - Megkérdezhetem, miért?

Enyhén elpirul, hunyorog, mint szokott.

- Sokáig törtem a fejem, mitévő legyek - feleli némi gondolkodás után. - Végül arra a belátásra jutottam, hogy ha tartózkodom, megbánthatom a többieket. Nem akartam kívül rekedni.

- Igazad is volt. Miért ne foghatnók így fel az áldozást? Az együvé tartozás aktusaként.

Meglepődik.

- Azt akarod mondani, hogy te így érted?

- Hogyne. Nagyon fontosnak tartom az áldozás kollektív jelentését.

- A legfontosabbnak?

Ravasz kérdés. Meyssonnier a maga oldalára akar vonni. Nemmel felelek, magyarázatokba azonban nem bocsátkozom.

- Hadd kérdezzek én is valamit - mondja Meyssonnier. - Csak azért választattad meg magad Malevil papjának, hogy Gazelt kiüsd a nyeregből?

Ha Thomas szegezné mellemnek a kérdést, kétszer is meggondolnám, feleljek-e rá. De jól tudom, Meyssonnier nem hamarkodja el a véleményalkotást. Alaposan meghányja-veti, amit hall, és kellő körültekintéssel levonja a következtetéseket. Tehát elszánom magam a válaszra. Jól megrágok minden egyes szót:

- Mondjuk inkább úgy: véleményem szerint minden társadalomnak szüksége van lélekre.

- És ez a lélek a vallás?

Gúnyos fintor kíséri ezt a mondatot. Két gyanús szó is van benne: "lélek" és "vallás". Két végképp "elavult" fogalom. Meyssonnier művelt, pártakadémiát végzett kommunista.

- Az adott helyzetben csakugyan a vallás.

Fontolóra veszi ezt az újabb állítást, amely egyidejűleg korlátozás is. Meyssonnier lassú, lépésről lepésre halad. De annál alaposabb. Visszakérdez:

- A mi jelenlegi, malevili társadalmunk lelke?

A lélek szót idézőjelbe teszi, különös hangsúllyal ejti, olyasformán, mintha óvakodna másként hozzányúlni, mint csipesszel.

- Igen.

- Úgy értsem: ez a lélek a Malevilban élők többségének hite?

- Nemcsak úgy. Társadalmunk adott fejlettségi fokához is ez illik.

Valójában ennél is bonyolultabb a dolog. Szándékosan egyszerűsítem le, nem akarom Meyssonnier-t megbotránkoztatni. Így is megbotránkozik. Elpirul, hunyorog, jeléül, hogy ellentámadásra készül.

- Miért ne lehetne ez a lélek egy másfajta, tudományos világnézet? Például a marxizmus.

Helyben vagyunk!

- A marxizmus a fejlett, ipari társadalmak filozófiája. Nincs mit keresnie egy földművelő, őskommunisztikus társadalomban.

Meyssonnier megáll, felém fordul, rám mered. Láthatóan nagy hatást tett rá ez a megállapítás. Annál is inkább, mert higgadtan, tárgyilagosan hangzott. Ténymegállapításként.

- Így definiáltad a mi kis malevili társadalmunkat? Földművelő őskommunizmus?

- Mi más volna?

- De ugye, szerinted sem azonos ez az őskommunizmus az igazi kommunizmussal? - kérdezi, meglehetősen elkámpicsorodva.

- Ezt te kérdezed tőlem?

- Egyszóval visszafejlődtünk.

- Tudod jól: igen.

Furcsa. Bár nem vagyok marxista, úgy tetszik, Meyssonnier jobban megbízik az én ítéletemben, mint a magáéban. Határozottan megkönnyebbült. Ha már nem reménykedhet többé az igazi kommunizmus megteremtésében, legalább eszménykép- és mérceként megőrizheti.

- Visszafejlődtünk - mondom -, amennyiben a tudomány és a technika megsemmisült. Létünk bizonytalanabb, fenyegetettebb, mint azelőtt. De boldogtalanabbak nem lettünk. Épp ellenkezőleg.

Ahogy ezt kimondom, rögtön meg is bánom. Eszembe ötlik: az, akivel beszélek, két hónapja temette el egész családját. De Meyssonnier-t, úgy látszik, meg sem legyinti ez a gondolat. Nem ütközik meg. Csendesen rám néz, lassan igent bólint. Tehát ő is érzi, hogy az esemény napja óta megnőtt bennünk az élet szeretete, és sokkal mélyebben éljük át az együvé tartozás örömét.

Nem szólok többet. Gondolataimba merülök. Mi is történt? Megváltozott az értékrendünk. Vegyük példának Malevilt. Mi volt azelőtt? Egy többé-kevésbé mesterséges képződmény, restaurált várkastély. Egyedül éltem falai között. Büszke voltam rá, és félig hiúságból, félig anyagi érdekből meg akartam nyitni a turisták előtt. Ma mást jelent, merőben mást. Malevil ma egy törzs: földek, nyájak, vetőmag. takarmány, férfiak, akik úgy összetartoznak, mint a kéz ujjai, és nők, akik gyermekeket fognak nekik szülni. És menedék is Malevil, sziklabarlangunk, sasfészkünk. Falai megoltalmaznak, míg élünk, és tudjuk: holtunk után közéjük temetnek bennünket.

Este, vacsoránál a sűrűn köhécselő Evelyne leül a jobb oldalamra, Thomas régi helyére. Thomas szó nélkül arrébb rukkol, Catie természetesen a férje mellé telepszik. Tizenketten ülünk az asztal körül. Egyebekben nem változik az ülésrend. Csak Momo keveredett valamiképp Menou régi helyére, az asztal végén ül. Menou ily módon Colin bal oldali szomszédja lett. Momo irigylésre méltó pozíciót küzdött ki magának. Télen egyenesen a hátába kapja majd a kandalló melegét, és ami a fő: pompás kilátása nyílik egyfelől bal oldali asztalszomszédjára, Catie-ra, másfelől, az asztal átellenes oldalán ülő Miette-re. Nézi is őket szorgalmasan, felváltva, miközben két pofára zabál. De nem egyforma szemmel nézi őket. Catie-n olyasforma kellemes meglepetéssel legelteti a szemét, mint a szultán, aki új arcot fedez fel háremében. Miette-en imádattal csüng.

Catie-t láthatóan nem feszélyezi Momo szomszédsága. Nincs ellenére a nyílt hódolat. Sőt. Ha valamit sokall, hát inkább a cimborák tartózkodását. Momótól busásan megkapja, amire áhítozik. Egy gyermek ártatlanságával és egy szatír szemérmetlenségével méregeti. Egyébként sem hat már kínosan az emberre Momo közelsége. Mióta Miette fürdeti, nem sérti senki orrát a szaga. Nagyon is prezentábilis a mi Momónk, leszámítva azt az apróságot, hogy túlságosan nagy falatokat kebelez be, és puszta kézzel tömködi magába az ételt. Catie különben erélyesen közbelép. Elragadja Momo elől a tányért, apróra metéli a sonkát, takaros kockákra vágja a kenyeret. Momo nem bánja, sőt, láthatóan tetszik neki a dolog. Amikor Catie visszatolja a tányért, kinyújtja hosszú majomkarját, vállon veregeti Catie-t, és azt mondja: .Ajajo, ajajo (Aranyos, aranyos). Menou fel se néz az egész közjáték alatt.

Mi tagadás, szurkoltam Menoutól aznap, amikor Evelyne-nel és Catie-val beállítottunk Malevilba. De meg kell adni, önmagához mérten igen józanul és mértéktartóan viselte el az újabb csapást. "Szegény Emmanuelem, hát már megint két pisist hoztál a nyakunkra meg két kancát?" Értsd: csupa kenyérpusztítót. De mióta a búza kikelt a rhunes-i szántón, valamelyest megnyugodott Menou is, nem retteg többé attól, hogy éhen veszünk. No és esküvő készül Malevilban. Ez a kilátás a lehető legnagyobb elragadtatásba ejti Menout. Mindig is bolondja volt a lakodalmaknak. Ha meghallotta, hogy Malejacon esküvő készül, félbe-szerbe hagyta minden dolgát Hétbükkön, biciklire pattant, és elkerekezett a templomba, akár ismerte a lakodalmas családot, akár nem. Nézd a vén bolondost - mondta bácsikám -, megy kisírni magát. Úgy is lett. Menou megállt a templomkapu előtt - a küszöböt nem lépte át, mióta hajba kapott a plébánosunkkal, mert az nem akarta megáldoztatni Momót -, és mihelyt az ifjú pár megjelent, eleredtek a könnyei. Ez a szokása mindig is nagyon meglepett, sehogy sem illett a mi józan Menounkhoz.

Momo Evelyne-t is tátott szájjal bámulja. Evelyne rá se hederít. Se lát, se hall, csak engem bámul. Ahányszor jobbra pillantok, találkozik a tekintetünk. De magamon érzem akkor is, ha nem nézek arra. Úgy rémlik, jobb arcfelem máris kimelegedett Evelyne szeme sugarától. És mihelyt leteszem a villát, mihelyt szabaddá válik a jobb kezem, belecsúsztatja a pracliját.

Asztalbontás után pihenésképpen fel-alá sétálok a teremben. Catie odajön hozzám.

- Mondanék valamit.

- Hát már nem félsz tőlem?

Rám mosolyog.

- Mint látod, nem.

Nagyon hasonlít a húgára. Csak a tekintete más. Nem bárányszelíd, de mennyire nem. Az esküvő tiszteletére megvált talmi cicomáitól. Egyszerű, tengerkék ruhát visel, keskeny fehér gallérral. Összehasonlíthatatlanul csinosabb így. A diadal és a boldogság fénye ragyog az arcán. Jobb szeretném ugyan, ha csak a boldogság fényében tündökölne. De akárhogy s mint, sugárzik, melegít a fénye. Mindannyiunknak jut belőle. Catie-ban is van nagylelkűség. Ha nem is fogható persze Miette-hez, aki maga a megtestesült jóság. De láttam, megjegyeztem: Catie önként, készséggel felszeletelte Momo sonkáját a vacsoránál, és ahányszor Evelyne elköhintette magát, aggódva hozzáhajolt.

Átölelem fél karral gömbölyű nyakát, magamhoz húzom, arcon csókolom.

- Barátságtalan vagyok, azt mondod?

- Hé, mit műveltek! Thomas, vigyázz! - kurjant Peyssou.

Nagy nevetés. Catie visszacsókol, félig-meddig a számra célozva, majd lassan, komótosan kibontakozik az ölelésből. Örül, hogy újabb skalpot fűzhet harci övére. Én is elégedett vagyok a dolgok jelenlegi állásával. Nem fogok soha Catie-val ágyba bújni, minek folytán kellemesen fesztelennek ígérkezik a kapcsolatunk.

- Először is, hadd köszönjem meg a szobát - mondja Catie.

- Azoknak köszönd, akik átengedték.

- Az már megtörtént. De te intézted el, Emmanuel. Köszönöm a jóakaratodat. És köszönöm, hogy befogadtál Malevilba. Meg mindent - teszi hozzá, hirtelen elpirulva.

Aha, Thomas beszámolt neki délelőtti vitánkról, arra céloz. Rámosolygok.

- Még valamit! - fogja hirtelen halkabbra a hangját -, Evelyne-re ma éjjel okvetlenül rájön a roham. Két álló napja köhécsel.

- Mi ilyenkor a teendő?

- Hát nem sokat tehet az ember. Ülsz mellette, nyugtatgatod, és ha van kölnivized, időről időre megnedvesíted a homlokát, mellkasát.

Megüti a fülemet a tegező forma. Catie feszeng, lerí róla, hogy a neheze még hátravan. Segítsünk neki, gondolom.

- Szeretnéd, ha ma éjszaka én vigyáznék rá?

Megkönnyebbülten sóhajt.

- Igen, tudod, a nagymamám rögtön elveszti a fejét. Fel-alá futkosna, és megállás nélkül sápítozna. Egyszóval, pont az ellenkezőjét tenné annak, amit kell.

Falvine jellemzése tökéletes. Elismerően bólogatok.

- Szóval a nagymamám áthívhat, ha Evelyne-re rájön a roham?

Nemet intek.

- Nem tud bejönni. Este kulcsra zárjuk a lakótorony kapuját.

- Nem tehetnénk ez egyszer kivételt?

- Lehetetlen - mondom zordan. - A biztonsági rendszabályok nem tűrnek kivételt.

Csalódottan néz rám.

- Van más megoldás is. Evelyne-t beköltöztetem ma éjjelre hozzám, Thomas megürült díványára.

Catie megörül.

- Megtennéd?

- Miért ne!

- Csakhogy figyelmeztetlek, ha egyszer beengedted a szobádba, vége. Az istennek sem megy ki többé - mondja Catie, az adott helyzetben igazán tiszteletre méltó őszinteséggel.

Mosolygok.

- Sose félts. Majd csak kiteszem előbb-utóbb a szűrét!

Ő is mosolyog. Mázsás kő gördült le a szívéről. Ideérkezése után Evelyne Falvine-nal és Jacquet-val hált, a palotácska emeletén. Majd megbolondul örömében, amikor közlöm vele: ma éjjel az én szobámban alszik. Szegényke nem sokáig örülhet. Alig vetjük meg az ágyát, alig zárul be az ajtó Miette mögött, kiveri a verejték, elváltozik az arca. Sosem láttam asztmás rohamot. Mondhatom, ijesztő látvány! Egy ember, aki nem jut levegőhöz. Eltart pár másodpercig, míg úrrá leszek páni rémületemen. Pedig ez a legelső teendő. Evelyne aggódva függeszti rám a tekintetét, meg kell nyugodnom, hogy megnyugtassam. Felültetem, próbálom párnákkal felpolcolni, de nem tartják meg, a díványnak nincs fejrésze. Felnyalábolom a kislányt, áttelepítem saját ágyamba. Nagy, kétszemélyes alkotmány, Samuel bácsitól örököltem. Nekitámasztom Evelyne-t a kitömött fejtámlának. Egyelőre ránézni is alig merek. Rossz hallgatni, ahogy hörögve kapkod levegőért, az az érzésem, mindjárt megfullad. A mécs vaksin pislákol, de odakint derült, holdas éjszaka van, tisztán látni Evelyne eltorzult arcocskáját. Sarkig tárom az ablakot, előkeresem a faliszekrényből utolsó üveg kölnivizünket, megnedvesítek egy mosdókesztyűt, és bedörzsölöm vele a gyerek homlokát, mellkasát. Nem néz rám, nem képes beszélni, merően bámul a semmibe. Hátraszegi a fejét, arcán patakzik az izzadság, köhög, hörög. A haja minduntalan visszahull a homlokába, úgy látom, zavarja, az íróasztalfiókból előkotrok egy darab spárgát, és hátrakötöm a haját.

Egy üveg kölnivíz, egy darabka spárga, ennyiből áll egész ápolói fegyvertáram. Nincs orvosi szakszótárunk, orvosi ismereteim a semmivel egyenlőek, és attól tartok, nagybátyám tízkötetes Larousse-ának sem veszem sok hasznát. Mégis kibetűzöm nagy nehezen a mécs elhaló fényénél az "asztma" címszót. Csupa beszerezhetetlen, örökre eltűnt gyógyszert emleget: belladonna, atropin, novokain. Hát persze, mi mást várhattam, nem szolgálhat javasasszony-recipékkel. Pedig manapság arra volna szükség.

Csüggedten nézem Evelyne-t. Most érzem át először istenigazából kiszolgáltatottságunkat, elesettségünket. Eszembe jut, mi lenne, ha kiújulna a vakbélgyulladásom. Miért is nem operáltattam meg magam, amíg még lehetett!

Leülök Evelyne mellé. Rám pillant. Tekintetében annyi a szorongás, hogy a szívverésem is eláll bele. Beszélek hozzá. El fog múlni, mondom, és amint elfordítja a tekintetét, megfigyelés alá veszem. Egy idő után konstatálom: kiüríteni nehezebb a mellkasát, mint megtölteni. A fordítottját hittem, magam sem tudom, miért. Ha jól látom, azért fuldoklik, mert nem bírja elég gyorsan eltávolítani tüdejéből az elhasznált levegőt, és mert nem bírja elég gyorsan beszívni a frisset. De a jelek szerint a kilégzésnél erősebb gátlás lép fel, mint a belégzésnél. És kísérőjelenségként itt van még a köhögés. Gondolom, az lenne a funkciója, hogy kiküszöbölje a légzést gátló anyagokat. Száraz, keserves köhögés, kimeríti a beteget. Haszontalanul. Nem ürít váladékot.

Evelyne vézna melle görcsösen süllyed-emelkedik. Mi lenne, gondolom, ha mesterséges légzést alkalmaznék? Nem úgy, hogy laposan a hátára fektetem, hanem így, ülő helyzetben, hogy ha kell, köhöghessen és köphessen.

Átülök az ágy szélére, nekivetem hátamat a fejtámlának, a kislányt az ölembe ültetem, a két térdem közé szorítom, felsőkarjára helyezem a tenyeremet, és kétféle mozdulattal kísérem lélegzetvételét. Kilégzésnél előrenyomom a vállát, előrehajlítom a felsőtestét. Belégzésnél éppen az ellenkezőjét csinálom, hátrahúzom a vállát és a felsőtestét, annyira, hogy a háta a mellemre simul.

Nem tudom, van-e értelme annak, amit művelek. Egy orvos talán nevetne rajtam. De valamiféle könnyebbséget mégiscsak szerzek Evelyne-nek, ha mást nem, erkölcsit, mert egy adott pillanatban azt suttogja, alig hallhatóan: "Köszönöm, Emmanuel."

Folytatom a tornát. A kis test ernyedten átengedi magát akaratomnak. Pihekönnyű, egy idő után mégis érzem: nehezemre esik emelgetni. Gondolom, el is nyom közbe-közbe a fáradtság, mert egyszer csak arra ébredek, hogy nem ég a mécs, kifogyott belőle az olaj, de kialudni nem láttam.

Az éjszaka kellős közepén, gondolom, mert tudni rég nem tudom már, hány óra lehet, a karórámat az íróasztalon felejtettem, hosszan tartó köhögés rázza meg Evelyne testét. Elhaló hangon zsebkendőt kér. Hallom, sokáig köpköd, harákol. Újra és újra elfogja a köhögés, váladékot ürít. Végezetül a mellemre hanyatlik, elcsigázva, de megkönnyebbülten.

Mire kinyitom a szemem, süt a nap, fénye elárasztja a szobát. Keresztbe fekszem az ágyon, kényelmetlen pózban. Evelyne mélyen alszik a karjaim közt. Nyilván az történt, hogy ültömben elaludtam, fokozatosan lejjebb-lejjebb csúsztam, és végül itt kötöttem ki az ágyon, vízszintes, de meglehetősen kitekert helyzetben. Így aludtam végig az éjszakát. Feltápászkodom. Sajog a bal csípőm, enyhén megmerevedett a nyakam. Evelyne hasonló, természetellenes pózban fekszik, eligazgatom, a hátára fordítom, még a spárgát is kioldom a hajából. Nem ébred fel. Karikás a szeme, falfehér és beesett az arca, ha nem lélegezne, halottnak hihetném.

Tizenegy órakor felébresztem. Egy csupor meleg, cukrozott tejet és vajas kenyeret hozok neki tálcán az ebédlőből. Nem és nem akar enni. Nagy nehezen belediktálok egy-egy falatot, válogatott fenyegetésekkel és hízelgéssel. Illetve a többes szám helytelen, mindig ugyanazzal fenyegetem: ha nem eszik, visszazsuppolom előbbi hálóhelyére. Kétszer, háromszor beválik, negyedszerre Evelyne hirtelen ötlettől kapatva ellenem fordítja a zsarolási manővert. Kijelenti, nem eszik egy falatot sem többé, ha nem ígérem meg, hogy maradhat a szobámban. Aztán megalkuszunk. Ahány korty tejet megiszik, ahány falás vajas kenyeret megeszik, annyi napig maradhat. Hosszú, szőrszálhasogató vita árán megegyezünk abban is, mennyi pontosan egy korty tej, mennyi egy falás kenyér.

Mire Evelyne megreggelizett, huszonkét nap vendéglátással tartozom neki. Hogy mégis maradjon valami fegyver a kezemben, kijelentem: fenntartom magamnak a jogot, hogy levonjak bizonyos számú napot, ha délben nem eszi még a részét. Evelyne felcsattan: "Eredj már, nagy ravasz, mi akadálya, hogy annyit rakj a tányéromra, amennyit csak akarsz." De nem, csalásról szó sem lehet, fogadkozom, Evelyne adagját az egybegyűltek közös véleménye alapján, életkorához mérten fogjuk kiszabni. Evelyne törékeny testecskéjében, úgy látszik, több életerő rejlik, mint hinni lehetne, a kiállt gyötrelmek ellenére mindvégig élénken és vidáman évődik, csak a vita legvégére fárad el. Fel is akar kelni, de ezt megtiltom. "Délig alszol, délben majd érted jövök" - mondom. "Ígéred, Emmanuel? Értem jössz?" Megígérem és megyek. Evelyne szemmel követ az ajtóig, sápadt fejecskéje szinte súlytalanul hever a párnán. Óriási a szeme. Teste, arca jóformán nincs is, csak szeme.

Viszem vissza az üres csészét, tálcát. A lakótorony előtt, a kis udvaron álldogálnak a cimborák. Thomas, Peyssou, Colin. És Miette, aki szemmel láthatóan engem vár. Csakugyan, mihelyt megjelenek, kikapja a kezemből a tálcát, sarkon perdül, és viszi az edényt az ebédlőbe. Búcsúzóul különös pillantást vet rám.

- Téged várunk, Emmanuel - mondta Peyssou. - Elraktuk Colin szerszámait, minden rendben. És most semmi dolgunk, unatkozunk.

- Hát Meyssonnier?

- Meyssonnier-nak jó. Azt az íjat bütyköli, amit megrendeltél tőle. Jacquet és Momo az állatokat gondozza. De mi a fenét csináljunk mi? Üljünk a fenekünkön, és nézzük, hogy nő a búza?

- Esetleg megkérhetjük a nőket, maradjanak délig ágyban, és szobára vihetjük a reggelijüket - mondja Colin, gondolamosolyával.

Nevetés.

- Fenéken billentselek, Colin?

- No de tréfán kívül - teszi le a garast Thomas is -, leverő, ha nincs munkája az embernek.

Ránézek. Levertnek nemigen látszik. Inkább álmos a fiú. Ami pedig a munkát illeti, aligha buzog benne nagy munkakedv, legalábbis nem most. Ha mégis csatlakozott a munkanélküliek karához, és itt van, holott leghőbb vágya másutt lenni, annak nyilván az az oka, hogy attól fél, még rásütik: ez is mindig a felesége szoknyáján ül.

- Jó, hogy szóltok - mondom -, dús programot tartogatok számotokra. Először is: mindenkinek meg kell tanulnia lovagolni. Másodszor: célba lövünk. Harmadszor: okvetlenül meg kell toldanunk a külső bástyafalat, közönséges létrával is meg lehet mászni.

- Célba lőjünk? - kérdezi aggódva Colin. - El fogjuk pocsékolni a lőszerünket. Nem dúskálunk éppen benne.

- Szó sincs róla. Emlékszel arra a kis vadászpuskára, amit a nagybátyámtól kaptam? Megtaláltam a padláson, van hozzá golyó is bőven. Gyakorláshoz az is megfelel.

Peyssou nem bánja a puskát, őt inkább a bástyafal izgatja. Apja pallér volt, ő maga is ügyesen bánik kővel, téglával, vakolókanállal. Ami a bástyafalat illeti, nem mondja, hogy butaság. Cement van a háznál bőven, Sóstóról zsákmányoltuk. Homokban, kőben sincs hiány. Gondolt erre ő is. Az ám, de...

- Az ám, de kár lenne elrontani a hatást - véli Peyssou.

- Ha megemeljük a falat, odalesz a csipkézete. Anélkül nem fog jól festeni. Valami hiányozni fog a szemnek.

- Megtalálod te a módját - mondom. - Nyilván össze lehet valahogy egyeztetni a formát meg a biztonságot. Peyssou kétkedő arcot vág, komoran csóválja a fejét.

De ismerem én az én Peyssoumat. Valójában boldog. Ezentúl éjjel-nappal a falmagasításon töri majd a fejét. Vázlatokat készít. Alkot. És ha elkészül a nagy mű, ahányszor megpillantja a szántóföldről hazatérőben a várat, azt mondja magában (hangosan semmi pénzért ki nem mondaná!): Ezt én csináltam, én, Peyssou.

- Thomas, mutasd meg a többieknek, hogy kell felnyergelni a lovat. A három kancát vezesd elő, Kedvest ne bántsd. Mindjárt megyek én is. A Klinika előtt találkozunk.

Belépek a palotácska kapuján. A nagyteremben sürög-forog a négy nő, a két öreg és a két fiatal. A Falvine család számbeli túlereje nyomasztó. Három egy ellen. De Menou elbír hárommal is. Amint benyitok, hallom, éppen Falvine-t kapja le a tíz körméről. A két lány hallgat. Az egyik, mert néma, a másik, mert óvatos.

- Miette, kijöhetnél egy percre?

Máris jön, futólépésben. Kitessékelem az udvarra, gondosan beteszem a kaput. Miette mezítláb van, kurta, agyonfoltozott gyapjúszoknyácskában, rövid ujjú, kifakult ingblúzban, de inge is, szoknyája is patyolattiszta. Az előbb mosta fel a nagytermet, nem volt ideje cipőt húzni. Elnézem meztelen lábát az udvar kövezetén, elnézem pompás fekete sörényét, szép szemét, amely olyan szelíd, mint a lovainké. Tekintetem vissza-visszatér meztelen lábára. Megindít a látvány, magam sem tudom, miért, hiszen amúgy nincs rajta semmi megható. Vaskos, erős lábak. Talán a csupaszságuk teszi, ettől válik teljessé a kép. Miette úgy fest ma, mint egy vadóc gyerek. A kőkorszak Évája lép elém az idők mélyéről, gondolom. Ostobaság. Szexuális indíttatású túlértékelés, mondaná Thomas. Mintha bizony ő nem ezt művelné éppen!

- Haragszol rám, Miette?

Erélyes fejrázás. Nem haragszik.

- Akkor mi bajod?

Megint megrázza a fejét. Semmi baja.

- Az imént olyan furcsán néztél rám, Miette. Miért?

Megadóan áll előttem, de nem mozdul.

- Szólj már, Miette, mondd el, mi bánt!

Szelíd tekintetét mintha a szemrehányás árnyéka felhőzné be.

- De hát mi ütött beléd, Miette? Magyarázd el végre.

Csak néz rám, áll és nem moccan. Mozdulatlan a karja, az arca. Kétszeresen néma.

- Miette, jobban tennéd, ha elárulnád, mi bánt. Ugye tudod, hogy nagyon szeretlek?

Komolyan bólogat. Tudja.

- Akkor mire vársz?

Nem mozdul.

- Miette!

Gyengéden átfogom a vállát, magamhoz húzom, arcon csókolom. Váratlanul átölel, szenvedélyesen magához szorít, de nem viszonozza a csókot, hátralép, sarkon fordul, és elfut.

Mindez olyan gyorsan zajlik le, hogy mire felocsúdnék, Miette már el is tűnt a nehéz tölgyfa kapu mögött, amelyet elfelejtett bezárni.

Visszatekintve az ezután következő két hónapra, az tűnik fel leginkább, milyen lassan múlt az idő. Pedig igazán nem henyéltünk. Célba lőttünk, lovagoltunk, építkeztünk (segédmunkásként dolgoztunk mind a nagy Peyssou keze alá a fal magasításánál). Én ezenfelül még tornaórákat adtam Evelyne-nek, és helyesírásra, számtanra tanítottam.

Sok a dolgunk, mégsem sietünk. Annyi ráérő időnk van, amennyi tetszik. Lelassult az élet irama. A nap most is csak huszonnégy órából áll, de furcsa módon sokkal hosszabbnak tetszik. Az a sokféle gép, ami régen állítólag megkönnyítette az életünket - autó, telefon, traktor, forgácsoló, daráló, körfűrész -, meg is könnyítette, igaz. De fel is gyorsította a ritmusát. Túl sokat akartunk egyszerre elvégezni. A gépek folyton a sarkunkban voltak, folytonosan ösztökéltek.

Példának okáért azelőtt kilenc és fél perc alatt tettem volna meg az utat autón La Roque-ig, hogy bejelentsem Fulbert-nek: Catie megesküdött Thomas-val. Ha valami okból nem akartam volna telefonon lebonyolítani az ügyet. Ennyi is csak azért kellett volna, mert az úton sok a kanyar. Most lovon ruccantunk át Colinnal, aki mindenáron el akart kísérni, nyilván Agnés kedvéért. Jó órába telt csak az odaút. La Roque-ba érve átadtuk Fabrelátre-nak az üzenetet- Fulbert nem kelt még fel. Eszünkbe sem juthatott azonnal visszafordulni, lovaink tizenöt kilométert trappoltak, pihenőre volt szükségük. Hogy rövidre fogjam: kora reggel indultunk útnak, és délre vetődtünk haza fáradtan, de elégedetten. Colin, mert beszélt Agnésszel, én mert többfelé is zöld hajtásokat láttam kiütközni az ágakon és a földön, sokszor olyan fákon is, amelyek szemre halottnak tetszettek.

Megfigyeltem, még a mozgásunk is lelassult. Alkalmazkodott életritmusunkhoz. Az ember nem úgy száll le egy lóról, ahogy az autóból szállt ki. Szó sem lehet róla, hogy csak úgy becsapja az ajtót, és hanyatt-homlok felrohanjon az emeletre, négyesével véve a lépcsőket, mert a telefon cseng. A külső kapunál leugrok Viola hátáról, onnan lépésben vezetem az istállóig, a bokszban leveszem róla a nyerget, lecsutakolom, megvárom, míg teljesen megszárad a szőre, akkor megitatom. Mindent egybevetve, jó félóra.

Lehet, hogy orvostudomány híján megrövidül az emberi élet tartama. De ha az idő lassabban telik, ha a napok, évek nem futnak el villámsebesen előlünk, egyszóval, ha van időnk élni, kérdés, mit vesztettünk.

Emberi kapcsolatokban is gazdagodtunk e lassúság következtében. Mégpedig tetemesen. Össze se lehet hasonlítani mai állapotunkat a régivel! Germaint, az én szegény Germainemet, aki az esemény napján a szemünk láttára halt meg, úgyszólván nem ismertem, illetve, ami még rosszabb, éppen csak annyira ismertem, hogy felhasználhassam. "Felhasználni" - ocsmány szó, ha emberre mondják! De hiába, én is csak úgy voltam vele, mint más. Rohantam, kapkodtam. Örökké sürgetett a telefon, a posta, az autó, az évenkénti lóvásár hol itt, hol ott, a könyvelés, a papirosok, az adófelügyelő... Ilyen hajszában szükségszerűen elsorvadtak kapcsolataim embertársaimmal.

Augusztus elején betoppan az öreg Pougés. Kapta magát, és mindennapos biciklisétáját meghosszabbította Malevilig. Kalapot le az öreg teljesítménye előtt! Hetvenöt esztendős vénember létére nem restellt harminc kilométert lenyomni oda-vissza ezen a rossz úton két pohár borért! Véleményem szerint bőven megszolgálta. De nem lehet azt mondani, hogy Menou tárt karokkal fogadná. Sürgősen kiveszem Menou kezéből a flaskát, és átküldöm az ebédlőbe. "Mit vétettem én neki?" - kérdi panaszosan az öreg Pougés, hosszú bajszát sodorgatva. - "Semmit, semmit - sietek megnyugtatni -, ne is törődj vele, morcos vénasszony!" Valójában tudom, miért orrol Menou az öreg Pougésra. Negyvenhét esztendővel ezelőtt ő csábította el Menou férjét Adélaide-hoz. Tudni való, miféle következményekkel járt ez a ballépés a családi békére és Menou kocáinak a nevére nézvést. Fél évszázada mindennek, de Menou ma is tartja a haragot az öreggel. - "Mi ütött beléd, Emmanuel - mondja nekem este, vacsora előtt. - Piha! Szóba állni ezzel a fráterrel! Ezzel a naplopó, korhely szoknyapecérrel!" - "Ugyan, ugyan, Menou, nemigen futkos már az öreg a szoknyák után. Ami meg az italt illeti, annyit se iszik, mint te!"

Pougés beszámol a La Roque-i eseményekről.

- Vasárnap a kápolnában, prédikáció közben Fulbert kétszínűnek nevezett, Emmanuel, így ezzel a szóval, Catie-ra meg olyat mondott, hogy restellem elismételni. Gondoltam magamban: provokál az ipse. No de szerencsére ott ült Marcel mellett Judith, akivel, úgy hiszem, jól megértik egymást. Látja ám Judith, hogy Marcel fülig vörösödik, erre jól megszorítja a karját, aztán odafordul Fulbert-hez, és a szavába vág, a szentbeszéd kellős közepén. "Elnézést, plébános úr, de én azért járok templomba, hogy a Jóistenről prédikáljanak nekem. Nem érdekel az ön perpatvara Comte úrral egy leányzóért." No, és tudod, hogy beszél Judith: keményen, hegyesen. Udvarias, de a hangja, akár egy őrmesteré. Egészségedre.

- A tiedre.

- Másnap Fulbert csökkentette a fejadagját. Ő meg erre körbejárta La Roque-ot, mindenkinek megmutatta, mit kapott, és azt mondta Fabrelátre-nak: "Fabrelátre úr, legyen szíves közölni a plébános úrral, igen hálás vagyok neki az egynapos böjtért. De ha holnap sem kapom meg, ami jár, elmegyek Malevilba koldulni." Ha hiszed, ha nem, Emmanuel, másnap dekára annyit kapott, mint más.

- Amiből az a tanulság, hogy a kurázsi olykor mégiscsak kifizetődik - mondom, és jól a szeme közé nézek.

- No igen - feleli kitérően az öreg Pougés. Előveszi a zsebkendőjét, gondosan letörölgeti hosszú sárgásfehér bajsza két konya szárát.

Nem azért teszi, vagy legalább nemcsak azért, mintha olyan kényesen ügyelne a bajusz tisztaságára. Hanem így adja értésemre: kiürült a pohara. Csurig töltöm másodszor is. Aztán erélyes mozdulattal benyomom a dugót az üveg nyakába. Nehogy azt képzelje!

Míg az első pohár borát kiitta, szóval tartott bennünket a vén Pougés. A másodikat némán szopogatja. Nyilván úgy gondolja: megadta az árát. A második pohár, hogy úgy mondjam, ingyenbe megy, mint valaha Adalaide-nál. Illő áhítattal kell elfogyasztani. Én kihasználom az alkalmat, sebtében levelet firkantok Marcelnek. Az öreg majd bedobja a levélszekrénybe, és alkalomadtán figyelmezteti rá Marcelt. Így kockázatmentesen lebonyolíthatja a tranzakciót. A levélben azt tanácsolom Marcelnek, kétféle ellenállást szervezzen. Fulbert-t nyíltan, udvarias formák között támadja, Judith segítségével. És indítson titokban rágalomhadjáratot Fabrelátre ellen.

Peyssounak volt igaza, aki mindnyájunkkal szemben azt állította, hogy a búzában "megvan a jóakarat behozni a késést". Augusztus 15-re kihányta a kalászát a búzánk. Jócskán megkésve, 25-re mégis félig beérett. Azt is Peyssou észlelte elsőnek, egy délután, hogy a gabonatáblának a folyóhoz közelebb eső végét letaposta, megdézsmálta egy állat. Lábnyomai tisztán kirajzolódtak a földön.

- Ez, komám, borz volt, mégpedig jól megtermett példány. Nézd csak, hogy szétállnak a lábujjai.

- A borz kukoricán él meg szőlőn - ellenkezik Colin.

- Erre kár felelni is - feleli vállvonogatva Peyssou. - Gondolhatod, ha nincs kukorica, jó neki a búza is. A bomba napján alighanem a lyukban kuksolt a bestia. Mélyen beássa ám magát!

- De mit evett azóta? - kérdi Jacquet. Peyssou megint csak vállat von.

- Mit, mit? Nem evett az, aludt.

Gondolom, igaza lehet. A mi vidékünkön ugyan nem szokott téli álomba merülni a borz, mert enyhe a tél, és mindig lel ennivalót. De nyilván nem veszett még ki belőle az a képesség, hogy éhínség idején félálomba szenderüljön a föld mélyén, és míg jobb napok nem köszöntenek rá, tulajdon zsírján tengesse az életét.

Haditanácsot tartunk. Régente lassú tüzet gyújtottunk a tábla végében a borz távoltartására. Most azonban nem érhetjük be ennyivel. Bosszúra szomjazunk. Nem távol tartani akarjuk a mocskos bestiáját, a bőrére pályázunk. Fojtogat az ősi paraszti gyűlölet a kártevő ellen, aki megfosztja az embert munkája gyümölcsétől.

A Rhunes túlsó oldalán, a domboldalban, mintegy húsz lépés távolságra a gabonánktól kalyibát építünk leshelyül. Gödröt ásunk, a négy sarkába cölöpöket verünk, és befedjük rőzsével. A tető nemcsak elrejti a vadászt, meg is óvja széltől, esőtől. Meyssonnier eszelte ki a dolgot, s az őrség kényelmét fokozandó kibélelte a gödör fenekét durván összerótt lécekkel. Mert ugye a gumicsizma talpán, akármilyen vastag, átszivárog a nedvesség a testedbe!

Felváltva fogunk őrt állni előretolt lőállásunkban éjszakánként. A párok kijelölésénél a nőket is számításba vesszük. Persze csak a két fiatalt. Két hónap alatt ők is megtanultak puskával bánni, nem is akárhogy! Catie természetesen Thomas-val őrködik. Azt hittem, Miette engem kér párjául, de nem, Jacquet-t választja. Peyssou. Jacquet híján, Colinra szavaz, én Meyssonnier-ra. Mire Evelyne kiborul, követeli, hogy vegyem be harmadikként a csapatomba-ahá, ezt sejtette meg Miette! -, és amikor nemet mondok, éhségsztrájkba kezd. Végül kénytelen-kelletlen engedek.

Eltelik egy hét. Borznak se híre, se hamva. Hírhedten rossz szagú állat, de a szaglása, úgy látszik, jó. Ívben elkerül bennünket. Ámbár az ő szemszögéből alighanem mi vagyunk rossz szagúak. Mindenesetre nem hagyunk fel az őrködéssel.

Telnek-múlnak a napok. Lassan hömpölyög az idő, mint a folyó vize. Hajnalban arra ébredek, hogy besüt a nap az ablakon. Mióta szép az idő, nyitott ablaknál alszom. Szeretem reggelente az ágyból elnézni a szemközti domboldalt. Napról napra jobban elborítja a növényzet. Hihetetlen! Ki gondolta volna két hónapja, hogy ennyi fűben, lombban gyönyörködhetünk! Nem a fák hajtottak levelet, kevés élte túl közülük a katasztrófát, hanem millió kis bokor, cserje. Terebélyes szomszédaik pusztulása a hasznukra vált, meghódították az egész terepet. El-elnézem az alvó Evelyne-t is Thomas díványán. Egyetlen éjszakára fogadtam be, ezelőtt két hónappal, de megállapodásunk következményeként - egy falás kenyér, egy korty tej egynapi vendéglátás - máig itt ragadt. Nem merem felmondani a szerződést. Nagy hasznát látta. Arcocskája megszínesedett, kikerekedett, teste megerősödött. És ámbár mellecskéje csak nem akar nőni, idevágó jóslataim ellenére, a torna szépen kifejlesztette izmait. Megtanult lovagolni, gyorsabban, mint bárki a társaságból, mert egy cseppet sem fél. Könnyedén, délcegen üli meg a lovat, két kis sarkával vágtára nógatja, s ilyenkor csak úgy röpköd utána két szőke hajfonata. Lovagolnia nem szabad másképp, mint copfba font hajjal, mióta kis híján baleset érte. Aznap a Morganán lovagolt, és önfeledten felemelte a jobb karját, hogy hátravesse hosszú haját. A kanca abban a pillanatban elkezdett ficánkolni, és addig hányta-vetette magát, míg Evelyne le nem bukfencezett róla. Szerencsére egy bokron kötött ki, nem esett baja.

Evelyne megérzi álmában, hogy nézem: kinyitja a szemét. Abban a pillanatban lövés dördül odakint. Aztán még egy és kisvártatva még egy. Kezdeti megdöbbenésem aggodalommá változik. Ma éjjel Peyssou és Colin állt lesben a folyónál, de lassan lejár az őrszolgálatuk. Rég megvirradt, fényes nappal a borz nem merészkedik a gabonába. Egyébként sem pazarolna rá Colin és Peyssou három töltényt, egy lövéssel elintézték volna. Felugrom, magamra rántom a nadrágomat.

- Evelyne, fuss a kapuerődbe, mondd meg Meyssonnier-nak, hozza a puskáját, nyissa ki a nagykaput, és várjon meg.

Egy hónappal ezelőtt elhatároztuk, hogy kiosztjuk a fegyvereket. Azóta ki-ki a saját szobájában tárolja a magáét. Éjjeli támadás esetére három puska van készenlétben a kapuerődben, három a lakótoronyban és Jacquet fegyvere a palotácskában, kivéve azokat az éjszakákat, amelyeket Jacquet Miette-nél tölt. Mint a mait is.

Evelyne elfut mezítláb, hálóingben. Én is kirohanok félig felöltözve a szobából. Nyílik a szomszéd ajtó, a küszöbön megjelenik Thomas pizsamanadrágban, meztelen felsőtesttel.

- Mi van?

- Siessetek mindketten a kapuerődbe őrt állni. Vigyétek magatokkal a puskátokat. Semmi szín alatt el ne mozduljatok a kaputól. Rátok hárul Malevil védelme.

Rohanok le a csigalépcsőn, négyesével veszem a fokokat. Az első emeleten kis híján nekifutok Jacquet-nak, akkor lép ki Miette szobájából. Gyorsabban kapott észbe, mint Thomas, nadrágban van, hozza a puskáját is. Nem fecséreljük az időt beszélgetésre, fej fej mellett futunk tovább.

A belső várudvar közepén járunk, amikor eldördül a Rhunes-parton az ötödik lövés. Megállok, égnek fordítom a puska csövét, és elsütöm. Remélem, megértik a jeladást: mindjárt ott leszünk! Futok tovább. Meyssonnier, ugyancsak puskásan, most nyitja ki a kaput. Messziről odakiáltok neki:

- Eredj csak, eredj! Megyek utánad!

Jacquet pár méter előnyre tett szert, mialatt én megálltam, hogy lőjek. Egymás nyomában kirobogunk a kapun. Éppen rákanyarodnék a hegyi ösvényre, amikor meghallom: valaki liheg a hátam mögött. Megfordulok. Evelyne fut utánam, mezítláb, hálóingben, ahogy a lába bírja.

Elfeketül előttem a világ. Megállok, elkapom a karját, megrázom, és ráförmedek:

- Az istenedet! Mit keresel itt? Menj vissza, de rögtön!

- Nem megyek! - kiáltja Evelyne, magánkívül. - Nem hagylak el!

- Befelé! - üvöltöm, ahogy a torkomon kifér.

Bal kézre kapom a puskát, jobb kézzel kétszer, teljes erőből pofon vágom. Szűkölve engedelmeskedik, mint a megvert állat, lassan, idegtépő lassúsággal hátrál a kapu felé, és közben döbbent szemeket mereszt rám.

- Befelé! - üvöltöm.

Múlnak a drága percek! Catie és Thomas sehol. Nem bízhatom rájuk Evelyne-t. Menoura sem, aki a sarkig tárt kapuban Momóval birkózik. Két kézzel kapaszkodik az ingébe, hogy visszatartsa.

Derékon kapom Evelyne-t, a vállamra dobom, visszafutok a kapuig, és odabent leteszem a földre, mint egy csomagot.

Abban a pillanatban elhasad Momo inge, Momo kiszabadul, és elszáguld a Rhunes irányában.

- Momo! Momo! - sikoltja kétségbeesetten Menou, és ő is futásnak ered.

Azok ketten még mindig nincsenek itt! Megáll az ember esze. Szavamra, Catie szépítkezik, az a lüke meg vár rá!

Otthagyom Evelyne-t, nekivágok az ösvénynek, elhagyom Menout, aki fürgén kapkodja csontsovány lábacskáit, és egyre kiabál: Momo, Momo! De tudom, Momót úgysem érem utol. Úgy fut, mint a gyerekek, telitalppal, mégis nagyon gyorsan. És nagyon kitartó.

A hajtűkanyarban, ahol az ösvény beletorkollik a kiszáradt patakmederbe, és az út szinte párhuzamosan fut önmagával egy darabig, vissza se kell néznem, hogy meglássam Menout - szalad, ahogy a lába bírja -, és mögötte Evelyne-t, aki máris utolérte és elhagyja! A fegyelmezetlenségeknek ez az elképesztő halmazata végképp elcsüggeszt, nem is tudom, miért, de bizonyosra veszem: Catie és Thomas is el fogja hagyni őrhelyét, és utánunk jön. Malevil védtelen marad. Ebek harmincadjára jut minden vagyonunk, egész állatállományunk. Kétségbeesetten futok, csikorgó fogakkal, a szívem majd kiugrik a mellkasomból, a torkom úgy elszorul, hogy szinte fáj. Dühöm, aggodalmam nem ismer határt.

Amint kiérek a folyópartra, meglátom messziről a cimborákat. Mozdulatlanul állnak mind a négyen, nekem háttal, előreszegzett fegyverrel. Peyssou, Colin, Meyssonnier és Jacquet. Meg se moccannak. Némák. Mintha kővé váltak volna. Nem tudom, mitől váltak kővé, egyelőre nem látok mást, mint a hátukat. Mindenesetre nem úgy festenek, mint aki védekezik, fél, veszélyben forog. Némán, szobormereven állnak, még lépteim zajára sem néznek hátra.

Odaérkezem, de ez sem zökkenti ki őket különös bódulatukból. Nem szorítanak helyet nekem. Most már én is látom, amit ők.

Tíz méterre tőlünk, a lapályon vagy húsz emberroncs kuporog, hever a búzánkban, és riadt kis vakkantásokkal falja a félérett búzát. Halálosan kimerültek, kiéhezettek, nem is sápadtak, sárgák, arcukról petyhüdten lóg a bőr, egyik-másik olyan erőtlen, hogy nem képes a szemizmainak parancsolni, ijesztően kancsít. Le sem hántják a magról a burkot, mindenestül befalják mohóságukban. Látom, körös-körül zöld a szájuk, mielőtt ráakadtak a búzánkra, legelni próbálhattak. Állatok, csonttá aszalódott állatok. Kancsal szemükben félelem és éhség villog. Riadt oldalpillantásokkal méregetnek, közben két kézzel szaggatják, tömik a szájukba a kalászokat, fulladásig. Ha már szabályosan fuldokolnak, visszaköpik a tenyerükbe, de rögtön újra bekapják. Vannak közöttük nők is. Hosszabb a hajuk, csak onnan tudni, iszonyú soványságuk letörölte róluk nemük minden más jelét. Puskája egynek sincs. De vasvillák, bunkók hevernek mellettük a búzában.

Olyan szánalmas a látvány, hogy eltart egy darabig, míg ráeszmélek: máris tönkretették a termés egynegyedét, ha nem lépünk közbe, az egészet felprédálják. Nem is az a legnagyobb baj, hogy falnak. Sokkal több megy pocsékba azáltal, hogy legázolják a kalászokat, a töveket, hogy ráheverednek. És ez a búza, amit letipornak, felfalnak, a mi életünk. Ha Malevil eltűri, hogy büntetlenül elherdálják a vetését, Malevil is lesüllyed a kiéhezett, kóbor hordák sorába. Mert most már tudom, teljes bizonyosssággal tudom, ez a banda csak az első a sok közül. A természet megújulása kicsalta őket az utakra, élelmet keresni.

Peyssou áll mellettem. Tudomást sem vesz rólam. Arca merő verejték.

- Mindent megpróbáltunk - mondja Colin. Elcsuklik a hangja a fájdalomtól, dühtől. - Beszéltünk szépen is, csúnyán is. A levegőbe lőttünk. Köveket dobáltunk rájuk. Ugyan mit nekik a kő! Fütyülnek rá. Fél karral védik a fejüket, és tovább zabálnak.

- De hát kik ezek? És honnan jöttek? - kérdi Meyssonnier elhűlve. Más körülmények között jót nevetnék bárgyú képén.

Tehetetlen dühében tájszólásban förmed rájuk:

- Pusztuljatok innen, a nemjóját! Láthatjátok, tönkresilányítjátok a búzánkat. Hát velünk mi lesz? Mit együnk, hé!

- Beszélhetsz nekik napestig, franciául vagy se, mindegy, nem is felelnek, csak zabálnak - mondja Colin. - Ha elgondolom, hogy tegnap még egy borz miatt fájt a fejünk!

- Mi lenne, ha puskatussal mennénk rájuk? - kérdezi Peyssou elfúló hangon.

Nemet intek. Hiába gyengék, a sarokba szorított vadállattól minden kitelik. Egyenlőtlen harc lenne: puskatus vasvillák ellenében. Nem. Tudom én, mit kellene tennünk. És tudják a cimborák is. De nem bírom megtenni. Állok a búzatábla szélén, kezemben a kibiztosított, csőre töltött puska, ujjam a ravaszon, és ha azt mondom, tétovázok, keveset mondtam. Agyam világos parancsa lebírhatatlan tilalomba ütközik. Megbénulok, kővé válok magam is.

Egyedül Momo ágál. Tudom, nagyon ingerlékeny, de ilyen izgatottnak még sohasem láttam. Toporzékol, hadonász, öklét lóbálja. És üvölt. Őrjöngő düh rázza egész testét. Felém fordítja torzonborz fejét, rám szegzi csillogó fekete szemét, és szóval, gesztussal kéri, követeli: vessek véget a dúlásnak.

- A buba! A buba! - rikoltja metsző hangon.

A fosztogatók nyilván megütköztek egymással vagy egy másik bandával. Rongyokban lóg róluk a ruha. A koszos, elmocskolt, földszínű rongyok látni engedik combjukat testüket, hátukat. Egy szerencsétlen teremtés lapos, ráncos emlői a földet söprik, mialatt négykézláb kúszik kalásztól kalászig. Emennek itt cipője is van, de a legtöbb csak rongyokba tekerte meztelen lábfejét. Nincsenek köztük gyerekek, nagyon fiatal vagy nagyon öreg emberek. A leggyengébbek máris elhulltak. Akiket itt látok, mind "javakorúak". Kegyetlen gúnynak hat a kifejezés, ezekről a csontvázakról szólva. Döbbenten bámulom kiugró medencecsontjukat, lapockájukat, kulcscsontjukat, idomtalan térdkalácsukat. Ha rágnak, állkapcsuk minden izma kidudorodik. Bőrük többé-kevésbé ráncos, üres lebernyeg, alatta nincs más, csak csont. Torokszorító, gyomorforgató avas szag árad belőlük.

- A buba! A buba! - tombol Momo, és két kézzel belemarkol saját hajába, mintha ki akarná tépni.

Jobb kezem görcsösen szorul a puskára, de a fegyver még mindig csővel lefelé himbálódzik az oldalamon. Nem bírom felemelni. Eszeveszetten gyűlölöm ezeket az idegeneket, ezeket a fosztogatókat, mert felfalják az életünket. És még eszeveszettebben gyűlölöm őket azért, mert ilyenekké válhatunk mi, maleviliak is, ha nem vetünk véget egykettőre élelemkészleteink felprédálásának. De szánom is őket, utálkozva szánom, és ez a szánalom mintegy közömbösíti gyűlöletemet, tehetetlenségre kárhoztat.

- A buba! A buba! - bömböl Momo, az izgalom tetőfokán.

Váratlanul nekilódul, pillanatok alatt lefutja a tíz métert, amely elválaszt bennünket a hordától, üvöltve ráveti magát a legközelebbi fosztogatóra, ököllel csépeli, rugdossa.

- Momo! Momo! - sikolt Menou.

Valaki felnevet, talán Peyssou. Nevethetnékem van nekem is. Mert szeretem Momót, mert annyira rávall ez a gyerekes, nevetséges tett. És mert amit Momo tesz, azt senki nem veheti komolyan. Momo "nem számít". És mert szentül hiszem: Momónak nem eshet baja. Mindig volt, aki vigyázzon rá. Menou, a bácsikám, én és a cimborák.

Elkéstem. Fél másodperc késéssel láttam megvillani az ember vad tekintetét. Negyed másodperc késéssel láttam meg a döfést. Azt hittem, megelőzöm, és lőttem. De a vasvilla már lecsapott. Három ága abban a pillanatban hatolt be Momo szívébe, amikor golyóm leterítette ellenfelét, feltépte nyaki ütőerét.

Egyszerre zuhannak el. Menou nem emberi sikolyt hallat, odarohan, és ráborul fia holttestére. Akkor megindulok, mint egy automata, és lövök. Megindulnak jobb és bal felemen a cimborák is, és lőnek. Nem célzunk, csak lövünk. Letörölt tábla a lelkem. Azt gondolom: Momo meghalt. De nem érzek semmit. Lépek és lövök. Kár továbbmenni, túl közel vagyunk máris. Mégis lépkedünk gépiesen, módszeresen, mint a kaszások a búzában.

Rég nem mozognak már, és mi még mindig lövünk. Lövünk, míg ki nem ürül a tár.

14

Egyikünk sem érezte át abban a pillanatban a veszteség egész súlyát, Menout kivéve. Részint, mert a lelkünk mélyén nem hittük, hogy Momo meghalhatott, részint mert a megsemmisített banda kimerítő, látástól vakulásig tartó munkák özönét zúdította a nyakunkba az elkövetkező hetekben.

Mindenekelőtt el kellett temetnünk a halottakat. Iszonyú robot volt, amit még az is bonyolított, hogy nem engedtem senkit a hullák közelébe. Attól féltem, járványterjesztő parazitákat hordozhatnak, s járványokkal szemben védtelenek vagyunk. Úgy emlékeztem, a bolha pestist terjeszt, a tetű kiütéses tífuszt. Aggályaimat a szerencsétlenek leromlott állapotán kívül fokozta az a körülmény is, hogy láthatóan nagyon messziről jöttek, leszakadt róluk útközben a cipő.

Gödröt ástunk a dögtemető közelében, kibéleltük ágakkal, gallyakkal, a gallyakra rönkfát hánytunk, úgy, hogy a máglya teteje egy szintre kerüljön a búzafölddel. Egy rúd végébe kötelet hurkoltunk, a hurkot rávetettük a hullák lábára, és így vonszoltuk őket egyenként a máglyára. Tizennyolc halottat számláltunk össze, köztük öt nőt.

Mire az utolsó lapát földet is ráhánytuk a még meleg hamvakra, elmúlt tizenegy óra. Nem akartam, hogy Malevil küszöbét ruhástul lépjük át. Kongattam a kapuerődnél, Catie kidugta a fejét, én meghagytam neki: hívja segítségül Miette-et, egyesült erővel hozzanak ki két nagy üstöt, és töltsék meg vízzel. Amint ez megtörtént, belehánytuk az üstbe a ruháinkat, alsóneműnket, és anyaszült meztelen felvonultunk a toronybeli fürdőszobába, ahol sorban letussoltunk. Gondosan átvizsgáltuk egymás testét, de nem találtunk élősdieket. Másnap lobogó tüzet raktunk a mosófazekak alá a kapuerődnél, zubogó vízben alaposan kifőztük a ruhákat, aztán odabent kiterítettük a napra száradni.

Hatosban vacsoráztunk aznap a palotácska nagytermében. Catie szolgált fel. Evelyne is jelen volt, de nem szóltam hozzá, és ő a közelembe sem mert jönni. Miette, Falvine és Menou Momót virrasztotta a kapuerődben. Némán ettünk. Majd összeestem a fáradtságtól, úgy rémlett: a lelkem is elzsibbadt. Nem éreztem semmit, azon az ostoba állati elégedettségen kívül, amit az evés, ivás, erőim helyreállítása okozott. Egyetlen vágyam volt: aludni.

Pedig szó sem lehetett róla. Vacsora után még okvetlenül határozatokat kellett hoznunk, levonva a történtek tanulságát. Úgy gondoltam, jobb, ha ezen a tanácskozáson a nők nem vesznek részt. Fölöttébb kellemetlen igazságokat kell Thomas fejére olvasnunk, nem kívánatos, hogy Catie füle hallatára hangozzanak el. Aminthogy Evelyne jelenléte sem volt kívánatos, akit ugyan nem száműztem a szobámból, de nem álltam szóba vele.

Csupa fáradt, levert arcot láttam magam körül. Igyekeztem semleges hangot megütni, és gondosan megválogatni szavaimat. Keserves órákat éltünk át, mondtam. Hibát hibára halmoztunk. Le kell vonnunk az eset tanulságait. Mindenekelőtt mondja el ki-ki a véleményét arról, ami történt.

Sokáig nem szól senki.

- Kezdd el, Colin - mondom.

- Hát, ami engem illet, tudod - Colin fojtott hangon beszél, nem néz senkire -, sajnálom Momót, de azokat is sajnálom, akiket megöltünk.

- Meyssonnier?

- Nekem az a véleményem, hogy a szervezés rossz volt, és súlyos fegyelemsértések történtek.

Meyssonnier sem néz senkire beszéd közben.

- Peyssou?

Peyssou megvonja széles vállát, kifordítja lapáttenyerét.

- Hát ha úgy vesszük, szegény Momo maga kereste magának a bajt. Szóval, ahogy Colin is mondta...

Elakad.

- Jacquet?

- Azt gondolom, amit Colin.

- Thomas?

Szándékosan hagytam a végére Thomas-t, mintegy elkülönítve esetét a többitől. Az elkülönítést egyébként eleve és önként elfogadta, nem ült mellém, Evelyne megürült helyére. A szólításra kihúzza magát. Nem fordul felénk, maga elé mered. Profilból látom feszült, izgatott arcát. Bár kihúzott derékkal, mereven ül a székén, két kezét zsebre vágja, ami nem szokása. Feltehetőleg nem a fesztelenség jele ez nála, hanem álcázás, el akarja palástolni előlünk, hogy remeg a keze.

Remeg a hangja is, bár nagy erővel fegyelmezi magát:

- Meyssonnier súlyos fegyelemsértésekről beszélt. Meg kell mondanom: én két ízben is megszegtem a kötelező fegyelmet. Amikor felhangzottak az első lövések, Emmanuel meghagyta, hogy úgy, amint vagyok, fogjam a puskámat, és menjek őrködni. Én ennek ellenére felöltöztem, késve érkeztem a kapuerődbe, következésképpen nem segíthettem Menounak visszatartani Momót.

Nagyot nyel.

- Másodszor: ahelyett, hogy a bástyán őrködtem volna Catie-val, ahogy Emmanuel megparancsolta, önkényesen elhatároztam, hogy lemegyek a Rhunes-partra a többiek után. Belátom: súlyos hibát követtem el, védelem nélkül hagytam Malevilt. Ha a banda, amelyikkel meggyűlt a bajunk, szervezett lett volna, kétfelé oszolhatott volna, és mialatt az egyik csoport a búzaföld feldúlásával lecsalogatott volna bennünket a Rhunes-partra, a másik kényelmesen elfoglalhatta volna a várat.

Ha nem ismerném Thomas-t úgy, mint a tenyeremet, azt hihetném: ez a beismerés ügyes taktika. Mert hiszen, ha meggondolom, Thomas lefegyverez bennünket töredelmes vallomásával. Ha a vádlott önként beismeri vétkeit, mi dolga marad az ügyésznek? De jól tudom, Thomasból most is csak a kérlelhetetlen igazmondás beszél. Nem taktikázik, hacsak annyiban nem, hogy igyekszik a felesége vétkét mentegetni. Rokonszenves, de veszedelmes igyekezet. Haj ól sejtem, Catie-t nem kis felelősség terheli a beismert hibákért. Nem is fogom elhallgatni a véleményemet.

- Szép tőled, Thomas, hogy ilyen őszinte vagy - mondom nagyon higgadtan. - De úgy hiszem, a kelleténél jobban mentegeted Catie-t. Hadd kérdezzem meg: nem ő akart mindenáron felöltözni?

Figyelem Thomas arcát. Tudom, nem fog hazudni.

- De ő akart, csakugyan - Thomas hangja elcsuklik egy pillanatra. - Én azonban egyetértettem vele, tehát végeredményben én vagyok felelős a késésért.

Nehezére esik a beismerés. Nem is kicsit. Elevenébe vág. Mégsem hagyhatom annyiban.

- Amikor lejutottatok a bástyára, nem Catie javasolta vajon, hogy utánunk jöjjetek a Rhunes-höz, megnézni, mi történik?

- Ő javasolta - Thomas fülig pirul. - A hiba mégis engem terhel, mivel beleegyeztem.

- Egyformán terhel mindkettőtöket - felelem metsző hangon. - Catie jogai és kötelességei azonosak bármelyikünk jogaival és kötelességeivel.

- Kivéve egyet - sziszegi Thomas. - Nincs joga részt venni a tanácskozáson, ahol elmarasztalod.

- Meg akartam kímélni. De ha úgy gondolod, hogy őt is meg kell hallgatnunk, eredj, hívd be. Megvárunk.

Néma csend. Mind Thomas-t nézzük. Lesüti a szemét, még mélyebbre süllyeszti a kezét a zsebébe, remeg a szája széle.

- Felesleges - motyogja végül.

- Ez esetben azt javaslom, térjünk át Colin véleményének a megvitatására. Ha jól értettem, ez egyszersmind Peyssou és Jacquet véleménye is.

- Még nem fejeztem be - szól közbe Thomas.

- Hát fejezd be! Beszélj! - fortyanok fel. - Mindig megcsinálod velem ezt a viccet. Ki tiltja meg, hogy beszélj?

- Kész vagyok levonni hibáimból a megfelelő következtetést. Haladéktalanul távozom Malevilból, Catie-val együtt.

Vállat vonok, és mert Thomas elhallgatott, megkérdezem:

- Befejezted?

- Nem - feleli Thomas, fojtott indulattal. - Mivel egyelőre még teljes jogú tagja vagyok Malevilnak, jogom van véleményt nyilvánítani a vitatott kérdésről.

- Nyilváníts csak, nyilváníts! Ki tiltja?

Thomas nagyot nyel, és valamivel nyugodtabb hangon folytatja:

- Nem értek egyet Colinnal. Véleményem szerint nem ott történt a hiba, hogy megöltük a fosztogatókat. Éppen ellenkezőleg. Szerintem Emmanuel részéről hiba volt halogatni a lövést. Ha rögtön lőtt volna, Momo ma is élne.

Nincs "mocorgás a teremben", nem is pisszegnek, de mind rosszallóan méregetik Thomas-t. Ez egyszer mégsem fogok taktikázni. Nem aknázom ki az általános egyetértést. Túlságosan nagy a tét.

- Tapintatlanul fogalmaztál, Thomas - mondom nyugodtan -, de igazad van. Mégis helyesbítenem kell. Nem egy hibát követtem el, hanem kettőt.

Körülnézek, elhallgatok. Megengedhetem magamnak, hogy lélegzetnyi szünetet tartsak. Alaposan felcsigáztam cimboráim kíváncsiságát.

- Az első, és hogy úgy mondjam, elvi természetű hiba az volt, hogy túlságosan engedékenynek mutatkoztam Evelyne-nel. Felnőtt férfi létemre tűrtem, hogy egy kislány az orromnál fogva vezessen, miáltal akaratlanul fellazítottam a közösség fegyelmét, példát adtam az erélytelenségre, hanyagságra. A fegyelem fellazulásának konkrét eredményeként Evelyne rám akaszkodott, amikor el akartam hagyni Malevilt, hogy a Rhunes-partra siessek. Ha ő nem lóg a nyakamon, igenis segíthettem volna Menounak visszatartani Momót, legalább Thomas megérkezéséig.

Megint rövid szünetet tartok.

- Ezt nem azért mondtam, Thomas, hogy fenékig kiélvezzem az önkritika gyönyöreit, hanem, hogy lásd: megítélésem szerint egyforma súllyal esik a latba az én gyengeségem Evelyne iránt, és a tied Catie iránt.

- Valami különbség mégiscsak van a kettő között. Evelyne nem a feleséged - feleli Thomas.

- Ezt súlyosbító körülménynek tekinted? - kérdezem ridegen.

Zavartan elhallgat. Úgy hiszem, arra célzott, hogy az ő hibája mégis megbocsáthatóbb, mivel Catie a felesége. De nem fűlik a foga hozzá, hogy kifejtse ebbeli véleményét, ami által nyilvánosan beismerné gyengeségét. Thomas egyelőre a hagyományos erős kezű férj szerepében tetszeleg, holott ez az elképzelés kétszeresen hamis az ő esetében.

- Másodszor: nem szántam el magam idejében a tüzelésre, és ez hiba volt, ahogy már Thomas is megállapította.

Meyssonnier égnek emeli a karját.

- Ne túlozzunk! - tiltakozik erélyesen. - Ha hiba történt, nem egyedül követted el. Egyikünknek sem akaródzott rálőni a szegény páriákra. Olyan soványak voltak! És olyan éhesek!

- Thomas, te is így gondoltad? - kérdezem.

- Így! - vágja rá habozás nélkül.

Ezt szeretem benne, a szigorú igazmondását. Nem hazudik, akkor sem, ha a beismeréssel saját pozícióit ássa alá.

- Ha igen, önként adódik a következtetés: kollektív tévedés volt.

- Igaz - bólint Thomas -, csakhogy a te felelősséged nagyobb, mint másé, mert te vagy a parancsnok.

Tehetetlenül széttárom a karomat.

- Helyben vagyunk. Parancsnoknak tekinthető-e az a személy, akinek az utasításait a csata kellős közepén semmibe veszi az általa irányított csoport két felnőtt tagja?

Nyomasztó csend támad. Hadd támadjon! Nem árt senkinek egy kis nyomás. És hadd főjön csak Thomas a saját levében.

- Véleményem szerint van itt egy-két tisztázatlan kérdés - mondja Colin. - Adva van a malevili gyülekezet, meg a határozatok, amiket, ugye, közösen hozunk. Eddig rendben. Emmanuel fontos szerepet játszik a gyülekezetben. De azt soha nem mondtuk ki, hogy veszély esetén, amikor nincs idő gyűlésezni, Emmanuel a parancsnok. Holott szerintem ezt áperte ki kell mondanunk. Igenis vegye tudomásul mindenki, veszély esetén ellenvetés nélkül teljesíteni kell Emmanuel parancsait.

Meyssonnier szólásra jelentkezik.

- Ez az - mondja elégedetten. - Így értettem, amit a legelején mondtam: hogy nem volt jó a szervezés. Joggal mondhatnám akár pocséknak is, ha elgondolom, mi történt. Futott, ki merre látott, senki sem engedelmeskedett senkinek. És az eredmény: egy pillanatban két főre zsugorodott Malevil őrsége, a bástyán nem maradt más, mint Falvine és Miette. S ami még szebb: hiába tud Miette lőni, puskája neki sem volt.

Peyssou megcsóválja busa fejét.

- Igazad van! Kész bordélyház! A Rhunes-parton ott téblábolt szegény Momo, akinek semmi keresnivalója nem lett volna arrafelé, ott volt Menou, Momo miatt persze, de ő sem volt éppenséggel a helyén. Ott volt Evelyne, akit le nem lehet vakarni Emmanuelről, és ott volt...

Elakad, elpirul a homloka közepéig. Úgy belejött, hogy kis híján belevette a felsorolásba Thomas-t is. Síri csend. Thomas zsebre dugott kézzel maga elé mered. Colin suttyomban rám mosolyog. Nevet a szeme.

- És az a te ötleted is! - Peyssou hirtelen Thomas felé nyújtja vaskos mancsát, szinte átéri karral az asztal egész szélességét. - És az a te híres ötleted is - mennydörög Peyssou -, hogy Catie-val elmégy Malevilból. Ki hallott már ekkora ökörséget!

- Egyetértek - szólok gyorsan közbe.

- Kezdem ott: hová mennél, te seggfej? - Peyssou hihetetlen gyengéden, szívet melengetően ejti ki a "seggfej" szót.

Colin elneveti magát, a legjobbkor, mint rendesen, és a legjobb hangfekvésben. Ő megadja a "lá"-t, és mind rázendítünk. Egy csapásra megenyhül a légkör, olyannyira, hogy még Thomas összeszorított száján is megjelenik valami mosolyféle. Látom, ezután hamarosan fellazul tartása, mi több, a kezét is kiveszi a zsebéből.

Miután jól kinevettük magunkat, szavazunk. Egyhangúan megválasztanak "veszély és sürgősség esetére" Malevil kapitányának. Egy szavazat híján. Én Meyssonnier-ra szavazok. Leszögezzük, ha nem sürget a pillanat, természetesen továbbra is közösen döntünk minden kérdésben, beleértve saját biztonságunkat is. Megköszönöm a bizalmat, és arra kérem a társaságot, adják mellém Meyssonnier-t helyettesemül, ha megsebesülnék vagy más okból harcképtelenné válnék, ő lép örökömbe. Újabb szavazás, a javaslatot elfogadják. Felszabadult zsibongás támad, hagyom, hogy pár percig összevissza fecsegjen a társaság.

- Térjünk még vissza arra az álláspontra, amit Colin fejtett ki a vita kezdetén - mondom aztán. - Igaz, ami igaz, mind úgy éreztük, iszonyú kegyetlenség volna lőni a szerencsétlenekre. Ezért tétováztunk. De van itt valami, amit jól meg kell fontolnunk. A tétovázás Momo életébe került, tehát hibás reflex volt. Az esemény napja óta más korban élünk, mint előtte, ezt előbb-utóbb tudomásul kell vennünk, és ehhez tartani magunkat.

- Hát ezt meg hogy érted? - kérdezi Peyssou. - Más korban élünk, mint azelőtt?

Odafordulok.

- Vegyünk egy példát. Tegyük fel, hogy az esemény napja előtt besurran a tanyádba éjszaka egy gazfickó, és bosszúból felgyújtja a pajtádat, kazladat, istállódat.

- Azt szeretném látni! - fortyan fel Peyssou, feledve, hogy rég oda a pajta, a kazal, az istálló.

- A példa kedvéért tegyük fel. Nagy csapás, mondhatnád, de nem halnál bele. Először is ott a biztosító. De még mielőtt a biztosítási díjat kifizetnék, hitelt kaphatnál tehén- és szénavásárlásra az agrárbanktól. Most ellenben, vésd jól eszedbe, Peyssou, az az ember, aki elveszi a tehenedet, ellopja a lovadat, felfalja a gabonádat, jóvátehetetlen kárt okoz, halálra ítél, rövidebb vagy hosszabb időn belüli éhhalálra. Nem lop, hanem gyilkol. Olyan bűnt követ el, amit azonnal, habozás nélkül meg kell torolni.

Látom, Jacquet arca eltorzul, de egyelőre annyira leköt a feladatom, hogy fel sem fogom: mi leli. Momo halála óta olyan sokszor elismételtem magamban, amit most hangosan kimondtam, hogy az a csalóka érzésem, unalomig ismert dolgokat hajtogatok. Pedig jó néhányszor el kell még majd ismételnem magamnak is, másnak is, tudom. Nem szabadulhatunk egyik napról a másikra attól, ami előző életünk során belénk idegződött. Az emberélet belénk nevelt tiszteletét nem szoríthatja ki egy csapásra az önvédelem ösztöne.

- No de mégis - tiltakozik Colin letörten. - Öljünk?

- Muszáj! - felelem halkan, de eltökélten. - Ez az új kor parancsa. Ismétlem: aki elveszi a búzádat, halálra ítél. És igazán semmi okod többre becsülni az ő életét, mint a magadét.

Colin elnémul. Hallgatnak a többiek is. Kérdés, meggyőztem-e őket. Az eseménynek mindenképpen megvan a maga súlya. Tudom, mázsás teherként nehezedik majd a lelkükre, segít agyukba, idegeikbe vésni - és mindenekelőtt: az én agyamba, idegeimbe vésni az odúját védő vadállat villámgyors, irgalmatlan reflexeit.

Most veszem csak észre Jacquet válságos lelkiállapotát. A fiú arca tüzel, homlokán, halántékán kövér verejtékcseppek gyöngyöznek. Felnevetek.

- Nyugodj meg, Jacquet! Nem hozunk visszamenőleges hatályú törvényt!

- Nem visszamenőleges hatályú? Az mi? - szegzi rám kérdően jámbor barna szemét.

- Azt jelenti: nem érvényes arra, ami a múltban történt.

- Akkor jó! - sóhajt megkönnyebbülten.

- Ördögadta Jacquet! - mondja Peyssou.

Mind Jacquet-ra nézünk, és nevetünk, mint az előbb Thomas-n. Nem hittem volna, hogy ekkora vérveszteség és vérontás árnyékában ilyen vígan lehetünk még ma este. Bár ez a nevetés nem a vidámság jele. Közösségi tartalma van. Összetartozásunk kinyilatkoztatása. Mert ha hibázott is, Thomas közülünk való. Ahogy Jacquet is. Közösségünk újjáéled, szorosabbra zárja sorait, megerősödve kerül ki a megpróbáltatásból.

Megállapodunk: holnap délben temetjük Momót.

A szertartás előtt megáldozunk. Reggeli után felvonulok a szobámba, várom azokat, akik közülünk gyónni kívánnak.

Befut Colin, Peyssou és Jacquet. Mielőtt a szájukat kinyitnák, tudom, mi nyomja a lelküket. Hát ha igazán hiszik, hogy én megszabadíthatom őket a tehertől, annál jobb nekik. "Akiknek bűneit megbocsátjátok, azoknak megbocsáttatnak, akiéket megtartjátok, megtartatnak." Isten őrizz, hogy ekkora hatalmat tulajdonítsak magamnak! Olykor még azt is kétségbe vonom, hogy magának az Úristennek hatalmában áll-e egy ember lelkiismeretét tisztára mosni. De csitt! Nem kívánok senkit eretnek gondolataimmal megfertőzni. Annál kevésbé, mert e téren nem lehetek biztos semmiben.

Colin befejezi a gyónást, rám mosolyint:

- Peyssou azt mondja, Fulbert alaposan kiforgatja az embert. És utána leteremti a sárga földig. Te másképp csinálod.

Én is mosolygok.

- Nem tetszik? Elvégre azért gyónsz, hogy megkönnyebbülj. Csak nem fogom a dolgod megnehezíteni!

Nagy meglepetésemre Colin elkomolyodik.

- Nemcsak azért gyónok. Azért is, hogy megjavuljak. - Közben elpirul, nevetségesnek érzi, amit mond. Én kétkedő arcot vágok.

- Azt hiszed, lehetetlen megjavulni?

- A te esetedben talán nem lehetetlen. De általában az.

- Miért?

- Hát mert az emberek nagyon értenek hozzá, hogy a hibáikat leplezzék önmaguk elől is. Vegyük példának Menout. Megjegyzem, őt még nem gyóntattam, azért beszélhetek róla. Nos, Menou szánja-bánja, hogy Momóval "keményen bánik", az ellenben cseppet sem zavarja, hogy Falvine-nal örökké komiszkodik. Mi több, szerinte szó sincs komiszságról, ő úgy bánik Falvine-nal, ahogy kell.

Colin felnevet. De én hirtelen rádöbbenek: úgy beszéltem Momóról, mintha élne. Iszonyú fájdalom hasít a szívembe. Gyorsan folytatom:

- Írtam Fulbert-nek, tudattam vele, hogy fosztogató bandák tűntek fel a környéken, ajánlom, őriztesse jobban La Roque-ot, főként éjszaka. Elvinnéd a levelet?

Colin újfent elpirul.

- Azok után, amiket meggyóntam neked, nem gondolnád, hogy mégiscsak...

Elhallgat, nem fejezi be a mondatot.

- Mit gondolnék? Örömest viszontlátnád gyerekkori barátnődet, aki La Roque-ban lakik. Hát aztán? Mi ebben a rossz?

A három férfi után Catie-t fogadom. Mihelyt belép, a nyakamba ugrik. Elönt a forróság. Igyekszem tréfára venni a dolgot, nevetve eltolom magamtól.

- Ne túlozzunk, Catie. Csókolózni jöttél vagy gyónni? Ülj le szépen, nem, ne ide, az asztal túlfelére, így biztosabb.

Catie-t kellemesen érinti a fogadtatás. Rosszabbra volt elkészülve. Nagy garral nekikezd gyónni. Én figyelek, várok, tudom, nem azért jött. Mialatt meakulpázik, hetet-havat összehord, csip-csup vétkeket, amikre ő maga is fütyül, én konstatálom, hogy Catie kifestette a szemét. Diszkréten, de annak rendje-módja szerint: szempillát, szemöldököt, szemhéjat, mindent. Még tart a készletből, a bomba előttről.

Vége a litániának. Én hallgatok. Várok. És hogy a közöny látszatát biztosabban őrizzem, fel se nézek. Szórakozottan firkálgatok egy itatósra. A papírral takarékoskodom, az nagy érték manapság.

- Egyébként haragszol még rám? - kérdezi kisvártatva Catie.

Buzgón firkálok.

- Nem haragszom.

A magyarázattal adósa maradok.

- Elégedetlennek látszol - próbálkozik újra.

- Az is vagyok.

Csend. Tovább firkálok.

- Velem vagy elégedetlen, Emmanuel? - kérdi behízelgően.

Gondolom, mórikálja is magát és bájos pofát vág. Kárba veszett fáradság! Nem emelem fel a szemem az itatósról. Egy angyalkát rajzolok nagy műgonddal.

- Elégedetlen vagyok a gyónásoddal - mondom végül szigorúan. Most aztán felemelem a fejem, és a szeme közé nézek. Ezt nem várta a szentem! Nem lehet nagy respektusa előtte a malevili apátnak.

- Rossz gyónás volt - folytatom ugyanazon a hangon. - A legfőbb vétkedről szó sem esett.

- Mert szerinted mi az én legfőbb vétkem? - kérdezi, alig leplezett dühvel.

- A kacérság.

- Ugyan! - von vállat Catie.

- Persze, neked az semmi! - mondom én. - Szereted a férjed, úgysem csalod meg, gondolod (Catie gúnyosan elmosolyodik), és azt mondod magadban: miért ne szórakozzak egy kicsit! Csakhogy ez a játék sajnos nagyon is veszedelmes egy olyan közösségben, ahol hat férfi van és mindössze két nő. Ha nem vigyázol, ez a te kacérságod fenekestül felfordítja Malevilt. Peyssou máris többet nézeget a kelleténél.

- Gondolod?

Felragyog az arca. Nem is próbál úgy tenni, mintha bánná.

- Igenis azt hiszem. És a többiekkel is szemezel. Szerencsére nem érdekled őket.

- Mondd csak úgy: téged nem érdekellek - csattan fel a hangja. - Azt nélküled is tudtam. Te csak a nagy debellákat szereted, amilyen az a meztelen lány, akinek a képét kiakasztottad az ágyad fölé. Furcsa pap vagy, mondhatom! Inkább egy feszületet akasztottál volna oda.

Ni, harap a kis bestia!

- Az egy Renoir-festmény reprodukciója - mondom hüledezve. Hát nem védekezésbe szorított! - Nem is konyítasz a művészethez!

- És a német nőd fényképe az íróasztalodon, az is művészet? Fertelmes egy perszóna! Mekkora tőgyek! Egyébként is fütyülsz te a világra, ott van neked Evelyne! Ó, az áspiskígyó!

- Mi az, hogy Evelyne? Hogy értsem azt, hogy "ott van neked Evelyne"? - mondom, hideg dühvel. - Wahrwoorde-nak nézel?

Majd keresztüldöföm a tekintetemmel, porig sújtom megvetésemmel. Abban a szempillantásban takarodót fúj, lábujjhegyen visszavonul a csatatérről.

- Nem mondtam semmi rosszat! Még csak nem is gondoltam, hidd meg!

Frászkarikát nem gondoltad! Lassan lehiggadok. Fogom a ceruzát, befeketítem a kisangyal szárnyait. Két kis szarvat biggyesztek a fejére, és hosszú farkat rajzolok neki. Fogódzó farkat, amilyen a majmoké. Fél szemmel látom közben, Catie nagyon tekergeti a nyakát, szeretné látni, mit művelek. De büszke a micsodájára ez a kis szuka! És milyen fontos neki, hogy a hatalmát éreztesse! Felkapom a fejem, végigmérem:

- Te alapjában véve azt szeretnéd, ha Malevil minden hímnemű egyede beléd esne, és elepedne utánad. Miközben te élnéd világodat a te egyetlen férjecskéddel.

Ezúttal az elevenébe találtam, legalábbis azt hiszem. Mert a szeme mélyén megint kigyúl a harag szikrája.

- Mért, mit gondoltál? Nem lehet mindenki szajha, mint a te Miette-ed.

Csend. Aztán azt mondom nagyon higgadtan:

- Szépen beszélsz a húgodról. Bravó!

Mégsem rossz lány ez a Catie. Elpirul, és bűnbánó arcot vág, először, mióta gyón.

- Nagyon szeretem Miette-et, tudd meg. Ha hiszed, ha nem.

Hosszabb csend.

- Biztos azt gondolod, undok vagyok - sóhajt Catie. Rámosolygok:

- Azt gondolom, fiatal vagy és meggondolatlan.

És mert szóhoz sem jut meglepetésében - nem várt ilyen barátságos hangot, a sok pimaszság után -, így folytatom:

- Itt van, teszem, Thomas. Beléd habarodott. És te hajlamos vagy visszaélni a hatalmaddal, mert túlságosan fiatal vagy. Parancsolgatsz neki. Pedig rosszul teszed. Thomas nem mosogatórongy, hanem igenis férfi a javából. Előbb-utóbb megneheztel rád.

- Máris megneheztelt.

- Az ostobaságok miatt, amikbe belerángattad?

- Hát persze.

Felállok, megint rámosolygok.

- Sebaj, majd megbékül. A gyűlésen mindent magára vállalt. Úgy harcolt érted, mint egy oroszlán.

Catie rám villantja a szemét.

- Te sem voltál éppen rosszakaratú irányomban, ott a gyűlésen.

- Ha megengeded, hadd kössem még egyszer a lelkedre, Peyssouval vigyázz.

- Ezt nem ígérhetem meg - feleli elképesztő őszinteséggel. - Nem állhatok ellen a férfiaknak.

Rábámulok. Hát ez váratlan fordulat! Gondolkozzunk csak! Ennyire félreismertem volna ezt a lányt? Ha igaz, amit mond, csődöt mondott a tudományom!

- Tudod, hiába vagy szoknyavadász, nem is volnál te rossz pap - mondja Catie. - Ezennel visszavonom, ami csúnyát mondtam, mindenekelőtt... Szóval: mindent ünnepélyesen visszavonok. Kedves fiú vagy. Velem, tudod, az a baj, hogy nem bírok parancsolni a nyelvemnek. Megcsókolhatlak?

És megcsókol. Nagyon másképp, mint amikor belépett. Illetve ne túlozzunk, nem olyan szűzi azért ez a csók! Fel is borzol, amit Catie rögtön észrevesz. Diadalmasan kuncog. Sürgősen ajtót nyitok, kitessékelem, ő kisurran, átfut az üres előtéren, a lépcsőfordulóból visszanéz, búcsút int, majd eltűnik.

Momót Germain és a cimborák családjának haló porát befogadó kis sírhalom mellé temettük. Ez a temető-embrió az esemény másnapján született, az azutáni világ tartozéka. Tudjuk: mind idekerülünk egyszer. A külső falövezeten kívül, a régi parking helyén van, ahol egy kis terasz ékelődik a sziklafalba. Negyven méterrel odébb a terasz összeszűkül, úttá keskenyedik, amely a szirt és a meredély között fut tovább, és éles, majdnem derékszögű kanyarral torkollik bele a várhoz vezető útba.

Elhatároztuk, hogy ide, a szakadék és a szikla közrefogta, szűk torokba előretolt sáncot építünk. A külső falat akartuk éjjeli, rajtaütésszerű támadások ellen biztosítani. Hézagtalanul illeszkedő, erős tölgyfa deszkák alkotják a palánk falát, bejáratául alacsony tolóajtó szolgál, éppen akkora, hogy egy ember négykézláb átfér rajta. Itt bocsátjuk be ezentúl látogatóinkat, miután a kémlelőablak mellett levő, gondosan álcázott kukucskálón át szemügyre vesszük. A kémlelőablakot csak alkalmas pillanatokban használjuk majd, tekintettel az elkerülhetetlen kockázatra.

Volt gondunk arra is, hogy felülről ne hatolhasson be senki. A homlokzati palánkra, amelynek teteje leemelhető, hogy szekeret is bebocsáthassunk a várba, négy sor szögesdrótot szereltünk, avatatlan kéz érintésére a ráaggatott fémdobozok fülsiketítő csörömpölésbe kezdenek. A jó szándékú látogató bebocsáttatást kérhet egy kis harang megkondításával. Colin műhelyéből került elő a harang, saját kezűleg szerelte fel a kémlelőnyílás mellé.

A sánc és a külső várárok közé eső kis teraszt Meyssonnier elkeresztelte előretolt védelmi övezetnek, rövidítve: EV-nek.

Az ő tanácsára elhatároztuk, hogy ezt az övezetet teleszórjuk ötös kötés szerint telepített csapdákkal. Közbül szabadon hagytunk egy három méter széles sávot a vizes árok, a sziklafal beszögellése és a kis temető mentén. Innen a sánchoz kanyarodott a csapdamentes sáv. A csapdák - vagy ahogy Meyssonnier nevezte őket: szamárvermek - szerkezete a lehető legegyszerűbb: hatvan centiméter mély gödröt ástunk, kibéleltük tűzben edzett, hegyes karókkal vagy erős szegekkel kivert deszkákkal, és lefedtük kartonnal, amire álcázásul földet hánytunk.

Ezalatt Peyssou végzett a külső bástyafal megemelésével. A csipkézet bevágásai fölé erős szemöldökgerendákat fektetett, s azokra jó másfél méter magas falat húzott föl. Amikor ezzel megvolt, megkérte Meyssonnier-t, zárja el a réseket kívülről vastag fatáblákkal, amelyek "alulról felfelé nyíljanak. Akkor nyugodtan szemmel tarthatod a bástya tövét, nem kell attól félned, hogy egy gazházi messziről lepuffant. A táblák aljára hosszúkás nyílást vágunk, úgyhogy megduplázzuk a mellvéd lőréseit."

Peyssou hallgatólag feltételezte, mint mi is mindannyian, hogy az ostromlók fegyverzete sem áll majd egyébből, mint vadászpuskákból. A vastag, öreg tölgyfa tábla elegendő védelmet nyújt golyóik ellen. Az események utóbb csúnyán rácáfoltak meggondolatlan feltevésünkre.

Egy szép napon, amikor egyedül őrködtem az EV-ben, megkondult a külső harang. A palánksánc már felépült, de a csapdák telepítésével még nem készültünk el. Gazel jött meg, Fulbert szürke szamarán. Mihelyt kinyitottam a kémlelőablakot, lekászálódott a szamárról, és odamutatta nekem hideg, udvarias képét.

Nem óhajtott "harapni valamit", beadta Fulbert levelét, és kijelentette: ott várja be a választ, ahol van. Igaz, ami igaz, én sem biztattam túlságosan, hogy kerüljön beljebb, tekintettel az EV félkész állapotára.

Idemásolom Fulbert levelét:

"Kedves Emmanuel,

Köszönöm, hogy figyelmeztettél a fosztogató bandákra. Mifelénk még nem mutatkoztak, igaz, mi nem vagyunk olyan gazdagok, mint Malevil.

Légy szíves, tolmácsold Menounak részvétemet fia halála alkalmából, és mondd meg neki: imádkozni fogok érte. Van szerencsém tudatni veled, hogy a La Roque-i egyházközség hívei megválasztottak La Roque püspökévé.

E körülmény folytán feljogosítva éreztem magam pappá szentelni Gazel urat, akit egyben kineveztem Courcejac plébánosává, valamint Malevil apátplébánosává.

Súlyosan vétenék ugyanis kötelességem ellen, ha afeletti igyekezetemben, hogy veled a jó viszonyt fenntartsam, elismerném jogaidat ama papi funkció gyakorlására, amelyet jónak láttál magadra ruházni.

Gazel tisztelendő úr jövő vasárnap átmegy Malevilba misét mondani. Remélem, szívesen látod.

Kedves Emmanuel, fogadd legkeresztényibb üdvözletemet

Fulbert Le Naud La Roque püspöke

Ui. Gazel úrra bíztam jelen levelem vitelét, valamint a te válaszod meghozatalát, mivel Armand megbetegedett és egyelőre az ágyat őrzi."

Miután végigfutottam e bámulatra méltó episztolán, ismét kinyitottam a kémlelőnyílást. Gondosan bezártam ugyanis, mihelyt a levelet átvettem, nem akartam, hogy Gazel lássa a kiásott gödröket. Gazel a nyílásnál álldogált, és várt: meghatározhatatlan nemű bohócarcán némi aggodalom.

- Gazel - mondtam -, nem írhatom meg rögtön a választ. Előbb ki kell kérnem a malevili gyülekezet véleményét. Colin majd átviszi holnap a levelünket.

- Ez esetben magam jövök holnap a válaszért - felelte Gazel, azon az ő vékonyka fejhangján.

- Szó se lehet róla! Nem venném a lelkemre, hogy két nap egymás után harminc kilométert tegyél meg szamárháton. Majd elviszi Colin a levelet.

Gazel zavartan, hunyorogva fontolgatta egy darabig, mit mondjon, majd pirulva kinyögte:

- Megbocsáss, de La Roque-ba nem léphet be többé idegen.

- Micsoda? - azt hittem rosszul hallok. - És ki az idegen nektek? Mi, maleviliak?

- Nemcsak ti - sütötte le Gazel a szemét.

- Nem értem! Hát vannak errefelé mások is?

- Mit tegyünk? Így döntött a plébániatanács.

- Gratulálok a tanácsnak! És az meg sem fordult a tanács fejében, hogy ugyanezen az alapon Malevil is kitilthatja a La Roque-iakat saját területéről?

Gazel szemlesütve, némán szenvedett. Felettébb "fájdalmas perceket" élt át, mint Fulbert mondta volna.

- Ugye tudod, mit tervez Fulbert jövő vasárnapra? - kérdeztem szigorúan. - Tudod, hogy téged küld ide, misézni?

- Tudom.

- Egyszóval te bármikor beléphetnél Malevil területére, de én a lábomat sem tehetem be La Roque-ba?

- Csak most nem. Átmeneti rendszabályról van szó.

- Lám, lám, átmeneti. És mi indokolja, ha szabad kérdeznem?

- Nem tudom - vágta rá Gazel. Lerítt róla, hogy nagyon is jól tudja.

- Hát akkor a holnapi viszontlátásra - mondtam, a lehető legbarátságtalanabbul.

Gazel elköszönt, és elfordult. Mielőtt nyeregbe szállt volna, utánaszóltam:

- Gazel!

Visszajött a kémlelőablakhoz.

- Mi baja Armand-nak?

Az az ötletem támadt hirtelenében, hogy La Roque talán azért zárkózik el a külvilágtól, mert járvány dúl falai között. Ha meggondolom, ostoba ötlet volt. Emberbaráti érzésekkel "gyanúsítottam" Fulbert-t!

A kérdés mégis döbbenetes hatást tett Gazelra. Elpirult, szája széle megremegett, szeme nyugtalanul járt ideoda, a világért sem nézett volna rám.

- Nem tudom - hebegte.

- Hogyhogy nem tudod?

- Űkegyelmessége ápolja Armand-t.

Egy teljes percig eltartott, míg rájöttem: őkegyelmessége nem más, mint Fulbert. No, ha őkegyelmessége ápolja, Armand betegsége nem lehet ragályos, annyi bizonyos. Útjára bocsátottam Gazelt, és este vacsora után összehívtam a társaságot, megvitatni a kapott levelet.

Fulbert igényei nyilvánvalóan abszurdak. A magam részéről ezt tartom a legfigyelemreméltóbb mozzanatnak: véleményem szerint a levél azt bizonyítja, hogy az ipse nagyzási hóbortban szenved. Püspöknek is azért választatta meg magát, hogy fölém kerekedjék, hogy pappá szentelhesse Gazelt, és kiüssön vele a nyeregből engem, akit riválisának tart. Féktelen hatalomvágyában van valami gyerekes. Nem La Roque-ot igyekszik sürgősen megerősíteni a fosztogató bandák ellenében, ami nem éppen gyerekjáték, hanem hadat üzen nekem, aki óva intettem a veszedelemtől. Ráadásul úgy üzen hadat, hogy reménye sincs győzni, hiszen világi hatalmának egyetlen támasza és talpköve, Armand titokzatos betegségbe esett.

Én hajlamos lettem volna a dolgot a mulatságos oldaláról felfogni, de nem úgy a cimboráim. Tajtékoztak. Fulbert megsértette Malevilt. Hajszál híján úgy mondták: meggyalázta - nem létező - lobogónkat. Ujjat merészelt húzni a malevili apáttal és az őt megválasztó gyülekezettel! Mit baszogat ez bennünket, tört ki Colin, akinek pedig igazán nem kenyere a durvaság. Ideje móresre tanítanunk a hitvány kóklerét, vélte Meyssonnier. Peyssou kijelentette: ha Gazel idepofátlankodik jövő vasárnap, ő a seggibe veri a szenteltvíztartót. Mintha a Kör régmúlt napjai támadtak volna fel, amikor Meyssonnier és az ő pápistái Malevil bástyái alatt álltak, Emmanuel és az ő hugenottái fönt, a bástyafokon, és az összecsapás előjátékaként kölcsönösen gyalázták egymást, a lehető legútszélibben (nagy nyelvi leleményről tévén tanúságot). Tövig beleverem, csapkodta az asztalt Peyssou, úgy segéljen, tövig! ebadta Gazelja!

A malevili hazafiságnak ez a váratlan kitörése némileg elképesztett, mindazonáltal előhúztam a válaszlevél tervezetét, (előre megfogalmaztam), és jóváhagyatás végett felolvastam.

..Fulbert Le Naud-nak, La Roque plébánosának

Kedves Fulbert,

Mint a birtokunkban levő malevili dokumentumokból kitűnik, amelyek közül a legrégibbek a XV. században keltek, ez időben csakugyan volt La Roque-nak püspöke, akit 1452-ben iktatott be hivatalába a város templomában a malevili várúr, La Roque bárója.

Ámde ugyanezen okmányok tanúsága szerint Malevil apátja semminő tekintetben nem függött La Roque püspökétől. Malevil ura jelölte ki a várában élő vérrokonok közül. Rendesen a várúr kisebbik fia vagy öccse töltötte be az apát tisztét. E szabályt Sigismond, La Roque bárója szegte meg elsőül 1476-ban, amikor is önmagát nevezte ki Malevil apátjává, nem lévén sem öccse, sem fiúgyermeke. Ettől az időponttól fogva napjainkig Malevil ura viselte elvben a malevili apát címet, habár hivatala gyakorlását gyakran átruházta káplánjára.

Nem kétséges, hogy Emmanuel Comte-ot, a vár ez idő szerinti jogos tulajdonosát megilletik a várbirtokkal járó privilégiumok. E meggyőződéstől vezettetve erősítette meg őt apáti címében és tisztségében egyhangú szavazással a malevili gyülekezet.

Fentiek értelmében Malevil nem ismerheti el törvényesnek azt a püspököt, akinek a kinevezését nem ő kérte a Szentszéktől, s akit nem ő iktatott a fennhatósága alá tartozó város püspöki székébe.

Malevil ugyanis fenntartja csorbítatlan hűbérúri jogait La Roque városára, ámbár pillanatnyilag nem óhajt érvényt szerezni jogainak, mivel szívén viseli a béke ügyét, és jószomszédi viszonyra törekszik.

Mindazonáltal szükségesnek tartjuk e helyt kijelenteni, hogy mindazon La Rogue-i polgárok, akik netán veszélyeztetve érzik személyes jogaikat a városban ténylegesen fungáló hatalom által, bátran hozzánk folyamodhatnak sérelmeik orvoslása végett.

Kijelentjük továbbá, hogy La Roque tartozik mindenkor készséggel befogadni bennünket, tehát súlyos sértésnek kell tekintenünk, ha Malevil küldötte valaha is zárt kapukra lel La Roque-ban.

Kedves Fulbert, fogadd baráti üdvözletemet

Emmanuel Comte Malevil apátja"

Nyomatékosan kijelentem: a levelet én természetesen ugratásnak szántam, tréfás, parodisztikus visszavágásnak Fulbert nagyzási hóbortjára. Mondanom sem kell, soha, egy percig sem tekintettem magamat a malevili várurak örökösének. Még kevésbé tekinthettem ép ésszel La Roque-ot Malevil hűbérbirtokának. A levelet mégis komoly képpel olvastam fel, abban a hiszemben, hogy a hatás így még humorosabb lesz.

Tévedtem. Eszükbe sem jutott nevetni levelemen. Elismeréssel adóztak stílusának ("Ez már döfi!", mondta Colin) és ujjongva helyeselték a tartalmát. Mindenáron látni akarták a forrásául szolgáló okiratokat. Azon nyomban elő is kellett hoznom a palotácskabeli nagyterem üvegszekrényéből e nevezetes relikviákat, valamint francia fordításukat (ezeket még a nagybátyám csináltatta).

Tetőfokra hágott az izgalom. Többször is fel kellett olvasnom azokat a bekezdéseket, amelyekből kitűnt, hogy La Roque Malevil hűbérbirtoka, valamint Sigismond báró történelmi jelentőségű döntését, mellyel önmagát tette meg Malevil apátjává.

- Ki az ördög gondolta volna, amikor megválasztottunk apátnak, hogy csakugyan jogunk volt így megválasztani? - hüledezett Peyssou. - Előbb is megmutathattad volna ezt a micsodát.

Jogaink ősi volta elragadtatásba ejtette a társaságot.

- Ötszáz év, komám, ezt vedd észbe! - lelkendezett Colin. - Ötszáz éves az apátválasztási jogunk!

- Ne túlozz - vetette közbe Meyssonnier, aki ha akar, sem tud másmilyen lenni, mint becsületes. - Elvégre forradalom is volt 1789-ben.

"Lehet, hogy "teljességgel híjával vagyok a humorérzéknek", mint Emmanuel mondja, de a magam részéről kötve hiszem, hogy Emmanuel a levelet kizárólag tréfának szánta. (Thomas jegyzete.)"

- Nem tartott semeddig - vont vállat Colin. - Hogy jön az ehhez!

De a legeslegnagyobb izgalmat mégis az a tény váltotta ki, hogy valaha a malevili várúr iktatta hivatalába hűbérbirtokának, La Roque-nak a püspökét. Peyssou kérésére elmagyaráztam, amennyire tudtam, a kifejezés pontos értelmét.

- Noha, ez világos, mint a nap, Emmanuel - vonta le a tanulságot Peyssou. - Nem te iktattad be Fulbert-t, tehát úgy püspök ő, mint a seggem (általános, viharos helyeslés).

Ezután jó darabig hánytorgatták egy La Roque ellen vezetendő hadjárat tervét, részint megtorlásul a Malevilon esett sérelemért, részint hűbérúri jogaink érvényesítése céljából.

Jó darabig némán, hüledezve figyeltem az általam felkorbácsolt nacionalista érzelmek e tobzódását. Már nem árulhattam el a cimboráknak, hogy a levelet tréfának szántam. Túlságosan fellelkesültek. Megsértődtek volna. Aztán közbeléptem, igyekeztem lecsillapítani a legvérmesebbeket Thomas és Meyssonnier segítségével. Végül Colin is csatlakozott hozzánk, amikor ünnepélyesen megfogadtuk, hogy sohasem hagyjuk cserben "a mi La Roque-i barátainkat" (Colin), és ha zaklatni avagy bántani merészelnék őket, Malevil sorompóba lép az érdekükben, amint a levélben kilátásba helyeztük.

Gazel másnap eljött a válaszért. Szó nélkül átadtam, és ő azonnal távozott. Két nappal később elkészült az EV, és vágásra érett a búza.

Kemény, hosszadalmas munka volt az aratás. Sarlóval vágtuk, kévébe kötöztük, a kévéket felhordtuk Malevilba, a külső udvaron elkerített szérűre, és cséphadaróval csépeltük ki a szemet a kalászokból. Ily módon rengeteg munkánkba került a betakarítás. Mire befejeztük, vadonatúj értelmet nyert sokunk számára az a bizonyos bibliai mondás a kenyérről és arcunk verítékéről.

Mindennek ellenére elmondhattuk: megérte! Bár a fosztogatók felprédálták a termés jó negyedét, így is tíz zsákot fizetett egy zsák vetőmag. Összesen mintegy ezerkétszázötven kilót. Tekintélyes készleteinkhez mérten (aminek zömét Sóstón zsákmányoltuk) csekély mennyiség, de első termésnek az esemény óta, jövőnk zálogaképpen mégis szép eredmény.

A cséplést követő éjszakán halk neszezésre riadtam. Pontosabban szólva arra, hogy nem vagyok képes félálomban megállapítani, honnan jön a zaj és mi lehet a forrása. De mihelyt felnyílt a szemem, tudtam, bár látni semmit sem láttam a vaksötét éjszakában, mi az a nesz. Evelyne sírdogált csendesen a díványon, a párnába fojtva zokogását.

- Sírsz? - kérdeztem halkan.

- Sírok.

- Miért?

Fojtott hüppögés, szipogás.

- Mert bánkódom.

- Gyere, meséld el, mi bánt.

Egy ugrással az ágyamban termett, hozzám bújt. Valamicskét hízott a gyerek, mégis pihekönnyű! Annyit nyom csak a feje, mintha egy kismacska ülne a vállamon.

- El ne áztass már! Mi vagy te, kút? Törüld meg a szemed.

Odaadom a zsebkendőmet, Evelyne kénytelen felhagyni a zokogással legalább annyi időre, amíg az orrát kifújja.

- Halljam, mi a baj?

Csend. Szipogás.

- Ne szipogj, fújd ki inkább az orrod.

- Már kifújtam.

- Kezdd elölről.

Engedelmesen beletrombitál a zsebkendőmbe. A kísérő zörejekből ítélve eredménytelenül. És szipog tovább. Ideges tünet lehet nála ez a szipogás. Ahogy a köhögés, a zokogás és a testét össze-összerántó görcs is. Talán még az asztma is. A fosztogatást és Momo halálát követő éjszakán iszonyú roham jött rá. Csak nem nézünk újabb roham elébe? - gondolom riadtan. Átölelem Evelyne-t.

- No, beszélj már. Mi van?

Kis csend. Aztán azt susogja:

- Az a sok halott!

Meglep a válasz. Nem ezt vártam.

- Ezért sírsz?

- Ezért.

És mert nem felelek rögtön, megkérdezi:

- Meglepődtél, Emmanuel?

- Meg. Gondoltam, azt mondod majd: mert már nem szeretlek.

- Dehogyis! Szeretsz te, érzem én azt. Csak nem nézed el többé a hibáimat. Jobb így.

- Jobb?

Csend. Evelyne gondolataiba mélyed, keresi a helyes választ, még szipogni is elfelejt nagy igyekezetében.

- Igen. Biztonságosabb.

Ezt megjegyzem magamnak! Némán várom a folytatást.

- Nem fogadhattuk volna be Malevilba azokat, akiket megöltünk? Elég hely van a várban!

Erélyesen megrázom a fejem, mintha látná a vaksötétben!

- Nem a férőhely kevés, hanem az ennivaló. Máris tizenegyen vagyunk. Két-három embert még eltarthatnánk szükség esetén. Húszat semmi esetre.

- Hagytuk volna legalább, hogy megegyék a búzánkat! - mondja Evelyne, rövid töprengés után.

- Hát a többiekkel mi lesz?

- Miféle többiekkel?

- Akik eztán jönnek. Azok majd leöldösik a malacainkat, felfalják a teheneinket, elviszik a lovainkat, ha hagyjuk. Mi pedig mehetünk legelni.

A gúny lepereg Evelyne-ről.

- Nem sokat számít a rhunes-i búza, magad mondtad.

- Hál' istennek nem, készleteinkhez képest. Ámbár ezerkétszáz kiló gabona, az mégiscsak jó pár kiló kenyér.

- Szükség esetén lemondhattunk volna róla. Te mondtad! - siet szemrehányóan hozzátenni.

Lám, akármit mondok, örökre bevésődik az emlékezetébe.

- Szükség esetén igen. De nem tudhatjuk, mi lesz jövőre. Lehet nagyon rossz termésünk is. Jobb, ha van egy kis tartalékunk. Ha másért nem, azért, hogy alkalomadtán segítsünk La Roque-i barátainkon.

- Mért nem segítettünk inkább azokon az embereken?

- Mondtam már: túl sokan voltak.

- Nem voltak többen, mint a La Roque-iak.

- No de a La Roque-iakat jól ismerjük.

És mert Evelyne konokul hallgat, sorolom a neveket:

- Pimont-t, Agnés Pimont-t, Lanouille-t, Judithot, Marcelt, aki befogadott téged.

- Igen. És az öreg Pougést is - bólint Evelyne. - Rég nem láttuk az öreg Pougést.

Csakugyan. Van már vagy tíz napja, hogy a vén lókötő utoljára itt járt, megmártani a bajsza csücskét a borunkban. Mi sem jellemzőbb egyébként Evelyne-re, mint a vita lezárásának ez a módja. Se konklúzió, se beismerés. Annál nagyobb elismeréssel adózom vitakészségének. Úgy érvelt, mint egy felnőtt, nem mint egy gyerek. Sokat javult kifejezőkészsége is. Mióta "nem nézem el a hibáit", nem menekül a gyerekességbe.

- No jó- mondom. - Befejeztük. Bújj vissza az ágyadba. Aludni akarok.

Két kézzel kap utánam.

- Hadd maradjak még egy kicsit, Emmanuel - nyafogja a régi kisbabahangon.

- Nem maradhatsz. Eredj.

Megy, szó nélkül. Mondhatni lelkesen engedelmeskedik, mintha arra tette volna fel az életét, hogy oldalamon élje le az engedelem mámorában.

Mégis vannak érthetetlen dolgai. A rhunes-i halottakról mennyit beszélt, de Momót egy szóval sem említette. Igaz, Menou sem beszél soha Momóról. Fia megöletése napján a legrosszabbtól tartottam. Menou magatartása rácáfol aggályaimra. Nem süppedt néma kétségbeesésbe. Nem adta ki kezéből a kormányrudat. Teljhatalommal uralkodik ma is a vár asszonynépén. Jól megbúbolja aki rászolgál, előszeretettel és főként a legvénebb, legtöbbet kotyogó tyúkot, de szükség esetén megcsipdesi a jércécskéket is, ámbár jóval elővigyázatosabban, különösen Catie-t, akinek ugyancsak felvágták a nyelvét. Nem emészti el magát. Vitézül forgatja a kést-villát, borospoharat, ámbár semmi reménye a hízásra. Nem hanyagolja el magát, most is az a régi, tisztára sikált kis csontkollekció, akinek minden porcikája, izma-ina a lehető legapróbbra méretezett, halálfejecskéjén a szorosan hátrafésült hajon most is akkurátusan ül a fejkendő, négyszegletes ruhakivágásában, a világ leglaposabb keblein ott villog a biztositótű-lánc. És végezetül most is csak olyan erélyesen, serényen és fürgén jár-kel ormótlan lábain, inas, csontos nyakát előreszegve.

A terítés Catie vagy Miette dolga. Menou osztja szét a szalvétákat. Higiéniai megfontolásokból titkos jelekkel látta el őket, senki más nem ismeri ki magát rajtuk. Egy szép napon, amikor asztalhoz ülünk, döbbenten konstatálom: valaki egy terítéket tett az asztal végébe, Momo helyére. A tányéron ott fehérlik a szalvéta. Látom, Colin is észrevette, bánatosan kacsingat, bólogat, vészjeleket ad le. Mialatt helyet foglalok, megszámolom a terítékeket. Tizenegy teríték van az asztalon, nem tizenkettő. Különben is Catie terített, véletlenül sem véthette el. Előrehajolok, kérdőn ránézek, Catie suttyomban jobbra-balra ingatja a jobb mutatóujját. Nem ő a tettes.

Mindenki ül, csak Jacquet álldogál lógó karral. Aranybarna szemét elhomályosítja a rémület. Rendes helyén iszonyú űr ásít. Alázatosan rám sandít. Mit vétettem, hogy megvonod tőlem az ennivalót, kérdezi a szeme. Pontosan úgy viselkedik, mint az a derék, hűséges kutya, aki miután sokáig szolgált egy gonosz gazdánál, olyan családhoz került, ahol jól bánnak vele és azóta is attól reszket, hogy egy napon arra talál ébredni, oda az a földöntúli boldogság, amelyről maga sem tudja, éli-e, vagy csak álmodja, és amelyre méltatlannak érzi magát. Jacquet nem tartaná igazságtalannak, ha megvonnám tőle az ebédet. Ó nem! Amit én mondok, az úgy van jól. Zokszó nélkül munkába állna korgó gyomorral, ebéd után. Ő csak attól fél, hogy az első büntetést, az ebédmegvonást soron követi a végítélet: a száműzetés.

Rámosolygok, hogy megnyugtassam, de mielőtt közbeléphetnék, megszólal nagy morcosan Menou:

- A terítékedet keresed, fiam? Itt van.

És Momo megürült helyére mutat.

Templomi csend támad. Jacquet segélykérőn néz rám. Némán igent bólintok. Jacquet megindul a hosszú asztal mentén Momo helyére, kínosan feszengve, mert tudja, érzi, hogy minden szem ráirányul, és ő irtózik a feltűnéstől.

Colin tapintatosan bedob egy vitatémát. Előbb-utóbb baj lesz az EV csapdáit fedő, földdel álcázott kartonlapokkal. Ha sok eső éri őket, elmállnak, de még mielőtt elmállnának, megpuhulnak, és besüppednek a föld súlya alatt. Az ostromlók a horpadásokról messziről látják majd, hol vannak a csapdáink. Luggassuk át a kartont, mondja Peyssou, akkor a víz magától eltakarodik, lecsepeg a gödörbe. Még jobb lenne furnérral helyettesíteni a keménypapírt, két vastagabb furnérlemezt egy nagyon vékonnyal kellene összekötni. Ha az ellenség rálép, a vékony lemez rögtön beszakad alatta - javasolja Meyssonnier.

Fél füllel hallgatom a vitát, hogy ha kell, beleszóljak, valójában arra figyelek, ami az asztal végén történik. Jacquet szégyenpírban ég, leszegett fejjel, némán eszik. Menou félhangon, megállás nélkül ontja a szigorú utasításokat és tilalmakat. "Húzd ki magad! Ne morzsáld azt a kenyeret, a nemjóját! Nem tudsz halkabban enni! Mit képzelsz, az erdőben vagy! Ne a kezedbe törüld a szádat, ott a szalvéta!" Ami a legkülönösebb, Menou következetesen odabiggyeszti zord tanácsai elé a Jacquet nevet, mintha így akarná tudtunkra adni: nem beszél félre, nem téveszti össze Jacquet-t senkivel, ha rátukmálta is szegényre erővel ezt a szerepet. De nemcsak ez a körülmény bizonyítja, hogy Menou eszénél van, hanem az is, hogy zsörtölődés közben még véletlenül sem jön a nyelvére tájszó, hiszen Jacquet, a jöttment, nem érti a nyelvünket.

Negyvennyolc órával az EV elkészülte után, amikor is újra kezdődtek az egész társaság bevonásával a lőgyakorlatok (beleértve a nyíllövészetet is), megjött az öreg Pougés özönvíz előtti masináján. Nagyon nem tetszett neki, hogy a sánckapun négykézláb kellett bemásznia. Még kevésbé, hogy bekötöttük a szemét, míg az aláaknázott területen átvezettük. Mihelyt kényelembe helyezkedett a kapuerőd konyhájában, félreérthetetlenül értésünkre adta, kárpótlást vár a kiállott fáradalmakért. Értésünkre, mondom, mert a látogató híre villámgyorsan elterjedt a várban. Egész Malevil odagyűlt, az öreg beszámolóját meghallgatni.

- Hát nem könnyű hozzád elvergődni, Emmanuel, annyi szent - dörmög Pougés sárgásfehér bajszát pödörgetve. - Sem az elején, sem a végén.

Elégedetten körülpillant, hízik a mája, hogy ő áll a figyelem középpontjában.

- Mert ugye, La Roque-ból kijutni se gyerekjáték, mióta Fulbert mind a két kaput lezáratta. Ha hiszed, ha nem, befellegzett a malevili országútnak! Rendelet tiltja, hogy arra járjunk. Azt is alig akarták megengedni, hogy a megyei úton levegőzzek. Szerencsére eszembe jutott egy kis ösvény, ami a te utadra visz. Ha még emlékszel rá, a Faujoux tanya mellett.

- A Faujoux tanya mellett jöttél át! Kerékpárral? - kérdem hüledezve.

- Hajaj, volt, hogy a vállamon cipeltem a masinát, mint egy mezei kerékpárbajnok! Az én koromban! Remélem - teszi hozzá drámai szünet után, mialatt végigjártatja tekintetét a jelenlevőkön -, ma nem dugaszolod be egykettőre azt a butellát, Emmanuel, mint máskor szoktad. Elvégre megszenvedtem érte.

Keze ügyébe tolom az üveget.

- Tölts, amennyi tetszik - mondom. - Csakugyan megszolgáltad.

- Meg ám - bólogat az öreg Pougés. - Ne feledd, nem kis dolog ám a Faujoux tanya felé kerülni a masinával. És mennyi mondanivalóm van számodra! Alig győzöm észben tartani. A lábom meg majd leszakad a sok pedálozástól.

- Pedig azt hinné az ember, alaposan begyakoroltad - csattan fel Menou. - Elégszer megtetted az utat La Roque-tól Malejacig, hogy a macáddal dorbézolj.

- Egészségedre, Emmanuel! - Öreg Pougés roppant méltóságteljes arcot vág, bár eszi a méreg. Menou elrontja legdicsőségesebb perceit.

- Menou, adj valami harapnivalót a vendégünknek - mondom zordan.

- Mi tagadás, örömmel venném. Megéhezik ám az ember, mire Faujoux-ék felől idekerül...

Menou kinyitja a kandalló jobb felén álló faliszekrényt, lecsap egy tányért az öreg Pougés elé, lemetél egy vékonyka szelet sonkát, két ujja közé fogja, és messziről a tányérra lódítja.

Szigorúan végigmérem. Úgy tesz, mintha nem látná. Kenyeret szel az öregnek, igyekszik a lehető legvékonyabbra vágni a karéjt, ami bajos, lévén a kenyér friss. Míg ezzel a kényes művelettel bíbelődik, félhangon monologizál. Az öreg Pougés hallgat, az első pohár borral végez, s közben az üveget méregeti, mi is hallgatunk, várjuk a beharangozott híreket, csend támad a konyhában. A csendben jól hallható Menou dünnyögése. Megpróbálom félbeszakítani, de hiába.

- Vannak emberek, akik rosszabbak a tetűnél - zsémbel Menou, gondosan kerülve a tekintetemet. - Hú, hogy értik a vérszívást! Vegyük példának okáért Adélaide-ot. Ugyan már, ki az az Adélaide, senki, mondhatnád, és igazad is volna. Széllelbélelt, céda perszóna. Csakhogy voltak ám, akik alaposan kihasználták. Így is, úgy is. Előbb jó volt nekik ingyenmatracnak, aztán amikor a hentergésből kiöregedtek, ingyen borostömlőnek. Ugyan sokra ment velük az a szegény szajha!

Az öreg Pougés lerakja a poharát, kihúzza magát, bal kézzel megtörli a bajszát.

- Ne vedd szemrehányásnak, Emmanuel - mondja megingathatatlan méltósággal -, de igazán megtilthatnád a cselédednek, hogy tulajdon házadban tiszteletlen szavakkal illessen.

- Odanézzenek, még mi nem kéne neki! Tisztelet - sziszegi Menou.

Dühtől sápadtan az asztalra dobja a kenyérszeletet. Őt merészelték cselédnek nevezni! Harciasan keresztbe fonja a mellén sovány karocskáit, és szikrázó szemmel méregeti Pougést. Akit szemmel láthatóan felderít a második pohár bor és saját pimasz kis megjegyzése. A kettős bosszú elégtételével néz körül.

- Menou nem a cselédem - jelentem ki ellentmondást nem tűrően. - Van neki mit a tejbe aprítania. Csak azért él nálam, mert a háztartásomat vezeti. Már a bomba előtt, úgy értem.

- Mondhatni, a plébános úr gazdasszonya - vigyorog Colin.

Mind nevetünk, Menout kivéve. A hangulat megenyhül.

Felhasználom az alkalmat, odalépek Menouhoz, és a fülébe súgom:

- Ha nem hagyod abba, mindnyájuk füle hallatára kiutasítlak a konyhából! - Nem felel. Zihálva szedi a levegőt, a szeme villámokat szór, ajkát harapdálja, orrcimpái dühödten remegnek. Tulajdonképpen örülök, hogy a történtek után ilyen elevennek látom.

Visszaülök a helyemre. Az öreg Pougés lassan végére jár a tízórainak és a harmadik pohár bornak. De nagyon lassan. A bort ugyan vitézül nyakalja, hanem a kenyéren sokáig elnyammog.

Kiürült a harmadik pohár is. Az öreg hallgat, bajszát sodorgatja, és az üveget bűvöli. Telitöltöm negyedszerre is a poharát, majd erélyes mozdulattal beljebb nyomom a dugót az üveg nyakába. Az öreg nézi-nézi a kezemet, aztán a teli poharat, de nem nyúl hozzá. Még nem. Az utolsót mindig csöndesen szokta elszopogatni. Ha szándékában áll beszélni, most kell elkezdenie. És mert nem akaródzik magától megszólalnia, belesegítek:

- Hát szóval beteg az Armand? Az öreg Pougés megrázza a fejét:

- Nem beteg az - mondja annak az embernek a fölényével, aki tudja, amit mások nem. Látom, sehogy sem fűlik az öreg foga a beszédhez, nincs ínyére, hogy fizetnie kell, ha mással nem, hát szóval.

- Hanem? - kérdezem kurtán, hogy az öreget ráébresszem, szerződésünk őt is kötelezi valamire.

- Hát ugye, csúnya dolgok történtek mifelénk - szánja el magát végre-valahára.

Rövid szünet után hozzáteszi:

- Vér is folyt ám!

Bólogat, lesi a hatást.

- Pimont rajtakapta Armand-t, amint éppen Agnést szuttyongatta.

- Erőszakot tett rajta? - kérdezi Colin, elsápadva.

- Vagy igen, vagy se - feleli, az öreg Pougés, vérlázító komiszsággal. - Agnés persze azt mondja, erőszakkal történt. De honnan tudjam én azt? Te jobban ismered Agnést, fiacskám, neked kell tudnod.

Elfut a méreg.

- Tovább! - mondom.

- Pimont agyát elönti a vér, felkap egy konyhakést, és belevágja Armand hátába. Ha hiszed, ha nem, meg se kottyant Armand-nak! Megfordult, aszondta: Majd adok én neked, csirkefogó, hátba vágni az embert! Azzal se szó, se beszéd, kapja a flintáját, és szétloccsantja szegény Pimont fejét, de úgy ám, hogy miszlikbe ment. A durranásra mind összefutottunk. Ott találjuk Armand-t Pimont-ék küszöbén, fehér az arca, mint a kréta, de máskülönben egyenesen áll, akár a gyertya, és elmeséli, hogy így meg úgy, hátba vágta őt Pimont. Most pedig táguljatok az utamból, mert közétek lövök, mondja, ránk fogja a puskát, és megindul farral a kastély felé. Gondold el, Emmanuel, csak akkor vettük észre a kést a hátában, amikor megfordult, hogy kinyissa a kaput. Jól látszott, mert ugye Armand kabátja fekete, a kés nyele pedig vörös. Mégis elballagott Armand azzal a késsel a háta közepében!

- És Agnés? - kérdi Colin.

- Majd eszét vesztette, gondolhatod - közli a vén Pougés olyan hangon, mintha azt mondaná, jó napot. - Ott fekszik előtte az embere holtan, a feje egy merő lyuk, a padlón akkora vértócsa, mintha egy ökröt vágtak volna le. Szerencsére Judith magához vette Agnést a kicsivel. Hanem várjunk csak, várjunk - teszi hozzá sokat sejtetően, mintegy jelezve: most jön még a java. - Armand beállít a kastélyba, és azon melegében elmeséli Fulbert-nek a dolgot, Josepha és Gazel előtt. Josepha meg azt mondja azon az ő kotyvalék nyelvén: - "No de Armand úr, a maga hátából egy kés áll ki!" Armand nem akarja elhinni. Odanyúl, kitapintja a kést, és abban a minutában elvágódik! Elájult. Josepha mesélte.

- Tovább! - sürgetem az öreget.

- Nincs tovább - feleli, és a teli pohárra sandít.

- Hogyhogy nincs tovább? Hát ilyenek vagytok ti ott La Roque-ban? Fényes nappal, mindenki szeme láttára meggyilkolnak közületek valakit, tudjátok, ki a gyilkos, mégis lapultok és hallgattok? Marcel is? Judith is?

- Ó, ők! - von vállat lekicsinylően az öreg, de nem néz rám. - Nem csináltak azok semmit, csak éppen összetrombitálták a népet, és megszavaztattak valami hétszentséget. Hogy aszongya Armand-t bíróság elé kell állítani és elítélni emberölésért.

- És az semmi? - förmedek rá dühösen. - Az neked semmi? Te persze tartózkodtál a szavazástól a gyűlésen.

Öreg Pougés szemrehányó tekintetet vet rám, megrángatja a bajszát, és azt feleli:

- A te érdekedben, Emmanuel, csakis a tiedben. Ha én nyíltan kiállok Marcel mellett, befellegzett a kerékpártúráknak.

A kerékpártúra szónál cinkosan rám kacsint.

- Mit szólt Fulbert a határozathoz?

- Azt mondta rá, hogy nem. Odajött a portai kisablakhoz, és azt mondta, jogos önvédelem volt, nem lehet Armand-t elítélni érte. A népek meg lehurrogták. Azóta töri a nyavalya Fulbert-t, mert hát most, hogy Armand az ágyat nyomja, rá nem számíthat. Ki nem tenné a lábát a kastélyból! A fejadagokat is úgy adja ki a kisablakon. Várja, hogy eligazodjék valahogy a dolog. No, egészségedre, Emmanuel.

Ez úgy hangzik, mintha udvarias jókívánság lenne, holott épp az ellenkezője. Az öreg így adja tudtomra: most aztán elég legyen a zaklatásból, hagyjuk őt békén inni, busásan megfizette a bor árát.

Csend lesz újra a konyhában. Mi sem szólunk. Nem kell ide szó! Anélkül is tudjuk: egyet gondolunk. Ezt nem tűrhetjük ölbe tett kézzel. A gyilkosságot meg fogjuk torolni. Legfőbb ideje rendet teremteni La Roque-ban.

THOMAS JEGYZETE

A La Roque-i hadjáratra sor került, de jóval később, mint hittük, előzőleg mi magunk is halálos veszedelemben forogtunk. Ezért szakítom félbe ezen a helyen Emmanuel elbeszélését. Megjegyzéseim nem lennének helyénvalóak a későbbiek során, amikor az események menete felgyorsul.

Emmanuel lekicsinylő, sőt sértő hangon szól Catie-ról. Meg kell vallanom, hogy ez érzékenyen érint. És éppen, mert Emmanuelről van szó, nem is értem, hogy lehet ennyire elfogult Catie-val szemben. A gyónási jelenetben, ahol kacérsággal vádolja, nem átallja leírni: "De büszke a micsodájára ez a kis szuka!"

Mért ne lenne rá büszke, kérdem én. Engedtessék meg nekem, hogy tapintatosan csak annyit mondjak: e téren Catie egymaga felér tíz Miette-tel.

Egyébként is téved Emmanuel, amikor kacérnak mondja Catie-t. Sokkal súlyosabb dologról van szó. Catie nem kacér. Mihelyt meglát egy kedvére való férfit, megkívánja. Valahogy úgy van vele, hogy amit a húga kötelességtudásból tesz, azt ő örömest megtenné kedvtelésből.

Catie e tárgyban is maradéktalanul őszinte, mint általában. Egy nappal az esküvőnk előtt megmondta: "Egyet nem ígérhetek, Thomas; azt, hogy hű leszek hozzád!"

Tudtam, mihez tartsam magam, ostobaság lenne féltékenykednem. Annál is inkább, mivel a házasságkötéssel hallatlan előjogokat biztosítottam magamnak. Elvégre Emmanuel is kijelenthette volna, amikor Miette-et elhozta Sóstóról: Miette az enyém. Miette örült volna a legjobban. Ehelyett Emmanuel félreállt, tartózkodóan bánt Miette-tel, aki megértette, mit vár tőle Emmanuel. Az első, önzetlen gesztus érdeme nem Miette-é, hanem igenis Emmanuelé.

Ebben Emmanuel bölcsnek és erősnek mutatkozott. Én nem követtem példáját. Feledve, hogy Miette-en osztoztam a cimborákkal, Catie-t meg akartam tartani magamnak. Egy olyan közösségben, amely hat férfit számlál, kizárólagos joggal eltulajdonítottam az egyetlen valamirevaló nőt - valamirevalót, mondom, és tudom, mit beszélek! -, azon az ürügyön, hogy szeretem.

Ma is hálás vagyok Catie-nak, és igaz barátságot érzek iránta. De vajon szeretem-e, mióta kezdeti mohó vágyam lecsillapodott? Úgy értem, jobban szeretem-e, mint Emmanuelt, Peyssout, vagy Meyssonnier-t? Egyáltalán miért szeretne az ember jobban egy nőt, akivel történetesen együtt hál, mint a barátját? Az a gyanúm, hogy a szerelem ilyetén olcsó, romantikus felfogása mögött sok hazugság és konvenció lappang.

Nagy kérdés továbbá, vajon a szerelem ténye feljogosít-e bárkit arra, hogy magának kaparintsa meg a szeretett nőt, egy olyan közösségben, ahol a nők száma erősen korlátozott. Ha igen, Peyssou, akinek szemlátomást nagyon tetszik Catie, éppúgy jogot formálhatna kizárólagos birtoklására, mint én. Ami Catie-t illeti. az a gyanúm, ő is jobban vonzódna Peyssouhoz, mint hozzám, ha hallgatna paraszti ösztöneire. Úgy sejtem, önhibámból nagyon ostoba helyzetbe kerültem. Aligha úszom meg a dolgot ép önérzettel. Catie előbb-utóbb megcsal, jól tudom, és eleve megtiltom magamnak, hogy emiatt akár rá, akár másra megnehezteljek. Hiába berzenkedik ellene a régi világból örökölt erkölcsünk, gondolkodásmódunk, Emmanuelnek van igaza: egy olyan közösségben, ami a tagok kölcsönös szeretetén nyugszik, nincs létjogosultsága a monogám férfi-nő kapcsolatnak.

1. De hadd térek vissza Emmanuel és Catie viszonyára. Emmanuel lenézi Catie-t. Ez károsan hat ki Malevil közérzetére. Catie csodálja Emmanuelt, szenved lesújtó ítéletétől. Azt képzeli, hogy Emmanuel örökösen Miette-hez méri, és mindig ő kerül ki vesztesként az összehasonlításból. Úgy hiszem, ezért makrancoskodik, ezért bont fegyelmet. Catie magatartása egy csapásra megváltozna, véleményem szerint, ha Emmanuel többre becsülné emberi értékeit.

2. Most rátérek Evelyne dolgára. Szeretnék őszintén beszélni, őrizkedve a rágalom árnyékától is. Mindenekelőtt kijelentem: meggyőződésem, hogy testileg nincs semmiféle kapcsolat Emmanuel és Evelyne között.

Catie jó darabig az ellenkezőjét hitte. Sok vitánk volt emiatt.

Catie egy meghökkentő epizódra alapozta feltevését. Az eset a La Roque-i látogatásunk után, de még a fosztogatók megjelenése előtt történt. Emmanuel hallgat róla feljegyzéseiben. Nem először jár el így. Ismételten megfigyeltem: egyszerűen átugorja azt, ami feszélyezi.

Ismerjük Malevil sajátos rítusát. Esti beszélgetésünk végeztével Miette kézen fogja azt, akit aznap éjjelre hálótársául kiszemelt. Mi tagadás, eleinte megbotránkoztam a szertartáson. Később megszoktam, annál is könnyebben, mert türelmetlenül vártam a soromra. Miután megházasodtam, és háborítatlanul élvezhettem férji privilégiumaimat - addig-ameddig -, megint csak megbotránkoztatott a dolog. Tudom, mi a tanulság. Az embernek kétféle erkölcse van: amit megbotránkoztatónak tart, ha nincs belőle haszna, azt esetleg elfogadja, ha haszna származik belőle.

Nos, vagy egy hónappal Evelyne ideérkezése után, egy este Miette odalépett Emmanuelhez, gyengéden rámosolygott, és kézen fogta. Evelyne, aki Emmanuel bal oldalán álldogált, szempillantás alatt a jobb oldalán termett, és meghökkentő eréllyel, erővel szétfeszítette összekulcsolt kezüket. Emmanuel ellenállás nélkül tűrte. Miette-et meglepte és elszomorította Emmanuel engedékenysége, ő sem erősködött. Kérdőn nézett Emmanuelre, de Emmanuel nem mozdult, nem is szólt, feszült figyelemmel vizsgálta Evelyne arcát, mintha onnan próbálná leolvasni, miért tette, amit tett, holott a dolog napnál világosabb volt mindannyiunk számára. Evelyne "praclija" rákulcsolódott jobb kezére. Azt is némán tűrte.

Evelyne szeme megvillant - sosem felejtem el Miette-re vetett pillantását. Nem egy gyerek, egy érett nő pillantása volt. Félreérthetetlenül azt mondta: ő az enyém!

Nem tudom, csak sejtem, mit gondolt Miette. Gondosan megtartotta magának a véleményét. De amikor megint Emmanuelre került volna a sor, kihagyta. Emmanuel úgy tett, mintha nem venné észre.

Ettől az estétől fogva Catie szentül hitte, hogy Emmanuel és Evelyne között van valami. Vitáink során azzal érvelt, hogy Emmanuel nem az a fajta ember, aki hajlandó lenne megtartóztatni magát, miután lemondott Mietteről.

Ezt elmondtam Colinnak, aki ellenvéleményt jelentett be.

- Szó se róla - mondta -, Emmanuel igenis képes megtartóztatni magát. Nem a levegőbe beszélek, tulajdon két szememmel láttam: húszéves korától fogva két évig rá se nézett nőre. Két teljes évig. Nagy szoknyabolond volt előtte is, utána is, de két évig semmi. Gondolom, nagyon megbúsíthatta egy lány. Egyébként is rosszul ismeritek Emmanuelt - tette még hozzá. - Annál ő sokkal becsületesebb. A világért se tenne ilyet. Emmanuel sohasem hozott bajba lányt. Inkább megfordítva. Igazán nem az az ember, aki visszaél a helyzettel.

Erre megkérdeztem, hogy látja ő Evelyne dolgát.

- Hát szereti - mondta Colin vállát vonogatva -, de azt meg nem mondanám, hogy s mint. Furcsa, annyi szent! Evelyne girhes kis macska, Emmanuel meg idáig azt szerette, ugye, ha van mit fogni a lányokon. Még furcsább, ha meggondoljuk, hogy Evelyne jóformán gyerek, és még csak nem is szép, ha a szemét nem számítjuk. De arra mérget vehetsz: Emmanuel egy ujjal nem nyúlt hozzá. Nem venné be a gyomra!

Meg kell mondanom, eztán Catie is jobb belátásra tért. Árgus szemekkel figyelte ugyanis Emmanuelt és Evelyne-t, de soha, véletlenül sem fedezett fel olyasmit, ami gyanúját megerősíthette volna.

3. Az első fejezetben leírt gyűlés nemcsak azért volt fontos, mert innen számíthatjuk a fordulat kezdetét az "új korszak" megkövetelte "farkaserkölcs" irányában, hanem mert ezen a gyűlésen kapitányunkká ütöttük Emmanuelt "veszély és sürgősség esetére". És mert az elkövetkező hónapok során egyre gyakrabban adódtak elő ilyen esetek, Emmanuel, aki máris malevili apát volt, hovatovább egyesítette saját személyében az egyházi és világi főhatalmat Malevilban.

Vajon Emmanuel "hűbérúrrá" válásának folyamatával állunk szemben? Visszaléptünk volna a középkorba? Nem hiszem. Véleményem szerint a malevili közösség a lehető legkorszerűbben fogja fel és alakítja belviszonyait. A lehető legkorszerűbb Emmanuelnek az a törekvése is, hogy soha semmibe se kezdjen a mi jóváhagyásunk nélkül. Nem akarom az alázat szót használni, gyűlölöm ezt a mazochista frazeológiát, mégis azt kell mondanom: határozottan kell ahhoz némi önfeláldozás Emmanuel részéről, ahogy a mi részünkről is, hogy úgy éljünk, ahogy élünk: minduntalan megtagadva önös érdekeinket.

15

Két nappal az öreg Pougés látogatása után terepszemlét tartottunk kora hajnalban La Roque-ban. Megállapítottam, hogy Fulbert gyatrán őrzi a várost, könnyű lesz bevenni. A két kapunál ugyan strázsa állt, de a közbülső, hosszú bástyaszakaszt nem őrizték, hágcsóval vagy akár kötéllel, csáklyával gyerekjáték átjutni rajta.

Másnapra tűztük ki a La Roque elleni hadjáratot. Bár a többség ellenezte, őrséget rendeltem ki éjjelre, a sánckapu biztosítására. Mióta learattunk, nem volt mit őriznünk a Rhunes-parton, az éjjeli őrség áttette székhelyét Hétbükkre. A domboldalba, ahonnan pompás kilátás nyílt a malevili útra és a sánckapura, fedezéket építettünk.

Cimboráimat nem lelkesítette túlságosan az a kilátás, hogy hajnalig kint rostokolhatnak a nagy napra virradó éjszakán. Úgy gondolták, okosabb lenne aludni, erőt gyűjteni a hadjáratra. Elhatároztam, jó példával járok elöl, és magamra vállaltam a külső őrséget Meyssonnierval.

Nincs csüggesztőbb az éjjeli őrségnél. A lehető legunalmasabb, legformálisabb rendgyakorlat. Az ember ül, és lesi, mi történik, de rendszerint nem történik semmi. Thomas és Catie legalább szerelmeskedhetett unaloműzésből, ámbár a fedezék - Meyssonnier remekműve - ilyen célokra nem volt a legalkalmasabb. Rőzsével béleltük ki a gödröt, mint a Rhunes-partit, az alját menetelesen képeztük ki, az esővíznek árkot mélyítettünk, és kivezettük a vizet a gödör falán át egy csődarab segítségével a domboldalba. A fedezéket nemcsak ágakkal födtük be, mint odalent, fedőlemez is került az ágakra, a lemezre pedig földet hánytunk álcázásul. Itt-ott gyér fűcsomók is díszelegtek rajta, mint mindenütt a környéken, mióta kirobbant ez a kései tavasz. A fedezék elé alacsony, leveles cserjéket ültettünk úgy, hogy a kilátást ne zavarják. Az álcázás nem is sikerülhetett volna tökéletesebben: a rejtekhelyet messzelátóval is bajos volt felfedezni a malevili útról a dombot ellepő üszkös facsonkok, zöldellő bokrok, cserjék között.

Északi és keleti oldalán mellmagasságtól nyitott volt a fedezék, hogy az őrök szemmel tarthassák az utat, és kilőhessenek. Szerencsétlenségünkre mifelénk az uralkodó szélirány éppen az északi és a keleti, arról jön az eső is, a tető kiugró pereme sem óvhatott meg tőle. Bőrig áztunk, ha kitört a vihar, és ki tudja, miért, előszeretettel tört ki éppen éjszaka.

Felváltva aludtunk és őrködtünk Meyssonnier-val. Úgy osztottam be a váltásokat, hogy rám jusson a szerintem legveszélyesebb időszak, a hajnali. Elvégre az ellenség csak akkor közelítheti meg a kiszemelt célpontot, amikor már lát valamit.

A legcsekélyebb zajt se hallottam. Úgy történt minden, mint a némafilmeken. Úgy rémlett, két alak közeledik a sánc felé, a malevili úton. Azért mondom "rémlett", mert magam sem tudtam, látom-e, amit látok. Hetven méterről nagyon aprónak tűnik egy ember, és ha ez a parányi szürke figura nesztelenül lépked egy szürke sziklafal előtt, ködben, hajnali szürkületben, az ember hajlamos káprázatnak vélni a látványt. Talán el is bóbiskoltam egy percre. Azért gondolom, mert összerezzentem, amikor a látcső üvege a szememhez ért, és mialatt élesre állítottam a képet, ami nem ment könnyen a mindent egybemosó szürkeség és köd miatt, kivert a verejték, pedig hűvös volt még. Ugyan a talaj máris jócskán fölmelegedhetett, valósággal gőzölögni látszott. A pára meggyűlt a horpadásokban, vékony erekre szakadozva csorgott végig a sziklán.

Nagy nehezen sikerült beállítanom a távcsövet úgy, hogy előbb a sánckaput vettem célba, aztán lassan, óvatosan nyugatnak fordítottam a sziklafal mentén.

Az arcuk árulta el őket. A környező szürkeségből élesen vált ki két kerek, rózsaszín folt. Bámulatosan tisztán látszottak a sűrű köd és a félhomály ellenére. A két test sokkal inkább egybemosódott a sziklafallal, nyilván a terepszínű ruhák miatt. Mégis kezdtem egyre tisztábban látni a két alak körvonalait, mióta a rózsaszín foltocskák kalauzoltak.

Lassan haladtak Malevil felé az úton. A sziklafalhoz lapultak, amennyire csak lehet, legalábbis úgy rémlett. Már különbséget is tudtam tenni köztük. Az egyik jóval magasabb és izmosabb termetű volt, mint a másik. Kézben hozták a puskájukat. Meglepett a fegyverek formája. Nem hasonlítottak vadászpuskára.

Felráztam Meyssonnier-t. Amint kipattant a szeme, szájára szorítottam a tenyeremet, és odasúgtam neki:

- Szót se. Két pasas közeledik a sánchoz.

Meyssonnier hunyorgott, eltolta a kezemet, és halkan megkérdezte:

- Fegyveresek?

- Igen.

Odaadtam neki a távcsövet. Becélozta. Morgott is valamit, de olyan halkan, hogy nem értettem.

- Mit mondtál?

- Nincs batyujuk - felelte, és visszaadta a távcsövet. Akkor nem értettem, mire céloz. Csak később fogtam fel a megjegyzés értelmét. Beállítottam a távcsövet. Időközben kivilágosodott, a kóborlók arcát többé nem elmosódott rózsaszín foltnak láttam, vonásaik is kivehetővé váltak. Nem is emlékeztettek a rhunes-i fosztogatók csonttá aszott ábrázatára. Jól táplált, izmos fiatalemberek voltak. A magasabbik odalépett a sánchoz. A testtartásából tudtam, mit művel. Elolvasta annak a figyelmeztető táblának a feliratát, amelyet a látogatók okulására kiszögeztünk. Nagyméretű, fehérre festett furnérlemezre rótta fel fekete festékkel Colin az alábbi szöveget:

HA BARÁTI SZÁNDÉKKAL JÖSSZ, KONGASS! AKI A PALÁNKON PRÓBÁL ÁTMÁSZNI, ARRA FIGYELMEZTETÉS NÉLKÜL LÖVÜNK

MALEVIL

Colin nagy műgonddal dolgozott. Ceruzával cirkalmazott ki minden egyes betűt, mielőtt ecsetért nyúlt volna, az ecsetet körülnyírta, kihegyezte, nehogy véletlenül pacázzon. Halálfejet is akart rajzolni a Malevil szó fölé, keresztbe tett lábszárcsontokkal, de nem engedtem. Megteszi a szöveg egymagában is, gondoltam.

A két ember most a palánkot vizslatta kétfelől. Rést kerestek, hogy belessenek. Ugyan kereshettek! Az egyik pláne elővette a zsebkését, megpróbálta átfúrni a kőkemény, öreg tölgydeszkát. Éppen Meyssonnier-nál volt a távcső. Elbiggyesztette a száját, odasúgta:

- Nézd a hülyéjét! - és átnyújtotta a távcsövet. Néztem én, de mire a távcsövet beigazítottam, az ember már felhagyott a hiábavaló kísérletezéssel. Odament a társához, összedugták a fejüket, és hosszasan tanakodtak valamin. Az a benyomásom támadt, hogy vitatkoznak, a nagyobbik többször is az útra mutatott, amiből arra következtettem, hogy menni akar, a kicsi ellenben folytatná. Folytatná? de mit? Ez itt a kérdés. Csak nem akarják kettesben rohammal bevenni Malevilt?

Végül megegyezhettek valamiben, mert mind a ketten vállukra vették a puskát. (Megint elcsodálkoztam a puskák szokatlan formáján.) Aztán a nagyobbik nekivetette a hátát a palánknak, és két kezét összetette a hasa alatt, lábtót formálva a kicsinek. Ebben a pillanatban eszembe villant Meyssonnier előbbi megjegyzése: egyiknek sincs batyuja! Vakító fényesség gyúlt agyamban. Ezek az emberek nem magányos kóborlók! Eszükbe sincs megrohamozni Malevilt, vagy átmászni a palánkon. Egy banda tagjai. Azért jöttek ide, amiért mi tegnap La Roque falai alatt jártunk: felderítik a terepet támadás előtt.

Leengedtem a távcsövet, sietősen odasúgtam Meyssonnier-nak:

- Lelövöm a kicsit, és megpróbálom foglyul ejteni a nagyot.

- Nem így szólt a parancs - ellenkezett Meyssonnier.

- Megváltoztatom - feleltem metsző hangon.

Bár a helyzet nagyon is komoly volt, kis híján elnevettem magam, amikor ránéztem Meyssonnier-ra. Becsületes arcáról lerítt, hogy milyen ádáz harc dúl lelkében a parancstisztelet és a parancsnokot megillető engedelem között.

- Te ne lőj. Ez is parancs - tettem hozzá, az előbbi hangon.

Célzásra emeltem a Springfieldet. Távcsövén át tisztán láttam a kicsi rózsaszínű képét. Társa vállán állt, két kézzel kapaszkodott a palánk tetejébe, és lassan húzódzkodott feljebb, hogy szeme egy vonalba kerüljön a felső keresztléccel. Ilyen közelről, távcsöves puskával el se lehet véteni. Azt gondoltam: lám, ennek a fiatal, makkegészséges fickónak már csak másodpercei vannak hátra. Nem azért, mert át akar mászni a palánkon, nem is akar, hanem mert a támadók számára hasznos értesüléseket tárol a fejében. Ezért fogja ezt a fejet pillanatokon belül úgy szétroppantani a Springfield golyója, mint egy diót.

Mialatt a kicsi hosszan, alaposan felmérte a terepet, nem is sejtve, mennyire hiábavalóak máris észleletei, én beirányoztam a távcső célkeresztjét a fülére, és lőttem. A golyó mintegy feldobta a levegőbe, megpördült saját tengelye körül, mintha szaltózna, és lezuhant. Társa egy pillanatra kővé meredt, aztán sarkon perdült, és futólépésben megindult lefelé az úton.

- Állj! - kiáltottam.

Futott tovább.

- Megállj, te hórihorgas!

Célzásra emeltem a Springfieldet. Éppen becéloztam a fickó hátát, amikor nagy meglepetésemre megállt.

- Kulcsold össze a kezedet a tarkódon! És menj vissza a sánckapuhoz.

Lassan visszabaktatott a kapuhoz. A puska ott himbálózott a vállán. Éberen figyeltem, az első gyanús mozdulatra lőttem volna.

De nem történt semmi. Megállt, kicsit távolabb a sánckaputól. Megértettem: nincs kedve társa szétloccsant koponyájában gyönyörködni. Hirtelen félreverték odabent a kapuerőd harangját. Megvártam, míg a harang elnémul, akkor odakiáltottam foglyunknak:

- Fordulj arccal a sziklafalnak, és ne mozdulj.

Engedelmeskedett. Odanyújtottam Meyssonnier-nak a Springfieldet, magamhoz vettem az ő puskáját, és a vállam fölött odavetettem neki:

- Tartsd rajta a puskát, míg oda nem érek. Mihelyt odaértem, gyere utánam.

- Egy banda tagjai? Gondolod? - kérdezte Meyssonnier. Izgalmában megnyalta a szája szélét.

- Nem gondolom. Tudom.

Lefutottam a Hétbükk-dombon és föl a másik domboldalon. Egy jó percbe telt az út. A fickó nem mozdult el a helyéről. Türelmesen várt, tarkóra kulcsolt kézzel, arccal a szirtnek. És a lába enyhén remegett. A palánk túloldalán megszólalt Peyssou:

- Kinyissam?

- Még ne. Megvárjuk Meyssonnier-t.

Szemügyre vettem emberünket. Száznyolcvan centi magas, dús fekete haja van, és fiatal tarkója. Jacquet-ra formáz, vékonyabb kiadásban. Izmos, de karcsú. Vidékünk parasztlegényeinek hétköznapi öltözékét viseli: farmernadrág, rövid szárú csizma, kockás gyapjúing. De rajta ez is elegánsnak hat. Egész lényében van valami elegancia. És sikerült valamiképpen megőriznie méltóságát a rákényszerített, megalázó helyzetben is. Meyssonnier megérkezik. Odaszólok neki:

- Fegyverezd le.

Puskám csövét a fogoly hátába nyomom.

Abban a szempillantásban, felszólításra sem várva, felemeli a karját, hogy Meyssonnier dolgát megkönnyítse.

- Gyalogsági puska - jelenti Meyssonnier elhűlve. - 36-os modell.

Előveszem a zsebkendőmet, négyrét hajtom.

- Bekötöm a szemed - mondom a fogolynak. - Kezeket le.

Engedelmesen tűri.

- No most megfordulhatsz.

Megfordul. Végre megpillantom az arcát, a szemét kivéve. Nem lehet több húszévesnél. Borotvált arc, gondosan nyírt, hegyes kis fekete szakáll. Tiszta, komoly vonások. No persze látni kellene a szemét is!

- Meyssonnier, vedd magadhoz a halott fegyverét, és kutasd át. Lesz nála töltény is.

Meyssonnier morog. Mindaddig óvakodott a szétlőtt fejű hullára pillantani. Én is.

- Peyssou, kinyithatod a kaput.

Elmozdul a felső, majd az alsó retesz, végül a két keresztpánt. Kattanás. Most fordította el Peyssou a kulcsot a zárban.

- Ez is 36-os gyalogsági lőfegyver - mondja Meyssonnier, és felemelkedik.

Megjelenik a küszöbön Peyssou, meglátja a hullát, elsápad, szó nélkül átveszi Meyssonnier-tól a két idegen fegyvert.

- A Springfield intézte így el? - kérdi. Meyssonnier nem válaszol.

- Te lőttél? - kérdezi Peyssou. A Springfield most Meyssonnier-nál van.

Meyssonnier némán nemet int.

- Nem, én lőttem - felelem ingerülten.

Betaszigálom a fiatalembert a kapun. Peyssou bezárja mögöttünk. Mielőtt belépnénk az aknamentes övezetbe, kézen fogom foglyunkat, két-háromszor megperdítem a saját tengelye körül, és ezt a műveletet még vagy négyszer megismétlem útközben. Peyssou és Meyssonnier némán baktat mögöttem. Meyssonnier azért hallgat, mert a halott zsebeinek átkutatása elvette a kedvét a beszédtől, Peyssou duzzog, mert ráripakodtam.

A kapuerőd bástyafalán a részáró fatáblák közül kettő nyitva van. Úgy rémlik, fejeket látok mögöttük. Arra fordulok, mutatóujjamat a számra szorítva, csendet kérek.

Colin nyit kaput. Megvárom, míg bezárja mögöttünk, akkor elengedem a fogoly karját, félrevonom Meyssonnier-t, a fülébe súgom:

- Vezesd a palotácskába. Zegzugosan haladjatok, de ne túlozd el a dolgot. Megyek utánad.

Meyssonnier távozik a fogollyal. Intek Colinnak és Peyssounak: kövessék a foglyot, de tisztes távolból és némán.

Az egész társaság kitódul a kapuerőd lépcsőjére. A két öregasszony, Miette, Catie, Evelyne, Thomas és Jacquet. Újra figyelmeztetem őket: egy szót se! Megvárom, míg leérnek, akkor fojtott hangon kiadom a parancsot:

- Thomas, Catie, Miette a bástyán marad. Evelyne is. Jacquet, add át Miette-nek a fegyveredet. Te velem jössz. Falvine és Menou is jön.

- Hát én miért nem mehetek? - kérdezi Catie.

- Halaszd alkalmasabb időre a kérdezősködést - szól rá ingerülten Thomas.

Evelyne a száját harapdálja, de hallgat.

- Ez nem igazság! - tiltakozik Catie halkan, dühösen. - Mindenki láthatja a foglyot, csak mi nem!

- Ahogy mondod? - felelem szárazon. - Éppen azt akarom elkerülni, hogy a fogoly lásson titeket.

- Ahá! Elengeded? - csap le Catie kérdése, mint a villám.

- Ha egy mód van rá, igen.

- Hát ez mindennek a teteje! Elkülditek a foglyot úgy, hogy mi színét sem láthattuk!

Elfut a méreg.

- Engem láthatsz, amikor tetszik! Az neked nem elég? Kell neked még azzal a pasassal is szemezni? Az se számít, hogy ellenségünk?

- Ki mondta, hogy szemeznék vele? - Catie sír dühében. - Örökké ezt a nótát fújod! Tudd meg, torkig vagyok vele!

Váratlanul közbelép Miette, aki növekvő felháborodással hallgatta nővérét. Fél kézzel vállon kapja Catie-t, magához öleli, a másik kezét a szájára tapasztja. Catie fúj, karmol, mint a vadmacska, de hiába, Miette győzi erővel. Némaságra, mozdulatlanságra kárhoztatja.

Pillantásom Evelyne-re téved. Várakozásteljesen néz rám. Szerényen, illedelmesen áll és néz. Lám, ugye ő engedelmeskedik. Mukk nélkül. Rámosolygok a kis képmutatóra.

- Jössz, Jacquet?

Jacquet feszeng. Azt mondtam, adja oda a puskáját Miette-nek, de hogyan, ha Miette mindkét keze foglalt?

- Add a puskádat Thomas-nak - vetem oda a vállam fölött, és sietve indulok a palotába.

Futó léptek dobaja. Jacquet fut utánam.

- Mindig ilyen volt Catie - mondja csendesen, amint utolért. - Kicsi korától. Tizenkét éves sem volt, és már illegette-billegette magát. Így kezdődött az a dolog is apánkkal Sóstón. De nem okult abból sem, nem tért észhez. Miette ezerszer jobb nála, ezerszer!

Nem felelek. Nem akarom, hogy visszakerüljön az érdekeltekhez a véleményem. De meg egyébként is esz a méreg. Thomas okult a múltkori esetből, Catie nem. Még nem. Tovább bontja a fegyelmet.

A fogoly bekötött szemmel ül a palotácska nagytermében, Momo-Jacquet helyén, az asztal végében, háttal a kandallónak. Jócskán kivilágosodott, bár a nap még nem kelt fel. A fogolyhoz közelebb eső ablak nyitva van. Langyos levegő árad be rajta. Szép meleg napunk lesz.

Intésemre a cimborák is asztalhoz telepednek. Ki-ki a szokott helyére. Lábuk közt a fegyver. A két öregasszony nem ül le. Falvine, csodák csodája, hallgat. Ilyenkor szoktunk reggelizni. A tűzhelyen melegszik a forralt tej, az asztal megterítve, körben a csuprok, középütt a kenyér és a házi vaj. Megkordul a gyomrom!.

- Colin, vedd le a szeméről a kötést.

Végre láthatóvá válik foglyunk szeme. Szaporán hunyorog, míg hozzá nem szokik a világossághoz. Aztán meglát bennünket, engem, a cimborákat, a csuprokat, a kenyeret, a tejet. Kedvemre való a fiú szeme. A viselkedése is. Jól tartja magát. Sápadt, de nem omlott össze. Kiszáradt az ajka, de az arca nyugodt.

- Szomjas vagy? - kérdem a lehető legköznapibban.

- Igen.

- Mit kérsz, bort vagy tejet?

- Tejet.

- Ennél valamit?

Nem felel rögtön. Megismétlem a kérdést:

- Ennél valamit?

- Szívesen.

Halkan beszél. Nem bort kért, tejet. Aligha paraszt, bár véleményem szerint nem eshet messze a földtől.

Intek Menounak. Teletölt egy csuprot tejjel, szel egy karéj kenyeret, sokkal nagyobbat annál, amit az öreg Pougésnek odalökött. Mint már mondtam, Menou nem állhat ellen a deli legényeknek. És a fogoly csinos fickó. Fekete a szeme, a haja, a kis hegyes szakálla, élesen elüt sápadt arcbőrétől. Amellett szép szál, izmos legény, ami Menounál sokat nyom a latban, aszerint becsüli a férfiembert, amennyit munkaerőként ér.

Menou megkeni vajjal a kenyeret, leteszi a fogoly elé. Amint a vajas kenyér megjelenik a tányérján, foglyunk hátrafordul, kedvesen rámosolyog Menoura, és illedelmesen megköszöni. Engem máris meghódított a legény, ámbár egyelőre hűvös elővigyázatba burkolódzom. Colin rám kacsint, látni való, az ő véleménye is kedvező, ami még jobban megerősit a magaméban.

Menou kitölti mindnyájunknak a tejet. Áhítatos csendben táplálkozunk. Ha a kisebbik fickó, akit lelőttem, tartott volna lábtót foglyunknak, most ő heverne a fal tövében szétloccsant agyvelővel, gondolom. Felesleges, értelmetlen gondolat, senkinek sem használ, engem lesújt. Sietve elhessentem. De makacsul vissza-visszatér, elrontja a reggelimet.

A fogoly végzett az evéssel. Keze tétlenül pihen az asztalon. Türelmesen vár. Jót tett neki a táplálkozás. Kipirult az arca. És akármilyen furcsa, úgy fest, mintha örülne, hogy köztünk lehet. Megkönnyebbültnek, sőt boldognak látszik.

Kifaggatom. Készséggel válaszol minden kérdésre, nem titkol el semmit. Mi több, lerí róla: örül, hogy felvilágosítással szolgálhat.

Annál kevésbé örülünk mi, amikor kiderül: ezúttal veszedelmes ellenféllel kerültünk szembe. Tizenhét főt számlál a banda, parancsnoka egy Vilmain nevezetű egyén, aki azt állítja magáról, hogy az ejtőernyősöknél szolgált, századosi rangban. A bandán belül szigorúan elkülönülnek a veteránok és újoncok. Utóbbiak az előbbiek rabszolgái. A vezetők vasszigorral tartják kordában a közembereket. Háromféle büntetés járja: botozás, fogda étlen-szomjan és nyilvános megfojtás a felsorakozott csapat előtt. Vilmainnek van egy kis páncéltörő ágyúja, tizenkét kisebb kaliberű lövedékkel, ezenkívül vagy húsz puskája.

Hervé Legrand - így hívják foglyunkat - elmeséli, hogyan sorozták be. Vilmain megtámadta és elfoglalta falujukat. A támadás során elesett néhány embere, ki akarta egészíteni a bandát.

- Átfésülték a falut. Hárman kerültünk kézre, René, Maurice meg én. Kivittek a főtérre. "Belépsz a csapatomba?" - kérdezte Vilmain Renétől. "Nem" - felelte René. Erre a Feyrac fivérek térdre kényszerítették, és Bébelle megfojtotta.

- Bébelle? Nő az illető!

- Nem. Azaz hogy... szóval, nem.

- Személyleírása?

- Magassága százhatvanöt centi. Haja szőke, hosszú. Arca nőies. Dereka karcsú. Keze-lába kicsi. Szereti magát nőnek álcázni. Álruhában akárki annak nézné.

- Vilmain annak nézi?

- Annak.

- Csak ő, vagy más is?

- Csak ő.

- Vilmaintől félnek a bandabeliek?

- Inkább Bébelle-től.

És Hervé hozzáteszi:

- Pokoli ügyesen bánik a késsel. A veteránok közül egy se dob úgy célba, mint ő.

- Mikor lesz veterán az újoncból?

- Vilmaint idézem: sohanapján.

- Mégis, hogy érdemelheti ki?

- Ha önként jelentkezik harci feladatokra.

- Ezért vállalkoztál önként Malevil kikémlelésére? - kérdezem barátságtalanul.

- Nem. Megbeszéltük Maurice-szal, hogy figyelmeztetünk benneteket, és átállunk hozzátok.

- No és mi tartott vissza?

Habozás, gondolkodás nélkül rávágja:

- Nem Maurice-szal voltam. Így történt a dolog: Vilmain ma reggel négy önkéntes jelentkezőt kért. Kettőt Courcejacba akart küldeni felderítésre, kettőt Malevilba. Ketten léptünk ki a sorból, Maurice meg én. Erre Vilmain a sárga földig lehordta a veteránokat, addig kárpálta őket, míg ketten nem jelentkeztek. Az egyiket az én nyakamba sózta, a másikat Maurice nyakába. Maurice e pillanatban Courcejacot deríti fel.

- Van itt valami érthetetlen. Vilmain ma reggel két járőrt küldött ki, az egyiket Courcejacba, a másikat Malevilba. La Roque-ba miért nem küldött felderítőket?

Hervé nem felel rögtön, elképedve bámul rám.

- De hiszen La Roque a miénk - feleli vontatottan.

- Micsoda? - szakad ki belőlem a döbbenet.

És önkéntelenül félig felemelkedem ültőhelyemből.

- Micsoda! La Roque-ban vagytok? Mióta? Értelmetlen kérdés. Édes mindegy, mikor szállta meg Vilmain La Roque-ot. A fontos az, hogy ott van. 36-os puskáival, viharedzett bandájával, páncéltörő ágyújával és katonai tapasztalataival egyetemben.

Látom, a cimborák is elsápadnak.

- A banda tegnap, napnyugta után foglalta el La Roque-ot - feleli Hervé.

Felállok, odébb sétálok. Páni rémület lett úrrá rajtam. Kilel a hideg. Tegnap hajnalban terepszemlét tartottunk La Roque-ban, mire a nap lenyugodott, elesett La Roque. De nem mi foglaltuk el! És ha ma reggel nem támad az az ötletem, hogy foglyot ejtsünk, Meyssonnier tiltakozása ellenére, aki az én ostoba parancsomnak kívánt érvényt szerezni, ma megjelentünk volna La Roque falai alatt, nyugodt lélekkel és a könnyű győzelem biztos tudatában. Sajnos, élénk képzelőerővel vert meg a sorsom, máris látom, amint nyílt terepen földhöz szegez bennünket tizenhét messzehordó gyalogsági puska pusztító tüze.

Érzem, reszket a lábam. Zsebre vágom a kezem, hátat fordítok az asztalnak, és az ablakhoz lépek. Kitárom mindkét szárnyát, mélyeket lélegzem. A fogoly figyel, gondolom, és minden erőmet megfeszítve próbálok úrrá lenni felindulásomon. Hajszálon múlt az életünk. Jobban mondva két előre nem látható eseményen, melyek közül az első szerencsétlen, a második szerencsés. A második közömbösítette az elsőt. Vilmain elfoglalja La Roque-ot, annak a napnak az előestéjén, amelyen támadni akartunk, én hajnalban elfogom egy emberét, egy-két órával a tervbe vett támadás előtt. Ha az embernek ismételten azt kell tapasztalnia, hogy élete abszurd véletleneken múlik, önkéntelenül magába száll, szerény lesz.

Tőlem telhetően rendbe szedem arcvonásaimat, megfordulok, visszatérek a helyemre, és rászólok Hervére:

- Folytasd.

Hervé elmeséli, hogy esett el La Roque. Alkonyatkor Bébelle megjelent egyedül a déli kapunál. Nőnek öltözött, kis batyut vitt a kezében. A kapubástya őre - mint később megtudjuk, Lanouille-bebocsátotta. Bébelle körülnézett, konstatálta, hogy az őr egyedül van, és ott helyben elnyisszantotta a torkát. Aztán kaput nyitott a bandának. A város puskalövés nélkül került a kezükre.

Meyssonnier szót kér. Megadom neki.

- Hány 36-os puskátok van? - kérdezi a fogolytól.

- Húsz.

- Lőszeretek is van hozzá, amennyi kell?

- Úgy hiszem, van. Adagolják, de nem nagyon takarékoskodnak a golyóval. Vilmainnek elve - teszi még hozzá -, hogy a húsz puskához mindig legyen húsz embere.

Meyssonnier kérésére tüzetesen leírja a páncéltörőt. Amikor befejezte, újra én kérdezek:

- Húszan vagytok vagy tizenheten? Pontos választ kérek!

- Elvben húszan lennénk. De Fumel óta három fő a veszteségünk. Marad tizenhét. Tehát tizenheten vagyunk. Illetve annyian sem, te lelőttél egy embert, marad tizenhat. És foglyul ejtettél engem, marad tizenöt!

Tévedés kizárva, csakugyan örül, hogy foglyul ejtettük. Rövid töprengés után megkérdezem:

- Régóta ismered azt a fiút, Maurice vagy minek hívják, akivel együtt soroztak be?

- De még mennyire! - ragyog fel Hervé szeme. - Gyerekkori pajtásom. Náluk vakációztam, amikor a bomba robbant.

- Szereted Maurice-t?

- Gondolhatod!

Ránézek.

- Akkor nem teheted meg, hogy őt az ellenség táborában hagyod, te meg átállsz. Ez képtelenség! Gondold el, mi történik, ha Vilmain ránk támad! Lőnél Maurice-ra?

Hervé elpirul. Örömében és szégyenében. Örül, mert megengedném neki, hogy fegyverrel harcoljon az oldalunkon. És szégyenkezik, mert Maurice-ról megfeledkezett. Megkocogtatom az asztalt.

- Idefigyelj, Hervé, megmondom, mit teszünk. Szabadon bocsátunk.

Hátrahőköl. Volt már fogoly, aki ilyen csekély lelkesedéssel fogadta szabadulása hírét? A szemem sarkából látom: élénk mozgolódás támad az asztal körül.

Hervéhez fordulok. Kifutott az arcából minden csepp vére.

- Baj van? - kérdezem.

Bólint.

- Ha szabadon engedsz, és nem adod vissza a fegyveremet, az annyi, mintha halálra ítélnél.

- Gondoltam. Visszakapod a puskádat.

Erősödik a mozgolódás a teremben. Úgy teszek, mintha nem venném észre.

- Figyelj a szavamra. Eszedbe ne jusson az orrukra kötni, hogy foglyul ejtettünk. Csak annyit mondj nekik, hogy a bajtársadat lelőtték, amikor átnézett a palánkon, te elmenekültél, lőttünk rád, de nem találtunk el. És mondd azt, hogy véleményed szerint a toronyból jöttek a lövések - teszem még hozzá.

Vilmainnek sejtenie sem szabad a támadás kezdetén, hogy a Hétbükk-dombon ott az a fedezék.

- El ne feledd, Hervé, ez fontos!

- Nem felejtem el.

- Rendben van. No, és az első adandó alkalommal leléptek.

- Azt bízd ránk! - vág közbe Hervé.

- Még egy kérdésem volna, Hervé. Ez lesz az utolsó! Milyen úton jöttetek ide?

- Az országúton - feleli Hervé kissé meghökkenve. - Van más út is?

Nem felelek. Végeztünk. Nincs több mondanivalónk egymás számára. Hervé vár. Okos, becsületes, fekete szeme körbe-körbe jár a termen. Jól áll neki a csúcsba futó kis szakáll. Méltóságot ad neki, férfiasabbnak mutatja. Némán ül, és néz bennünket, elnézi Menout - lám, rögtön megérezte a betyár, hogy Menout hozzá húzza a szíve -, az ólommívű ablakokat, a fegyvergyűjteményt a falon, a hatalmas kandallót. Ádámcsutkája szaporán jár fel-alá, tudom, látom, bár vitézül tartja magát, könnyekig elérzékenyült a gyerek. Mert gyerekember ez még. És ha valamitől fél, hát attól, hogy elveszthet bennünket, akik máris magunk közé fogadtuk. Hogy elvesztheti Malevilt. Felállok.

- Indulnod kell, Hervé.

Ő is feláll. Odamegyek, bekötöm a szemét. A kapuerődig mind vele tartunk, onnan ketten kísérjük tovább a sánckapuig, Meyssonnier meg én. A tolóajtócskán küldjük ki. Hervé szerencséjére a veterán a szakadék felőli oldalra zuhant, és így nem kerül túlságosan közel hozzá, mialatt négykézláb kimászik. Kiadom az ajtónyíláson a puskát. Feláll, üdvözlésképpen meglengeti a kezét, és szélesen, gyerekesen ránk mosolyog. Aztán sebes léptekkel távozik. Utánanézek a kémlelőnyíláson, míg el nem tűnik.

Meyssonnier a fülemhez hajol.

- Talán elvesztettünk egy puskát.

- Talán kettőt szereztünk.

És ami még fontosabb: két harcost. Máris nyolc puskánk van az elesett fegyverével együtt. Hatunkon kívül jut puska Miette-nek és Catie-nak is. Harcosok kellenek nekünk, nem puskák. Ha Hervé és Maurice sikerrel jár, Vilmainnek mindössze tizennégy embere marad, mi pedig tízen leszünk. Márpedig az effajta lövészharcban sokat tesz a létszám.

Ezt magyarázom el a gyűlésen a társaságnak. Hervé távozása után rögtön összeültünk a kapuerődben. Csak Jacquet hiányzik, aki a palánk túlsó oldalán sírt ás a halottnak, és Peyssou, aki száz méterrel odább az út lejtős oldalán lapul, és fegyverrel őrködik Jacquet testi épségén. "Ne feledd, Peyssou, mondta Meyssonnier, lapulni, lapulni! Te láss mindent, de téged ne lásson senki!"

Meyssonnier a mi katonai szakértőnk. Továbbszolgáló volt a hadseregben. Kommunista létére jelentkezett altiszti tanfolyamra. Bizonyára úgy gondolta: amit az ember megtanulhat, tanulja meg, a tudás hasznos, akárhonnan származik. A gyűlés kezdetén elmagyarázta nekünk, hogy a 36-os puska volt a francia hadseregben rendszeresített gyalogsági lőfegyver a második világháború kitörésekor. Azóta kitaláltak jobbat is, de a 36-os nem megvetendő fegyver. Ami a páncéltörőt illeti, az nézete szerint 1942-es amerikai típusú kiságyú, tankok ellen használták. Hatvan méteren belül biztosan talál. Malevil falaiban nem tehet kárt, vastagabbak, hogysem átüthetné a kis kaliberű lövedék. Ha Peyssou itt lenne, hozzátenné: és mésszel készült a fal! A hatszáz éves habarcs keményebb a kőnél is.

- Az ám, de a sánc! - bólogat gondterhelten Meyssonnier. - Meg a külső falikapu! Meg az a felvonóhíd!... Összenéztünk. Lelkem mélyén nem taksálom nagyra esélyeinket, mégis roppant derűlátóan nyilatkozom.

- Sebaj - mondom eltökélten. - A sáncot szétlövik, hát szétlövik. Úgyis csak álcázásnak szántuk, és arra, hogy ideig-óráig feltartóztassa a támadókat. Ezt a szerepét be fogja tölteni. Az ellenség lőni kényszerül a sáncot, miáltal felfedi hollétét. Ellenben azt javaslom, húzzunk fel biztonság okából a kapuerőd bejárata elé egy három méter magas, egy méter vastag kőfalat. Akkora távolságra a hídtól, hogy éppen csak egy lovas férjen át a résen. Van az udvaron homok, a pincében zsák, amennyi kell, szépen megtöltjük homokkal a zsákokat, és felrakjuk a fal elé.

Nagy megkönnyebbülésemre Meyssonnier helyesli a tervet. Iménti szakszerű magyarázata után nagy súllyal esik a latba az ő helyeslése.

Mielőtt munkához látnánk, rövid beszédet intézek az egybegyűltekhez. Tegnap a többség akarata ellenére elrendeltem az éjjeli őrséget. Javunkra vált? Javunkra. Nem azért mondom, hogy érdemeimet fitogtassam, hanem, mert le kell szögeznem: a társaság ellenállása valójában álcázott fegyelembontás volt. Ahogy az volt, súlyosabb formában, Catie iménti ellenszegülése is, amikor a fogoly kihallgatásának időtartamára a bástyára küldtem őrködni. Itt megengedek magamnak némi gorombaságot: "Vegyétek tudomásul, ez megengedhetetlen! A parancs parancs, a jövőben nem fogom időmet arra fecsérelni, hogy bajkeverő nőszemélyekkel vitatkozzam."

Felállok. Vége a gyűlésnek. Tíz percig se tartott. Hol vannak a régi szép haditanácsok?

Catie nem szól, csak a szeme villan egyet. Különös pillantást vet rám. Gyűlölködőt, megbántottat? Nem. Inkább kihívót. Mintha azt mondta volna: szóval bajkeverő nőszemély vagyok? No, majd megmutatom én neked, ki vagyok! De ez a "megmutatom" nem fenyegetésnek hat, hanem, ha szabad így mondanom, inkább ígéretnek.

Elkészült a sír, földbe került a halott. Visszahívom előretolt lőállásából a La Roque-i útról Peyssout, aki nélkülözhetetlen idebent, és kiküldöm helyette Colint. Nem szeretném, ha a legnagyobb munka közepette lepnének meg a támadók, ámbár nem tartom valószínűnek, hogy fényes nappal megkíséreljék bevenni a várat. Két brigádba osztom a népet. Az egyik brigád Peyssou vezényletével kihordja a kapu elé a külső udvaron tekintélyes mennyiségben tárolt, beépítésre váró köveket. A másik brigád, a négy nő és Evelyne, megtölti homokkal a zsákokat, beköti, majd kihordja a várárok mellé, addig is, míg felrakásukra sor kerülhet. Két fémtalicskánk van, megállás nélkül jönnek-mennek estig.

Időkímélés céljából, de azért is, hogy a sánc közelében mindig elegen tartózkodjunk, elrendelem a riadókészültséget: felváltva étkezünk majd a kapuerőd konyhájában. Falvine-nak és Menounak dolga van, nem vesztegethetik az idejüket főzésre, ki-ki egy tányér hideg felvágottat kap ebédre.

Mielőtt Peyssou lerakná a fal alapkövét, kivisszük a falon túlra mindkét szekerünket, az enyémet és a Sóstóról származót. A volt parkolóhelyre állítjuk be a szekereket, a vizes árok mellé. Itt nem zavarják a kilövést. Egyébként sem maradhatnának benn, a falat végleges védőműnek szánom. Mert ha legközelebb egy olyan banda támadna meg bennünket, amelynek nincs páncéltörő ágyúja, akkor is a nehéz tölgyfából ácsolt fali kapu Malevil legsebezhetőbb pontja. Felégethetik, betörhetik. Mindenképpen üdvös elzárni a bejáratot fallal, amely mögé az ellenség csupán egy viszonylag keskeny résen át juthat be. Ezt a szűk bejárót könnyű a bástyáról áthatolhatatlan tűzfüggönnyel elzárni.

Meg kell adni, a középkori kőművesek nem fukarkodtak a nyersanyaggal, akkora köveket faragtak, hogy még. A romba dőlt alsóváros köveit hordjuk ki (abból az időből valók, amikor még békebíró székelt Malevilban). Mondhatom, tekintélyes a súlyuk. Nem gyerekjáték a földről térdmagasságig felemelni, majd félig guggoló helyzetben, térdünk igénybevételével megkönnyebbülten a talicskára lódítani. Olykor ketten is alig boldogultunk el egy kővel. Azért küldtem éppen Colint ki az útra, hogy megkíméljem ettől az erőpróbától. De úgy látom, Thomas is nyög belé, pedig ő fiatal és jó erőben van. Meyssonnier-ról patakzik a verejték. Egyedül Jacquet van elemében, gorillakarjával könnyedén emelget hegynyi köveket, egyiket-másikat az ő segítsége nélkül meg se mozdítanám.

Tulajdon teljesítményem mélységes csalódást okoz, és ahelyett, hogy azt mondanám magamnak, amit ezelőtt tíz évvel mondtam volna: "Eh, fáradt vagyok, kijöttem a gyakorlatból", azt mondom, amit mostanában szoktam: "öregszem", és búnak eresztem a fejem. De hamarosan felvidulok. Eszembe jut, hogy múlt éjjel alig aludtam valamit, azóta pedig bőven volt részem izgalomban, idegességben. Ha a testemet nem is, a lelkemet megerősíti ez a felfedezés, vitézül állom a sarat, ámbár fülledt meleg van, forrón tűz a déli nap, úszom a verejtékben, letöredeztek a körmeim, sajog a tenyerem, és majd leszakad a derekam.

Egy órakor Meyssonnier bejelenti: ledől "egypár percre", hogy kiheverje az éjjeli őrség fáradalmait, amin ketten osztoztunk. Három órakor úgy érzem, nincs tovább. Így is kerek százhúsz perccel tovább bírtam, mint Meyssonnier. Ez a tudat nagy elégtétellel tölt el. Leállok. Peyssou nem panaszkodhat, jól elláttuk kővel. Következhet a fal felhúzása, amihez Peyssou Jacquet közreműködését igényli. Átadom a parancsnokságot Meyssonnier-nak, aki éppen most tért vissza - két óra elteltével - pár perces pihenőjéből. Bejelentem a népség-katonaságnak, hogy jómagam is szundítok egyet, és távozom. Elmenőben hallom: Meyssonnier kiküldi a holtra fáradt Thomas-t az útra, Colint felváltani.

A vastag, nehéz falak hűvösséget árasztanak, mégis fojtó hőség van a szobában. Ledobálom a ruháimat, elvetem magam az ágyon. A lábam nehéz, mint a só, a karomból kiszállt minden erő. Rögtön elnyom az álom. De nyugtalanul alszom, rémlátások gyötörnek. Nem mesélem el álmaimat, van a világban anélkül is elég borzalom. Egyébként mindenki ismeri ezt a lidércnyomást: az embert üldözik, meg akarják ölni, utolérik, ő védekezik, ütne, de megbénul a karja. Hagyján, ha az ember egyszer éli át ezt a szörnyűséget. De az én álmom minduntalan visszatér. És az a legfárasztóbb benne, hogy mindig elölről kezdődik. A legborzalmasabb pedig az, hogy üldözőm nem más, mint a női ruhába bújt Bébelle. Kivont késsel hajszol, hosszú szőke haja úszik utána a levegőben...

Torkomon a kés, amikor felriadok. Kinyitom a szemem. Csakugyan van valaki a szobában. Egy nő. De hál' istennek nem Bébelle. Hanem Catie.

Áll az ágy végében és néz. Csúfondárosan szikrázik a szeme. Nem szól, csak néz. Hirtelen rám veti magát, teste a testemre, szája a számra tapad.

Jóformán fel se ocsúdtam, Catie-t akár álomnak is hihettem, annál is inkább, mert bámulatos gyorsasággal és ügyességgel intéz el helyettem mindent. Mire igazán felébredek, már késő. Helyben vagyok. Egyszerre rohan meg a bűntudat és a gyönyör. A bűntudat elenyészik, a gyönyör fokozódik. Szinte az önkívületig. Mert akitől kapom, féktelenül veti bele magát, pillanatok alatt eljut a tetőfokra, és képes kétszer-háromszor meghalni és ujjá születni a rövid idő alatt, míg jómagam is eljutok a végső kielégülésig.

Lélegzet után kapkodok. És nézem Catie-t. Eddig azt gondoltam, nem különösebben csinos. De most mintha kicserélték volna a szememet, elbűvölőnek látom dúlt, boldog arcát. Egyidejűleg felszínre bukkan valahonnan a mélyből erkölcsi érzékem, s azt kérdezem, szemrehányóan, ámbár meglehetősen szelíd hangon:

- Miért tetted, Catie?

Kicsit lagymatag szemrehányás. És némileg álszent is. Elvégre nem egyedül csinálta, amit csinált.

- Először is tetszel nekem, Emmanuel - feleli élénken -, akármilyen öreg vagy (köszönöm!). Igazán mondom, ha választanom kéne, Thomas-t nem számítva, Peyssou után mindjárt te következnél (ezt is köszönöm!).

Nagyot lélegzik, felszegi a fejét, kigyullad a szeme mélyén egy lángocska.

- És főleg azt akartam, Emmanuel, hogy lásd be: Catie nem akárki! Azt mondtad, bajkeverő nőcske vagyok? Hát nem! Catie nő a javából, igazi nő!

Ne akadjunk fenn a rosszmájú célzáson (szegény Miette!). Catie törökülésben kuporog az ágyon, égnek áll a haja, piros az arca. Két apró mellének bimbója hetykén égnek mered, szeme öntudattól villog. Diadalittasan méreget. Első pillantásra abszurdnak tetszik ez a fene nagy öntudat. Elvégre szerelmi képességei vele születtek, nincs bennük semmi érdeme. De ha meggondolom, mi férfiak - engem sem kivéve - kevésbé büszkék vagyunk-e férfiasságunkra? Ugyan! Kérkedünk vele, olyan hiúak vagyunk rá, hogy a páva elbújhat mellettünk. Egyébként nem is olyan oktalan Catie öntudata. Pár perc óta többre tartom, mint valaha tartottam. Én is azt gondolom: "nő a javából, igazi nő". Ha nem volna Thomas és ez az én átkozott, aggályos természetem, örömest rendszeresíteném délutáni sziesztám ilyetén befejezését.

Ki mondta, hogy Catie buta? Le nem veszi rólam a szemét, melyből az imént annyi gyönyört olvashattam ki, gyönyört, amit kapott, és azt is, amit ő adott nekem, amire olyan büszke - és ez a szem éberen nyomon követi minden mozdulatomat, gondolatomat. Látja vagy érzi - édes mindegy, hogyan, mi módon fogja fel -, hogy a régi lekicsinylésnek se híre, se hamva, sokkal többre becsülöm, mint idáig. Megrészegül az "előléptetéstől". Fejét hátraszegi, szeme ittasan csillog, ajka félig elnyílik. Önfeledten szürcsöli a győzelem borát.

- Hallod-e, Catie - mondom, elfúló hangon -, Thomasnak is meg kell ám mondanunk.

Ez a kilátás alaposan lehűt. Őt nem. Felnevet.

- Sebaj, bízd csak rám. Emiatt egyet se fájjon a fejed.

Arcátlansága elképeszt.

- No de Catie, Thomas haragudni fog, megsértődik...

Erélyesen megrázza a fejét.

- Dehogy, dehogy. Jobban szeret ő téged annál!

- Szépen megháláltam- mondom, és a következő percben elpirulok, mert rádöbbenek: nagyon nem helyénvaló volt itt és most ezt mondani.

- Tudom, tudom - csattan fel Catie -, te mindenkit szerettél Malevilban, csak engem nem.

Turbékolva nevet.

- De ennek vége!

Feláll, összeszedelőzködik. Öltözködés közben a tulajdonos szemével méreget, pontosan úgy, mintha most vásárolt volna meg a járási székhely áruházában, ahonnan elégedetten tér haza, hóna alatt új szerzeményével. Haza vagy hozzám. Mert a következő pillanatban már a szobámat veszi birtokba tekintetével, hosszan elidőz az íróasztalomon ("a német dajnád fényképe"), és még hosszabban a díványon. Mindkétszer elfintorítja az orrát.

- Még az a szerencse - mondja -, hogy gondjaimba vettelek, szegény Emmanuelem. Mostanában nem sok gyönyörűségben volt részed.

Egyszerre felvillan megint a szemében az a kaján fény. Pimasz képpel közelebb hajol, és megkérdezi:

- Evelyne-nel még nem vergődtél zöld ágra? Szavamra, ez azt képzeli, neki mindent szabad! Felforr az epém. Illetve ne túlozzunk, nem nagyon forr. Feleannyira sem, mint ennek előtte forrt volna. Elképesztő, mennyire megjuhászított ez a Catie! Tudja ő jól, azért meri folytatni:

- Nem felelsz?

- Mit feleljek? Evelyne tizenhárom éves kislány.

- Tizennégy. Láttam a születési bizonyítványát.

- Akárhogy is, gyerek még.

- Gyerek? - emeli égnek a kezét Catie. - Csudát gyerek. Nő. És tudja, mit akar.

- Mért, mit akar?

- Mit, mit? Téged!

Diadalmasan a szemem közé nevet.

- És meg is kapja majd, amit akar. Én tán nem kaptam meg, Malevil apátja?

A pártus nyila! De az én pártusom nem menekül, ellenkezőleg, a nyakamba ugrik, agyba-főbe csókol.

- Látom, aggódsz, Emmanuel. Azt gondolod magadban, no, a fegyelemnek végképp befellegzett. Nem lehet majd bírni ezzel a bolonddal. Hát tudd meg, tévedsz. Épp fordítva. Első szóra ugrok! Mint egy igazi kis katona. Viszlát!

Csapódik az ajtó. Csupa tűz ez a lány! Szégyenkezve, kábán és elbűvölten nézek utána. Nyakam köré kanyarítom a törülközőt, levonulok az első emeletre zuhanyozni. Hadd tisztuljon ki a fejem! A fejemen ugyan nem nagyon fog a zuhany, de sebaj. Tény, ami tény: egy jó óra hosszat nem gondoltam Vilmainre, és most duzzadok az erőtől, önbizalomtól, derűlátástól.

Lemegyek a többiekhez. A férfiak úgy fogadnak, mintha mi sem történt volna. Bezzeg a nők tudják, mihez tartsák magukat. És egyedül Isten a megmondhatója, nem gyanúsítanak-e meg a tetejében azzal is, hogy Thomas-t szándékosan távolítottam el, a csalást megkönnyítendő, holott ebben igazán ártatlan vagyok, Meyssonnier vezényelte ki a La Roque-i útra, őrködni.

Az első tekintet, amellyel találkozom, Evelyne-é. Kék szeme fekete a dühtől. Falvine kigyúlt, cinkos pillantással méreget. Menou a fejét csóválja, sotto voce monologizál, gondolom, nagyon kellemetlen dolgokat mondhat, de őszinte sajnálatára nem emelheti fel annyira a hangját, hogy értsem is, amit mond, mert akkor Evelyne is meghallaná. Miette az egyetlen, aki nem néz rám, és ez fáj.

Catie tartja a műanyag zsákot, Miette hányja bele a homokot a kisebbik szemétlapáttal. Catie hanyag eleganciával tartja a zsákot, a győztes pózában, Miette úgy dolgozik, mint egy rabszolga. Mint egy néma rabszolga, aki ráadásul vak is. Ott megyek el mellette, de fel se néz, nem villantja rám szokott elbűvölő mosolyát.

- Jól aludtál? - kérdezi arcátlanul Catie.

Szántszándékkal teszi! Kedvem volna ráripakodni, tudtára adni, hogy semmi oka ország-világ előtt azzal kérkedni, amit ő úgy fejezett ki az imént, hogy "megkapta, amit akart". Szívesen tudtára adnám azt is, hogy igenis a húgát tartom többre, legalábbis bizonyos tekintetben. De feszélyez Catie pillantása. Forró emlékeket ébreszt, és mi tagadás, felkavar. Elfordítom a fejemet, sután kibököm:

- Szervusztok, lányok.

Catie nevet. Miette rám se hederít. Eddig csak néma volt és vak, most már süket is. Én nyomorultul érzem magam. Olyasformán, mintha elárultam volna Miette-et. Mintha tőle vettem volna el azt az új keletű megbecsülést, amellyel nővérének adózom.

Kilépek a kapuerőd ajtaján, és ott találom magam a férfiak világában. Itt minden jóval egyszerűbb. Ki-ki a munkájára gondol, nem másra, csakis az elérendő cél lebeg szeme előtt. Hálatelt szívvel nézem munkába merült társaimat.

A munka eljutott végső, legküzdelmesebb, leghosszabb szakaszába. Most húzzák fel a legfelső, azaz a harmadik métert. Ami úgy megy, hogy két létrát támasztottak a falnak, azon lépked fel óvatosan, lábbal tapogatva ki minden fokot Peyssou és Jacquet, széles vállukon egy-egy hatalmas kőtömböt egyensúlyozva. Csak ők képesek erre a mutatványra. Colin felváltva segít két herkulesünknek felrakni a másik tarkójára a követ. Meyssonnier tétlenül álldogál mellettük, úgy látszik, neki nem megy olyan jól az adogatás, mint Colinnak, beépítetlen kő pedig van elég a fal tövében.

Menjünk kettesben járőrbe, javaslom Meyssonniernak. Bólint. Előbb kérnem kell még Menoutól egy-két méter cérnát.

- Alig van már - emeli rám beesett szemét, amelyből csak úgy süt a szemrehányás. - Mikor kapok másikat? Honnan szerzel újat?

- Ej, Menou, mindössze két méter cérnát kértem, és nem passzióból, tudod jól!

Morogva megindul a kapuerőd konyhája felé. Követem, ami nagy meggondolatlanság részemről. Mihelyt belépünk a konyhába, mihelyt négyszemközt maradunk, alaposan megkapom a magamét a fekete cérna helyett, ami sehogy sem akar előkerülni.

- Szegény Emmanuelem - mondja Menou, sűrű és álszent sóhajtozás közepette, mert igenis nagy szívbéli gyönyörűséggel veselkedik neki a fejmosásnak -, te csak nem változol meg! Mindig a farkad után futsz. Akár Samuel bácsikád. Hogy nem süllyedsz el szégyenedben? Te magad esketted össze azt a kis lotyót a barátoddal! Szép kis plébános vagy, mondhatom! Ha elgondolom, hogy te gyóntatsz engem! Nem tudom, melyikünknek kéne a másik gyónását meghallgatni! De azt tudom Istenem, hogy a tied lenne a hosszabb! Hát nem félsz a Jóistentől? Nem mondok én semmit arra a... szóval nem mondok én semmit, mert, ugye, nem is illik. De gondolni azért gondolok egyet-mást. Nem kell már a tűzre vigyázni! Ha kialszik, tudni való, hol gyújtsuk meg! Amellett olyan nyelve van neki, mint a viperának, hiába fiatal. Egyet véss jól eszedbe, Emmanuel: nem áll meg nálad! Utánad Peyssou következik, Peyssou után Jacquet és a többi is mind. Már csak az összehasonlítás végett is (itt mintha irigység csendülne ki Menou hangjából).

Óvakodok közbeszólni. Bölcsen hallgatok, mint a nagybátyám. És mint a nagybátyám, becsülettel eljátszom a rám kiosztott szerepet. Összevonom a szemöldökömet, vonogatom a vállam, csóválom a fejem, egyszóval úgy teszek, mintha bosszankodnék. Holott szó sincs bosszúságról. Ez Menou második nagy kirohanása Momo halála óta. (Az első Pougés nyakába zúdult.) A visszanyert lelki egyensúly biztos jele. Éppoly erélyes, harcias az én Menoum, mint régen. Soha nem volt elevenebb ez a kis csontváz. Amellett tudom, Menou kárpál, de nem ítél el. Ha halvérű lennék, megvetne. Egyszerű fogalmakban gondolkodik: a bika arra való, hogy meghágja a tehenet. Bűnös csak a tehén lehet. Mármint akkor, ha maga kéredzkedik a bikához, ahelyett, hogy kötelességszerűen eltűrné.

Menou hegyi beszéde körkörös szerkezetű. Másodszor hallom a hasonlatot a kialudt tűzzel, amit tudni való, hol gyújtsunk meg. Amint a gépies ismétlés lép a költői lelemény helyébe, félbeszakítom Menout. Azt mondom mogorván, ingerülten, mert a szerepemhez tartozik, hogy enyém legyen az utolsó szó:

- Hol az a cérna?

Erre előkerül, nem tudni honnan, hogyan a cérna. Itt van előttem az asztalon. Menou fukar kézzel kiméri a két métert, közben tovább zsémbel, de egyre halkabbra fogja, végül már nem érteni a szavát. Kifordulok a konyhából. Zúg a fejem. Furcsa, gondolom, hogy Malevilban ma is pontosan úgy zajlik az élet, mint mindig, holott a megsemmisülés küszöbén állunk.

- Tudod-e, mit gondoltam - kiált le Peyssou a létra tetejéről, ahol éppen egy mázsás kőtömböt emelget olyan könnyedén, ahogy én legfeljebb egy flaszterkövet emelgetnék. - Úgy kéne felrakni a zsákokat, hogy ne lássék a fal. Hadd higgye az a Vilmain, hogy homokra lő. Leesik majd az álla a gazembernek!

- Jó gondolat - mondom. Colinra bízom a parancsnokságot távollétünk időtartamára. Ő kísér ki a sánckapuig, hogy becsukja mögöttünk a tolóajtót. Nem a legelőkelőbb módja a távozásnak, ha az ember négykézláb mászik ki a várból egy szűk lukon, de jó példával kell elöl járnom, ha azt akarom, hogy állandósuljon a szokás. Másodpercek alatt betódulhat egy egész banda a kitárt nagykapun, de nem ezen az alacsony ajtónyíláson, amelynek felső vágatába - ezt az előbb el is felejtettem mondani - még egy kaszát is beágyaztunk.

Megindulunk a La Roque-i úton. Thomas, úgy látszik, jól dekkol és éberen ügyel. "Hová mentek?", halljuk valamerről, de nem sejtjük, honnan, merről. Aztán felbukkan Thomas. Meztelen felsőtestével, nyugodt, figyelmes arcával jobban hasonlít görög szoborra, mint valaha.

- Felderítjük az erdei utat. Visszajövet leváltalak, ha akarod.

- Minek? Én csak heverészek és nézelődöm. Sokkal kevésbé fárasztó, mint amit te csináltál ma délután.

Elpirulok. Aljas árulónak érzem magam.

- Úgyis beszédem van veled - mondom.

Váratlanul jött a számra a szó. Utólag örülök neki. Nem bújhatok Catie szoknyája mögé. Ha baj lesz, nekem kell elébe állnom. Búcsút intek Thomas-nak, megyek tovább. Meyssonnier a bal oldalamon lépked. A fákon nemigen látni levelet, a legtöbb szénné égett, az aljanövényzet ellenben őserdei sűrűségben burjánzik: két hónapja meleg, csapadékos az idő. Életemben nem láttam ilyen terebélyes, ilyen buján tenyésző bokrokat. Egyik-másik páfrány meghaladja a három métert is, törzsük olyan vastag, mint a karom. A tüskebozót áthatolhatatlan fallá nőtt, a vadgalagonya fává, a fiatal gesztenye és szilhajtások dús levélbóbitája a fejem fölött hajladozik.

Nyáron nem látni az országútról a La Roque-ba vivő erdei ösvény torkolatát, én azonban már régről ismerem a megfelelő jelzőpontokat. Rá is találok rögtön az ösvényre. Az esemény napja előtt gyakran használtam. Itt jártattam meg a lovainkat. Talaja fekete televényföld, jólesik a lábnak. Amellett kedvező arányban váltakoznak rajta az emelkedő, ereszkedő és sík szakaszok. Karban is tartottam, régente minden tavaszon kiirtottam a felburjánzott bozótot, lenyestem a behajló, vastagabb ágakat, bár az erdő nem volt az enyém. La Roque-ban nem beszéltem az ösvényről, nehogy Lormiaux-ék kedvet kapjanak rá, és ott sétáltassák a heréltjeiket. Nemrégiben eltakarítottam az útra zuhant, elszenesedett fatörzseket, alig bírtunk átvergődni rajtuk, amikor erre jöttünk haza Colinnal La Roque-ból, miután megvittük Fulbert-nek a hírt, hogy Catie férjhez megy.

A B napot csak üreglakó állatok élhették túl. Madárnak színét sem láttuk az egy Krán kívül, akinek ama reggeli puskalövés óta nyoma veszett. Vérfagyasztó érzés olyan erdőben járni, ahol madárhangot, bogárzümmögést véletlenül sem hallani.

Én megyek elöl. Vizsla szemmel fürkészem a puha talajt, de nem látok semmi gyanúsat. Úgy hiszem, az életben maradt La Roque-iak között egy sincs, aki tudna az ösvény létezéséről, és így elárulhatta volna Vilmainnek. Az odavalósi gazdák gazdag földeket mondhatnak magukénak a síkságon, a malejaci dombvidéknek pedig a tájékát is elkerülik. A részletes katonai térképeken sem szerepel az ösvény: későbbi keletkezésű, mint a térképek, pár éve tört utat a sűrűben egy erdőlakó, aki fát szállított a városba. Nem valószínű tehát, hogy Vilmain egyhamar ráakadjon. De biztos akarok lenni a dolgomban. Ezt magyarázom halkan Meyssonnier-nak, jó egyórás sétánk közben a nyomasztóan csendes sarjerdőben.

Sehol egyetlen gyanús jel, lábnyom, letaposott burján, letört gally. Illetve amennyi akad, az rég elszáradt, még a mi lovaink törték le, amikor kettesben erre jöttünk Colinnal.

A hazaúton jeleket hagyok hátra, olyat, ami csalhatatlanul megmutatja legközelebb, járt-e itt más is kívülünk. Áthajlítok az út fölött egy-egy hajlékony ágat, és csípőmagasságban hozzákötöm egy darabka cérnával a szemközti bokorhoz. A szélnek ellenáll ez a hidacska, de ha ember jár erre, okvetlenül elszakítja úgy, hogy észre sem veszi. Ahol szederindát találok, megtakarítom a cérnát, kihasználom e növény tébolyító képességét arra, hogy körülfogja, foglyul ejtse, ami az útjába esik. Kiválasztom a leghosszabb, tüskés indát, és átvezetem az ösvény túlsó oldalára, ahol rögtön mohón rátapad egy zsenge ágra.

Olyan ez, mint egy játék a Kör idejéből, jegyzi meg Meyssonnier. Némi különbség van azért. Ezúttal életünk a tét. De egyikünknek sincs kedve ilyen patetikus dolgokat mondani. Ellenkezőleg, igyekszünk a leghétköznapibb hangon társalogni. Két óra járás után leülünk egy kaptató tetején az út menti, gyér fűbe. Lelátni az országútra, de az országút vándora akkor sem láthatna bennünket, ha lovon ülnénk, a sűrű bozót miatt. Láss, de ne lássanak, mondhatná Meyssonnier.

Ehelyett azt mondja:

- Azt hiszem, megússzuk.

Szaporán hunyorog, keskeny arca még hosszabbnak tetszik a belső feszültségtől, egyebekben olyan nyugodt, amilyen csak lehet. Némán bólintok.

- Próbáljuk elképzelni, hogy folyik le a támadás - folytatja Meyssonnier. - Megjön Vilmain a páncéltörővel. Egykettőre szétlövi a palánkot. Meglátja a homokzsákokat, azt hiszi, fakaput rejtenek. Durr, odalő. Lő egyszer, lő kétszer, de sehol semmi. Nincs több lövedéke tíznél. Mindet csak nem pazarolhatja ránk! Tehát takarodót fúvat.

Bólogatok.

- Hát ez az, amitől félek, látod. Ha Vilmain elkotródik, azzal még nem múlt el a veszedelem. Épp ellenkezőleg. Vilmain hivatásos katona. Belátja, hogy a várral nem bír, visszavonul La Roque-ba, tartós harcra rendezkedik be, lesbe áll, és lecsap ránk, amint teheti.

- Mi is tőrbe csalhatjuk őt! Mi ismerjük jobban a terepet.

- Hamar megismeri ő is, ne félj. Előbb-utóbb még ezt az ösvényt is felfedezi. Nem, Meyssonnier, állóháborúban mi húznók a rövidebbet. Vilmainnek több az embere és jobb a fegyverzete. A mi flintáink többsége legfeljebb negyvenméteres körzeten belül használható, az ő 36-os puskáival ellenben négyszáz méterről leszedhetsz egy embert.

- Távolabbról is - mondja Meyssonnier. És mert nem szólok, megkérdezi:

- Mi volna tehát a javaslatod?

- Egyelőre semmi. Töröm a fejem.

Mire kiérünk az országútra, a nap alacsonyan jár. Ferde sugarai aranyszínbe vonják a tájat.

- Merre vagy, Thomas?

- Itt - jelentkezik Thomas, és magasba lendíti a kezét. Enélkül nemigen akadnék rá, úgy elbújt a dombos part bozótjában.

Fenségesen nyugodt ez az alkonyi óra. Annál nyugtalanabb vagyok én, mialatt Thomas búvóhelye felé tartok. Meyssonnier-tól egy intéssel elbúcsúztam. Ő egyenesen a sánckapunak tart.

Thomas-t két lépésről sem látom, ő ellenben vagy száz méter hosszúságban belátja az utat. Puskája csövét két lapos kőre fektette, a köveket földdel álcázta. Melléheveredek.

- Pocsék dolog a háború - kezdi Thomas. - Messziről megláttalak benneteket, célba is vettelek. Úgy leszedhettelek volna, mint egy-egy virágszálat.

Köszönöm szépen! Különösen a virágszálat! Ha babonás volnék, azt gondolnám, nem a legjobban indul kis eszmecserénk.

- Thomas, beszédem volna veled - mondom zavartan.

- Hát beszélj - biztat, megérezve zavaromat.

Erre mindent elmondok. Azaz mégsem, nem mindent. Nem akarom Catie-t bemártani. Tehát így adom elő a történteket: délután, alighogy felébredtem, bejött a szobámba Catie. Bizonyára mondani akart valamit. Hát így volt. Nem bírtam ellenállni.

Thomas felém fordítja szép, szabályos arcát.

- Nem bírtál ellenállni? - kérdezi, arcomat fürkészve. Némán intek: nem.

- No látod - mondja nyugodtan -, Catie nem akármilyen nő. Mindig alábecsülted.

Hát ő is! Elképesztő ez a közöny. Hallgatok, makacsul a földet bámulom.

Thomas előrehajol, az arcomba néz.

- Csalódottnak látszol.

- No nem. Csalódott nem vagyok. Csak meglep a dolog. Egy kicsit.

- Ugyanis megváltozott a véleményem - mondja Thomas. - Nem közöltem veled, de megváltozott. Emlékszel, ugye, régi vitánkra, miután elhoztad közénk Miette-et? Egy férj vagy több. Én veled szemben a monogámiát védtem, leszavaztunk, és ez nagyon bántott.

Kicsit elmosolyodik, és hozzáteszi:

- Egyszóval azóta megváltozott a véleményem. Belátom, neked volt igazad. Ahol hat férfira két nő jut, ott nem tarthat igényt senki kizárólagos joggal az egyik nőre.

Meglepetten bámulom szigorú arcélét. Azt hittem, Thomas eltökélten ragaszkodik férji előjogaihoz. Ehelyett az én nézeteimet hangoztatja!

- Catie egyébként sem a tulajdonom - folytatja Thomas. - Azt tesz, amit akar. Független ember. Soha nem ígért hűséget. Nem tartozik beszámolni róla, mivel töltötte a délutánját. Erről ne is essék több szó - zárja le ellentmondást nem tűrően a témát.

Ha nem így fejezi be, talán elhittem volna, hogy hidegen hagyja a dolog. Pedig nem úgy van. Szája széle finoman, alig észrevehetően remeg. Gondolom, jó ideje sejti, hogy Catie meg fogja csalni, és előre felkészült a fordulatra, állig felfegyverkezett - érvekkel. Tőlem kölcsönzött érvekkel. Ez egészen Thomas-ra vall. Hajthatatlan, de nem érzéketlen. És mialatt ott fekszem mellette, szememet, akárcsak ő, az útra függesztve, amelyet őrzünk, hirtelen elönti testemet-lelkemet a szeretet forró hulláma. Nem bántam meg semmit. Amit délután átéltem, egyszerűen nem mérhető össze ezzel a lélekbe markoló, mély érzéssel.

Kezd nyomasztóvá válni a csönd. Felkönyökölök:

- Ha akarod, felváltlak. Pihenj egy sort.

- Szó se lehet róla - tiltakozik Thomas. - Rád jelenleg nagyobb szükség van Malevilban, mint rám. Eredj, nézd meg, úgy sikerült-e a fal, ahogy eltervezted.

- Igazad van - mondom. - De ne maradj kint sötétedés után. Felesleges. Éjjelre ott az őrségnek a fedezék.

- Ki a soros?

- Peyssou és Colin.

- Rendben van. Mihelyt besötétedett, megyek utánad.

A feszültség egyetlen jele, hogy mindketten kínosan ügyelünk a hangunkra. Igyekszünk természetesen és tárgyszerűen beszélni.

- Viszlát - mondom könnyedén, és távozom. Hazugnak érzem ezt a könnyedséget. Rendes körülmények között el sem köszöntem volna. Nem szokásunk udvariaskodni.

Megkettőzöm lépteimet. Egyet kongatok a sánckapunál. Peyssou kinyitja a tolóajtót.

- Hát elkészültünk - mondja, mihelyt átkecmeregtem a lyukon. - Mit szólsz hozzá? Látsz valamit is a falból? Figyeld jól meg, akármelyik oldalról nézed, nem veszed észre, sem a szirt, sem a meredély felől. Ezt nevezem álcázásnak! Csak zsákokat látni, falat annyit se, mint a körmöm feketéje. Nagyot néz majd Vilmain!

Peyssou kicsit zihál, és erősen izzad, bár már hűvös van. Felsőteste meztelen, vaskos, csupa izom karja könyékben behajlik, mintha nem bírná kiegyenesíteni. Tenyere kivörösödött, és látom, itt-ott vérzik is, feltörte a nagy munka. De az arca sugárzik. Boldog és büszke.

- Ládd-e, egy nap sem kellett hozzá! Egy nap sem! - lelkendezik. - Ki hitte volna? Igaz, hatan voltunk hozzá, és nem kellett követ faragni. Azaz öten voltunk, meg a négy nő.

Falvine, Menou és Thomas kivételével egész Malevil itt tolong a fal körül az alkonyi fényben. Gyönyörködnek az elkészült műben. Catie az egyik létra tetején egyensúlyoz, a homokzsákokat igazgatja el a legfelső sorban. Háttal áll nekünk.

- Jó kiállású fehérnép - mondja félhangosan Peyssou.

- A húga túltesz rajta.

- Akárhogy is, Thomas átkozottul jól járt vele. Olyan lány ez, hogy nem hordja fenn az orrát! Örömest szóba elegyedik az emberfiával. És csuda barátságos. Ölelget, csókolgat. Annyira, hogy olykor azt se tudom, hová legyek miatta.

A félhomályban is látom: fülig pirul.

- Már előbb is szólni akartam, Emmanuel. Holnap harc lesz, meghalhatunk. Jó lenne ma este áldozni. Már ami engem illet meg Colint.

Öntudatlanul forgatja ide-oda erős markában a tolóajtó lakatját. Elfelejtette visszatenni a helyére.

- Majd meggondolom - felelem.

De nincs időm bármit meggondolni. Odakint lövés dördül. Megdermedek.

- Nyiss ajtót - mondom Peyssounak. - Megyek. Ez Thomas volt.

- És ha mégse ő?

- Nyisd már ki!

Peyssou felhúzza az ajtót. Mielőtt kimásznék, kurtán megparancsolom:

- Senki ne kövessen!

Futok, kézben egyensúlyozva a puskát. De hosszú is száz méter! A második kanyar után lesunyom a fejem, beugrok az árokba, és ott futok tovább, kétrét görnyedve. Az út kellős közepén egy alak áll mozdulatlanul, hóna alatt puska. Bár hátat fordít nekem, rögtön megismerem: Thomas. Lábainál valami fehérlik.

- Thomas!

Megfordul. Hiába. Sötét van, nem látom innen az arcát. Ahogy közelebb érek, alakot ölt az a fehérség. Egy nő hever a földön. Tisztán látom. Szoknya, fehér blúz, hosszú szőke haj. Melle közepén kis fekete lyuk tátong.

- Bébelle - mondja Thomas.

16

- Biztos?

A félhomályban is látom: vállat von.

- Rögtön ráismertem Hervé személyleírása alapján. Meg a járásáról. Azt hitte, egyedül van, nem is igyekezett úgy lépkedni, mintha nő volna.

Elhallgat, nagyot nyel.

- Hogy történt?

- Megvártam, míg túlhalad rajtam, akkor felálltam, nekitámaszkodtam ennek a fatörzsnek itt ni, és azt mondtam szép csendesen: "Bébelle". Úgy fordult meg, mintha kutya mart volna a sarkába. Fél kézzel a hasára szorította a kis batyuját, a másikkal belenyúlt. "Fel a kezekkel, Bébelle!" - mondtam én, mire ő rám dobta a kését.

- Elhajoltál?

- Nem tudom. Nem tudom, én hajoltam-e el, vagy Bébelle vétette el hajszállal a dobást, mert vonzotta a szemét a fa. Megszokásból. Gondolom, annak idején egy fán gyakorolta a célba dobást. Válaszul elsütöttem a puskámat. Itt a kése. Nem álom volt.

Tenyeremen latolgatom a kést, és mellesleg a cipőm orrával felhajtom Bébelle szoknyáját, az alsónadrágjáig. Aztán közelebbről szemügyre veszem az arcát. Finom rajzú, szabályos, szép arc. Hosszú szőke fürtök keretezik. Csakugyan nőnek nézné az ember. No, Bébelle, végre megoldódott a dilemmád. A halál eldöntötte helyetted. Nőként fogunk eltemetni.

- Ugyanaz a trükk, ami La Roque-ban - mondja Thomas.

Tagadólag rázom a fejem.

- Nincsenek a közelben. Már a nyakunkon lennének.

Jobb lesz mégis sürgősen odébbállni. Bébelle nyugodtan várhat holnapig a temetésére. Kézen fogom Thomas-t, futólépésben tesszük meg a száz métert Malevilig. Rögtön kivezénylem Jacquet-t a bástyára, őrködni.

Pillanatok múlva ott szorongunk mind a kapuerőd konyháján, az asztal körül. Falvine kihozta a palotácskából a petróleumlámpát. Némán nézzük egymást a vakító fényben. Fegyvereink a kezünk ügyében, a falnak támasztva, farmernadrágunk, overallunk zsebe dagadozik a golyóktól. Mindössze két töltényövünk van. Miette-nek és Catie-nak engedtük át őket.

Hideg vacsorát kapunk. Kenyér, vaj, sonka és tetszés szerint bor vagy tej.

Thomas újra beszámol kalandjáról. Feszült figyelemmel hallgatják. Catie látható büszkeséggel. Belém mar a féltékenység. Hát ez mindennek a teteje! Igyekszem legyűrni ezt a szégyenteljes indulatot, de nem megy könnyen.

A beszámoló alapján a többiek is arra a belátásra jutnak, amire én: Vilmain és bandája nem ólálkodhat a közelben. Ha itt lettek volna, a lövés hangjára rögtön előkerültek volna, mivel tudták, Bébelle-nél nincs lőfegyver, és megtámadták volna Thomas-t. Bébelle feladata ezúttal nem az volt, ami La Roque-ban: végezni a kapussal és kinyitni a kaput, hanem az, ami a reggeli két látogatónké: felderíteni a terepet.

A beszélgetés elül. Hosszú csend telepszik ránk, a szorongás csendje.

A vacsora végeztével megszólalok:

- Mihelyt leszedtük az asztalt, megáldoztatlak benneteket, ha ti is úgy akarjátok.

Általános helyeslés. Thomas és Meyssonnier hallgat. Mialatt a nők leszedik az edényt, Peyssou kivonszol az udvarra.

- Idefigyelj, gyónni akarok.

- Most rögtön?

- Most.

Égnek emelem a kezem.

- Ugyan, Peyssou, kívülről tudom a bűneidet.

- Van egy új - mondja Peyssou. - Egy súlyos.

Csend. Kár, hogy olyan sötét van, nem látom az arcát. Jacquet-t sem látom a bástyán, pedig legfeljebb tizenöt méterre vagyunk tőle.

- Súlyos?

- Hát, elég súlyos.

Csendben baktatunk a Klinika irányában.

- Catie?

- Igen.

- Gondolatban vétkeztél?

- Gondolatban! - sóhajt keserveset Peyssou. Felmérem ezt a sóhajt. Elérkeztünk a Klinikáig. Viola gyengéden rám prüszköl. Nem láthatott a sötétben, de megszimatolt. Odalépek hozzá, kitapogatom busa fejét, megsimogatom a pofáját. Meleg, bársonyos tapintású.

- Túlságosan kedves hozzád?

- Ühüm.

- Meg is csókol?

- De még hányszor!

- Hogyan csókol meg?

- Hát, izé...

- A nyakadba ugrik, és összenyalja a képedet?

Peyssou elámul.

- Honnan tudod?

- És közben hozzád tapad?

- Jajaj, ha csak tapadna! De ficánkol is! - sóhajt Peyssou.

Ebben a szent percben eszembe ötlik, mit mondana Fulbert a helyemben. Olyan tisztán tudom, mintha hallanám. Alapjában véve nem is rossz mérce: elgondolni, mit tenne Fulbert az adott helyzetben, és az ellenkezőjét tenni. Aminek eredményeképpen azt mondom:

- Nemcsak te vagy így vele, tudod-e.

- Micsoda? - hüledezik Peyssou. - Hát te is?

- Én is.

Rajta, embereljük meg magunkat. Ne torpanjunk meg félúton. Legyünk következetesek antifulbert-izmusunkban.

- Nálam még nagyobb a baj - mondom.

- Még nagyobb? - visszhangozza elhűlve Peyssou. Elmesélem neki, hogy végződött délutáni pihenőm. Közben nekivetem hátamat a boksz válaszfalának. Viola vállamra fekteti a fejét. Fél kézzel becézgetem. Viszonzásképpen a nyakamat harapdálja, de amilyen rúgós, harapós máskülönben, olyan gyengéden, hogy meg ne sértsen.

- Lám, te akartál gyónni, és mi sült ki belőle? Én gyóntam neked - mondom befejezésül.

- Hiába, én nem oldozhatlak fel!

- Eh, nem az számít! - vágom rá gyorsan. - Az a lényeg, hogy megvallod egy cimborádnak, ami a lelkedet nyomja, és ha elítél érte, állod.

Csend.

- De én nem ítéllek el - nyögi zavartan Peyssou. - A helyedben én is csak azt tettem volna.

- Nohát, meggyóntál komám. És én is.

Azt már csak gondolatban tettem hozzá, hogy hamarosan kipróbálhatja a gyakorlatban is, mit tesz "a helyemben". Erre a gondolatra megint csak elfog a féltékenység. Sebaj! Ha másképp nem megy, legfeljebb féltékeny leszek, és legyűröm a féltékenységemet, ahogy Thomas. Előbb-utóbb túl kell tennünk magunkat ezen az átkozott bírvágyon, ha békében akarunk élni.

- Ezt, látod, nem hittem volna - mondja Peyssou. - Hogy Catie meg te... Gondoltam, neked csak Evelyne számít.

És mert nem felelek, sietve hozzáteszi:

- Nem mintha azt képzelném...

- Ne is!

- Szerintem ez inkább csak olyan apáskodás.

- Nem az - felelem kicsit ingerülten.

Peyssou elnémul. Ő, aki máskor maga a megtestesült tapintat, elszörnyedve konstatálja, milyen ingoványos talajra tévedt. Belekarolok. Abban a szempillantásban megfeszíti a karizmát, "kiugratja a békát". Derék öreg Peyssou! Ez a szokása is a Kör idejéből való.

- Menjünk - mondom. - Ne várassuk tovább a többieket.

Tudom, Peyssou szeretné, ha annak rendje-módja szerint feloldoznám. De ezt amennyire csak lehet, elkerülöm. És ha valaki, példának okáért Menou rám erőlteti, feszengek. Hogy miért, arról már beszéltem.

Időközben leszedték az asztalt, lesöpörgették róla a morzsákat, szépen kifényesítették. Sötét diófa lapja melegen csillog a lámpafényben. Előttem nagy pohár bor, és egy tányéron kenyérszeletek, Menou éppen most vágja az utolsókat. Gépiesen megszámolom. Tizenkettő. Momót is beleszámolta.

Az itteni asztal jóval kisebb, mint a palotácskabeli. Némán körülüljük. Kicsi a hely, összeér a könyökünk. Mind észrevettük Menou tévedését, és most az jár a fejünkben: holnap a vacsoránál talán éppen az én terítékemet rakják örökre félre a cimborák. Nyomasztó gondolat! Nem is a haláltól félünk, inkább attól, hogy meg kell válnunk egymástól.

Áldozás előtt rövid beszédet mondok. Gondosan kerülöm a pátoszt, és még inkább a kenetet. Arra törekszem, hogy a lehető legtermészetesebb hangot üssem meg. Kerülöm az ékesszólást is. Igyekszem a lehető legegyszerűbb szavakkal kifejezni, amit érzek.

- Hitem szerint az, amit mi itt Malevilban cselekszünk, egyetlen célra irányul: életben maradni, két kezünk munkájával előteremteni mindennapi kenyerünket. Velünk ellentétben az olyan emberek, mint Vilmain és Bébelle, semmibe veszik az emberi életet. Nem akarnak dolgozni, teremteni. Ölnek, rabolnak, gyújtogatnak. Miért ácsingózik Vilmain Malevilra? Hogy rablóhadjáratai kiindulópontjává tegye. Ha az emberiség egyáltalán fennmarad e földön, azt igenis a mienkhez hasonló, maroknyi embercsoportoknak köszönheti majd, amelyek megpróbálják kicsiben újjáteremteni a társadalmat. Vilmain, Bébelle és a hozzájuk hasonló egyedek élősdiek és fenevadak. Könyörtelenül ki kell őket irtani. A mi oldalunkon az igazság. De ettől még nem hullik ölünkbe a győzelem. Aminthogy attól sem, ha közösen elimádkozzuk: "Istenem, tedd, hogy mi győzzünk."

Furcsa szavak Malevil apátja szájából, legalábbis egyikünk-másikunk fülének. De jól tudom, miért mondom, amit mondok.

- A győzelemhez nagy éberség kell és sok találékonyság. Rám ruháztátok a vezér tisztét veszély esetére. Ez nem ment fel benneteket a gondolkozás kötelezettsége alól. Ha eszetekbe jut egy hadicsel, újfajta taktika, csapda, amire eddig nem gondoltunk, haladéktalanul szóljatok. Ha az ellenség hagy rá időt, közösen is meghányjuk vetjük újra a teendőket.

Mindezt a lehető legtárgyilagosabb hangon mondtam. Eredeti szándékom az volt, hogy mindvégig ennél is maradok. De ahogy ott álltam, két kézzel támasztva az asztalt, és elnéztem társaimat a lámpafényben, meggondoltam magam. Vállvetve ülnek, olyan közel egymáshoz, hogy szinte úgy tetszik: egyetlen testté forrtak össze. Arcukon szorongás és izgalom, mégis mámoros öröm tölt el láttukra. Együtt vagyunk! Ezt akarom valahogy kifejezni, ezt az örömet.

- Mindnyájan ismeritek a szólásmondást: Egyik nélkül nincs másik. (Tájszólásban mondom, aztán franciául is elismétlem, Thomas kedvéért.) Mi, maleviliak e tekintetben nagyon szerencsések vagyunk. Szentül hiszem, nem túlzás, ha azt mondom: úgy szeretjük egymást, hogy nem élnénk túl társaink pusztulását. Azt kérem tehát Istentől: vezéreljen mindannyiunkat épen, jó egészségben haza Malevilba, a kivívott győzelem után.

Megáldom a kenyeret, bort. Körbejár a megkezdett pohár bor és a tányér. Mélységes mély a csend. Csüggedten mérem fel a mérhetetlen távolságot szegényes szavaim és a torkomat szorító, határtalan felindulás között. Mégis átsugárzik valamiképpen a többiekre, látom. Elnehezül a tekintetük, lelassúdnak a mozdulataik. Szántszándékkal állítottam beszédem tengelyébe az emberiség jövőjét, nem akartam két ateistánkat, Meyssonnier-t és Thomas-t a közös reménységből kirekeszteni. Elvégre nem kell feltétlenül Istenben hinni ahhoz, hogy az ember átérezze az istenség lényegét. Amit akár úgy is meghatározhatunk, mint ember és ember viszonyát a mi Malevilunkban. Meyssonnier szaporán hunyorog. Iszik az áldozati borból. Odahajolok hozzá, és megkérdezem, mi a véleménye az egészről.

- Ez a mi harci áldomásunk - feleli komolyan, mint mindig.

Én nem használtam volna ezt a kifejezést, túlságosan patetikus az én ízlésemnek. Pedig helyénvaló. Egy hivatásos pap talán azt mondaná: magunkba szállás. A sok használatban megfakult, pedig szép szó. Az ember szinte látja, amint ki-ki összeszedi szétszórt énjét, és magába száll. Gondolataiba mélyed. Catie például, a hetyke, izgága Catie most nem azon töpreng, mi hasznot húzhat a maga és a mások testéből. Töpreng. És punktum. És mert nemigen szokta meg az efféle agytornát, máris meglehetősen fáradtnak látszik.

Az asztal körül ünnepi komolyság honol. Felelősségérzet. És bátorság. Mindenekelőtt a hallgatás bátorsága. Némán ülünk, és farkasszemet nézünk ma esti vendégünkkel. Óvakodunk nevén nevezni - de itt ül köztünk.

Thomas, aki az imént, míg mesélt, szépen kipirult, most inkább sápadt. Embert ölt, ez a tudat kissé megviseli. És talán az a tudat is, hogy ha az a kés egy-két centivel arrébb repül, örökre száműzte volna az asztal mellől, amelyet körülülünk mi, maroknyi gyenge halandó, akiknek egyetlen erejük az összetartozásuk.

Mihelyt Menou megáldozott, kiküldöm Jacquet-ért a bástyára. Nagyon meglepődik, ő nem veheti át Jacquet fegyverét. De szó nélkül engedelmeskedik. Amint becsukódott mögötte az ajtó, megkérem Thomas-t, mert éppen nála van a tányér, vegyen le két kenyérszeletet, és ha Jacquet megjön, váltsa fel a bástyán.

A szertartás végeztével úgy döntünk: a civilek, azaz Falvine, Menou és Evelyne, ma a palotácska első emeleti helyiségében alusznak, a harcosok a kapuerődben éjszakáznak. Öt ágy van, nem is kell több. Ha teljesen besötétedett, Colin és Peyssou kivonul a fedezékbe őrködni. Egy ember a bástyán posztol. Úgy gondolom, ennyi elég ma éjjelre. Evelyne-t kétségbe ejti, hogy meg kell válnia tőlem, de nem mer ellenkezni.

Gyorsan, csendben és rendben távozik a két férfi a fedezék irányába, a három civil a palotácskába. Öten maradunk az asztal körül, Miette, Catie, Meyssonnier, Jacquet és én. Thomas a bástyán posztol. Papírra vetem az őrségváltások rendjét, a cédulát a lámpa talpa alá csúsztatom, miután takarékra csavartam a lángot. Magamnak tartom fenn a hajnali négyórai őrséget, és meghagyom: minden váltásnál keltsen fel a lelépő őr. Ez a kötelezettség kínos lesz számomra, de azt remélem, ébren tartja az őrszemet. Megkérem Jacquet-t, hozzon le az emeletről egy matracot, azon ágyazok magamnak a konyha kövén. A többi négy felvonul az első és második emeletre. Kettesével hálnak, felöltözve, az ágy lábához támasztott fegyverrel.

Ami engem illet, nem sokat alszom ezen az éjszakán, illetve úgy érzem, mintha nem sokat aludnék - ami végeredményben egyre megy. Bébelle-lel álmodom. Üldöznek, rám rohannak, én védekezem, de hiába csapok le újra és újra puskatussal támadóim koponyájára, meg se kottyan nekik. Az ébrenlét perceiben - kezdetben ezeket érzem pihentetőbbnek - rádöbbenek súlyosabbnál súlyosabb mulasztásaimra. Nem jelöltem ki a harcosok helyét riadó esetére a bástyán és a kapuerődben. És elmulasztottam kijelölni a célpontokat.

Megoldatlan kérdés továbbá, hogyan biztosítsuk az összeköttetést a hétbükki fedezék és a bástya között. Fontos lenne pedig, hogy ha a kihelyezett őrség ellenséges csapat megjelenését észleli a sánc előtt, valami módon jelt adjon, úgy mégpedig, hogy az ostromlók meg ne neszeljék. Rögtön elfoglalhatná ki-ki a harci posztját, értékes perceket nyernénk.

Az éjszaka második részében ezen rágódom. Eredménytelenül. Tudom, hogy az éjszaka második felénél tartunk, mert a parancs értelmében Miette is, Meyssonnier is felkeltett, amikor lejárt a szolgálata. Képtelen terveket kovácsolok. Így például megjelenik lelki szemeim előtt egy karikára felfüggesztett vashuzal, ami a bástyát összeköti a fedezékkel. Közben el is bóbiskolok olykor, talán még álmodom is, mert egyre badarabb gondolataim támadnak. Megvan a megoldás, gondolom ujjongva. Egy talkie-walkie. Egy pillanattal később rádöbbenek: sohasem volt talkie-walkie-m.

Hajnal felé végre elnyom az álom. Arra riadok, hogy Catie rázza a vállamat, fölém hajol, a fülembe súgja: "te következel", és kicsit megharapdálja a fülemet.

Catie nyitva hagyta a bástyán az egyik nyílást, valaki, talán Meyssonnier odahurcolta elé a kispadot. Nagyon jól tette. A nyílás alacsonyan van, bajos lenne állva kilesni. Mélyeket lélegzek. Kellemesen üde a levegő, és csodák csodája, az álmatlan éjszaka ellenére fiatalnak és erősnek érzem magam. Nem is kétséges, Vilmain előbb-utóbb támadni fog. Megöltük kedves Bébelle-jét, ez vért kíván. De alig hiszem, hogy támadás előtt ne tenne egy utolsó kísérletet a terep felderítésére. Hervétől tud az előretolt sánc létezéséről, nyilván aggasztja, ami a sánc mögött van, vagy lehet. Úgy hiszem, jól ismerem ennek a brigantinak az észjárását. A virtus azt parancsolja, hogy bosszút álljon Bébelle-ért, a haditudomány ellenben azt, hogy ne támadjon vaktában.

Lassan világosodik. Alig látom a sánckaput, pedig mindössze negyven méterre van. A kortól megfeketült tölgydeszkák beleolvadnak a környező sötétségbe. A látási viszonyok rosszak, gyorsan elfárad a szemem, időről időre óvatosan megdörzsölöm bal kézzel a szemhéjamat, és fintorgok.

Érzem, mindjárt elalszom. Felállok, fel-alá sétálok a bástyán. Ahány La Fontaine-mesét tudok könyv nélkül, azt mind elszavalom. Ásítozok. Visszaülök a kispadra. Hétbükk felett megvillan az ég. Meghökkenve bámulom a tüneményt. Nem áll esőre az idő. Két-három másodpercig is eltart, míg ráébredek: Colin és Peyssou jelez elemlámpával a fedezékből. Abban a minutában megkondul kint a harang.

Felpattanok. A szívem majd kiugrik bordáim közül, lüktet a halántékom, nyirkossá válik a tenyerem. Menjek? Ne menjek? Hátha csapda? Vilmain csele. Hátha rám süti a páncéltörőt, mihelyt elhúzom a kémlelőnyílás tolólécét?

Meyssonnier lép ki a kiserődből. Nála a puska. Kérdőn néz rám. Mihelyt magamon érzem cselekvést sürgető pillantását, megnyugszom.

- Mindenki felébredt? - szólok oda neki halkan.

- Mindenki.

- Riaszd őket.

Nincs szükség riasztásra. Az első kondulásra összefutottak. Mindenkinél ott a fegyvere. Elégedetten nézek végig rajtuk. Fegyelmezettek, nyugodtak, és főleg villámgyorsan reagáltak. Suttogva kiosztom parancsaimat:

- Catie és Miette a kiserőd lőréseihez! Meyssonnier, Thomas és Jacquet a bástyára, ugyancsak a lőrésekhez. Tüzet csak Meyssonnier vezényelhet. Jacquet, nyiss kaput, és csukd be mögöttem.

- Egyedül mégy? - kérdezi Meyssonnier.

- Igen - vágok elébe a vitának.

Meyssonnier elhallgat. Segítek Jacquet-nak zajtalanul kinyitni a kaput. Meyssonnier megböki a vállamat, és a sötétben odanyújt valamit. Átveszem. A sánc tolóajtajának lakatkulcsa. Meyssonnier közben esdeklő pillantásokat lövell rám. Ha merné, ki is mondaná: hadd menjen ő helyettem.

- Vigyázz, Jacquet!

Kenhetjük a sarokvasakat, amennyit akarjuk, a nagykapu vészesen csikorog, mihelyt a kapuszárny nyílásszöge meghaladja a negyvenöt fokot. Résnyire nyitjuk, hasamat behúzva préselem át magam a szűk nyíláson.

Hűvös van, mégis szakad rólam a verejték. Átsietek a kis hídon. A várfalon kívül, az árok túlsó oldalán megállok, lehúzom a csizmámat. Lassan, lábujjhegyen lopakodok a sáncig. Ahogy közelebb érek, igyekszem nesztelenül szedni még a levegőt is. Az utolsó pillanatban meggondolom magam, nem a kémlelő ablak tolólécét húzom félre, hanem a Colin fabrikálta rejtett kis kukucskálón lesek ki, lélegzetvisszafojtva. Hervé áll kint, meg egy alacsonyabb növésű fiú. Más senki. Félrehúzom a tolólécet.

- Te vagy az, Hervé?

- Én.

- Ki van veled?

- Maurice.

- Rendben van. Kinyitom a tolóajtót. Először a puskátokat adjátok be. Aztán bejöhet Hervé. De egyedül. Azt mondtam: egyedül! Maurice várjon.

- Úgy lesz - feleli Hervé.

Kinyitom a lakatot, feltolom a csapóajtót. A nyílásban megjelenik a két puska.

- Arrébb a puskákkal - parancsolom. - A csövük álljon előre. Lökjétek be őket.

Engedelmeskednek. Lebocsátom az ajtót. Megvizsgálom a puskákat, kinyitom a tárakat is. Egyik puska sincs csőre töltve. A tár üres. Nekitámasztom a két fegyvert a palánk oldalának, leakasztom a vállamról a Springfieldet. Csak ezután bocsátom be Hervét. Leengedem mögötte a csapóajtót, bekísérem a kapuerődbe. Amikor Hervé mögött becsapódott a kiserőd kapuja, visszamegyek Maurice-ért.

Mostanáig nem volt pontos elképzelésem arról, hogyan is működtessük az EV-t. Hát így kell használni. Zsilipként. Az EV lehetővé teszi, hogy egyenként bocsássuk be a várba látogatóinkat, miután lefegyvereztük őket. Mihelyt visszatérek a kapuerődbe, magam elé húzom azt a papírdarabkát, amelyre tegnap este az őrségváltások rendjét feljegyeztem, és még mielőtt kihallgatnám Hervét, írásban rögzítem a cédula hátára az imént kialakított szabályt.

Befut Menou, Falvine és Evelyne. Menou rögtön nekilát tüzet gyújtani, és kurtán ráparancsol Falvine-ra, aki szívesen elücsörögne egy darabig, hogy menjen fejni. Evelyne hozzám törleszkedik. Látva, hogy nem hessentem el, derekára vonja a bal karomat, megmarkolja a hüvelykujjamat. Meg se mukkan többé. Tart tőle, hogy ha tovább merészkedik, eljátssza azt is, amit eddig megnyert. Egy szónál elakadok, felnézek a papírról, és látom: vendégeink kíváncsian nézegetik Miette-et és Catie-t. Az érdeklődés kölcsönös, tapasztalom, amint egy pillantást vetek Catie-ra. Harcias pózban áll, bal kezét a fegyver csövére nyugtatja, jobb hüvelykujját töltényövébe akasztja, csípőjét kihívóan kidülleszti, és szemérmetlenül méregeti Hervét.

Korántsem teljes a. létszám. Peyssou és Colin még a hétbükki fedezékben posztol, Jacquet a bástyán. A szemem sarkából látom, Thomas szándékosan nem néz Catie-ra, és az asztal túlsó végén foglal helyet. Meyssonnier mögém lép, a vállamon át olvassa, amit írok. Hadd lássa mindenki, akit illet: méltó helyettesem!

Mihelyt végeztem az "irkafirkával", Menou eloltja a lámpát. Én kikérdezem Hervét.

Érdekes dolgokat tudok meg. Bébelle nem egyedül indult felderítésre tegnap este. Egy veterán ment vele. Mindketten kerékpáron távoztak La Roque-ból. Maleviltól kétszáz méterre Bébelle elrejtette kerékpárját, ráparancsolt társára: ott várja be, és akármi történik, maradjon veszteg. A veterán tehát az út mentén lapult. Hallotta a lövést, látta elesni Bébelle-t, hanyatt-homlok menekült vissza La Roque-ba. Vilmain kijelentette: Malevil megölte két emberét, Malevil lakolni fog. Hogy "a hátát biztosítsa", és nyilván azért is, hogy a csorbát kiköszörülje, első lépésként még az éjjel kiküldött egy hat emberből álló különítményt Courcejacra, a Feyrac fivérek vezényletével. Csakhogy az a veterán, aki hajnalban Maurice-szal ott járt felderítésen, ellopott két tyúkot. A courcejaci legények résen álltak, tüzet nyitottak a különítményre, és lelőtték Daniel Feyracot. Jean Feyrac őrjöngött dühében, megrohamozta a tanyát, elfoglalta, és mindenkit lemészárolt.

- Mindenkit? Ezt hogy értsem?

- A két legényt, a szüleiket, a fiatalasszonyt és a kisbabát.

Döbbent csend. Összenézünk.

- Mit szólt Vilmain a haditetthez? - kérdezem.

- "Így van ez rendjén! Megölik egy emberedet, erre te felkoncolod a falut."

Újabb döbbent csend. Intek Hervének, folytassa. Megköszörüli a torkát:

- Vilmain rögtön Malevil ellen akart vonulni. De a veteránok ellenezték. Még Jean Feyrac is azt mondta: nem lehet Malevilt csak úgy ukmukfukk lerohanni, előbb fel kell deríteni.

- Ezt Jean Feyrac mondta?

- Ő.

Hányhatnékom van. "Felkoncoljuk a falut", mert mi sem könnyebb. Malevil, az ugye más. Azt kétszer is meggondolják őuraságaik. Annyira meggondolják, hogy amikor Vilmain önkéntes jelentkezőket kér, egyetlen veterán sem áll kötélnek. Hervé és Maurice könnyűszerrel elérte, hogy kettejüket küldjék ki járőrbe.

- Mit mondott Vilmain?

- Ha ennek a két kis hülyének sikerül, előlépnek veteránná. Ha otthagyják a fogukat, nincs mese, támadunk: Megértettétek?

- Mit szólnak ehhez a veteránok?

- Hát nem éppen lelkesek.

-- De ha Vilmain kiadja a parancsot a támadásra, támadnak?

- Igen. Annyira még tartanak Vilmaintől.

- Ezt hogy értsem?

- Tegnap este óta csökkent Vilmain tekintélye.

- Mióta Bébelle meghalt?

- Mióta Bébelle és Daniel Feyrac meghalt. A kemény legények klikkje megfogyatkozott. Én legalább így látom a helyzetet.

Azt hiszem, jól látja.

- Ha Vilmain elesne, volna, aki a helyére álljon?

- Jean Feyrac.

- És ha ő is elesik?

- Senki.

- Széthullna a banda?

- Azt hiszem.

Kész a reggeli. A csuprok már ott gőzölögnek a fényes diófa lapon. Milyen békés kép! És néhány kilométerre tőlünk, egy tanyaudvaron, öt holttest hever. Köztük egy nagyon apró. Jeges iszony, bénító döbbenet ül rajtunk. Szörnyű becsben tartjuk mi, emberek, a kegyetlenséget, ha ilyen érzelmekkel tiszteljük meg. Pedig nem érdemel egyebet megvetésnél. Mert ami ebben az öldöklésben a legfigyelemreméltóbb, az nem is a szadizmusa, hanem az értelmetlensége. Az emberi élet ádáz ellenségei önnön fajukat, s benne önmagukat pusztítják.

Magam elé húzom a csuprot. Nem akarok Courcejacra gondolni. Az előttünk álló harcra akarom összpontosítani egész figyelmemet. Csendben eszünk. A csendet csak Falvine szapora fecsegése töri meg. Igaz, ami igaz, a vénasszony csak az imént tért vissza a fejésből, nem hallott a mészárlásról, nem tudhatja, min rágódunk. Ma reggel mindenesetre elviselhetetlenebb a kereplése, mint valaha. Falvine beszélőkéjét Menou jó napjaiban malomhoz, zuhataghoz, körfűrészhez hasonlítja, rossz napjaiban hasmenéshez. Mind ismertük a kis tanyát, nem szabadulhatunk az elbeszélés hatása alól, gondolataink Courcejac körül kóvályognak. Síri csendben eszünk. Falvine végeérhetetlen, senkihez sem szóló szóáradatát mintegy megsokszorozza, felerősíti a mi hallgatásunk. Mivel senki nem felel rá, még kiapadhatatlanabbnak tetszik. Merőben külsődleges zaj, mint az ereszről csorgó esővíz csobogása, mint a régi malejaci betonkeverő gép vagy egy szalagfűrész egyhangú zúgása. Bár ez a szóözön francia és tájnyelvi szavakból áll össze, nincs benne semmi emberi, nem az emberi érintkezés eszköze, mint általában a beszéd, éppen ellentéte, nincs igény a befogadására, nem figyelünk rá, elutasítjuk, értelmetlenül zúdul ránk. Egyszer aztán nem bírom tovább, talán mert az elmúlt éjszaka fáradtságán kívül az eljövendő feszültsége is dolgozik bennem. Ráförmedek, megkockáztatva, hogy lovat adok Menou alá:

- Hallgass már, Falvine, ne zavarj! Gondolkozni akarok!

Na tessék! Bőg, okkal, ok nélkül, az az első dolga. És ha legalább csöndben folynának azok a könnyek. De nem! Csukladozik, nyögdécsel, szipog, trombitál. Nem látom, hátat fordítok neki. De hallom. És a nyafogása még sokkal elviselhetetlenebb, mint iménti, megállíthatatlan fecsegése. Mindennek a tetejébe Menou is rákezdi. Zsörtölődik, morgolódik, én ugyan nem értem, mit morog, de Falvine igen. Menou szavai ecetet csöpögtetnek sajgó sebére. Ha így megy tovább, Catie is közbelép. Nem mintha rajongana a nagymamájáért. Alkalomadtán ő is derekasan megcsipdesi. De mégiscsak a tulajdon nagyanyja. Vér a véréből. Nem tűrheti, hogy a szeme láttára kopasszák meg. Foggal-körömmel védi, ha kell. Különben is szeret verekedni. Gyorsan és keményen vág vissza. És "hiába fiatal", nagyokat csíp. Ezt jól megcsináltam! Kellett nekem követ dobnom a baromfiudvarba! Lesz itt mindjárt olyan kotkodácsolás, szárnycsapkodás, tollkopasztás, vérig menő csőrpárbaj, hogy még! Ha elgondolom, hogy én csak egy kis nyugalmat akartam! Köszönöm, Miette, hogy néma vagy. És köszönöm, kicsi Evelyne, hogy egyelőre van előtted némi respektusom (úgyis kinövöd nemsokára), és elhallgatsz, ha haragom mennyköve lecsap.

Hárítsuk el a nagyobb veszedelmet! Catie-n látni, mindjárt kitör. Csírájába fojtom támadó szándékát.

- Végeztél az evéssel, Catie?

- Igen.

- És te, Falvine?

- Hogyne végeztem volna, magad is láthatod, Emmanuel, végeztem.

Neki nem elég egy szó, mint Catie-nak, nyolcat felel rá.

- Akkor eredjetek szaporán istállót pucolni. Jacquetnak más dolga lesz.

Catie felpattan, szó nélkül engedelmeskedik. Mint egy igazi kis katona. Ahogy tegnap ígérte.

- Igen ám, de mi lesz a mosogatással? - kérdezi Falvine, nem létező ügybuzgalmát fitogtatva.

- Menou elmosogat Miette-tel.

- Én is segítek - jelentkezik önként Evelyne.

- Sok ám a mosogatnivaló! - bizonygatja Falvine tragikus tépelődő arcot vágva, mint aki két kötelesség között őrlődik.

- Eredj már! - förmed rá Menou. - Elboldogulok én nélküled is!

- Jössz, nagymama? - kérdezi ingerülten Catie.

És kipenderül az ajtón karcsún, sebesen, mint a nyílvessző. Nyomában kigurul idomtalan lábain kacsázva a hájgömböc is.

Menou ura marad a terepnek, egy nagymosogatás árán. De mit neki a mosogatás! Fel se veszi. Ezt tudtunkra is adja azon nyomban, egy végső nagymonológban, amelynek hangerejét, időtartamát gondosan kiméri. Elég hosszú ahhoz, hogy mind megértsük belőle: Menou győzött, de nem olyan hosszú, hogy kihívja hangos rosszallásomat, ami csorbát ejtene Menou diadalán. Zsémbelése fokozatosan morgássá szelídül, majd elhal. Végre nyugodtan átadhatom magam gondolataimnak.

Az erők immár kiegyenlítettebbek. Vilmain öt embert vesztett, három veteránja elesett, két újonca átállt. Tegnapelőtt tizenhét embert számlált a banda, ma csak tizenketten vannak. Ezzel szemben én tíz harcost állíthatok csatasorba Hervével és Maurice-szal együtt. Fegyverzetünk három 36-os puskával egészült ki, ami nem csekélység.

Ha hihetek Hervének, Vilmain tekintélye megingott: A banda harci kedvét jócskán megcsappantotta a háromfőnyi veszteség. Veszteséglistájukat további két fővel gyarapítja Maurice és Hervé eltűnése, fokozva kedvetlenségüket.

Három probléma vár megoldásra:

1. Olyan haditervet kell készíteni, amely kellőképpen kiaknázza a terep kínálta előnyöket.

2. Kieszelni valami cselt, fogást, ami meggyorsítja az ellenfél sorainak felbomlását.

3. Ha az ellenség meghátrál, mindenáron meg kell gátolnunk, hogy eljusson La Roque-ba, ahonnan lesből csatározhatna ellenünk. Ez, úgy hiszem, a legfontosabb három feladatom közül.

Mióta Falvine-t és Catie-t az istállóba expediáltam, állandó a jövés-menés a konyhában. Thomas kivonult a La Roque-i útra őrködni, Jacquet megjött reggelizni. Meyssonnier elfutott Colinért és Peyssouért, meghozta őket, és máris ment Hervével Bébelle-t eltemetni.

Maurice kihallgatását szántszándékkal halogattam. Hervé távollétében akarom kivallatni a cimboráját. Hadd lám, egybevág-e vallomása azzal, amit Hervé állít.

Maurice félvér. Úgy nézem, legfeljebb két-három centivel lehet magasabb Colinnál, de jóval magasabbnak látszik. Termete nyúlánk, dereka karcsú, csípője keskeny, feneke öklömnyi. Törékeny csontozatához képest meglepően széles a válla. Egyiptomi domborműveken látni ilyen elegáns vonalú figurákat. Bőre aranysárga. Mélyfekete, merev szálú haj keretezi Jeanne d'Arc módra finom rajzú, komoly arcát. Ritkán mosolyog. Mosolya törhetetlenül udvarias. Egyébként ízig-vérig udvarias ő maga is. Az az érzésem, akarva se tudna másmilyen lenni.

Apja francia volt, anyja indokínai. Sainte-Livrade-ról, Lot et Garonne megyéből való. Édesapjának volt egy kis birtoka Fumel mellett. Hervé náluk vakációzott, amikor a bomba robbant. Vallomása innentől kezdve szóról szóra megerősíti Hervé vallomását. Próbálom ellentmondáson kapni, de hiába. Ha van különbség, legfeljebb annyi, hogy Maurice jobban a szívére vette közös barátjuk, René megöletését, jobban gyűlöli Vilmaint. Érzelmeinek nem ad hangot, de amikor a gyilkosságról beszél, összeszűkül ferde metszésű szeme, megvillan jáspisfekete szembogara. Jó benyomást tesz rám, akárcsak Hervé. Ha ugyan nem jobbat. Első látásra Hervé mutat többet. Jól forog a nyelve, talpraesett, és vérbeli komédiás. De Maurice-t keményebb fából faragták.

Odafordulok Peyssouhoz.

- Peyssou, reggeli után volna egy kis munkám számodra.

- Mondd csak, figyelek.

- A raktárban találsz vasgyűrűket. Légy szíves, erősítsd a gyűrűket a pince falába. Maurice segít neked. Az ostrom idejére a pincébe akarom levinni Herkulest, a teheneket és Kedvest. Jó lenne, ha Adélaide-nak is fabrikálnál odalent valami ólfélét.

- Csak Kedvest visszük le? - kérdezi Peyssou. - Hát a többi lóval mi lesz?

- Maradnak a Klinikán. Szükségünk lehet rájuk. Ha végeztetek, szólj, akkor közösen lehordunk annyi szénát a pincébe, amennyi kell.

Peyssou fülig bújik a csuprába, éppen csak a szeme látszik ki belőle. Aggódva pislog rám a csupor pereme fölött.

- Azt gondolod, beveszik a külső várfalat?

- Eszembe sincs. Egyszerű óvintézkedés.

Felállok.

- Menou, hagyd egy percre félbe a mosogatást. Gyere velem.

Menou kikapja Miette kezéből a konyharuhát, szárazra dörzsöli bütykös kis karját, máris útra kész. Átvágunk a külső udvaron- Menou kettőt lép, míg én egyet. A kistoronyba tartunk, ahol a híd felvonószerkezete van.

- Elboldogulsz vele egyedül is, Menou? Vagy adjam melléd Falvine-t segítségül?

- Nincs szükségem arra a hájasbödönre! - sziszegi Menou.

Megmutatom, mi a teendő. Két-három kísérlet után sikerül. Menou foga összecsikordul, szikár kis teste görcsbe feszül, de győzi erővel, hibátlanul elkormányozza a gépet. Forog a tekerődob, tompán csikorogva fut a jól olajozott, vastag lánc, és ez a csikorgás hihetetlen erővel kelti életre a múltat. Eh, jobb dolgunk is van most, mint emlékezni és gyászolni.

Fékezzen erőteljesebben, amikor a hidat lebocsátja, tanácsolom Menounak, nehogy túl hevesen koccanjon a hídpalló az árok kőperemének. A négyszegletes kis toronyablakon át látom: megjelenik a kapuerőd küszöbén Colin és Peyssou. Idebámulnak. Nyilván őket is a múltra emlékezteti a tompa zaj.

- Ez a te őrhelyed, Menou. Mihelyt megkezdődik a tánc, idejössz, és vársz. Ha ne adj' isten úgy fordulna hogy vissza kell vonulnunk a külső falról a belső várudvarra, te felvonod mögöttünk a hidat. Próbáljuk el még egyszer? Vagy anélkül is tudod, mi a teendő?

- Nem vagyok hülye - mondja Menou.

És váratlanul elfutja a szemét a könny. Összeszorul a szívem. Menou nem sír könnyen.

- Fel a fejjel, Menou.

- Hagyj békén - fortyan fel. Összeharapja a száját, elnémul. Nem néz rám. Maga elé mered. Egyenes háttal, felszegett fejjel áll. Hangtalanul peregnek napégette arcán a könnyek. (Csak a homloka fehér, nyaranta széles karimájú szalmakalapot hord napszúrás ellen.) Szobormereven áll, két keze úgy markolja a fogantyút, mintha hajót kormányozna a háborgó tengeren. Ezt a fogantyút legutóbb Momo tekergette Paulat úr látogatása napján. Ujjongott, táncolt örömében. Látom Momót, Menou is látja. Sír, de keményen összeszorítja a fogát, és szilárdan tartja a fogantyút. Nem gyengül el. Nem szánja önmagát. Semmiség, mindjárt elmúlik. Mindjárt átvágja magát a viharzónán, mindjárt elül a hullámverés. Hátat fordítok neki, hogy ne zavarjam, és kibámulok az ablakon. De a szemem sarkából látom bámulatos kis sziluettjét, felszegett fejét, tágra nyílt szemét, amelyből hangtalanul patakzanak a könnyek. A kisablak nyitva, üvegén visszatükröződik Menou képe. Ami a legjobban lenyűgöz, az a két ökle. Úgy markolja azt a fogantyút, olyan keményen, mintha az élete függne tőle.

Elmegyek. Úgy hiszem, jobb neki egyedül. Gyors léptekkel átvágok az udvaron, felvonulok lakótoronybeli szobámba, leülök íróasztalom elé, és a fiókjában, ahová magam sem tudom, mikor nyúltam be utoljára, megtalálom, amit keresek: két filctollat, egy feketét meg egy pirosat. Azt is megtalálom, amit nem kerestem: a nagy rendőrsípot, amit valaha, tébolyult nagylelkűségi rohamomban Peyssounak ajándékoztam jóvátételképpen, miután közös erővel istentelenül eltángáltuk, hogy elvegyük a kedvét a vezérkedéstől. Ha a síp mégis az én fiókomban lapul, az azért van, mert már másnap rábírtam az én vajszívű barátomat, hogy jó pénzért visszaszolgáltassa. Ma, vén fejjel is kedvtelve forgatom-nézegetem sípomat. Pazar darab. Nem fogott rajta az idő, krómozása ma is éppolyan fényesen csillog, hangja ma is éppolyan éles és messze hangzó, mint régen. Belecsúsztatom az ingem zsebébe, és munkához látok. Feláldozom egy rajzpapír negyedrészét.

Öt perc sem telik bele, kopognak. Catie.

- Foglalj helyet, Catie - mondom, de nem nézek fel. íróasztalom az ablakkal szemközt helyezkedik el, a fallal párhuzamosan. Catie megkerüli, leül velem átellenben, háttal a világosságnak. Menet közben szórakozottan végighúzza bal kezét a tarkómon, nyakamon, és lopva egy pillantást vet a papírra, hogy kilesse, mit művelek. Igyekszem nem mutatni, mennyire felborzol a jelenléte. De hiába, látja ő azt jól. Hátraveti magát a széken, kihívóan méreget félig lehunyt szempillái alól, és ravaszkásan mosolyog.

- Elkészültetek az istállóval, Catie?

- Ajaj! Le is tussoltam azóta.

Ezt, gondolom, nem minden célzatosság nélkül mondja. Én azonban makacsul a papírra függesztem a szemem. Nem értek a szóból.

- Mondani akarsz valamit? - kérdezem, egy idő után.

- Igen. - Catie nagyot sóhajt.

- Miről?

- Vilmainről. Van egy ötletem. És hozzáteszi:

- Azt mondtad, ha valami az eszünkbe jut, szóljunk.

- Úgy van.

- No látod. Hát nekem eszembe jutott valami - közli szerényen.

- Hallgatlak - mondom, de továbbra is lesütöm a szemem.

Csend.

- Nem zavarlak? Látom, nyakig vagy a munkában - mondja aztán Catie. - Hallod-e, csuda szép betűket írsz! - Közelebb hajol, hogy kisilabizálja, amit írok. Nagy, nyomtatott betűket rovok filctollal a papírra. -- Mi lesz ez, Emmanuel? Plakát?

- Kiáltvány Vilmainhez és a bandájához.

- Mit mond a kiáltványod?

- Igen kellemetlen dolgokat Vilmainnek, kevésbé kellemetleneket a banda tagjainak. Ha úgy tetszik, megpróbálok éket verni a banda és a vezér közé.

- Mit gondolsz, sikerül?

- Ha szorul a kapcájuk, igen. Ha nem, nem. Próba szerencse. Mit kockáztatok? Egy darabka papirost.

Kopogtatnak. "Tessék", kiáltom, hátra se nézve, és körmölök tovább. Látom, Catie kihúzza magát a széken, és mert az újonnan jött meg se mukkan, hátrafordulok, hogy megnézzem, ki az. Evelyne.

Összeráncolom a szemöldököm.

- Hát te mit keresel itt?

- Meyssonnier végzett a temetéssel. Azért jöttem, hogy ezt megmondjam neked.

- Meyssonnier küldött?

- Nem.

- Ha jól emlékszem, önként jelentkeztél mosogatni. Vagy nem?

- De igen.

- Kész a mosogatás?

- Nem.

- Akkor eredj mosogatni, de rögtön! Amibe belefog az ember, azt végezze el becsülettel.

- Megyek - feleli Evelyne, de meg se mozdul. Áll, és rám szegzi nagy kék szemét.

Rendes körülmények között lekapnám a tíz körméről. Catie előtt nem akarom megszégyeníteni.

- Mi lesz? - kérdezem szelíden.

Ez a szelíd hang megteszi a magáét.

- Megyek - Evelyne, sírással küszködve, kisurran, és beteszi maga mögött az ajtót.

- Evelyne!

Bedugja a fejét.

- Küldd fel Meyssonnier-t. Szükségem van rá. Evelyne arca felderül, hálásan rám mosolyog, és eltűnik. Három légy egy csapásra! Valóban szükségem van Meyssonnier-ra. Megnyugtattam Evelyne-t. És megszabadulok Catie-tól, akivel nem tanácsos sokáig egyedül maradnom. No nem mintha félnék, de mégiscsak illik betartani valamiféle fontossági sorrendet szükségleteink kielégítésében.

Catie megint omlatag pózba vágja magát. Látom, bár a szememet most sem emelem fel. Az arcáig semmi esetre. Elmélyülten rajzolgatom a betűket. Szerencsére csak másolok, a szöveget jó előre megfogalmaztam. Catie felnevet.

- Láttad, hogy ugrott Evelyne első szóra? Bolondul érted.

- Én is érte - felelem zordan, és most ránézek.

Idegesítően mosolyog.

- Ez esetben nem tudom, mi tart vissza...

- Mi lenne, ha közölnéd végre az ötletedet?

Catie sóhajt, megvakarja a lába szárát, fészkelődik. Látni való, mennyire fájlalja, hogy kénytelen elejteni kettőnk kapcsolatának érdekfeszítő témáját.

- Hát jó. Vilmain megostromol bennünket. Beletörik a foga, ahogy mondtad. (Ennél a mondatnál felnevet, nem tudni, miért.) Visszavonul La Roque-ba, és lesbe áll, ami szerinted kellemetlen.

- Több mint kellemetlen. Katasztrófa. Rengeteget árthat nekünk.

- Nohát, ne hagyjuk, hogy visszavonuljon La Roqueba. Vegyük üldözőbe.

- Amekkora előnnyel indul, nem érjük utol.

Catie diadalmasan villantja rám a szemét.

- Hát a lovak mire valók?

Szájtátva bámulok rá. Nézzenek oda, nem ürügy volt, Catie igazán kifundált valamit. Hogy nem gondoltam erre én, aki világéletemben lovakkal bajlódtam? Talán mert eszembe se jutott soha kapcsolatba hozni a lovakat a háború fogalmával. Illetve mégis eszembe jutott egyszer, egyetlenegyszer, amikor rá akartam beszélni a cimborákat, hogy két kancát kérjünk Fulbert-től a tehenünkért. Érv volt egy vitában, semmi több. Ilyen ütőkártya van a kezemben Vilmain ellen: egy lovascsapat, és nem játszottam volna ki!

- Lángész vagy, Catie! - mondom.

Catie elpirul, egész lényén elárad az öröm, szája elnyílik, szeme, akár a boldog gyerekeké. Most látom, menynyire bánthatta, hogy lebecsültem.

Lázasan töprengek. Nem árulom ugyan el Catie-nak, de ötlete jócskán finomításra szorul. Nem vágtathatunk csak úgy, hajrá, Vilmain után a makadám úton, ahol a lópatkó pokoli zajt csap. Meghallanák, bevárnának az első kanyarban, és halomra lövöldöznének mindnyájunkat.

- Bravó, Catie. Megcsináljuk! Addig pedig: senkinek egy szót se!

- Számíthatsz rám - feleli büszkén.

Új keletű erényeinek súlya alatt roskadozva feláll, siet megtetézni a rakást egy vadonatúj erénnyel, a tapintattal.

- Megyek is, nem tartalak fel, látom, dolgod van.

Felállok én is, ami nagy könnyelműség részemről. Catie abban a minutában megkerüli az asztalt, nyakamba ugrik, rám fonódik, és - mennyire igaza van Peyssounak - ficánkol.

Kopogtatnak. "Tessék!", kiáltom meggondolatlanul. Belép Meyssonnier. Akármilyen furcsa, ő pirul el, ő hunyorog zavartan. Jaj a botrányokozónak, aki vagyok! Szánom-bánom, de késő a bánat.

Catie kifut, becsapja az ajtót. Peyssou füttyentene, és azt mondaná "Ejha!", Colin vigyorogna. Meyssonnier nem engedi meg magának sem ezt, sem azt.

- Ülj le egy percre - mondom -, mindjárt megvagyok.

Leül Catie ki sem hűlt helyére. Egyenes derékkal, némán ül, nem mocorog a székén. De pihentető is férfiak közt lenni! Sokkal jobban és gyorsabban megy a munka. Egykettőre a végére érek.

Átnyújtom Meyssonnier-nak a kiáltványt.

- Nézd meg. Mi a véleményed? Hangosan olvassa a szöveget:

MALEVIL ÉS LA ROQUE FELSÉGTERÜLETE

HALÁLLAL SÚJTJUK AZ ALÁBB MEGNEVEZETT KÉT GONOSZTEVŐT:

VILMAIN BANDAVEZÉR, TÖRVÉNYEN KÍVÜLI SZEMÉLY

JEAN FEYRAC, A COURCEJACI HÓHÉR

A BANDATAGOK ÉLETÉNEK MEGKEGYELMEZÜNK, HA LETESZIK A FEGYVERT.

BEÉRJÜK AZZAL, HOGY SZÁMŰZZÜK ŐKET BIRTOKAINKRÓL, EGYHETI ÉLELEMMEL.

EMMANUEL COMTE MALEVIL APÁTJA

Meyssonnier még egyszer átolvassa a szöveget, ezúttal magában. Nézem hosszúkás arcát, s az arcát kétfelől árkoló, hosszú redőket. Ez van ráírva: "lelkiismeret". Jó kommunista volt. Ugyanolyan jó lelkipásztor vagy orvos válhatott volna belőle. És kiváló közigazgatási ember, mert szolgálatra született, és minden ügyet, kicsit, nagyot egyformán komolyan vesz. De kár, hogy nem lett Malejac polgármestere! Gondolom, a lelke mélyén ő is sajnálja a mai napig.

- Mi a véleményed?

- Pszichológiai hadviselés - hangzik a szűkszavú felelet.

Ez ténymegállapítás. Az értékelés még odébb van.

Meyssonnier gondolataiba merül. Hadd fontolja csak meg nyugodtan. Lassan jár az agya, tudom, de érdemes kivárni az eredményt.

- Hatásos lehet, de szerintem csak akkor, ha Vilmain és Feyrac elesett. Ez esetben elképzelhető, hogy a vezér nélkül maradt banda tagjai elállnak a további harctól a kegyelem reményében.

Én azt mondtam Catie-nak: ha szorul a kapca. Meyssonnier sokkal precízebben fogalmaz: ha Vilmain és Feyrac elesett. Neki van igaza. Csekély különbség, mégis perdöntő. Szem előtt kell tartanom, amikor kiadom a hadparancsot.

Felállok.

- No jó. Megkérhetnélek, hogy keríts valahonnan egy furnérlemezt, fúrj két lyukat a felső szélébe, és ragaszd rá ezt a micsodát?

- Hogyne - pattan fel Meyssonnier.

Fogja a kiáltványt, megkerüli az íróasztalt, odalép mellém.

- Én is mondani akartam valamit. Ragaszkodsz hozzá, hogy kizárólag a talpréseket használjuk kilövésre?

- Igen. Miért kérdezed?

- Öt talprés van. A kapubástya két lőrésével együtt hét. Mi pedig tízen vagyunk.

Ránézek.

- Hová akarsz kilyukadni?

- Három embert kell kihelyeznünk, nem kettőt. És azért szólok máris, mert a fedezék szűk három embernek.

Előbb Catie, most Meyssonnier! Egész Malevil töpreng, keres, kutat. Egész Malevil megfeszített erővel tör egy célra. E pillanatban úgy érzem, hogy a közösség, amelynek parancsolok és amely nekem parancsol, a gépezet, amelynek egy csavarja vagyok, egy ütemre gondolkodik, cselekszik, mintha egyetlen tudatos, szabad akarattal felruházott lény lenne. Mámorító érzés, az .,azelőtti" világban, ahol minden, amit tettem, kisszerűen önös volt, soha nem éltem át hasonlót.

- Látom, jó a kedved - mondja Meyssonnier.

- Jó bizony. Malevil remekül működik.

Mihelyt kimondtam, ráébredek, milyen nevetségesen semmitmondó ahhoz képest, amit érzek.

- És nem remeg a gyomrod? Egy kicsit? Néha?

Felnevetek.

- Remeg bizony!

Ő is nevet, és hozzáteszi:

- Tudod, mire emlékeztet? A záróvizsgánk előtti estére. Nevetünk, átfogom a vállát, kikísérem a lépcsőig. Ő lemegy, én visszafordulok a Springfieldért, és kulcsra zárom a szobát. A külső oldalon hárman várnak rám. Colin, Jacquet és Hervé. Utóbbi kettőnél még ott az ásó. Colin pár lépéssel távolabb áll. Gondolom, amilyen apró, nyomasztó érzés lehet neki a két óriás oldalán mutatkozni.

- Ne adjátok le az ásót, lesz még egy kis munka - mondom. - Megvárjuk Meyssonnier-t, és megyünk. Catie kifut a Klinikáról, amint a hangomat meghallja. Egyik kezében a lóvakaró, másikban a csutak. Tudom, mit csinál. Violát tisztogatja. Most, hogy a bokszba friss alom került, érdemes. Mert az én Violám előszeretettel hempereg a földön, az sem zavarja, ha ganajba hemperedik. Falvine a barlang bejárata előtt üldögél egy széles fatönkön. Amint megpillant, bűnbánó képpel felkecmereg.

- Maradj csak, Falvine, rászolgáltál a pihenőre.

- Nem, nem - tiltakozik fitogtatott, idegesítő buzgalommal. - Azt se tudom, mihez kapjak, annyi a dolgom, hogy érnék én rá üldögélni!

Tehát álldogál. És éppúgy nem csinál semmit, mint ülve. De hallgat. Ez is valami. Még nem felejtette el a reggeli rendreutasítást.

Catie-t is bosszantja a komédia. Annál inkább, mert az istállópucolás nagyja is az "ő nyakába szakadt", ahogy mondja. Látom az orráról, mindjárt megbúbolja Falvine-t. Gyorsan közbelépek:

- Végeztél Violával?

- Végre-valahára! Annyi ganajt nyeltem, hogy még. Mondhatom, kár volt lezuhanyozni! És ha azt hiszed, könnyű úgy csutakolni, hogy közben ott a puska a válladon, tévedsz. (Nevet.) Az az ostoba állat meg mind azt lesi, hol rúghat kupán egy csirkét. Vedd tudomásul, megint odavan egy tyúkod. De úgy képen töröltem érte a te kedves Violádat, hogy megemlegeti!

Megtekintem az áldozatot. Szerencsére öreg tyúk. Odaadom Falvine-nak.

- Kopaszd meg, Falvine, és vidd be Menounak.

Falvine örömmel bólogat. Ez a kis ülőmunka egészen az ő szája íze szerint való.

Várjuk Meyssonnier-t. Malevil éli a maga életét. Jacquet toporog, lógatja a karját, kicsit feszeng - nem szokta meg a tétlenséget-, és engem les kérdő, bánatos, szeretettől párás, jámbor kutyaszemével. Hervé fesztelen, kecses pózban áll fél lábra nehezedve, csábos kis kecskeszakállát simogatja, és Catie-t méregeti. Aki ugyan nem néz rá, de részint az ő szép szeméért, részint az enyémért mórikálja magát, buzgón illegeti - minden látható ok nélkül - különféle testrészeit. Colin mosolyogva figyeli a jelenetet, hátát a falnak vetve. Falvine visszaült a helyére. Ölében a tyúk. Még nem fogott hozzá a kopasztáshoz, nem. De előbb-utóbb az is bekövetkezik. Egyelőre pihenget, erőt gyűjt.

- Ha jól meggondolom, ennek a te Violádnak csupa hibája van - mondja Catie, csípőjét riszálva. - Rúg, a szarban hempereg, megöli a csirkéket.

- Lehet, hogy neked az nem számít, Catie, de Viola mellesleg kitűnő hátasló.

- Tudom, tudom! - vágja rá hetykén. - Imádod. És ő is téged! (Nevet.) Attól még tétethetnél a boksz ajtajára alul egy védőrácsot! Mire nyolc férfi a háznál, ha egynek sincs rá gondja! (Nevet, és a szeme sarkából Hervét lesi.)

Otthagyom a társaságot, sietős léptekkel átvágok az udvaron, betérek a raktárba, előkeresek egy köteg drótot meg egy drótvágót, és felírom a kölcsönvett dolgokat Thomas palatáblájára. Mialatt gépiesen teszek-veszek, Catie-ra gondolok és Catie javaslatára a lovakkal, meg Meyssonnier-ra és az ő kincset érő megjegyzésére a lőrésekről. Hirtelen megértem, mit művelünk mi itt Malevilban mind ahányan vagyunk: a háború tudományát igyekszünk elsajátítani, mégpedig rohamtempóban, mert a gyorsaság, itt és most, fennmaradásunk alapfeltétele. Napnál világosabb! Nem gyámolít többé az állam. Csakis fegyverrel szerezhetünk érvényt igazunknak. Illetve nemcsak fegyverrel, fortéllyal is. Mi, akik nem is olyan régen, húsvétkor még azon törtük a fejünket, hogyan nyerhetnők meg a békés választási csatát Malejacban, most az ősi harcos pásztortörzsek könyörtelen törvényeit próbáljuk villámsebesen elménkbe-idegeinkbe vésni.

Kilépek a raktárból. Jön Meyssonnier, hozza a hirdetményt. Kiveszem a kezéből, megnézem. Tökéletes. Mondhatnám, szép. Meyssonnier úgy szabta ki a lemezt, hogy körös-körül egyenletesen keretezze a papírlapot. Míg kiérünk a külső udvarra, átolvasom a kiáltványt. Hirtelen görcsbe rándul a gyomrom. Sebaj. Majd elmúlik.

Odaérünk a társasághoz. Mi van a táblán, kérdezi rögtön Catie. Odatartom elébük. Colin is közelebb jön.

- Hogyan? Ön apát? - kérdezi elképedve Hervé. Önkéntelen hangváltásán mindenki jót derül.

- Megválasztottak Malevil apátjává, de afelől nyugodtan tegezhetsz.

Hervé megnyugszik.

- Hát ami a papirost illeti, jó ötlet. Lesz, akit elgondolkoztat. Jól tetted, hogy Vilmaint "törvényen kívüli"-nek nevezted. A csirkefogó már-már úgy tesz, mintha törvény adta joga volna rabolni, mert valaha a hadseregben szolgált.

Örülök Hervé megjegyzésének. Megerősít abban, amit magam is gondoltam: nemcsak a nyers erő számít a mi zűrzavaros világunkban. Akármilyen furcsa, igenis számít a rang, a cím, a tisztség is. Az egyetemes káosz közepette abba kapaszkodnak az emberek, amibe tudnak, a régi rend maradványaiba. A törvényesség leghalványabb látszata ellenállhatatlan vonzerőt gyakorol rájuk. Ezért érinti Vilmaint súlyosan, hogy megfosztottam tiszti rangjától, ha máshogy nem, egyelőre legalább papíron.

- Catie, engedj ki bennünket a tolóajtón. És maradj a kapuerőd közelében, míg visszatérünk. Falvine, eredj, mondd meg Peyssounak: elmentünk.

Falvine meg se moccan. Ölében érintetlenül hever a tyúk.

- Máris? - kérdezi.

- Máris - ripakodok rá. - És szedd a lábad!

Catie felkacag, könnyed mozdulattal megperdíti karcsú dereka tengelyén üde felsőtestét, és nevetve néz a nagymama után, aki elsattyog, remegve, mint a kocsonya.

Kint az úton a többiek elé vágok Meyssonnier-val. Elmagyarázom, mi lesz a dolguk. Egyszemélyes fedezéket kell ásni a Hétbükkel szomszédos dombon, ahonnan jól látni a sánckaput.

Rendben van, feleli Meyssonnier. Otthagyom Jacquetval, Hervével, és nekivágok az erdei ösvénynek, Colin társaságában. Én megyek elöl. Colinnak meghagyom, lépjen a nyomomba. Meg akarom kímélni a nyomjelző indákat, ha eddig érintetlenek maradtak. Le-letérek az ösvényről a bozótba, hogy kikerüljem őket.

Mind érintetlen. Az ellenség nem fedezte fel az erdei ösvényt. A mondott okokból erősen reméltem, hogy így lesz, mégis megörvendeztet a bizonyosság.

Hátravan még második feladatom. Amikor legutóbb lovon mentünk La Roque-ba, észrevettem, hogy egy helyütt, ahol két domb fogja közre, erősen összeszűkül az országút. Mindkét domb tövében, az útszélen üszkös facsonk áll. A két facsonk közé akarom kifeszíteni a magammal hozott dróthuzalt, és ráakasztani a Vilmainnek szánt kiáltványt. Sajnos, gyalog meglehetősen messze esik a kérdéses pont, még a rövidebb, erdei ösvényen is. Hallom, Colin máris kimerülten liheg. Hirtelen eszembe ötlik: alig alhatott az éjjel, kinti őrségen volt. Bűnbánóan hátrafordulok:

- Kifulladtál?

- Semmiség!

- Bírod még egy félóra hosszat? Kiakasztom a kiáltványt, és utána szusszanunk egyet.

- Miattam ugyan ne fájjon a fejed. - Colin összeráncolja a szemöldökét, felvágja az állát.

Hiába múlt el negyvenéves, ha ilyen képet vág, kölyöknek látszik. Nem mondom meg neki, dehogy mondom. Roppant büszke a férfiasságára, legalább annyira, mint Peyssou, ha nem is szokott róla Peyssou virágos stílusában elmélkedni.

Nagy a hőség. Izzadok. Kigombolom ingem nyakát, feltűröm az ujját. Időről időre, amikor egy elpattanó ágat megfogok, nehogy Colin arcába csapódjék, hátrapillantok. Colin szája vonallá keskenyült, arca falfehér, szeme beesett. Nagy kő esik le a szívemről, amikor végre megérkezünk. Az erdei ösvénytől az országútig kezdetben lágyan lejt a talaj, az utolsó húsz méter azonban köves és meredek. Lejutni hagyján, elvégre le is szánkázhatok. Annál keservesebb lesz felkapaszkodni. Túlnan is meredek domboldal szegélyezi az utat. Van valami nyomasztó a látványban: mintha fuldokolna a két meredély szorításában.

Lesiklok az útra, gyorsabban, mint szeretnék. Nagy zökkenővel érek földet. Átfűzöm a drótot a furnérlemez lyukain, a drótot hozzáerősítem az innenső facsonkhoz, az út fölött kifeszítem, és a másik végét a túlnansó facsonkhoz rögzítem. Fürgén jár a kezem. Colin, akit idelentről nem látni, a bozótosban hasal, a meredek part peremén, előtte a puska. Ő fedezi a hátamat La Roque felől. Jó biztosítás, feltéve, hogy egyetlen ember akar megtámadni. De ha egy egész banda? Eszményi célpontot nyújtanék ezen a csupasz terepen, Se árok, se bokor a következő kanyarig. A bozótosba csak úgy juthatok vissza, ha megmászom a húsz méter magas, nagyon meredek, ellenséges tűznek kitett partoldalt.

Megjegyzendő, így is csak két-háromszori próbálkozásra sikerül nagy keservesen feltornásznom magam mindkét kezem igénybevételével, vállra vetett, tehát nem is lövésre kész puskával. Útközben többször is megcsúszom, félig visszazuhanok. Hosszú percekig eltart, míg fölérek.

Colint nem látom sehol. Jól megbújt a bokrok közt. Ő nyilván lát engem, de nem mer zajt ütni, azért nem jelentkezik. Kuvik szól valamerre. Döbbenten állok meg. Az esemény napja óta néma az erdő, nem hallani madárkiáltást, légydöngést. Megint felhangzik a kuvikolás, közvetlen közelből. Megindulok a hang irányába. Két lépés után belebotlom Colin lábába.

- Vigyázz hé, itt vagyok! - figyelmeztet halkan Colin. - Hallottad a kuvikot?

Colint rázza a hangtalan nevetés.

- Én kuvikoltam! - közli diadalmasan. - Hogy figyelmeztesselek.

És erélyes mozdulattal lecsapja fegyverén a biztosítót.

- Te voltál az? Hallod-e, pompásan csináltad. Megtévesztettél.

- Hát már nem emlékszel a körbeli hangutánzó-versenyekre? Mindig én győztem.

Máig büszke rá. Amihez nem kellett testi erő, abban csakugyan ő vitte el a pálmát: nyíllövészetben, parittyázásban, golyózásban, bűvészmutatványokban. No és persze ő tudott három labdával zsonglőrködni, nádszálból furulyát, papirosból nyaktilót fabrikálni a legyeknek, egy szál dróttal kinyitni az ajtózárat, látványosan hasra esni, mikor fellép a katedrára.

Rámosolygok.

- Tíz perc pihenő. Alhatsz egyet.

- Tudod, mi jutott eszembe, mialatt a hátadat biztosítottam, Emmanuel? Keresve sem lehetne jobb helyet találni az ellenség tőrbecsalására, mint az itt. Négy ember könnyűszerrel kiírt egy egész bandát. Kettő ezen a parton, kettő odaát.

- Aludj csak, aludj! Ráérsz aztán is haditerveket kovácsolni!

Nem akarom zavarni, odébbállok, ám ezúttal jól szemügyre veszem a terepet, hogy biztosan visszataláljak. Távolodóban figyelem Colint. Mihelyt lehajtja a fejét, elnyomja a buzgóság a harasztban. Puskáját úgy öleli magához, mint a szerelmesét.

Órámra pillantok. Idegesen járkálok fel-alá. Csizmám nem ver zajt a puha talajon. A lanka északi fekvésű, két hónap óta bőven kap csapadékot, sűrűn ellepte a moha. Megint elámulok az aljnövényzet trópusi burjánzásán. Buja, ámbár túlságosan egynemű tenyészet. Úgy rémlik, a legéletképesebb növények, a harasztfélék, meghódítják az egész terepet. Nyomasztó a csend, az állatvilág hiánya. Örömmel látnék akár csak egy pókhálófoszlányt, bokortól bokorig húzódó szálacskát. De attól tartok, nem látunk többé rovart, hacsak jobban megkímélt vidékekről be nem vándorolnak. És a madarak? Ha egyik-másik túlélte volna a katasztrófát, miből táplálkozna rovarok híján? Az erdő újjászületik húsz-huszonöt év alatt, de a természet jóvátehetetlenül megcsonkult.

A sűrű, nyirkos bozótban szellő se rebben, levél se moccan. Fojtogat a csend és a magány. Kutyául érzem magam. Nem az eljövendő harctól félek. Ismerem azt a félelmet is, és nem kérek belőle: heves szívdobogás, gyomorremegés, görcsös bélrángások. Amit e pillanatban érzek, sokkal rosszabb. Másfajta szorongás. Colin alszik, és nélküle, társaim nélkül, Maleviltól távol úgy érzem, nem vagyok senki és semmi. Tengek-lengek, mint üres ing a szélben.

Elviselhetetlen érzés. Felrázom Colint. Önző módon jó öt perccel megrövidítem kiszabott pihenőidejét. Felnyitja a szemét, nagyot nyújtózik, megszólal. Első dolga lehordani. De bánom is én! Mihelyt a hangját meghallom, magamra találok. Az vagyok megint, aki voltam, akinek a cimborák ismernek. Sokszálú kötelék fűz ismét a világhoz: a barátság, a felelősség kötelékei, a feladat, amit ők ruháztak rám. Visszabújok tulajdon bőrömbe. És nagy megkönnyebbüléssel tapasztalom; hál' isten, van bőröm!

- Mért keltettél fel, te hóhér - zsémbel suttogva Colin. - Olyat álmodtam, de olyat...

Legszívesebben rögtön el is mesélné azt a nevezetes álmot, de leintem. Túlságosan közel van az országút. Átvágunk a bozótoson. Mire kiérünk az ösvényre, az álom emléke szertefoszlott, Colin gondolatai azonban most is akörül forognak, ami az álmot előhívta. Ámultan tapasztalom, hogy a közeli veszély tudata sem nyomhatja el mindennapos gondjainkat.

Colin megáll, rám néz, szemöldöke felszalad a homloka közepére, szája szélén mosoly bujkál.

- Nem vetett szemet rád Catie?

- De igen.

- Hát Peyssoura?

- Észrevetted?

- És Hervére?

- Meglehet, rá is.

Rövid csönd.

- Hát Thomas? Ő mit szól hozzá?

- Thomas azt mondogatja magának: Malevilban két nő jut hat férfira.

- No és?

- És alighanem azon töpreng, okosan tette-e, hogy feleségül vette Catie-t?

Kis csend.

- Szerinted miért van olyan kevés nő? - kérdezi aztán Colin.

- Hát ami a kóborló bandákat illeti, könnyű megmagyarázni. Vagy a vezér nem kér belőlük, vagy elhullnak útközben. Ahol szűkében az ennivaló, ott csak az erősek esznek.

- No de a magunkfajta emberek közt?

- Úgy érted: a helyben lakók között?

- Úgy.

- Annak is megvan az oka, úgy hiszem. Az esemény előtt a falusi lányokat felszívta a város. Nyolcvan százalékuk városlakó lett.

- És szerinted a városok mind elpusztultak?

- Nem tudom. Az idevetődött bandák mindenesetre nem városiakból tevődtek össze.

Csend.

- Pocsék állapot - dünnyögi komor képpel Colin. - Mégiscsak jobb volna, ha ki-ki a saját asszonyával élhetne.

Nem éppen hízelgő Miette-re, ha meggondolom. Szegény Miette! Megint ráunt valaki papnői tevékenységedre!

Beszéljünk másról!

- Volna egy kérésem, Colin. Ma délután aludj egy nagyot.

Mint előre sejtettem, megsértődik.

- Mért éppen én? - kérdezi, és kihúzza magát.

Csakugyan, mért éppen ő. Elvégre attól, hogy az ember kicsi...

- Fontos szerepet szánok neked a várvédelemben.

- Vagy úgy - Colin arca felderül.

- Azt szeretném, ha te kerülnél az egyszemélyes fedezékbe, amit most ásat Meyssonnier.

- Hétbükkön ki lesz?

- Hervé és Maurice.

- Én meg az egyesben?

- Igen. Más szóval nemigen alhatsz éjszaka. Azok ketten szundíthatnak felváltva egy sort, te nem.

- Ugyan, mit nekem egy átvirrasztott éjszaka - von vállat Colin, hanyag eleganciával. - Milyen fegyvert kapok?

- Egy 36-ost. Elégedetten bólint.

Aztán felkapja a fejét, rám néz:

- Hát azok ketten?

- Hervé és Maurice?

- Ühüm.

- A sajátjukat.

Csend.

- Miért kapunk mindhárman 36-os puskát?

- Hogy ha hátulról a banda közé durrantotok, Vilmain ne tudja megkülönböztetni hangra a ti puskátokat a sajátjától.

Colin megtorpan. Fülig szalad a szája.

- A hang Jákobé, de a kéz Ézsaué... Fogadom, ez senki másnak nem jutott volna eszébe. Csuda ötleteid vannak!

- Neked is.

- Nekem?

- Mindjárt megmagyarázom. De várj, még nem fejeztem be. Éjjelre megkapod a messzelátót.

- Á!

- Vilmain előreláthatólag pirkadatkor támad. Számítok rá, hogy messziről észreveszed a bandát, és azonnal jelt adsz nekünk.

- Zseblámpával?

- A világért se! Felfednéd a búvóhelyedet.

- Hát hogyan?

Ránézek.

- Kuvikolni fogsz.

Felkapja a fejét, szélesen elvigyorodik. Büszke, mint egy taknyos kölyök. Előre tudtam, hogy így lesz, mégis belesajdul a szívem. Ha tehetném, örömest átengedném neki testmagasságunk különbözetének a felét, csak ne keresne mindig és mindenben kárpótlást a termetéért!

- Miféle ötletemre gondoltál az előbb? - kérdi kisvártatva.

- A tiedre és Catie-éra.

Colin eltátja a száját.

- Catie-nak volt egy ötlete?

- Meglep, mi? Úgy látszik, némileg alábecsülted Catie egyéb irányú képességeit.

Cinkosan összenevetünk, mi, férfiak egymás közt. Aztán folytatom:

- Ha Vilmain meghátrál, üldözőbe vesszük. Lovon. De nem az országúton, hanem az erdei ösvényen. Jóval előttük ideérünk a táblához. És lesből lecsapunk rájuk.

- A les az én ötletem - konstatálja Colin csendes büszkeséggel. - Mit ötlött ki Catie?

- A lovakat. Én meg az ösvényt.

Colin hallgat. Tulajdon dicsősége fényében sütkérezik. Nem zavarom. Jó öt percig hallgatagon lépkedünk egymás oldalán. Aztán megszólal Colin. Kicsit elcsukló hangon kérdezi:

- Mit gondolsz, elbánunk Vilmainnel?

- Nem gondolom, tudom!

És hozzáteszem:

- Már csak egytől félek. Hogy mégsem támad.

17

A kora hajnali őrséget vállalom magamra, mint tegnap éjjel. Mindössze annyi a különbség, hogy ezúttal Evelyne is ott hál velem a kapuerőd konyhájában, a matracon. Engedélyt kapott rá, hogy a kétórás őrséget is megossza velem.

Két feladata van. Mihelyt megadom a jelt, azaz: megszorítom a vállát, riasztja a kapuerődbelieket. Innen egyenesen a Klinikára siet, felnyergeli a két fehér kancát és Violát. Malabárt nem visszük magunkkal. Attól tartok, felhergeli a kancák közelsége, és elárul bennünket harsány nyerítésével.

Ki-ki pontosan tudja, mi a dolga. Menou a felvonóhidat kezeli. Falvine levonul a pincébe. Elvben azért, hogy jelenléte megnyugtassa az állatokat. Valójában azért találtam ki az egészet, hogy eltávolítsam a vén kereplőt.

Délről északnak haladva megszámoztam a lőréseket. Egytől hétig. Ki-ki tartozik riasztás után gyorsan és néma csendben elfoglalni őrhelyét. Az 1-es számú lőrésnél Jacquet posztol, a 2-esnél Peyssou, a 3-asnál Thomas, a 4-esnél én, az 5-ösnél Meyssorinier. Miette és Catie helye a kapuerődben van, a 6-os, illetve a 7-es lőrés mögött. Elmés kiképzése folytán ez a két lőrés abszolút biztonságos, két amazonunkat véletlenül sem érheti ellenséges golyó. Nem kockáztathatjuk asszonyaink testi épségét, rajtuk áll vagy bukik a közösség jövője.

Hervé és Maurice a hétbükki lőállásban őrködik, Colin az egyszemélyes lyukban. Ő ad jelt puskalövéssel a másik kettőnek a tüzelésre, amikor jónak látja, de csakis az után, hogy Vilmainék kellőképpen belemelegedtek az ostromba.

- Viszem az íjat is - közölte Colin a csata előestéjén.

- Menj már! Íjjal akarsz lőni, amikor messzehordó puskád van?

- Jól kifundáltam én azt! A sokkhatás miatt kell az íj, tudod. Se zaj, se füst, csak pang! Ott a nyíl a pacák hátában! Ettől megáll bennük az ütő! És akkor, de csakis akkor jövök én a 36-os puskával!

Úgy örül lángeszű ötletének, hogy nincs szívem nemet mondani. Este a bástyáról szemléljük Colin kivonulását. Vállán a 36-os puska, hátán keresztbe vetve a hatalmas íj. Meyssonnier vállat von, Thomas dühöng. "Mindent ráhagysz", mondja szemrehányóan.

Keveset alszom, akárcsak tegnap éjjel, mégis pihentnek, frissnek érzem magam, amikor hajnalban kiülök őrködni Meyssonnier kispadjára, a 4-es számú lőrés mögé. Springfieldem csöve a bástya évszázados kőperemén nyugszik, agya a combomon. Hát nem különös, hogy én, a XX. század szülötte itt ülök, ahol valaha angol íjászok, hugenotta vitézek őrködtek páncélingben? Ha nem volna mellettem Evelyne, ha nem volnának a cimborák, akik e percben itt alusszák az igazak álmát a kapuerődben, a kisujjamat se mozdítanám, úgy hiszem, hogy az életemet megvédjem ilyen áldatlan állapotok közepette. Vajon meddig tart még az élethalálharc a bandákkal, az örökös résen állás, a hülyítő helyőrségi élet?

Evelyne kedvenc zsámolyán kucorog mellettem. Hátát jobb lábamnak veti, fejét ráhajtja a térdemre. Könnyű. Alig érzem a súlyát. Nem alszik. Időről időre megcirógatom szabad bal kezemmel nyakát, arcát. Abban a pillanatban belecsúsztatja kis kezét az enyémbe. Előre megállapodtunk: beszélni tilos!

Tudom, társaim megütköznek kettőnk kapcsolatán, jóllehet elismeréssel figyelik, milyen türelmesen ápolom, gondozom, tornásztatom, oktatom Evelyne-t. Ha feleségül venném, talán rosszallnák, de jobban megértenék.

Igaz, én magam sem értem. Viszonyunk plátói, bár érzéki elemek színezik. Nem kívánom magamévá tenni Evelyne-t, de elbűvöl kecses kis teste, égtiszta szeme, hosszú haja. Ha Evelyne valaha szép leánnyá serdül, nem állhatok majd ellen a kísértésnek, ahogy magamat ismerem. De úgy érzem, sokat vesztenék a cserén. Ezerszer jobb lenne, ha Evelyne megmaradhatna olyannak, amilyen, és nem változna a viszonyunk.

Tegnap délután az íróasztalom fiókjában turkált "rendrakás" ürügyén, mialatt én ledőltem pár percre. Megtalálta azt a borotvaéles, hegyes kis tőrt, amit még a nagybátyámtól kaptam, papírvágó késnek. Amikor felébredtem, elkérte.

- Minek az neked?

- Tudod te jól!

Csakugyan tudom. És nem akarom az ő szájából hallani. Némán igent bólintok.

Evelyne előkerített egy darab spárgát, a tőr markolatára csomózta, és az övére kötötte. Este egész Malevil megcsodálta Evelyne tőrét, röpködtek a tréfás megjegyzések. Én is megkérdeztem, ezzel óhajtja-e "kardélre hányni" Vilmaint. Úgy tettem, mintha gyerekes komédiázásnak nézném a dolgot, mint a többiek. Holott tudom én jól, miféle szándék bújik meg a játék mögött.

Hűvös van, az éj koromfeketéjét alig-alig oldotta szürkébe a pirkadat. Nem sokat látni a lőrésen át. Főként "hallás után tájékozódom", ahogy Meyssonnier szokta mondani, aki alighanem katonai kiképzése során csípte fel ezt a szakszerű kifejezést. Félelmesen csendes a hajnal. Nincs madárcsivogás. Krá is kerül mostanában. Várom Vilmaint. Eljön, ez biztos. Amilyen ostoba, hetvenkedő katona, támadni fog, mert megfogadta, és nem szívhatja vissza a szavát. És támadni fog, mert vakon bízik technikai fölényében, amit az az elavult páncéltörő ágyú képvisel.

Vilmainben és a Vilmain-típusú emberekben az a legutálatosabb, hogy az ember előre tudja, mikor mit gondolnak. Enyém a páncéltörő, én szabok törvényt. És az ő törvénye a mi pusztulásunk. Malevil megölte két veteránját, ő tehát "felkoncolja Malevilt".

Ami a koncolást illeti, abból ezúttal nem eszik. Napközben olykor elfogott a félsz. Ennek vége. Az út tiszta, és teljesen nyugodt vagyok, eltekintve némi, mondjuk így: "remanens" idegfeszültségtől. Várom Colin jeladását. Perceken belül felhangzik, tudom.

Várom, és amikor csakugyan felhangzik, kővé dermeszt a meglepetés. Evelyne megérinti a kezemet, erről végre eszembe jut, mit kell tennem: megszorítani a vállát. Meg is szorítom, bár magamban konstatálom, nevetséges, amit művelünk. Evelyne úgyis tudja.

Evelyne elfut, és ahogy megbeszéltük, magával viszi a zsámolyt is, amin ült, nehogy láb alatt legyen. A következő pillanatban már ott térdelek a pad előtt, bal könyököm a padon, arcom a puska tusán. Hallom, sőt, a szemem sarkából látom is, mert az ég alja gyorsan világosodik, hogy cimboráim sorra elfoglalják őrhelyüket. Mindez síri csendben és bámulatos gyorsan zajlik le.

Aztán telnek-múlnak a percek, és nem történik semmi. Vilmain tétovázik, nem szánja el magát rögtön a sánc lövetésére. Kész őrültség, de vérig bosszant, hogy ez a hülye késlekedik, nem akarja eljátszani a szerepet, amit gondolatban kiosztottam rá. Nincs tudomásom róla, hogy bármit mondanék, pedig Meyssonnier utóbb azt állítja, megállás nélkül motyogtam, és mindig ugyanazt: mi az istent csinál, mi az istent csinál?

Végre eldördül a várva várt lövés. Bizonyos értelemben csalódást okoz, sokkal gyengébb, mint vártam. Nyilván Vilmainnek is csalódást okoz az eredménye. A lövedék nem sodorta el a palánkot, még a két kapuszárnyat sem vetette ki sarkaiból. Mindössze a palánk közepét szakította be. Másfél méter átmérőjű lyukat ütött rajta, de alsó és felső részében nem tett komoly kárt.

Hogy is történt, ami történt? Elvben nekem kellett volna jelt adnom a tüzelésre. A megbeszélt jeladás: egy hosszan elnyújtott fütty. Nem adtam jelt. Mégis, mind ahányan voltunk, engem sem kivéve, elkezdtünk vaktában lövöldözni. Nyilván mindenki azt hitte, a szomszédja lát valamit. Holott senki sem látott semmit. Nem is volt mit látni. Az ellenség nem merészkedett a rés közelébe.

Hadifoglyaink tanúvallomása e tekintetben egybehangzó: amikor megkezdődik a lövöldözés, Vilmain emberei jó tíz méterre lehetnek a palánktól, golyóbiztos helyen. A szikla kinyúló pereme védi őket. Indulnának a páncéltörő szakította réshez, de korán jött, céltalan sortüzünk megállítja őket. Nem mintha kárt tehetne bennük, hanem mert lövéseink hosszirányban végigpásztázzák a palánkon ütött lyuk peremét, és részint lehasadozó faszilánkokat sodornak feléjük, részint, ami a vadászpuskákat illeti, golyóik fülsiketítő ropogással, kattogással csapódnak a fába. Ostromlóink hasra vetik magukat, és tüzelnek. Vaktában lődöznek ők is, az a sziklaperem, amely a mi golyóinkat felfogja, bennünket is takar. A két szemben álló hadsereg lő mint a megveszekedett - a semmire.

Nagy nehezen rájövök, mi folyik itt. Úgy látszik, Meyssonnier is rájött, mert odaszól nekem:

- Állítsd le! Semmi értelme!

Egyetértek, le is állítanám, de hol a síp? (Peyssou sípja.) Izgatottan forgatom ki a zsebeimet, kiver a hideg verejték, hiába, a síp csak nem akar előkerülni. Bár mindinkább elhatalmasodik rajtam a vakrémület, tudatában vagyok, milyen nevetségesen festhetek. A generalisszimusz nem adhatja ki csapatainak a sorsdöntő parancsot, mert nem találja a rendőrsípját! Nyugodtan elüvölthetném magam: Tüzet szüntess! Még Miette és Catie is meghallaná odafent a kapuerődben. De nem. Magam sem tudom, miért, úgy érzem, roppant fontos, hogy mindent úgy csináljunk, ahogy megbeszéltük.

Végre megtalálom a becses relikviát. Nem történt csoda: ott volt, ahová tettem, az ingem zsebében. Három rövidet sípolok. A mi oldalunkon elnémulnak a fegyverek.

A sípszó visszhangot ver Vilmain katonalelkében. Idáig hallom, amint rárivall embereire: "Mire lőttök, vadbarmok?"

Süket csend váltja fel mindkét oldalon a puskaropogást. Halotti csend, mondanám, ha nem lenne túlzás. Egyelőre a haja szála se görbült senkinek. A csata első menete komédiába és dermedt csendbe fúl. Mi nem érezzük szükségét, hogy kirontsunk Malevilból, az ellenségnek semmi kedve megrohamozni a másfél méteres rést, kitéve magát golyóinknak.

A folytatást a várból nem láthattam, utóbb mesélték el a kihelyezett különítmény tagjai.

Hervé és Maurice kétségbeesetten tapasztalja: súlyos hiba történt a fedezék helyének megválasztásakor. Kitűnően látni ugyan a malevili úton közeledőket, de csak amíg mennek vagy állnak. Mihelyt lehasalnak - és most hasalnak! -, eltűnnek, elfedi őket az utat szegélyező, füves lanka. Maurice és Hervé nem lőhet, nincs kire. De ha volna is, ha felállna az ellenfél, kérdés, lőhetnek-e. Colin fegyvere hallgat.

Colin fedezéke a lehető legjobb helyen van, átellenben Malevillal. Tisztán látja a sánckapuhoz vezető meredek utat, a sziklafal mentén hasaló támadókat. És amikor a sípszó elhangzása után Vilmain félkönyékre emelkedik, és rárivall embereire: "Mire lőttök, vadbarmok?", Hervé személyleírása alapján megismeri a vezért borotvált, szőke fejéről.

Ezen felbuzdulva Colin elhatározza: Vilmaint lövi le elsőnek. Ami önmagában véve helyes. De amikor Colin ajkán ravasz mosollyal - elmeséli, hogyan fogott terve kivitelezéséhez, a hajunk is égnek mered elszörnyedésünkben.

Hogy a szívének oly kedves "sokkhatást" elérje, hang és füst nélkül, Colin az íjért nyúl, a puskát fitymálva. Colin kicsi, a fedezék szűk, az íj nagy. Colin rájön, hogy ebben a "patkánylyukban" lehetetlen kifeszíteni az íjat. Ezen ne múljék! Kimászik a fedezékből (puskáját hátrahagyva). Három méterrel odább terebélyes gesztenyefa üszkös csonkja mered égnek. Colin íjastul elkúszik a fáig. És feláll. Igen, feláll! A fa mögül nyugodtan célba veszi Vilmain háta közepét.

Szerencsétlenségére Vilmain a lövés pillanatában elmozdul. Valami parancsot ad ki. A nyílvessző elsüvít mellette, a szomszédját találja. Ez az ember lehetett a páncéltörő etetője. Kis szürke lövedékek hullanak kezéből az útra, jó darabig gurulnak a lejtőn, míg el nem akadnak. A sebesült vérfagyasztó jajkiáltást hallat, felugrik (ekkor látják meg a kettős fedezékben ülők), ide-oda futkos az úton, tekereg, hajladozik, próbálja kitépni a nyilat, de hiába. Pár méterrel odább hasra bukik, görcsösen rángatózik, a földet kaparja.

A sokkhatás beáll, de nem bizonyul tartósnak. És ami még nagyobb baj: Vilmain látta, merről jött a lövés. Tüzet vezényel. A következő pillanatban tizenkét puska torka okádja a golyót a gesztenyefa irányába. Colin a földre veti magát. Nem viszonozhatja a tüzet, puskája jó három méterre van tőle, az íj hasznavehetetlen, hason fekve nem tudja kifeszíteni.

Hallani hallom az eszeveszett lövöldözést, de látni semmit sem látok. Nem sejthetem, ki lő kire, hiszen a kihelyezett különítmény ugyanolyan puskákkal rendelkezik, mint az ellenség. Gyilkos aggodalom szorítja el a torkomat. A mieink három puskája nagyon is kevésnek tetszik Vilmain tizenkét puskája ellenében. Számszerű fölényénél fogva Vilmain bármikor hátba támadhatja őket. És mi nem tehetünk semmit értük, hacsak ki nem rontunk Malevilból, ami kész öngyilkosság.

Aggódik Hervé és Maurice is. Az ellenségnek színét sem látják, Colint sem láthatták kisurranni a fedezékből, nem értik, miért vereti Vilmain a cserjést, és főként, miért hallgat Colin fegyvere. Tudják, vagy ha Maurice nem is, hát Hervé tapasztalatból tudja: Colin őrhelyéről jól látni az országutat. Elvégre ő ásta ki Jacquet-val délután a fedezéket.

A legjobban természetesen az érdekelt aggódik. Helyzete úgyszólván reménytelen, és ennek ő maga is tudatában van. Szálegyedül, fegyvertelenül lapul a megfeketült gesztenyecsonk mögött, hetven méterre az ellenségtől. A rázúduló össztűz földhöz szegzi, nem térhet vissza a fedezékbe. Tompán koppannak a fán az ellenség 36-os golyói, olykor le is sodornak egy-egy kéregdarabkát, hajszállal a feje fölött. Colin rég eltökélte: mihelyt egy pillanatra alábbhagy a pergőtűz, két ugrással a gödörben terem. Hiszen itt tátong karnyújtásnyira tőle, még a fedezék oldalának támasztott puskát is látja. De a tüzelés percre sem hagy alább, és ijesztően pontos. A golyók nem találják el a gesztenyefát, de ott fütyülnek el jobbra-balra Colin füle mellett, rémítő közel.

- Megtörtént velem, ami soha, mióta élek - mondja majd nekünk Colin. - Azt kívántam, bár lennék még kisebb.

Amikor Colin nyila eltalálta a páncéltörő etetőjét, Vilmain ráébredt, hogy az ellenség hátulról fenyegeti, és páni rémület fogta el, mesélték foglyaink. De mert az ellenséges lövész nem viszonozta a banda tüzét, Vilmain megnyugodott. Látta, hogy fegyvertelen ellenféllel van dolga, és elhatározta, kipiszkálja a fa mögül. Rögtön kiadta a parancsot két veteránnak: kúszva közelítsék meg a dombot, kerüljenek jobbról az ellenség oldalába, akit addig a fához szegez a négy legjobb lövész pergőtüze. A két veterán elindult. Alig tettek meg kúszva néhány métert, Vilmain visszarendelte őket. "Majd én - mondta. - Ennek az ürgének én lyukasztom ki a bőrét." Nyilván úgy gondolta, ez a könnyű és mutatós győzelem egy csapásra helyreállítja megingott vezéri tekintélyét, jóra fordítja a balul kezdődött vállalkozást.

Vilmain tehát feláll, és mert mindenki más hasal, máris hősnek tetszik. Hintázó, hanyag járással megindul lefelé az úton, hogy Colin oldalába kerüljön. Töltényövén pisztoly, kezében puska. Nagy bátorság nem kell a mutatványhoz, Colin fegyvertelen, a mi golyóinktól pedig megvédi a sziklaperem.

Hervé és Maurice mindeddig nem láthatta a vezért, ahogy embereit sem. De mihelyt Vilmain talpra áll, és megindul az úton a tapasztalt nyomkereső rugalmas macskalépteivel, kitűnő célpontot nyújt. Hervé Colin jeladására vár, nem lő, csak figyeli Vilmaint (később remekül utánozza a járását). Maurice ellenben habozás nélkül célzásra emeli a fegyverét, mivel engesztelhetetlenül gyűlöli Vilmaint. Vilmain kényelmesen, hanyag eleganciával lépked, Maurice követi szemmel-puskacsővel, és amikor Vilmain megáll, hogy lőjön, Maurice gondosan becélozza a halántékát, és meghúzza a ravaszt.

Vilmain szétlőtt fejjel elzuhan, újonca golyójától találva, akit ő maga vezetett be hetekkel előbb az álló helyzetből, alátámasztott csővel történő célzás rejtelmeibe. A pergőtűz elnémul, Colin két ugrással a gödörben terem, ahol készen várja a fegyvere. És a jól álcázott, biztonságos fedezék oltalmából nyugodtan céloz és lő. Colin kitűnő lövész, gyors és pontos. Kettőt lő, kétszer talál.

Pillanatok alatt megfordul a helyzet. Jean Feyrac, aki foglyaink szerint eddig sem lelkesedett túlságosan a malevili hadjáratért, kiadja a parancsot a visszavonulásra. Szabályos visszavonulás, nem menekülés. Mindenekelőtt pergőtüzet zúdítanak Colin búvóhelyére. Colin kénytelen behúzni a fejét. Mire felnézhet, híre-nyoma sincs a bandának. Nem távoztak üres kézzel. Magukkal vitték a páncéltörőt, a muníciót és az elesettek fegyverét.

Colin diadalittasan felhuhog. Soha gyönyörűségesebb kuvikszót! Mert a kuvikmadár azt mondja: megfutott az ellenség. És a mieink közül, ha más nem is, Colin bizonyosan él.

- Nyiss kaput! - szólok oda Thomas-nak. Hanyatt-homlok lerohanok a bástyáról. Kis híján orra bukom nagy igyekezetemben, az utolsó öt lépcsőt kénytelen-kelletlen átlépem, azaz ugrom, majd leharapom a nyelvem, amint nagyot nyekkenve földet érek. Futok a Klinikára, Meyssonnier-val a sarkamban.

- Meluzinát vedd! - kiáltom oda neki a vállam fölött. Futás közben lecsapom a puskám biztonsági zárát, belebújok a hevederbe, és átvetem a mellemen. Evelyne, amint a hangomat meghallja, kivezeti az istállóból Morganát. Én elkapom Viola gyeplőszárát, de mert látom, remeg idegességében, féket vetek saját türelmetlenségemre, simogatom, beszélek hozzá, kezdetben jól is megy minden. Amint odaérünk a rommá lőtt palánkhoz, Viola körülszimatol, visszahőköl, megfeszíti két mellső lábát, hátraszegi a nyakát, megrázza szőke üstökét, és elszántan felvágja a fejét. Elönt a verejték. Ismerem Violát és a szeszélyeit!

Nagy meglepetésemre és még nagyobb megkönnyebbülésemre ezúttal elég egy-két csettintés, szelíd gyeplőrángatás. Viola enged. A másik két kanca engedelmesen követi Violát. Kiléptetünk a kapun.

Futó pillantást vetek a csatatérre. Négy halott hever szanaszét. Az ellenség visszavonultában magával vitte a fegyverüket, konstatálom. Ebben a pillanatban felbukkan az úton a kihelyezett különítmény három tagja. Zihálnak, hadonásznak, ég az arcuk. Összeölelkezünk, de hosszas ellágyulásra, beszámolókra nincs most idő. Felsegítem Maurice-t Meyssonnier mögé, Hervét, aki így szemre is sokkal súlyosabbnak tetszik, Colin mögé. És mit kell látnom? Colin nemcsak a puskáját hozza vállon, mellén keresztbe vetve ott az íj is. Apró testén ijesztően nagynak látszik, jóval a feje fölé nyúlik a vége.

- Teszed le azt az íjat! Még bajod esik miatta az erdőben.

- Dehogy, dehogy - tiltakozik Colin, pipacsvörösen a büszkeségtől.

Éppen nyeregbe pattannék, amikor eszembe ötlik: a pányvákat bizony fent felejtettük. Visszamenjek értük? Nagy időveszteség lenne!

- Evelyne, velünk jössz.

- Én?

- Te fogod a lovakat őrizni.

Sóbálvánnyá mered örömében. Átnyalábolom a derekát, fellódítom Viola hátára, és nyeregbe ugrok magam is. Amint bekanyarodunk az erdei ösvényre, fél kézzel Viola nyakára támaszkodva hátrafordulok, és halkan odaszólok Colinnak:

- Ügyelj az íjra! Vágtázni fogunk.

- Bízd csak rám. - Igyekszik minél marconább és hetykébb képet vágni.

Még nem tudom, mi része volt a lefolyt ütközetben, de lerí róla, nagy lehetett.

Viola két napja rostokol otthon, bezárva. Nem kéreti magát, örömmel nyújtóztatja ki hosszú lábait. Combomon érzem a hajrá nagyszerű lendületét, homlokomon a vágta hűsítő szelét. Evelyne elragadtatottan kuporog két karom közt. Kitűnően, biztosan üli meg a lovat, alig kapaszkodik az első kápába. Ha le kell hajolnom, hogy egy ág alatt átbújjak, ő is előrebukik, és kinyújtott kezét könnyedén Viola nyakára nyugtatja. Lobog a kanca szőke sörénye, lobog Evelyne szőke, majdnem ugyanolyan szőke haja, nyakamat csiklandja. Csend van, csak a lovak patái dobognak tompán a televényen, és a levelek zizzennek, amikor Viola szügye szétcsapja a gallyakat, amelyek visszapattannak az arcomba. Vágtat Viola, és Viola nyomában Morgána, Meluzina. Nehézkesebben, mert ők nagyobb terhet cipelnek. Morgána és Meluzina a tökéletes gépezet. De Viola maga a tűz, az élet, a tér mámora. Eggyé válok vele, lóvá változok magam is, mozdulatai az én mozdulataim, háta ütemére hullámzom, és velem egy ütemre jár fel-alá pihekönnyen Evelyne teste. Át- meg áthat a sebesség, az erő, a maradéktalan teljesség érzése. Evelyne kis teste a testemhez simul, és én száguldok, száguldok a győzelem felé. Malevilt megvédeni, ellenségeinket megsemmisíteni, La Roque-ot meghódítani. E percben nincs rajtam hatalma kornak, halálnak. Vágtatok. És a legszívesebben ujjonganék örömömben.

A két kanca messze elmaradt mögöttünk. Vigyázzunk! Ha szem elől tévesztik a vezérlovat, még rákezdenek nyeríteni, és elárulnak bennünket. A következő kaptatón ügetésre fogom Violát. Nem megy könnyen, örömest kapálná tovább izmos lábaival a humuszt. A bukkanón túl derékszögben fordul az ösvény. Megállok, nehogy a két kancát megriassza Viola eltűnése. Jobb felől óriás páfrányok nyújtóznak égnek, csipkés leveleik közt felbukkan, mélyen alattunk, a La Roque-i országút szürke szalagja, és odább, a legtávolabbi kanyarban, váratlanul feltűnnek az úton Vilmain emberei. Gyors léptekkel haladnak, de máris alaposan lemaradtak mögöttünk. Egyik-másik vállán két puska lóg.

Megjön Colin és Meyssonnier. Intek, maradjanak csöndben, odamutatok az útra. Lélegzet-visszafojtva bámuljuk másodpercekig a páfránylombok függönyén át azokat, akiket meg fogunk ölni.

Meyssonnier Viola mellé kormányozza Meluzinát, közelebb hajol, és azt mondja, olyan halkan, hogy alig hallom:

- De hiszen csak heten vannak. Hová lett a nyolcadik?

Csakugyan! Én is megszámolom őket. Heten vannak.

- Biztos lemaradt.

Megint vágta következik. Ezúttal csendes vágta. Jó darabig visszafogom Violát. Az iménti pihenő alatt alkalmam volt megfigyelni: mindkét fehér kanca alaposan kifulladt. Úgyis oda a száguldás részegítő öröme. A győzelem többé nem az a testetlen, arctalan eksztázis, ami az előbb úgy megrészegített, immár teste van és arca, az úton verejtékező, küszködő szerencsétlen flótások arcát viseli.

Ez az utolsó jelzőinda. Akkor veszem észre, amikor elszakítom. Megérkeztünk.

- Látod azt a kis tisztást, Evelyne? Ott őrzöd majd a lovainkat.

- Mind a hármat? Nem köthetem össze a gyeplőjüket?

Nemet intek. Utolér a két fehér kanca. Négy lovasuk leugrik, megmutatom Colinnak és Meyssonnier-nak, hogy kössék fel a gyeplőt a ló nyakába úgy, hogy legelészés közben bele ne gabalyodjék a lába.

- Hagyod őket kószálni? - kérdezi Meyssonnier.

- Nem mennek azok messzire. Nem tágítanak Viola mellől, Violát pedig féken tartja Evelyne. Colin, mutasd meg a többieknek a kiszemelt helyet.

Elindulnak. Én még maradok, jó tanácsokkal látom el Evelyne-t. Ha nem bírna Violával, üljön nyeregbe, és járassa lépésben körbe-körbe.

- Megcsókolhatlak, Emmanuel?

Lehajolok. Abban a szempillantásban Viola hátba bök az orrával. Ez a kedvenc tréfája. Elzuhanunk Evelynnel, én rá, pontosabban szólva a könyökömre. Idegeink pattanásig feszültek, eszünkbe sem jut nevetni. Felállok. Evelyne is. Esés közben sem engedte el a gyeplőt. Arcát megvéníti az aggodalom.

- Ne öld meg őket, Emmanuel - mondja halkan. A plakáton kegyelmet ígértél nekik.

Ha nem uralkodnék magamon, kiabálnék.

- Ide figyelj, Evelyne, nyolcan vannak, és tíz messzehordó puskájuk van. Tegyük fel, amint meglátom őket, lekiáltok nekik: "Adjátok meg magatokat!" - És ha ők ehelyett a harcot választják? Könnyen megölhetnek vagy megsebesíthetnek valakit közülünk. Ezt akarod?

Lehorgasztja a fejét, nem válaszol. Úgy válok el tőle, hogy meg se csókolom. Pár lépés után visszafordulok, búcsút intek. Ő is integet. Áll a tisztás közepén, derekán a kis tőr, haja csillog a napban. A gőzölgő farú, hatalmas kancák mellett még kisebbnek, még törékenyebbnek látszik. Békés kép. Elszorul a szívem. Megyek gyilkolni és gyilkoltatni.

Társaim az országútnál várnak. Elismétlem a parancsot. Egy hosszú sípszó: tüzelj! Addig ne lőjön senki. Három rövid sípjel: tüzet szüntess! Biztonság okáért újra elmagyarázom a hadművelet tervét. A drótot tartó két fa és a kiáltvány hozzávetőlegesen egy egyenesbe esik. Ettől a vonaltól húsz lépésre, a tábla előtt foglalunk állást, Colin és én. Colin az út túloldalán, én itt. Meyssonnier és Hervé a tábla mögött helyezkedik el, húsz méterre a középvonaltól, Meyssonnier emitt, Hervé a túloldalon.

Gyorsan, csendben elfoglaljuk kijelölt helyünket. Bezárult az egérfogó. Az útszűkület meredek oldalfalait kétfelől tűz alatt tartjuk, nem menekülhetnek se jobbra, se balra, se előre, se hátra.

Várunk. A táblát tartó drót sértetlen. Vilmain emberei ma hajnalban elvonultak alatta, de nem vágták el a drótot, alkalmas eszköz híján. Hamarosan újra alatta kell elvonulniuk, ellenkező irányban. Itt van találkájuk a halállal. Szélcsend van. Mozdulatlanul, kihívóan függ az út közepén a tábla, a rajzpapír vakítóan fehérlik a napfényben. Ha elhoztam volna a messzelátómat, akár el is olvashatnám tulajdon kezem írását. Evelyne-re gondolok. Van abban csakugyan valami kegyetlen irónia, hogy Vilmain embereit éppen az alatt a tábla alatt lőjük halomra, amely kegyelmet ígért nekik. Még sincs könyörület, többek között éppen Evelyne miatt nincs. Feledhetem-e, mit műveltek volna, ha sikerül bevenniük Malevilt?

Hideg alattam a föld, de melegen árad el fejemen, hátamon, vállamon, karomon a napsütés. Maurice némán hasal mellettem. Valamiképpen kellemes a hallgatása, mozdulatlansága. Semmi nem nyomasztó rajta, még a jelenléte sem. Félrehajtottunk két kis cserjét, mert zavarták a kilátást, és most csendben figyeljük az előttünk húzódó, alul-felül kanyar határolta, hatvanméteres útszakaszt. Colin messzebbre lát, mint mi, ő az alsó kanyar húrján hasal, ha megfordul, még vagy harminc métert belát, amit előlünk eltakar az útkönyök.

Különös zörejre figyelek fel. Mintha csikorogva, küszködve közeledne felénk valami. Nem élőlénytől ered a zaj. Gépzörej. Leginkább lánccsörgésre emlékeztet, a kerekes kút feltekeredő láncának a csörgésére. Csak ez szaggatottabb.

Maurice felé fordulok, kérdőn felhúzom a szemöldökömet. Maurice a fülemhez hajol:

- Talán biciklilánc.

Igaza van. Ha jobban meggondolom: talán épp annak a biciklinek a lánca, amelyiket Bébelle rejtett el Malevil közelében. Megfeledkeztünk róla, nem kutattuk fel. Ha csakugyan az a bicikli, súlyos hibát követtünk el, és most megadjuk az árát.

Meg sem kell kérdeznem Maurice-tól, ki az, aki feltűnik a kanyarban. Hervé leírása alapján rögtön ráismerek összenőtt, fekete szemöldökéről, amely mintegy kettévágja az arcát. Jean Feyrac. Nekifohászkodik a hatvanméteres kaptatónak. Megpillantom lába közt a páncéltörő ágyú csövét. Rákötötte a kerékpár vázára. Kínkeservesen tornássza fel magát a meredek lejtőn, ide-oda imbolyog, talán le is kell útközben állnia. Van időnk bőven.

Van időnk? Mire? Kiver a hideg verejték. Feyrac az új vezér. Ráadásul Hervé szerint mindenre elszánt, kegyetlen gazfickó. Le kell lőni. De ha lelövöm, riasztom a többit. A banda zöme gyalog követi vezérét, jó kilométerrel elmaradva tőle. A lövésre szétugranának, az erdőben keresnének menedéket, ki tudja, talán rátalálnának Evelyne-re és a lovakra. De ha nem, akkor is eljátszanám helyzeti előnyünket. A bozótban öten lennénk hét ember ellenében, nyílt lenne a játszma.

Várakozásaimnak megfelelően Feyrac lekászolódik a kerékpárról a tábla előtt, és lehajol, hogy átbújjon a drót alatt. Kurta lábú, zömök, rossz arcú fickó. Iszonyattal nézem durva, közönyös arcát, a courcejaci mészárlás jár az eszemben. Mégis úgy döntök, futni engedem, égbekiáltó bűnei és a páncéltörő ágyú ellenére. Egy vezér sereg nélkül mégiscsak kevésbé veszedelmes, mint hét sarokba szorított ember, aki tudja, hogy az életéért harcol.

Máris itt van alattunk. Mindössze a meredély magassága választ el tőle. Felül az öreg Pougés biciklijére, és újra felhangzik az az idegtépő, szakadatlan lánccsikorgás. Mindjárt befut a kanyarba. Még egy perc, és szem elől tévesztem. Görcsösen markolom a Springfield agyát, kövér verejtékcseppek hullanak rá a homlokomról.

Feyracot elnyeli a kanyar. A többi pillanatok alatt zajlik le. Az út túlfelén előbukkan Colin, feláll. Döbbenetes látvány, hüledezve figyelem. Szabályos lőállásba vágja magát, mintha edzésen lenne, bal lábbal kilép, kifeszíti az íjat, gondosan céloz, szisszen a nyíl. És fél pillanattal később súlyos test zuhanását hallani. Nem láthatom, hogy mi történt a kanyaron túl, de Colin látja, nagy vígan odaint nekünk, és eltűnik a bokrok közt. Én csak ámulok és bámulok.

Már-már azt gondolom magamban, Colin csakugyan lángész, mondjon Thomas, amit akar, igenis jól tettem, hogy "ezt is ráhagytam". Ekkor még nem tudom, mit művelt Colin Malevil falai alatt: hogy odahagyta fedezékét, puskáját, és egyedül kedvenc fegyverére bízta életét. Ami enyhén szólva is alkalmazásbeli tévedés. Később majd megtudom. De akkor is csak azt vallom, amire a sóstói tapasztalat tanított meg: hogy közelharcban, lesből a nyíl eszményi fegyver, biztosan talál, és nem üt zajt.

Lassacskán megnyugszom. Tehát Feyrac volt a hiányzó nyolcadik! Nem hátul kullogott, mint hittem. Vitézül az élre tört. Becslésem szerint nem sokkal előzhette meg visszavonuló seregét, Maleviltól La Roque-ig jó néhány meredek kaptatóval kell megbirkózni. Feyrac nem tehetett szert számottevő előnyre, percek kérdése. hogy a többi is befusson. Mégis hosszúnak tetszik a várakozás a cserjésben, Maurice oldalán.

Végre feltűnik a banda. Szétszóródva baktatnak az úton. Izzadnak, fújtatnak, kivörösödtek, bakancsuk csattog a kövezeten. Elnézem parasztos arcukat, vörös kezüket, nehéz járásukat. Ők a közkatonák, az ágyútöltelék. Minden háború kárvallottjai, ezt a mostanit sem kivéve. Ha az én kedves Peyssoum itt volna, úgy érezné, önmagára lő.

Hárman jönnek elöl. Elég frissen, ha jól látom. Néhány méterrel lemaradva, két ember következik. És jóval hátrább a két sereghajtó. Ezek alig vonszolják magukat. Parancsaim értelmében az elülső három és a hátsó kettő halál fia. A legerősebbek és a leggyengébbek.

Számhoz emelem a sípot, ráhajlok a fegyverre. Jó előre megbeszéltük Colinnal, keresztezzük puskáink tüzét, nehogy véletlenül ugyanazt az áldozatot találjuk célba venni. Én az út túloldalán haladó fickóra célzok, Colin az innensőre. Maurice szabadon választhat. Hasonlóképpen osztoznak a lemaradókon Meyssonnier és Hervé is.

Megvárom, míg a menet éle túljut a táblán. Abban a szempillantásban, amikor a két középső a tábla alá érkezik, sípolok és lövök. Egyszerre dördül el mind az öt lövés. Egyedül Meyssonnier 22-es karabélyának a hangja válik ki a kórusból, inkább csattan, semmint dörren, és a csattanás némi késéssel jut el hozzám. Öt ember elzuhan. Nem hirtelen, mint a háborús filmeken. Kínos lassúsággal csuklanak össze, mintha lassított felvételt látnék. A két életben maradottat szabályosan földhöz szögezi a rémület. Állnak, mint a faszent, eszükbe sem jut fedezéket keresni, lehasalni. Két-három másodperc is beletelik, míg annyira magukhoz térnek, hogy felemelik a kezüket, a megadás jeléül. Legfőbb ideje volt! Hármat sípolok. A csata véget ér.

Maurice felé fordulok, súgva megkérdezem tőle:

- Ki ez a két ember?

- A kis kopasz, pocakos Burg, a szakács. A sovány Jeannet, Vilmain kutyamosója.

- Újoncok?

- Igen, mind a ketten. Rejtekhelyemről lekiáltok:

- Itt Emmanuel Comte, Malevil apátja. Burg, Jeannet, szedjétek össze társaitok fegyverét, és rakjátok halomba a tábla alatt.

Halálra rémülten áll a két fiú, feltartott kezük remeg, mint a nyárfalevél, napégette arcuk fakószürke színt ölt. Hevesen összerezzennek, amint a hangomat meghallják. Felkapják a fejüket, körülnéznek. Fűszál se moccan az utat szegélyező magas partoldalban. Néznek jobbra, néznek balra, sehol senki. Még a táblát is megnézik, mintha azt hinnék: a kiáltvány szólalt meg helyettem. Megfoghatatlan! Hogy lehetek itt, amikor az imént még az ostromlott Malevilban voltam? És honnan tudom a nevüket?

Lassan, tétován nekiállnak végrehajtani a parancsot. Egyik-másik fegyverhez csak úgy férhetnek hozzá, ha arrébb vonszolják gazdája holttestét. Látom, óvatos kézzel nyúlnak a halottakhoz, és kínosan ügyelnek rá, hogy bele ne gázoljanak az elesettek vérébe.

Amikor minden puska együtt van, megint hármat sípolok, és leszánkázom a dombról az útra. Maurice mellém huppan. Követi példánkat Colin, Meyssonnier és Hervé is, csak ők negyven lépéssel lejjebb érnek földet.

"Kezeket tarkóra!" - parancsolom. A két fogoly sietve engedelmeskedik. Látom, Meyssonnier körbejárja a halottakat, módszeresen ellenőrzi, halálos volt-e a lövés. Nagy hálára kötelez. Nem fűlt volna a fogam ehhez a munkához. Testemet kiveri a verejték, a lábam jéghideg, zsibbadt. Lépek egyet-kettőt. Nem jutok messzire. Merő vér az út. Nézem a vért, belélegzem fojtó, édeskés szagát. Vörösen csillog a kékesszürke úton. De tudom, hamarosan megfakul, megfeketül. Ó, érthetetlen emberi fajzat! Ezt a drágalátos vért gondosan osztályozta, gyűjtötte, tárolta az azelőtti világban, miközben másutt tékozlóan ontotta. Nézem a halottakat. Egytől egyig fiatalok. Tócsákban áll körülöttük a vér, de sehol egy légy, egy muslinca. Szép piros vér, hasztalan kiontott vér - még a rovarok sem látják hasznát.

- Abbé úr - mondja váratlanul a cingár fogoly.

- Ne szólíts abbé úrnak!

- Hadd tegyem le a kezem! Megkövetem, hányhatnékom van.

- Eredj, fiam, könnyíts magadon.

Az út szélére támolyog, térdre rogy, két karjával tartja fent magát. Látom, öklendezik, görcsösen meg-megrándul a háta. Enyhén felkavarodik a gyomrom.

- Hervé, hozd el a biciklit és a páncéltörőt. És nézd meg, mi van Feyrackal, él-e, hal-e.

Visszafordulok a foglyokhoz. Leengedhetik a kezüket, és leülhetnek, mondom. Nagyon is rájuk fér a pihenés. Nos, tehát ez a kis kopasz, pocakos Burg, a szakács. Ravasz képű, fekete szemű, eleven fickó. Az a kákabélű pedig, akinek az idegei kikészültek, Jeannet. Babonás tisztelettel merednek rám.

Sok érdekeset tudunk meg tőlük. Armand tegnap reggel belehalt a késszúrásba. Vilmain kirúgta Josephát, mihelyt betelepedett a kastélyba. Nem tűr meg nőket maga körül. Burg főzött, Jeannet szolgált fel az asztalnál. Gazel is elhagyta a kastélyt, amikor Vilmain odaköltözött, de ő önként távozott, felháborodása jeléül, Lanouille megölése miatt.

Nem hiszek a fülemnek. Elismételtetem velük ezt az újságot. Bravó, Gazel! Ennyi kurázsit igazán nem néztem ki ebből a nem nélküli bohócból.

- Nemcsak a mészáros miatt volt - mondja Burg. A "kilengések" sem tetszettek neki.

- Miféle kilengések?

- Hát a nők megerőszakolása - von vállat Burg. - Gazel így mondta.

Megjön Hervé, hozza a biciklit és a rákötött páncéltörőt. Kis fekete szakálla remeg, arca sápadt és dúlt. Nekitámasztja az útfélnek a biciklit, lekanyarítja válláról a két puska egyikét, elém áll.

- Feyrac nem halt meg - jelenti rekedt hangon. - Rettenetesen szenved. Vizet kért tőlem.

- No és?

- Mit tegyek?

Végigmérem.

- Mi sem egyszerűbb! Bevágod magad az autódba, behajtasz Malejacra, telefonálsz a klinikára, és kihívatod a mentőket. Jövő vasárnap pedig kollektíve meglátogatjuk a beteget, viszünk neki egy kis narancsot.

Valósággal ráz a düh. Mire a mondókám végére érek, mégis lassan elönt a bánat. Autó, mentő, klinika - csupa "azelőtti" szó!

Hervé lehorgasztja a fejét, tétován bökögeti az aszfaltot bakancsa orrával.

- Nincs ínyemre - dünnyögi az orra alatt.

Maurice előlép.

- Én szívesen elintézem! - Fekete szeme megvillan ferde szemhéja alatt. Ő nem felejtett el semmit. Sem Renét, sem Courcejacot.

Hervé úgy rezzen össze, mintha álmából ébredne.

- Megyek.

Lecsúsztatja válláról a puska hevederét, és távozik. Egyre elszántabban lépked. Tudom, mi történt. Feyrac inni kért. Abban a pillanatban működésbe lépett az emberállat sajátos ösztöne. Feyrac tabuvá vált.

- Folytassuk - fordulok ismét foglyainkhoz. - Armand meghalt, Josephát kirúgták, Gazel kiköltözött. Ki maradt ezek után a kastélyban?

- Hát az a Fulbert - közli Burg.

- Fulbert egy asztalnál evett Vilmainnel?

- Nem is külön!

- A gyilkosság ellenére? A "kilengések" ellenére? Jeannet, te szolgáltál fel asztalnál...

- Fulbert Vilmain és Bébelle között ült, és mondhatom: két pofára evett, ivott, röhöncsélt.

- Röhöncsélt?

- Főként Vilmainnel komázott. Jól megértették egymást ők ketten.

Hát ez merőben új megvilágításba helyezi az ügyet. Nemcsak én gondolom így. Látom, Colin felfigyel, Meyssonnier arca elsötétül.

- Ide figyelj, Jeannet, amit most kérdezek, nagyon fontos. Igyekezz rá legjobb lelkiismereted szerint felelni. És ami a fő: egy szóval meg ne toldd az igazságot!

- Figyelek.

- Mit gondolsz: Fulbert uszította ránk Vilmaint?

- De még mennyire! - vágja rá habozás nélkül Jeannet. - Láttam én jól, mire megy ki a pakli.

- Például?

- Örökké azt duruzsolta a fülébe, hogy Malevil igazi vár, és gazdag. Olyan gazdag, hogy majd belefúl a saját zsírjába.

Ez a "majd belefúl a saját zsírjába" jól hangzik. Fulbert két legyet vélt ütni egy csapásra. Ő ott La Roque-ban megszabadult volna Vilmain gyámkodásától, minket utolsó szálig kiirtottak volna Malevilból. Sajnos, nehéz lesz rábizonyítani az aktív együttműködést a tömeggyilkos Vilmainnel. Azokon az ebédeken, vacsorákon, ahol ők ketten "komáztak", nem vett részt senki a La Roqueiak közül.

Lövés dörren. Nagyot szól a csendben, mégis megkönnyebbülök tőle. Nemcsak én, Meyssonnier, Colin, Maurice, sőt még a két fogoly arcáról is lerí a megkönnyebbülés. Lehet, hogy nagyobb biztonságban tudják magukat, mióta vége az utolsó Feyracnak?

Jön Hervé. Töltényövet hoz, az öv revolverzsebében pisztoly lapul.

- Vilmain öve - közli Burg. - Feyrac leszedte róla, amikor kiadta a parancsot a visszavonulásra.

Átveszem a haramiavezér övét. Semmi kedvem pisztollyal sétifikálni. Kérdőn pillantok Meyssonnier-ra. Neki sem kell, látom. Tudok ellenben valakit, aki boldogan parádézna vele.

- Téged illet, Colin. Te ölted meg Vilmaint.

Colin arca vérbe borul. Erélyes mozdulattal vékony dereka köré keríti és becsatolja az övet. Látom, Maurice elmosolyodik, fekete szeme gúnyosan felszikrázik. Ő ölte meg Vilmaint, de tapintatból hallgat. Kedves tőle! Amikor az igazságot utóbb megtudom, őszinte hálát érzek a fiú iránt.

- A foglyok kutassák át a halottakat, gyűjtsék össze a lőszert - adom ki a parancsot. - Én visszamegyek Malevilba, elhozom a szekeret. Colin velem tart. Meyssonnier itt marad, ő a parancsnok.

Nem várom be Colint. Felkapaszkodom a dombra, és mihelyt elrejt a többiek elől a bozót, nekilódulok. Egyhuzamban futok a tisztásig. Itt van Evelyne. Fejecskéje Viola válláig sem ér. Jöttömre üdvözülten ragyog fel kék szeme. Öröme lelkem mélyéig megrendít. Karjaimba veti magát, magamhoz szorítom, erősen, nagyon erősen. Nem szólunk. Minek? Tudjuk: egyikünk sem élné túl a másik halálát.

Gallyrecsegés, levélsuhogás. Colin közeledik. Kibontakozom Evelyne öleléséből, és odaszólok neki: Ülj fel Morganára. Találkozik a tekintetünk, rámosolygok. Lopott boldogságunk pillanatai kurták, de annál teljesebbek.

Nyeregbe lendülök. Nem segítek Evelyne-nek. Elboldogul ő egyedül is, mégpedig jól és gyorsan, apró termete ellenére. Csodálatosan fürge, helyből pattan fel Viola hátára, arra sincs szüksége, hogy egy fatönkre fellépve csökkentse a távolságot. Vagy hogy nekifusson, mint Colin. Igaz, Colint majd lehúzza a sok fegyver: a 36-os puska, az íj, a maga fabrikálta tegez, Vilmain töltényöve, pisztolyostul. A tetejébe a távcsövem is ott fityeg a nyakában. "Elfelejtette" visszaadni. Errefelé sűrű a bozót, kezdetben lépésre fogom Violát, hogy Colin íját kíméljem. Morgana mögöttünk lépked, orra kis híján Viola farát éri. Viola, a tyúkölő, sosem rúgja meg társait, legfeljebb a marjukat harapdálja meg, hogy hatalmát éreztesse velük. Érzem, Evelyne pillantása majd átfúrja a hátamat. Visszafordulok. Tekintetéből néma kérdést olvasok ki.

- Két foglyot ejtettünk - mondom.

Vágtába csapunk. Malevil közvetlen közelében váratlanul előttünk terem aggódó képpel Peyssou, az előretolt őrszem. - Messzebbről nem láthattuk, eltakarta a lejtő. "Mind megvagyunk!" - kiáltom. Mire éktelen kurjongatásban tör ki, és veszettül lóbálja a puskáját. Viola megriad, hátrahőköl, Morgana is. Meluzina nagyot ugrik, Colin kirepül a nyeregből. Meluzina nyakán köt ki. Kétségbeesetten kapaszkodik az állat sörényébe. Szerencsére megáll az elöl haladó két kanca, Meluzina megnyugszik, lecövekel, Colin helyre vackolódhat. Roppant komikus látvány. Mondhatni, a fenekével tapogatja ki a kápát, óvatosan rátelepszik, majd hátrabillen, nyeregbe zökken. Kitör belőlünk a nevetés.

- Hülye! Majd kitörtem miattad a nyakam! - dühöng Colin.

- Csigavér, komám! Azt hittem, tudsz lovagolni.

Úgy elfog a röhöghetnék, hogy jobbnak látom leszállni a lóról. Utoljára gyerekkoromban nevethettem ekkorát. Harminc évet fiatalít rajtam a röhögés, ahogy Peyssou hátba vágásai, csontropogtató ölelése is. Úgy veti rám magát, mihelyt földet ér a lábam, mint egy hatalmas dog, nem vetve számot tulajdon erejével. Jól lehordom. Sajog bele minden porcikám, úgy megszorongatott azokkal a medvemancsaival. Szerencsére ott terem Catie és Miette. Kiragadnak Peyssou keze közül. "Megismertem a nevetésedet!" - lelkendezik Catie. - "Odafentről, a bástyáról megismertem!" Nyakamba ugrik. Hát ez jóval kellemesebb ölelés. Mondhatni: bársonypuha. Miette-é, akár a cseppentett méz. "Szegény Emmanuelem" - mondja egy perccel később Menou, és az arcomhoz dörzsöli száraz ajkát. Úgy mondja azt a "szegényt", mintha máris meghaltam volna. Jacquet némán néz, a csákányra támaszkodva - éppen sírt ásott a négy ellenséges halottnak. Thomas szenvtelen arccal jelenti: - Levettem a bakancsukat, jó mind a négy. Külön cipőrészleget nyitottam a raktárban.

Falvine cseppfolyós halmazállapotot ölt, mint vaj a napon, minden porcikájából könny csorog. Nem mer a közelembe jönni, élénken él még emlékezetében a tegnapi letolás. Odalépek hozzá, nagylelkűen röpke csókot nyomok az arcára, afeletti örömömben, hogy ismét itt lehetek Malevilban, a közösség ölén, családi gubómban.

Kis Colin mérföldes léptekkel közeledik. Keze a pisztoly tokján.

- Hat halott, két hadifogoly - harsogja.

- Mesélj, Emmanuel! - kérlel Peyssou.

Nincs időm mesélgetni! Máris indulunk.

- Te velem jössz. Thomas és Jacquet is. Colin itt marad, és átveszi a parancsnokságot Malevil felett. Ettetek? - kérdem Peyssoutól.

- Hát ugye, mi mást tehettünk volna? - feleli bűntudatos képpel.

- Jól tettétek. Menou, készíts gyorsan össze hét szendvicset.

- Hetét? Mért hetet? - berzenkedik rosszat sejtve Menou.

- Colinnak, nekem, Hervének, Maurice-nak, Meyssonnier-nak és a két hadifogolynak.

Menou elhűl.

- Még hogy a foglyoknak! Csak nem akarod jóltartani azokat a latrokat?

Jacquet fülig pirul, mint mindig, ha célzás esik néhai állapotára.

- Tedd, amit mondok. Jacquet, fogd be Malabárt a szekérbe. A lovakat nem hozzuk, szekéren megyünk. Evelyne, szerszámozd le a kancákat. Catie majd segít. Én megyek, leöblítem az arcomat.

Odafent jobbat gondolok. Nemcsak az arcomat öblítem le. Letusolok, hajat mosok, megborotválkozom. Villámtempóban. És ha már benne vagyok, kicsípem magam La Roque-i bevonulásunk tiszteletére. Lerúgom ócska lovaglónadrágomat, kitaposott csizmámat - az esemény napja óta nem került le a lábamról -, felhúzom lóversenyekre tartogatott fehér ünneplő nadrágomat, az újabbik, alig használt csizmát, és hozzá habtiszta, magas nyakú fehér trikóinget. Így jelenek meg az udvaron, talpig szeplőtelen fehérben. A hatás egyszerűen frenetikus.

Evelyne és Catie kiront a Klinikáról, vakarót, csutakot lengetve. Futva jön Miette is. Élénk jelbeszéddel adja tudtomra elragadtatását. Megcsípi az arcát, meglengeti egy hajtincsét (sima a képem, tiszta a hajam). Fél kézzel összefogja saját ingblúzát, a másikat ki-be csukogatja (szép ingem van, patyolatfehér, vakítóan tiszta). Két tenyerét a derekára illeszti, összeszorítja (ebben a nadrágban karcsúbbnak látszom), mi több, daliásnak (férfiasságomra utaló, leírhatatlan mozdulat). Csizmámra mutat, ki-be csukogatja két keze öt ujját - a kitárt öt ujj a napsugarak jelképe, a mozdulat értelme tehát: ragyog a csizmám, mint a nap. És mint az ingem. (Lásd fentebb.) Jobb keze négy ujját hüvelykujja köré gyűjti, és több ízben összecsücsörített ajkához emeli (csoda csinos vagy Emmanuel!). Befejezésül arcon csókol.

A férfiak sem állják meg szó nélkül. Csak úgy röpködnek az elméncségek. Meggyorsítom lépteimet. Hiába, nem úszom meg szárazon. Peyssou, hóna alatt az élelmiszercsomaggal, a sarkamba szegődik, és kijelenti: szakasztott úgy festek, mintha első áldozásra készülnék.

- Ha ebben a ruhában látlak meg La Roque-ban, biz' isten hozzád mentem volna feleségül, nem Thomas-hoz! - mondja Catie.

- Jól megúsztam! - felelem vidáman. Fellépek a szekérre, és letelepszem. Azaz csak telepednék, mert Jacquet aggódva rám kiált: "Várj már! Várj egy percet!", felkap egy ócska zsákot, odalohol, és a fenekem alá teríti, hogy össze ne piszkoljam a szép ruhámat. Fergeteges nevetés támad, én rámosolygok Jacquet-ra, hogy zavarát enyhítsem.

Colin, aki eleinte velünk nevetgélt, elkomorodik, félrevonul. Malabár nagyot ránt a szekéren. Mialatt a sánckapu felé haladunk az EV-ben, hirtelen eszembe villan, mikor viseltem utoljára ezt a ruhát. Egy héttel az esemény napja előtt. Lóverseny után meghívtam Colint és a feleségét ebédre. Jól megvoltak egymással tizenöt esztendei házasság után is, míg én leadtam a rendelést a pincérnek, lopva egymás kezét szorongatták az asztal alatt. Ebéd közben Colin elpanaszolta, hogy a kislánya, Nicole (10 éves) egyik torokgyulladásból a másikba esik, a kisfia, Didier (12 éves) hadilábon áll a helyesírással. És ma mindez por és hamu, megfér egy kis dobozban a Peyssou és a Meyssonnier család maradványaival.

- Colin, ne várjatok rám - szólok vissza emelt hangon. - Meséld el, hogy s mint volt. Senki se lépjen ki a várból, míg mi távol vagyunk. Ez parancs. A többit a te belátásodra bízom.

Colin összerezzen, mintha álomból ébredne. Utánunk int, de nem mozdul el a helyéről. Evelyne, Catie és Miette fut a szekér mellett, elkísérnek a kibelezett sánckapun túl a malevili országútra. Malabár patkói dübörögnek, a kerekek nyikorognak, a lármát túlharsogva odakiáltom Miette-nek, legyen gondja Colinra, szegénynek rossz a kedve.

Jacquet állva hajtja Malabárt. Thomas mellettem ül, Peyssou szemközt, olyan hosszú a lába, hogy majdnem összeér a lábfejünk.

- Meglepő hírem van számodra - mondja Thomas. - Átnéztem Vilmain iratait. Nem katonatiszt volt, hanem könyvelő.

Nevetek. Thomas el se mosolyodik. Nem látja, mi ebben a nevetséges. Az ő szemében súlyosbító körülmény, hogy Vilmain másnak hazudta magát. Thomas közlése nem is lep meg különösebben. Hervé beszámolói hallatán többször is úgy rémlett: Vilmain eltúlozza a szerepét, erőlteti a katonás hangot. Bár, ha meggondolom, csakugyan furcsa pár: egy álpap meg egy álejtőernyős. Vajon az új kor teszi? A szélhámosok idejét éljük?

Thomas átnyújtja Vilmain igazolványát. Futó pillantást vetek rá, és becsúsztatom pénztárcámba. Aztán én következem, elmondom nekik, mi része volt Fulbert-nek a ránk szakadt veszedelemben. Peyssou káromkodik. Thomas a fogát csikorgatja, de hallgat.

Az ütközet helyén ott találjuk Meyssonnier-t, Hervét, Maurice-t és a foglyokat. Felvesszük őket, továbbá a puskákat, a muníciót, a páncéltörő ágyút és a biciklit. Kilenc ember szép súly még a mi Malabárunknak is, a meredekebb kaptatókon Jacquet-t kivéve mind leszállunk, hogy az állatot megkíméljük. Ez kapóra jön nekem. Előadom a tervemet.

- Mindenekelőtt egy kérdés, Burg. Haragusznak rátok a La Roque-iak?

- Már mért haragudnának? - kérdezi kicsit megbántva Burg.

- Tudom is én! Hátha erőszakoskodtatok, "kilengtetek".

Burg homlokán kigyúl az ártatlanság dicsfénye.

- Megmondom én neked úgy, amint van. Az erőszak nem kenyerünk, se nekem, se Jeannet-nak. - És hirtelen őszinteségrohamában hozzáteszi: - No meg, hogy az igazat megvalljam, alkalmam sem volt erőszakoskodni. Vilmainnél kuss volt az újonc neve. Jól ellátták volna a bajomat a veteránok, ha, teszem, gusztusom támadt volna egy kis "kilengésre".

Fél füllel hallom, Peyssou megkérdezi a hátam mögött Meyssonnier-tól, mi fene az a "kilengés".

- Következő kérdésem: őrzi-e valaki La Roque déli kapuját?

- Őrzik - bólint Jeannet. - Vilmain egy La Roque-it állított a kapuba. Valami Fabre, Fabre micsoda nevezetűt.

- Fabrelátre-t?

- Őt.

Felnevetek. Peyssou kíváncsian közelebb lép:

- Mi van?

Elmondom. Ő is nagyot nevet.

- Puskát adtak Fabrelátre kezébe?

- Igen.

Megint kirobban belőlünk a nevetés.

- No, vele nem lesz gondunk - legyintek. - Mi nem mutatkozunk La Roque-ban, csak Jeannet és Burg. Kaput nyittatnak maguknak. Fabrelátre-t lefegyverezzük, és Jacquet őrizetére bízzuk, Malabárral együtt.

Lélegzetnyi szünetet tartok, aztán sokat sejtetően folytatom:

- És megkezdődik a komédia.

Mosolyogva rákacsintok Burg-ra. Rögtön mosolyra húzódik az ő szája is. Boldogan tapasztalja ezt az újfajta cinkosságot kettőnk között. Jó előjelnek tekinti a jövőre nézve. Annál is inkább, mert megállok, elkérem Peyssoutól az elemózsiás csomagot, felbontom, és szétosztom a szendvicseket. Jeannet és Burg elragadtatottan bámulja a kenyeret. Különösen Burg, szakácsi minőségében.

- Magatok sütöttétek ezt a cipót? - kérdezi a legmélyebb elismerés hangján.

- Az is valami? - von vállat Peyssou. - Mindenhez értünk mi Malevilban. Van közöttünk szakács, kőműves, asztalos, szerelő, és amit csak akarsz. Még pap is. Emmanuel a papunk, és biz' isten nem csinálja rosszul. Én kőműves vagyok - teszi hozzá szemlesütve.

Nem hozza szóba a bástyafal megemelését, ó, nem! De látom az orrán, most is azon jár az esze, és a szívét átforrósítja az a tudat, hogy remekművét örökül hagyhatja eljövendő századokra.

- Csak egy baj van - avatkozik közbe Jacquet a szekérről. - Fogytán az élesztő.

- Van a La Roque-i kastélyban, amennyi csak kell - készségeskedik Burg. Örül, hogy szolgálatunkra lehet. Erős, fehér fogát belemélyeszti a szendvicsbe. Nyilván azt gondolja közben: jó cég az a Malevil.

- Hallgassátok meg a tervemet - mondom. - Mihelyt Fabrelátre-t semlegesítettük, Burg és Hervé bevonul fegyveresen La Roque-ba. Megkeresik Fulbert-t, jelentik neki: Vilmain elfoglalta Malevilt, foglyul ejtette Emmanuel Comte-ot, és ideküldte, azzal az utasítással, hogy Fulbert hívja össze rögtön a La Roque-iakat a kápolnába, és a jelenlétükben ítélkezzék Comte felett.

A fogadtatás vegyes. Peyssou, Hervé, Maurice és a két fogoly jót derül a terven. Meyssonnier kérdőn néz rám. Thomas helyteleníti. Jacquet hátrafordul a szekéren, riadt a tekintete, félt engem.

Zavartalanul folytatom:

- Ellenőrzitek, hogy csakugyan ott van-e mindenki a kápolnában, aztán értem jöttök a déli kapuhoz. Egyedül, fegyvertelenül lépek be a kápolnába fegyveres őreim - Burg, Jeannet, Hervé és Maurice - kíséretében. Megkezdődik a tárgyalás. Hervé, te játszod Vilmain szóvivőjének a szerepét, a te dolgod ügyelni rá, hogy szót kapjak én is, és mindazok a La Roque-iak, akik szólni kívánnak.

- Hát velünk mi lesz? - kérdezi csalódottan Peyssou. Örömest végignézte volna a komédiát.

- Ti a jelenet legvégén léptek színre. Maurice majd szól nektek. Akkor bevonultok mind a négyen. Fabrelátre-t is hozzátok magatokkal. Jacquet, nem felejtetted otthon Malabár pányváját?

- Nem - Jacquet tekintetéből csak úgy süt a szemrehányás.

- Burg-t, lévén ő a szakács, jól ismeri Fulbert. Hervé vérbeli színész. Ezért esett éppen kettőjükre a választásom. Beszélni csak Hervé fog, nehogy ellentmondásba keveredjenek.

Csend. Hervé elégedetten simogatja hegyes kis szakállát. Nyilván máris a szerepre készül.

- Most felszállhattok. - Jacquet megállítja Malabárt. - Üljetek fel szaporán - mondom a két új malevilinak és a két fogolynak. - Nekünk még van egy kis megbeszélnivalónk.

Látom: keletkezőben van egy Thomas-tályog. Sürgősen fel kell vágni, mielőtt elmérgesedne. Megvárom, míg a szekér jó tíz méterrel lehagy bennünket. Egy sorban menetelünk az úton. Thomas a bal oldalamon lépked, Meyssonnier a jobbomon, Peyssou Meyssonnier jobbján.

- Mire jó ez a kutyakomédia? - tör ki Thomas. Halkan beszél, de rettenetesen dühös. - Sült hülyeség! Nem kell annyit teketóriázni. Nyakon fogjuk Fulbert-t, falhoz állítjuk, golyót eresztünk a koponyájába, és punktum.

- Egyetértesz ezzel a helyzetelemzéssel? - fordulok Meyssonnier-hoz.

- Attól függ, mi a tervünk La Roque-kal.

- Átvesszük a hatalmat, ahogy megbeszéltük.

- Gondoltam - bólint Meyssonnier.

- Nem mintha olyan nagy kedvem volna hozzá. De hiába, muszáj. La Roque gyengesége gyengíti Malevilt is, állandó veszedelmek forrása számunkra. Az első jöttment banda elfoglalhatja La Roque-ot, tartósan megveti a lábát, és onnan támad ránk.

- No meg a földek! La Roque-nak príma szántói vannak - teszi hozzá Peyssou.

Gondoltam erre én is. Szándékosan nem hoztam szóba. Nem szeretném, ha Thomas kapzsinak bélyegezne. Nagyon igazságtalanul. Igenis, kizárólag a biztonságunk lebeg a szemem előtt. Semmi egyéb. Néhány hónap alatt nyomtalanul kiveszett belőlem a magántulajdonosi ösztön. Jóformán nem is emlékszem rá, hogy Malevil valaha az enyém volt. De ha egy erélyes kezű rablóvezér megkaparintja a városkát, La Roque gazdag szántói nagyhatalommá tehetik. Ettől félek. Nem kérek olyan szomszédból, aki a leigázásunkra tör. Én sem kívánom leigázni La Roque-ot. Azt akarom, hogy Malevil és La Roque, megőrizve saját arculatát s különállását, testvéri egyetértésben éljen, kölcsönösen segítve és támogatva egymást.

- Ez esetben nem állíthatjuk falhoz Fulbert-t - mondja Meyssonnier.

- Miért nem? - kérdi támadóan Thomas.

- Vérontás árán nem vehetjük át a hatalmat.

Közbeszólok:

- És ami még rosszabb: egy pap vére árán.

- Fulbert álpap - ellenkezik Thomas.

- Az egyre megy, ha vannak, akik papnak hiszik.

- Tegyük fel, hogy igazad van. Akkor sem értem, mire jó ez az egész. Komolytalan dolog, üres komédia.

- Komédia, de nem üres. Konkrét célja van: rákényszeríteni Fulbert-t, hogy felfedje a La Roque-iak előtt cinkos együttműködését Vilmainnel. Amit ő szégyenkezés nélkül meg is fog tenni, mert azt hiszi, hogy az ő oldalán van az erő.

- No és?

- Beismerő vallomása alapján lefolytatjuk ellene az ellenpert.

- Halálra ítéljük?

- Hidd meg, örömest halálra ítélném, de már megmondtuk: nem lehet.

- Hát mit kezdünk vele?

- Tudom is én! Talán száműzzük.

Thomas megáll. Mi is megállunk. A szekér növeli előnyét.

- Száműzni akarod a gazembert? És ezért, a semminél is kevesebbért bíznád az életedet négy vadidegen fickóra? Vilmain embereire?

Ránézek. Értem már, miért kapálódzik kézzel-lábbal a "kutyakomédia" ellen. Voltaképpen ugyanaz mozgatja, ami Jacquet-t. Engem félt. Megvonom a vállam. Szerintem szó sincs kockázatról. Hervé és Maurice tízszer is elárulhatott volna tegnap óta. Nem tették. Velünk harcoltak. Ami pedig a másik kettőt illeti, egyetlen vágyuk, hogy minél előbb befogadjuk őket.

- Náluk akkor is fegyver lesz, nálad nem.

- Hervé és Maurice megtartja a saját 36-os puskáját, teli tárral. Burg és Jeannet töltetlen fegyvert kap. Nekem meg itt van ez, ni.

Előhúzom bácsikám kis revolverét. Amikor az imént felmentem a szobámba átöltözni, előkerestem az íróasztalfiókból. Afféle játékpisztoly. De a rhunes-i eset óta úgy megszoktam az állandó fegyverviselést, hogy nélküle meztelennek érezném magam. Látom, Thomas-t is megnyugtatja a pisztoly, akármilyen kicsi is.

- Én jónak tartom az elgondolást - közli Meyssonnier, miután alaposan meghányta-vetette, agya minden rekesztékében megforgatta a tervemet. - Josepha és Gazel kiköltözött a kastélyból. A La Roque-iak nem tudhatják, hogy Fulbert egy követ fújt Vilmainnel. Ha Fulbert belemegy a játékba, elárulja magát. Úgy van - teszi hozzá komoly, kicsit fontoskodó arckifejezéssel. - Végső soron ez a legjobb taktika: rákényszeríteni az ellenséget, hogy kimutassa a foga fehérét.

18

Perem "tárgyalóterméül" a kastély kápolnáját szemeltük ki. (Az alsóvárosi templom tűz martaléka lett az esemény napján.) Lormiaux-ék itt mondattak vasárnaponként misét egy ismerős pappal. Különös kegyként meghívták rá La Roque és vidéke előkelőségeit, gyerekekkel, nőkkel együtt mintegy húsz kiválasztott lényt: Lormiaux-ék a Jóistenen sem osztoztak akárkivel.

Mint már említettem, a La Roque-i kastély reneszánsz kori, malevili szemmel modern építmény. Kápolnája ellenben a XII. századból való. A hosszú, keskeny templomhajó boltíveit a vaskos oldalfalba beágyazott pillérek tartják, ablakai alig szélesebbek egy-egy lőrésnél. A félkör alakú szentély boltívei másformák, belül karcsú kis oszlopokon nyugszanak, kívül erős támpilléreken. A szentély romos volt, Lormiaux-ék állíttatták helyre egy párizsi építésszel, aki igen szakavatott munkát végzett. Amiből látni való, hogy pénzért mindent kapni, még jó ízlést is.

Az oltár sima márványlap. Kőlábakon áll, a hívekkel szemközt. Lormiaux-ék kívánságára megnyitották a helyreállító munkálatok során az oltár mögött elhelyezkedő, befalazott csúcsíves ablakot, és szép, színes üveggel bélelték ki. Lormiaux-ék eredeti elképzelése az volt, hogy az ablakon beáradó napsugarak dicsfénybe vonják a miséző papot. Sajnálatos módon elkerülte a figyelmüket egy csekélység. Az ablak nyugatra néz, s így, hacsak csoda nem történik, reggel a legjobb akarattal sem süthet be rajta a nap. Az üvegablak haszna mindazonáltal vitathatatlan. A hosszanti fal gyér és szűk ablakrésein alig szűrődik be fény, a teremben kriptai sötétség honol. Ebben a titokzatos félhomályban testetlen árnyként imbolyognak a hívek, mintha máris azzá lettek volna, amivé válni készülnek: lélekké. Az ablaknak hála, ha egymást nem is, tisztán láthatják legalább az oltárt, és amit jelképez, a reményt.

Úgy látom, minden La Roque-i itt van. Ámbár egyelőre vaksin hunyorgok, a kinti tűző napsütés után hátborzongatóan sötétnek és hidegnek tetszik ez a középkori kőbarlang. Ahogy megbeszéltük, Vilmain négy fegyverese zordan bekísér, leültetnek az oltár legalsó lépcsőjére, és letelepszenek mellém maguk is, kettő erről, kettő amarról. A puskát térdük közt szorongatják. Mögöttem a fentebb ecsetelt modern oltár, és az oltár mögött, a szentély hátsó falán Lormiaux-ék üvegablaka. Igazság szerint most kéne felragyognia a napfényben, délután négy óra van, de nem ragyog fel, a nap felhő mögé bújt, amikor beléptünk. Hátamat nekivetem a második lépcsőfoknak, karomat keresztbe fonom, és az arcokat fürkészem a félhomályban. Pillanatnyilag nem sokat látok. Egy-egy szempár csillog itt-ott a sötétben, egy-egy ing fehérlik, elmosódott foltként. Apránként hozzászokik a szemem a homályhoz, felismerem a nézőket. Fájdalommal tapasztalom: jó néhányan elfordítják a tekintetüket. Köztük van persze az öreg Pougés is. De bal felől, egy keskeny oldalablak gyér fényében megpillantom barátaim falanxát. Marcel Falvine, Judith Médard, a két özvegy: Agnés Pimont és Marie Lanouille, meg két helybeli gazda, a nevük nem jut eszembe. Gazel az első sorban ül, kezét lagymatagon összekulcsolja a mellén, szűk homlokát takaros csigák keretezik, óhatatlanul a két húgom jut eszembe, ha reájuk nézek.

Amikor beléptünk a szentélyhez közelebb eső, kis oldalajtón, nem láttam Fulbert-t. Bizonyára a két széksor közötti folyosón sétált fel-alá, és éppen a csúcsíves homlokzati kapu elé sodorta ingamozgása. Nem látom akkor sem, amikor leülök: az előtér a kápolna legsötétebb része, ott nincs oldalablak. De a hirtelen beállt csendben tisztán hallom léptei koppanását a padozat kőkockáin, mielőtt még felbukkanni látnám. A lépések közelednek. Fulbert lassan kiválik a homályból. Szénfekete öltönye, szürke inge, szürke nyakkendője elnyeli a fényt, amit legelőször megpillantok belőle, az a fehér homloka, halántéka, fekete hajsisakjának ezüstös pereme, beesett orcái és fölöttük két fekete lyuk, a két szeme. Egy pillanattal később felvillan az ezüstfeszület is, és ütemesen himbálódzik gazdája kétségkívül földi, sőt nagyon is földi szenvedélyektől dúlt keblén.

Fulbert nem siet. Kimért léptekkel közeledik. Talpa erélyesen csattog a kövön, fejét előreszegi, nyakát kinyújtja, mintha szőröstül-bőröstül be akarna kapni. Megáll vagy három lépésre tőlem, hátrakulcsolja a kezét, meghintáztatja törzsét, mintha bűvölni akarna, mint kígyó az áldozatát, mielőtt lecsap rá, tetőtől talpig végigmér, majd gondterhelten megcsóválja a fejét. A testét most se nagyon látni, papi feketéje belevész a homályba, annál jobban látom a fejét - úgy tetszik, a levegőben lebeg. Meghökkent a szép kancsal szempár rám szegzett pillantása. Merő szívjóság árad belőle, nagy-nagy részvét és bánat. Hozzá még ez az együttérző fejcsóválás! Az ember azt hihetné, őtisztelendősége most éli át élete egyik legfájdalmasabb pillanatát.

Csalódottan, sőt aggódva figyelem Fulbert-t. Nem hiszek az őszinteségében, dehogy hiszek, de ha végig kitart evangéliumi póza mellett, fuccs a komédiának, csődöt mond a tervem. Mi több, bajos lesz elítéltetnem azt az embert, aki vonakodott felettem ítélkezni. Mert egyelőre ilyesmit sejtet Fulbert könyörületes magatartása.

Hosszú percekig nem töri meg a csendet. A La Roque-iak hol őt bámulják, hol engem, és nem győznek csodálkozni Fulbert némaságán. Én ellenben lassacskán megnyugszom. Sejtem már, hogy ez az indítás, ez a némaság közönséges prédikátorfogás a figyelem felkeltésére, és egy pillanat óta esküdni mernék, egyben szadista csel a vádlott elámítására, hadd reménykedjék csak a nyavalyás! Minél behatóbban figyelem Fulbert rám szegzett kancsal szemét, annál inkább meggyőződöm róla: nemcsak attól kancsal, hogy nem egyformán áll a két szembogara, hanem attól is, hogy a jobb szem kifejezése elüt a baltól. A bal szem keresztényi könyörületet tükröz, akárcsak az atyai fejcsóválás, a bánatos ajkbiggyesztés. A jobb szem ellenben gonoszul csillog, rácáfolva a bal szem ígéretére. Ha az ember az arc egészétől elvonatkoztatva a szemekre összpontosítja egész figyelmét, tisztán észleli a különbséget.

Nagy elégtétellel tölt el a felfedezés. Jól kiegészíti Fulbert Janus-lényéről alkotott képemet: ahogy a két szem rácáfol egymásra, úgy cáfol rá a lapátujjú, vaskos kéz az értelmiségi fejre, a jól táplált test a beesett, beteges arcra. A száját sem kell kinyitnia, akkor is hazudik, egész teste merő hazugság és ellentmondás.

Végre megszólal. Halkan, mély gordonkahangon. Amit mond, hangzásra fölöttébb dallamos és kenetes. Ami a tartalmát illeti, az kezdettől felülmúlja legvérmesebb reményeimet. Szó le nem írhatja, mennyire fáj neki, hogy így kell viszontlátnia, mondja Fulbert. Ez élete egyik legfájdalmasabb pillanata (esküdni mertem volna!). Mert ő "meleg barátságot" táplált valaha irányomban, amelyre én méltatlannak mutatkoztam, s amelyet ő kénytelen volt sajgó szívvel megvonni tőlem, minekutána féktelen gőgömben bűnt bűnre halmoztam. Bűneimért ma lakolnom kell, s ő, Fulbert nem mondhat rá mást: ez Isten ujja...

Rövidre fogom. E gyomorforgató bevezető után következik a tulajdonképpeni vádbeszéd. Fulbert búcsút mond a gordonkahangnak. És már a legelső vádpontnál, amit a fejemre olvas - Catie elszöktetéséről van szó, ő természetesen úgy mondja: elrablás - felmorajlik a terem. A morgás mindinkább erősödik, jóllehet Fulbert vasvillaszemekkel méregeti hallgatóságát, és egyre élesebb, egyre keményebb szavakkal ecseteli vétkeimet.

Lényegében háromfajta bűnnel vádol. A plébániatanács rendeletét lábbal tiporva, elraboltam egy lányt La Roque-ból, s miután kedvem töltöttem vele, átengedtem egy csatlósomnak, aki színleg feleségül vette. Meggyalázva szent vallásunkat, megválasztattam magam papnak a cselédeim által, és velük egyetemben gúnyt űztem az egyház szertartásaiból és a szentségekből. Élve papi hatalmammal szabad folyást engedtem eretnek hajlamaimnak, szóval és tettel lejárattam a gyónást. Harmadszor: támogattam és bátorítottam La Roque rossz szellemeit, a felforgatókat, akik nyíltan szembeszegültek lelkipásztorukkal, levélben megfenyegettem őt, Fulbert-t, hogy ha rendszabályokat foganatosít ellenük, fegyverrel lépek közbe érdekükben. Mi több, csalárd történelmi indokokra hivatkozva magamnak követeltem a főhatalmat La Roque felett. Nyilvánvaló - vonja le a végkövetkeztetést Fulbert -, hogy ha Vilmain kapitány - szó szerint így mondja! - nem jelenik meg La Roque-ban (morgás, "Lanouille! Lanouille!" kiáltások), La Roque előbb-utóbb áldozatául esett volna bűnös praktikáimnak. Könnyű elképzelni, miféle következményekkel járt volna ez a fordulat polgártársaink jogaira és életére nézve. (Heves kiáltozás: Lanouille! Pimont! Courcejac!")

Feszültebb már nem is lehetne a légkör. A hallgatóság jó háromnegyede lesütött szemmel ellenséges hallgatásba burkolódzik. Egyelőre féken tartja őket Fulbert hangja, villámló tekintete. A fennmaradó negyedrész - Judith, Agnés Pimont, Marie Lanouille, Marcel Falvine és a két gazdálkodó - a nevük sehogy sem akar eszembe jutni - tombol. Magukból kikelve tiltakoznak, kiáltoznak, felpattannak, előrehajolnak, öklüket rázzák Fulbert-re. A nőkkel egyszerűen nem lehet bírni, az embernek az a benyomása, hogy ha nem volna jelen a négy fegyveres - állítólagos őreim -, képesek lennének itt, a templomban nekiesni a papjuknak, és ízekre tépni.

Perem a jelek szerint úgy hatott, mint a lőporos hordóba hulló szikra. Kirobbantotta az ellenzék mérhetetlen gyűlöletét La Roque feje iránt. Ez a gyűlölet most tör először nyíltan felszínre. Heve elképeszti és meghökkenti Fulbert-t.

Amilyen könnyen hazudik, nyilván nem esik nehezére önmagát sem becsapni. Mióta ő az úr La Roque-ban, sikerült elhitetnie magával, hogy a személyét övező félelem nem félelem, hanem tisztelet. Szemmel láthatóan nem sejtette, hogy a La Roque-iak ennyire gyűlölik. Minden La Roque-i. A többség magatartása nem kevésbé ellenséges, ha óvatosabb is. Egyelőre beérik csendes morgással. Rettentő súllyal zuhan Fulbert-re ez a gyűlölet, látom, a szó szoros értelmében meginog a csapás alatt, mint talapzatáról ledőlni készülő szobor. Elvörösödik, elsápad, keze ökölbe szorul, többször is nekikezd egy mondatnak, de félúton elakad, arca behorpad, eltorzul, szemében düh és rettegés váltakozik.

De meg kell adni, nem gyáva. Szembeszáll a vésszel. Eltökélten fellép az oltár legfelső lépcsőjére, megáll Jeannet és Maurice között, felemeli a karját, csendet kér. Elképesztő, de tény: pár pillanat múltán csakugyan elcsendesül a terem, győz a megszokás ereje.

- Látom - mondja Fulbert, elfojtott dühtől, felháborodástól remegő hangon -, itt az ideje elválasztani a konkolyt a tiszta búzától. Vannak köztünk olyanok, akik jó kereszténynek mondják magukat, és nem átallnak titokban összeszövetkezni lelkipásztoruk ellen. Jó, ha ezek a cselszövők tudják: ingadozás nélkül teljesíteni fogom a kötelességemet. Aki botrányt okoz, aki fertőzetet terjeszt, azt kitaszítom egyházunkból. Megtisztítom az én Atyám házát pincétől padlásig, és ahol mocskot találok, kiseprem!

Heves tiltakozás, felháborodott kiáltozás csattan fel a beszéd nyomán. A többieken is túltesz Marie Lanouille. Látom, Marcel és Judith alig bírja visszafogni.

- Te magad vagy a mocsok! - kiáltja felcsukló éles hangon - te, aki a férjem gyilkosaival cimborálsz!

Onnan, ahol ülök, vádlómnak csak jobb szemét láthatom. Lángot lövell az eszeveszett gyűlölettől. Fulbert-t elvakítja az indulat, szokott önuralma, ügyessége végképp cserbenhagyja. Nem taktikázik, dacol. Nem ravaszkodik, lándzsát tör. Eltökélte, hogy nyíltan szembeszáll La Roque-kal, letöri a lázadást. Maga mögött tudja Vilmain fegyvereit, erősnek érzi magát árnyékukban. Percek alatt lesüllyedt Vilmain primitív értelmi színvonalára, mintha az ostobaság fertőzne. Dühtől ittasan néz farkasszemet polgártársaival, és tudom, látom rajta, gondolatban máris ellenük fordítja azokat a fegyvereket.

Megint felemeli a karját. Annyira-amennyire helyreáll a rend. Fulbert hisztérikusan rikácsol, hangja nem is emlékeztet a szokott gordonkabúgásra:

- A cselszövők támaszát, felbujtóját, Emmanuel Comte-ot, mivel megátalkodott az ő bűneiben, a plébániatanács nevében halálra ítélem!

Minden képzeletet felülmúló kavarodás támad a teremben. Látom, a jobb oldalamon álló Hervé aggódva méregeti a felbőszült La Roque-iakat, attól tart, mindjárt megrohanják és lefegyverzik társaival egyetemben. Ha nem teszik meg, csakis azért, mert készületlenül éri őket a fordulat, és főképp, mert nincs, aki az élükre álljon. No és itt van Fulbert is. Jelenléte, bátorsága, leplezetlen gyűlölete ideig-óráig féken tartja őket.

Gazel, amikor volt barátja és patrónusa a plébániatanács szót kiejtette, összerezzent, majd tagadólag megrázta a fejét, és bágyadtan ide-oda mozgatta arca előtt a kezét, egyet nem értése jeléül. Odahajolok Hervéhez, halkan ráparancsolok:

- Add meg Gazelnek a szót, úgy látom, mondani akar valamit.

Hervé felpattan. Hogy mindenki lássa, szándékai békések, vállára veti a puskát. Így áll egy teljes másodpercig, hanyag eleganciával fél lábra nehezedve, egyik kezét felemeli, figyelmet kérve, ifjú arcán kedves mosoly. Mihelyt elül a zsivaj, megszólal. Nyugodt, udvarias hangja élesen elüt az iménti ádáz üvöltözéstől:

- Úgy hiszem, Gazel abbé úr akar valamit mondani. Megadom neki a szót.

Azzal leül. Hervé fiatalsága, eleganciája, nyugodt, udvarias hangja, és főként az a tény, hogy Fulbert feje fölött megadta a szót Gazelnek, általános megrökönyödést kelt. De mi a többiek elképedése Fulbert-éhez képest! Egyszerűen nem képes felfogni, miért ad szót Vilmain megbízottja Gazelnek, annak a Gazelnek, aki elítélte Lanouille megölését és a "kilengéseket".

Gazelt hideg zuhanyként éri, hogy szót kap, noha nem kérte. Örömest beérte volna a jóval kevésbé kompromittáló néma tiltakozással. De mert a terem kórusban biztatja: "Beszéljen, Gazel úr, beszéljen!", és Hervé is kézzel-lábbal bátorítja, nagy nehezen elszánja magát. Felcihelődik. Hosszú, nem nélküli bohócarca puhának, rémültnek tetszik a szépen kibodorított, őszes-fakó csigák keretében, és amikor megszólal cérnavékony, jellegtelen hangján, senki nem állja meg mosoly nélkül. Mégis van mersze kimondani, amit ki kell mondania, mindannyiunk előtt, Fulbert füle hallatára.

- Bátorkodom megjegyezni - kezdi Gazel, idegesen tördelve a kezét -, hogy a plébániatanács azóta nem ült össze, mióta kiköltöztem a kastélyból azok miatt a csúf dolgok miatt, amik La Roque-ban történtek.

- Hát aztán! - förmed rá Fulbert elsöprő megvetéssel. - Mi közünk hozzá, te idióta, hogy kiléptél-e a plébániatanácsból vagy se?

Gazel golyvás nyakán rángás fut végig, puha arca megkeményedik. Ha van valami, amit az effajta nyomorékok soha meg nem bocsátanak, az az, ha az önérzetükbe gázolnak.

Még a hangja is más, amikor újra megszólal. Metsző, csípős vénkisasszonyhang.

- Már megbocsásson kegyelmességed! Ön a plébániatanács nevében ítélte el Comte urat, ezért voltam bátor emlékezetébe idézni, hogy a plébániatanács nem ült össze. Jómagam sem értek egyet Comte úr elítélésével.

Megtapsolják. Nemcsak az ellenzék hat tagja, ketten-hárman a többségből is, gondolom, elszégyellték magukat Gazel bátor kiállása láttán. Gazel pirulva, egész testében remegve leül. Fulbert rögtön nekitámad.

- Fütyülök az egyetértésedre! Visszaéltél a bizalmammal, nyomorult félcédulás! De ne búsulj, emlékezni fogok a szavadra, és megfizetek érte.

Fütyülés, lábdobogás, "Le vele" kiáltások. Judith lelkében hirtelen feltámad baloldali keresztény múltja, tele tüdőből szidja Fulbert-t: ...Náci! SS!" Marcel visszafogja, de látom, egyre lanyhábban. Attól tartok, Judith személyében megtalálhatják a La Roque-iak azt a vezért, aki rohamra viszi őket, aggaszt viszont új embereink sorsa, tehát felállok, és hangosan bejelentem:

- Szót kérek!

- Megadom a szót - vágja rá abban a másodpercben Hervé.

Fulbert egész haragja Hervé ellen fordul.

- Micsoda? Megadod a szót ennek a gazembernek? Ennek az álpapnak? A Jóisten ellenségének? Mi jut eszedbe? Különben is: most ítéltem halálra!

- Annál inkább - feleli egykedvűen Hervé, hegyes kis szakállát simogatva. - Az a legkevesebb, hogy elmondhassa az utolsó szó jogán, amit akar.

- Nem tűröm! - toporzékol Fulbert. - Mi ez, ostobaság vagy árulás? A magad feje után mész? Ki hallott már ilyet! Ezennel megparancsolom: hallgattasd el az elítéltet.

- Nekem az úr nem parancsol - húzza ki magát öntudatosan Hervé. - Nem felettesem. Vilmain távollétében itt én parancsolok - erélyesen rácsap a puska tusára. - És én úgy döntöttem, a vádlott beszélhet, mégpedig addig, ameddig akar.

Ekkor hihetetlen dolog történik. A La Roque-iak megtapsolják Hervét. Igaz, új a bandában, sem ő, sem három társa nem vett részt azokban a "csúf dolgokban", amikre Gazel utalt, személy szerint nincs okuk neheztelni rá. No de mégis, megtapsolni Vilmain emberét! Kész téboly!

- Nem tűröm! - Fulbert keze ökölbe szorul. Kancsal szeme kiguvad. - Tudd meg, ha megadod a szót ennek az egyénnek, cinkosságot vállalsz a lázadókkal, összeesküvőkkel. Azt pedig nem viszed el szárazon, barátocskám! Figyelmeztetlek: bepanaszollak a parancsnokodnál. Ő majd megbüntet.

- Kötve hiszem - von vállat Hervé, cseppet sem tettetett hidegvérrel. Ha a fiú nem vigyáz jobban, Fulbert még gyanút fog, gondolom riadtan. - Akárhogy s mint - teszi hozzá Hervé -, amit mondtam, megmondtam. A vádlotté a szó.

- Ebből elég! Én ezt nem hallgatom végig - kiáltja Fulbert. - Máris megyek. A szobámban várom be Vilmaint. Lesiet a lépcsőkön, nagy léptekkel megindul a két széksor között a főkapu irányában, az ellenzék vad zajgása közepette. Hát ez így nem lesz jó. Ha Fulbert elvonul, nincs ellenper. Harsányan utána kiáltok:

- Negyed hat van. Vilmain azt mondta: fél hatra megjön. Mindössze egy negyedórám van hátra, mégis rettegsz, te rongy, és elfutsz előlem, hogy ezt az utolsó negyedórát az ágyad alatt töltsed, ott várd be remegve gazdád érkezését. Hallod-e, mit mondok: az ágy alatt, nem rajta!

Fulbert-t aggodalomba ejtette Hervé viselkedése: Én tökéletesen megnyugtatom, amennyiben közlöm, hogy Vilmain itt lesz egy negyedóra múlva. Egyben gyávasággal vádolom, ami a húsába vág. Nem gyáva, igazán nem az, mint már mondtam. De éppen az a gyengéje, ami az ereje. Mint a legtöbb bátor ember, hiú a bátorságára. Bizton számíthatok rá, a kihívásra kihívással fog felelni.

Csakugyan gyökeret ver a lába. Sarkon fordul. Arca sápadt, beesett, szeme lázasan csillog.

- Beszélhetsz felőlem, ameddig tetszik - mondja megvetően. - Mit bánom én a te ostobaságaidat! Élj az alkalommal, míg teheted.

Röptében kapom el a labdát.

- Élek is vele! Mindenekelőtt porrá zúzom hazug vádjaidat. Kezdjük Catie-n a sort. Nem töltöttem vele a kedvem és nem raboltam el, mint arcátlanul állítottad. Szabad akaratából, nagybátyja tudtával és beleegyezésével látogatott el Malevilba, a nagyanyjához. (Úgy van! - siet közbeszólni Marcel. Sebaj, többé nem kompromittálom.) Beleszeretett Thomas-ba, és feleségül ment hozzá. Ami nagyon felbosszantott téged, Fulbert, mert szemet vetettél Catie-ra. Szolgálódnak szántad.

Gúnyos vihogás a teremben. Fulbert felhördül:

- Szemenszedett hazugság!

- Bocsánat - kottyan közbe, szót se kérve, egy ötvenéves forma, alacsony és terebélyes asszony, és feláll. Josepha, a kastélybeli takarítónő. Elvben csekély megbecsülésnek örvend La Roque-ban, lévén portugál származék (a La Roque-iak egytől egyig fajvédők), valójában közkedvelt, mert jól forog a nyelve, és "ami a szívén, az a száján", megmondja akárkinek szemtől szembe.

Josepha a legjobb akarattal sem mondható szépnek. Bőre az a fajta bőr, amin nem fog a mosdóvíz és szappan. Amellett vaskos, tömzsi, nagy mellű, pogácsaképű nőszemély. De ép fehér fogaival, erős állával, eleven tüzű, fekete szemével, temérdek hajával már-már kívánatos jelenség, maga a testet öltött, nőstényi életerő.

- Bocsánat - mondja kicsit idegenes, közönséges kiejtéssel, ami valamiképpen különös nyomatékot kölcsönöz a szavainak -, ne tessék azt mondani, hogy hazugság, amikor pedig igaz! A nagyságos úr igenis rám unt, és a kicsikére ácsingózott. Pedig talán nem is szolgálta volna olyan jól, mint én - teszi hozzá, nem tudni, őszinte vagy tettetett naivitással.

Kárörvendő nevetés, csípős megjegyzések záporoznak Fulbert-re. Josepha leül. Fulbert óvakodik belékötni, tudja, milyen éles a nyelve, helyette engem próbál leinteni:

- Nem értem, mi hasznod származik abból, ha efféle rágalmakat szórsz felkent püspöködre!

- Nem vagy a püspököm, soha nem is voltál! És hogy mi a hasznom? Csak az, hogy torkodra forrasztom hazugságaidat! Itt van mindjárt a következő. Nem is akármilyen hazugság. Azt mondtad: megválasztattam magam papnak a cselédeimmel. Mindenekelőtt jól tudod te magad is - és itt felemelem a hangom -, hogy nincsenek cselédeim. Csak barátaim vannak, egyenrangú társaim. Ellentétben azzal, ami La Roque-ban folyik, Malevil-ban soha nem határoztunk úgy fontos kérdésben, hogy előtte közösen meg ne vitattuk volna. Miért választottak meg papnak a társaim? Megmondom én neked azt is. Mert mindenáron a nyakunkba akartad varrni Gazel urat, és ebből mi nem kértünk. Remélem, nem sérti Gazel urat, ha nyíltan kimondom. Választott pap vagyok, mint Gazel úr. Hogy jó vagy rossz, nem tudhatom. Megteszem, ami tőlem telik. Ha nincs ló, a szamár is jó. Nem hiszem, hogy rosszabb pap lennék Gazel úrnál, és tudom istenem, nálad jobb vagyok, ami nem is kerül nagy erőfeszítésembe. (Nevetés, taps.)

- A gőg beszél belőled - csattan fel Fulbert. - Hamis pap vagy! rossz pap! gyalázatos pap! és ezt te magad is tudod. A magánéletedről nem is beszélek...

- Én se a tiedről!

Nem vág vissza. Nyilván attól tart, szóba hozom Miette-et.

- Hogy csak egyetlen példát mondjak - folytatja dühödten -, káros, eretnek felfogást vallasz elvben és gyakorlatban a gyónásról.

- Nem tudom, eretnek felfogás-e az enyém - felelem szerényen. - Nem vagyok elég jártas a hittudományokban. Egyet azonban tudok: a gyónással csínján kell bánni. Rossz pap kezében könnyen válik a kémkedés és az elnyomás eszközévé.

- Igaza van, Comte úr, de mennyire igaza - kiált közbe Judith az ő sztentori hangján. - Itt La Roque-ban is azzá vált a gyónás ennek az SS-nek a kezében.

Fulbert úgy fordul Judith felé, mintha kígyó csípte volna meg:

- Hallgasson, maga bolond, lázadó, rossz keresztény!

Marcel előrehajol, két hatalmas keze megmarkolja az előtte álló szék támláját:

- Nem szégyelli magát! Így beszélni egy hölggyel! Aki ráadásul tízszer olyan művelt, mint az úr. A múltkor is helyreigazította, amikor mindenféle ostobaságokat hordott össze Jézus testvéreiről.

- Helyreigazított! - kap a fejéhez Fulbert. - Ez a kerge nő nem is konyít a dologhoz, százszor megmondtam: a "testvérek" szó fordítási hiba. Jézus "unokatestvéreiről" van szó a textusban.

Mialatt a tárgyalás kellős közepén kibontakozik ez a meglepő eszmecsere az Újtestamentum értelmezéséről, odasúgom Maurice-nak: "Eredj, keresd meg a többieket. Azt izenem, a kápolna előterében várakozzanak, míg be nem jelentem, hogy Vilmain meghalt. Akkor jöjjenek be."

Maurice kisurran, nesztelenül és hajlékonyan, mint egy macska. Én pedig udvariatlanul félbeszakítom Judithot, aki önfeledten szenvedélyes vitába bocsátkozott Fulbertrel Jézus családi viszonyairól.

- Egy pillanat! - mondom. - Szeretném befejezni.

Csend támad. Judith bűnbánó arcot vág. Tökéletesen megfeledkezett rólam. Én kimért hangon folytatom:

- Rátérek a harmadik bűnre, amellyel Fulbert megvádolt. Állítólag egy levelet írtam volna neki, amelyben magamnak követeltem, hűbérúri jogon, La Roque-ot, és bejelentettem, hamarosan fegyveres erővel elfoglalom és megszállom a várost. Kár, hogy Fulbert nem tartotta szükségesnek felolvasni a szóban forgó levelet, rögtön kiderült volna, hogy nem azt mondja. De tegyük fel! Tegyük fel, hogy igaz, hogy írásban bejelentettem, szándékomban áll megtámadni La Roque-ot. Csak az a kérdés: megtettem-e? Én lopakodtam be La Roque-ba a sötétség leple alatt? Én öltem meg a kapuőrt? Én fosztottam ki mindenükből a La Roque-iakat? Én zaklattam őket, én becstelenítettem meg asszonyaikat? Én mészároltam le utolsó szálig Courcejac lakóit? Nos, aki mindezt csakugyan megtette, azt Fulbert a keblére öleli, engem ellenben halálra ítél, azzal a mondvacsinált ürüggyel, hogy alkalomadtán megtettem volna! Íme, Fulbert igazsága: az ártatlannak halál, a bűnösnek parola.

Mintha csak rendelésre történne, kisüt a nap, felragyog mögöttem az üvegablak. És Hervé kimondja a porkolábszerepe végszavát:

- Lassan a testtel, vádlott! Hogy mersz így beszélni a parancsnokról!

- Ne vágj a szavamba, Hervé! - mondom szigorúan. - Vége a komédiának.

Fulbert egész testében megremeg, a La Roque-iak nagy szemeket meresztenek fölényes leintésem hallatán. Én kihúzom magam, jobban mondva kinyújtózkodom. Kéjjel mártóztatom meg tagjaimat az üvegen beáradó fényben. Érzem, tágabbra nyílik a szemem, kivirul egész lényem a hirtelen jött napsütésben. Bámulatos, mekkora ereje van a napnak, a színes üvegen át is jólesően melengeti vállamat, hátamat. Rám is fér. Csontig-velőig átjárt a kápolna hidege.

Folytatom, de többé nem az előbbi, kimért modorban. Kieresztem a hangom. Hadd töltse be az egész kápolnát!

- Armand megölte Pimont-t, miután kísérletet tett rá, hogy megerőszakolja a feleségét. Te fedezted a bűnöst. Bébelle meggyilkolta Lanouille-t. Te asztalodhoz ültetted a gyilkost és Vilmaint. Jean Feyrac lemészárolta a courcejaciakat. Te koccintottál vele. És mindezt miért? Mert el akartad nyerni Vilmain jóindulatát, hogy az ő segítségével Armand halála után is zsarnokként uralkodhass La Roque felett, és egy csapásra megszabadulj a belső ellenzéktől és Maleviltól.

Néma csendben mennydörgöm el az utolsó mondatot. Amikor a végére érek, látom, Fulbert magához tért.

- Nem értem - búgja a régi gordonkahangon -, mire jó ez a sok fecsegés. Sorsod így is, úgy is meg van pecsételve.

- Válaszoljon! - süvíti magánkívül Judith. Tengerkék, magas nyakú pulóveréből harciasan emelkedik ki négyszegletes álla, szikrázó kék szeme majd átdöfi Fulbert-t.

- Két szóban megfelelek - mondja Fulbert, és lopva órájára sandít. (Időközben feltehetőleg sikerült elnémítania balsejtelmeit, és türelmetlenül lesi Vilmain érkezését.) - Mondani is felesleges: nem találkozik helyeslésemmel mindaz, amit Vilmain kapitány és az ő emberei itt vagy másutt cselekedtek. De hiába, nincs mit tenni, a katonaság mindenütt a világon katonaság. Nekem, mint La Roque püspökének, az a feladatom, hogy a rosszat, amennyire lehet, jóra fordítsam. És ha Vilmain kapitány segítségével sikerül gyökerestül kiirtanom La Roque-ból és Malevilból az eretnekséget, elmondhatom: megtettem a kötelességemet!

Ezen a ponton tetőfokra hág az izgalom. A terem fenyegetően felmorajlik. És nemcsak az ellenzék. Ez a beismerés végképp kihozta sodrából a többséget is. Én hallgatok. Eszembe sem jut kiaknázni az elszabadult indulatokat. Mert most veszem csak észre - és ez a felfedezés mélységes megdöbbenéssel tölt el -, hogy Fulbert őszintén gondolja, amit mond. Majdnem őszintén. Tudom, hogyne tudnám: személyes bosszúvágy is fűti. De ebben a pillanatban szinte kézzelfoghatóan tapasztalom, hogy ez az álpap, ez a kókler, ez a szélhámos testestül-lelkestül eggyé vált szerepével. Félig-meddig hiszi, hogy ő itt az ortodox egyház legfőbb bajnoka.

Őreim engedelmes magatartása megnyugtatja és felbátorítja a hallgatóságot, ha a tény valódi jelentését nem fogták is fel. Innen is, onnan is szidalmak, fenyegetések hullnak Fulbert-re. Közbül egy-egy kicsinyes egyéni sérelem, nem kisebb szenvedéllyel elharsogva. Így például hallom, amint az öreg Pougés gyűlölködve a "tiszi" szemére hányja, hogy valamikor megtagadott tőle egy pohár bort. Úgy hiszem, Fulbert az egyetlen a teremben, aki még hisz Vilmain megérkezésében. Görcsösen kapaszkodik tévhitébe. Reményeiben megerősíti az a zaj, amely a háta mögött keletkezik a csúcsíves főkapun túl. Hátrafordul. Ebben a pillanatban belép Maurice az oldalajtón, és jelzi: megjöttek a cimborák.

Fulbert mozdulatlanul, nyugodtan áll a két széksor között, a fékevesztett szidalmak özönében. Ha a szó, a tekintet, a gesztus ölne, rég nem élne. És én, mert tudván tudom, mi vár rá, egy percig tétovázom, mielőtt megadnám neki a kegyelemdöfést. Megengedem magamnak ezt a kis erkölcsi fényűzést az utolsó percben, hadd legyen a lelkem is olyan patyolatfehér, amilyen a ruhám. Így is, úgy is késő lenne meggondolni. Elindítottam a gépezetet, többé nem állíthatom meg. Fulbert szükségesnek ítélte eltűnésemet, mert az ő szemében én eretnek vagyok és főkolompos, én elengedhetetlennek ítélem az ő eltűnését Malevil és La Roque összefogása érdekében, mert ez az összefogás kölcsönös biztonságunk záloga. A különbség csak az, hogy én valóban meg fogom őt ölni, halálos ítélet, per és puskalövés nélkül. Még csak a kezem sem szennyezem be vele.

Fulbert szólna, de a hallgatóság dühödt kiáltozása elnyomja a hangját. Ismét megcsodálom bátorságát. Farkasszemet néz a teremmel. Ha szóval nem felelhet, egy pillantásra kettővel felel. Viszonylagos csend támad egy percre. És lám, Fulbert erejéből futja még egy utolsó fenyegetésre:

- Másképp beszéltek majd, ha megjön Vilmain kapitány!

Kapóra adja a szót. Nincs tovább, le kell csapnom. Rögtönzök, hirtelen ötletnek engedve, nagyon elégedetten tulajdon leleményemmel. Felemelem a kezemet, mint az előbb Fulbert, és mihelyt elül a kiáltozás, azt mondom, a lehető leghétköznapibb hangon:

- Nem tudom, miért titulálod következetesen kapitánynak Vilmaint. Nem volt kapitány (alig-alig hangsúlyozom ezt a múlt időt). Van itt nálam egy okmány (előhúzom revolverzsebemből a tárcát), ami világosan bizonyítja az ellenkezőjét. Fényképes munkaigazolvány. A fénykép kitűnő, aki egyszer is látta Vilmaint, csalhatatlanul felismeri. Nos, ebben az igazolványban az olvasható fehéren feketén, hogy Vilmain könyvelő volt. Gazel úr, lenne szíves átvenni tőlem az igazolványt, és megmutatni Fulbert-nek?

Hirtelen mélységes mély csend támad, és mintegy vezényszóra meglódul a hallgatóság. A hirtelen mozdulat bámulatosan egyöntetű, ámbár széksorok szerint ellentétes irányú: ki-ki kinyújtja a nyakát, és Fulbert felé fordítja az arcát. Fulbert nem vak, bár sokért nem adná, ha az lehetne. Tudnia kell, mit jelent, hogy a kérdéses okmány a kezem közé jutott. Átveszi Gazeltől az igazolványt. Éppen csak rápillant. Arcizma se rándul, nem is sápad el. Hanem a keze, az igazolványt tartó keze remegni kezd. Kis amplitúdójú rezgés, de villámgyors és feltartóztathatatlan. Fulbert nyakán megfeszülnek az inak, kétségbeesetten erőlködik, hogy megállítsa azt a kis papírlapot, amely úgy verdes a kezében, akár egy pilleszárny. Így telik el egy hosszú perc. Egy hangot nem bír kipréselni a torkán. Ereje végső megfeszítésével küzd a rátörő, páni rémület ellen. Gyötrelmes látvány, váratlanul felémelyedik a gyomrom. Vessünk véget a tortúrának!

Jó hangosan, hogy kint, a csúcsíves kapu előtt is meghallják, azt mondom:

- Úgy veszem észre, adós maradtam a magyarázattal. Ezek a fegyveresek itt az oldalamon jóravaló legények. Vilmain erőszakkal sorolta be őket a bandába. Ketten még a csata előtt átálltak hozzánk, a másik kettő a csata után lépett szolgálatunkba. Csak ők négyen maradtak életben a bandából. Vilmain e pillanatban mintegy két négyzetméternyi földet mondhat magáénak Malevilban.

Elképedt zsivaj támad. Marcel túlkiáltja a hangzavart:

- Úgy érted: meghalt?

- Úgy bizony. Meghalt Jean Feyrac. Meghalt Vilmain. És a többi is mind, ezt a négy legényt kivéve, akiket barátainkká fogadtunk.

Ahogy az utolsó szót kimondom, nyílik a nagykapu a kápolna túlsó végén, és libasorban bevonulnak a cimborák: Meyssonnier, Thomas, Peyssou, Jacquet. Bevonulnak, mondtam, nem berontanak. Tempósan, lassan mozognak. Megindulnak felénk a két széksor között. Pár lépés után megálljt intek. Adott jelre őreim körém tömörülnek, de ők sem mozdulnak el a helyükről. Pillanatnyi döbbent csend után kitör a vihar. A La Roque-iak fékeveszetten szidalmazzák, fenyegetik Fulbert-t. Csak a két fegyveres csoport hallgat, a folyosó két végében.

A többi pillanatok alatt zajlik le. Fulbert, sarkon fordul a nagykapu első csikordulására. Utolsó reménye is semmivé foszlik. Eltorzult arccal visszafordul, és látja: őreim emerről is bezárták az egérfogót. Vérmes reményekkel kecsegtettem - ez a hirtelen bukás több, mint amit elviselhet. Idegei felmondják a szolgálatot. Nem akar már semmit, csak menekülni, a szó legszorosabb értelmében: elmenekülni azok elől, akik a vérét kívánják. Zavarodott agyával úgy képzeli, a jobb oldali széksorok egyikén eljuthat az oldalajtóig. És mert se lát, se hall félelmében, éppen abba a széksorba ront be, ahol Marcel, Judith és a két özvegy ül. Marcel még csak az öklét sem használja, tenyérrel löki mellbe. De nem vet számot tulajdon erejével. Fulbert-t a lökés kirepíti a középfolyosóra, ahol hanyatt zuhan. A tömeg vérszomjasan felhördül. A következő pillanatban székeket felborogatva tódulnak ki az emberek a középre. A dühöngők falkája ráveti magát Fulbert-re, ellepi. Kétszer jajdul fel. A középfolyosó túlsó végén elszörnyedve áll Peyssou, arcán a legmélyebb undor, szemét kérdőn rám függeszti: közbelépjen-e. Nemet intek.

A népítélet nem a legkellemesebb látvány, de itt és most, úgy hiszem, jogos. És nem fogok szemforgatóan úgy tenni, mintha el akarnám állítani vagy helyteleníteném, holott mindent megtettem, hogy működésbe hozzam.

A kiáltozás alábbhagy, elcsitul. Tudom, már csak egy élettelen tetem hever a kövön. Várok. A Fulbert körül ágáló csoport fellazul, bomladozik. Mind többen válnak ki belőle. Visszakullognak a helyükre, felállítják a széket, egyesek felhevülten, vérvörösen, mások, úgy nézem, restelkedve, lesütött szemmel, letörten. Ezek is, azok is összedugják kettesével-hármasával a fejüket, izgatottan tárgyalnak. Nem rájuk figyelek. Azt a magányos testet bámulom a kápolna közepén. Odaintem a cimboráimat. Útközben gondosan kikerülik a holttestet. Óvakodnak ránézni. Csak Thomas áll meg mellette, letérdel, megvizsgálja Fulbert-t.

Nem szólunk egymáshoz, bár az újak tapintatosan félrevonultak. Thomas felegyenesedik, megindul felénk. Otthagyom a többieket, eléje megyek.

- Meghalt? - kérdezem súgva.

Némán igent bólint.

- No látod - mondom. - Megkaptad, amit akartál.

Tűnődve, hosszan néz az arcomba. Tekintetében szeretetnek és ellenszenvnek az a különös keveréke, amellyel mindig is viseltetett irányomban.

- Te is - feleli aztán.

Fellépek a lépcső tetejére, a terem felé fordulok, csendet kérek, és bejelentem:

- Burg és Jeannet felviszi a holttestet Fulbert szobájába. Gazel úr lesz szíves felkísérni őket, és őrizni a tetemet. Ami bennünket illet, azt javaslom, tíz perc szünet után folytassuk a tanácskozást. Fontos határozatokat kell hoznunk La Roque és Malevil dolgában.

A zsivaj elhalkul, de mihelyt Burg és Jeannet elvitte a halottat, megint felcsap, mintha a tetemmel együtt eltűnt volna a közös gyilkosság emléke is. Megkérem cimboráimat, tartsák valami módon távol tőlem az embereket, akik körülvesznek. Két-három sürgős megbeszélésnek nézek elébe, lehetőleg tanúk nélkül kell lefolyniuk.

Lesietek a lépcsőn, megindulok az ellenzék széksora felé. Egyedül ők tanúsítottak bátorságot a megpróbáltatás idején, egyedül ők őrizték meg méltóságukat a diadalban. Egyikük sem vett részt a lincselésben, még Marcel sem. Miután ellökte Fulbert-t, a helyén maradt, ahogy Judith, a két özvegy és a két gazdaember is. Végre megtudom a nevüket: az egyiket Faujanet-nek hívják, a másikat Delpeyrou-nak. Fulbert-t a gyávák ölték meg.

Agnés Pimont, Marie Lanouille a nyakamba borul. Marcel cserzett képén kis kerek könnycseppek gördülnek végig. Judith kezet ráz velem, férfiasabban, mint valaha, és azt mondja: "Nagyszerű volt, Comte úr. Úgy festett ott az oltár előtt, tetőtől talpig fehérben, mintha egyenesen az üvegablakról szállt volna le, a sárkányt leteríteni." Beszéd közben erélyesen gyúrogatja a bicepszemet. A továbbiakban konstatálom: ahányszor olyan hímnemű egyeddel kerül össze, aki kora szerint még férfinak számít a szemében (ami tekintettel Judith életkorára, elég bő választékot jelent), alaposan megnyomorgatja beszélgető partnere mellső végtagjait. Élénken emlékszem első találkozásunkra, amikor úgy mutatkozott be: Judith Médard, "hajadon", és miközben megköszönöm elismerő szavait, azon töprengek, vajon az esemény napja óta érzéketlen maradt-e Marcel herkulesi vállai iránt, és vajon nem hódolt-e be Marcel Judith erőteljes bájainak. Nem gúnyos értelemben használtam a szót, Judithban igazán van báj.

Félrevonom a társaságot, Faujanet-t és Delpeyrout sem kivéve, akikkel kezet rázok.

- Ide figyeljetek - mondom, suttogóra fogva a hangom. - Az idő sürget. Készüljetek fel a csatára. Nem tűrhetitek, hogy La Roque vezetése Fulbert seggnyalóinak a kezébe kerüljön. Tegyetek javaslatot a gyűlésen községi tanács megválasztására. Jó előre írjátok fel egy darab papirosra hatótok nevét, és terjesszétek elő a listát. Senki sem mer majd ellene szólni.

- Az én nevemet ne írjuk fel - mondja Agnés Pimont.

- Az enyémet se - siet csatlakozni Marie Lanouille.

- Miért ne?

- Sok nő ne legyen a listán. Azt nem szeretik a népek. De Médard asszonyt igenis vegyük rá. Médard asszony tanár.

- Szólíts csak Judithnak, kicsikém - mondja Judith, és átfogja Agnés vállát. (A nőket is nyomorgatja!)

- Már hogy tennék olyat - pironkodik Agnés. Ránézek. Jó látni azt a finom, halovány, pirulós bőrét. - No de ki legyen a polgármester? - kérdezi Marcel.

- Négyünk közül csak Judith tud beszélni. És remélem, nem sértem meg, ha kimondom - fordul gyengéd tisztelettel Judithhoz -, nőt soha nem választanának meg polgármesternek. Hát még téged - teszi hozzá önkéntelenül átváltva a magázásról tegezésre (ami miatt utólag el is pirul) -, aki a nyelvünket sem beszéled.

- Volna egy kérdésem - mondom gyorsan. - Elfogadnátok egy malevilit polgármesterül?

- Téged? - csillan fel Marcel szeme.

- Nem, nem engem. Másra gondoltam. Teszem, Meyssonnier-ra.

A szemem sarkából látom, Agnés Pimont arca megnyúlik. Talán más névre számított.

- Hát nem mondom, komoly ember, becsületes ember - kezdi Marcel...

Félbeszakítom.

- És ért a harcászathoz. Nagy hasznotokra lehet a védelem megszervezésénél.

- Ismerem - mondja Faujanet.

- Én is - mondja Delpeyrou.

Több szót nem fognak rá vesztegetni. Szegletes, napégette, nyílt arcukon látom: ez az "ismerem" egyértelmű helyeslés.

- Az ám, de van itt egy bökkenő - véli Marcel.

- Miféle bökkenő?

- Hát ugye, Meyssonnier kommunista.

- Térjen észhez, Marcel - mondja megrovóan Judith. - Mi az, hogy kommunista? Hol van ma Kommunista Párt?

Nagyon tisztán, pontosan artikulálja a szavakat, tanár módra. Kicsit az idegeimre menne, ha naponta érintkeznék vele, de Marcelnek szemmel láthatóan roppantul imponál.

- Igaz, igaz- hajtja meg kopasz fejét Marcel. - De diktatúra itt ne legyen, a szentségit. Kipróbáltuk, elegünk van belőle.

- Meyssonnier nem olyan ember - feleltem szárazon. - Egyáltalán nem. Sértés ilyet még csak gondolni is róla!

- Nem rossz szándékkal mondtam - szabódik Marcel.

- És ne feledd, ezentúl nálunk is lesz fegyver- szól közbe Faujanet.

Ránézek. Az arca négyszegletes, és olyan a színe, mint az égetett agyagnak. A válla is négyszegletes. Nem buta a fickó. Elismeréssel adózom a módnak, ahogy a fegyverkérdést felvetette, mindjárt el is intézte.

- Gondolom, a községi tanács első dolga lesz felfegyverezni a La Roque-iakat - mondom.

- Így már rendjén van a dolog - bólint Marcel. Összenézünk. Megegyeztünk. Ami meglep, Judith tapintatosnak bizonyult, alig-alig szólt közbe.

- Ezzel megvolnánk - mosolygok rájuk. - Már csak az hiányzik, hogy rábeszéljem Meyssonnier-t.

Elköszönök, indulnék Meyssonnier-hoz, de pár lépés után jobbat gondolok, visszafordulok, és intek Marie Lanouille-nak, aki rögtön ott terem. Marie harmincöt éves, gömbölyded, kemény húsú, barna asszonyka. Felszegett fejjel, figyelmesen néz rám, várja, hogy eláruljam, mit akarok tőle. És engem hirtelen elönt a vágy, legszívesebben itt helyben a karjaimba kapnám. Soha nem volt köztünk semmi, futólag se kívántam meg Marie-t. Nem tudom, mi lel. Talán a harcos vágya ez a megérdemelt pihenésre? Ámbár a pihenés nem a leghelyénvalóbb kifejezés. Vannak a pihenésnél üdítőbb foglalatosságok. A szerelem is párharc, titkos ösztöneim mégis gyümölcsözőbbnek ítélik, mint ezt a harcot, amelybe nyakig merültem. Az életet ad, emez öl.

Mindenesetre sürgősen elfojtom vágyamat. Még csak Marie takaros, kerekded bicepszét sem tapogatom meg, mint Judith, a mi nagy tapogatónk tenné, pedig igazán csábítóan kandikál elő rövid ujjú ruhájából.

- Marie - mondom, kicsit fátyolos hangon. - Ismered Meyssonnier-t. Szerény ember. Bizonyára nem akar majd a kastélyban lakni. Neked szép nagy házad van. Nem fogadnád be?

Marie döbbenten bámul rám. De nem mond első intrádára nemet. Ezen felbuzdulva tovább ütöm a vasat.

- Főznöd nem kell rá. Ahogy ismerem, úgyis megszervezi a közös konyhát La Roque-ban. Legfeljebb a fehérneműjét kell gondjaidba venned.

- Felőlem jöhetne, de tudod, milyen gonosz a világ. Ha Meyssonnier hozzám költözik, mindjárt azt beszélik majd...

Megvonom a vállam.

- Hát aztán! Hadd beszéljenek! Még ha igaz lenne is, mit számít az?

Elfelhősödik a szeme, bánatosan bólogat. Közben szorgalmasan dörzsölgeti a karját, mert átfázott a kápolnában. De megdörzsölgetném én is!

- Hajaj! Igazad van, szegény Emmanuelem - sóhajt nagyot. - Mit számít az? Azok után, amiken átmentünk!

Szigorúan ránézek.

- Ez nem ugyanaz.

- Nem, dehogy - siet megnyugtatni -, nem ugyanaz.

Rámosolygok.

- Nem udvarolt neked valaha Meyssonnier?

- Dehogynem! - és az emlék hatására felragyog az arca.

Majd hozzáteszi:

- Én hajlottam is hozzá. De apám eltiltott tőle, a politika miatt.

Tehát igen. Megköszönöm Marie-nak, és illendőségből rátérek Nathalie baba hogylétére. Vagy öt percig csevegünk, gépiesen válaszolgatok, azt sem igen tudom, mit. De befejezésül Marie olyat talál mondani, ami felráz és meghat.

- Tudod, alig élek. Az események miatt nem kapta meg a kicsi a védőoltásokat. Agnés kis Christine-je sem. Örökké az jár a fejemben: az én kis Nathalie-m bármit elkaphat. És se orvos, se orvosság! A levegőben meg ott úszkálnak azok a fertelmes bacilusok. Azelőtt nem volt rá gondunk, az oltások miatt. De most? Akármi kis baja van, remegek. Mindenből kifogytam, még a hiperolból is. Egy hőmérőm van, semmi több. Azzal kúráljam?

- Szegény Marie-m! Ki vigyáz most a kicsire?

- Egy öregasszony. Christine-re is ő vigyáz.

Elválunk. Megkérem Marie-t, küldje ide Agnést. Itt is van már. Agnésszel más hangon tárgyalok. Röviden, parancsolóan és titkos gyengédséggel.

- Agnés, mihelyt leadtad a szavazatodat Judithra, lemégy a városba, megnézed Christine-t, és sietsz haza. Hamarosan megyek én is. Beszédem van veled.

Az utasításoknak ez az özöne kicsit meghökkenti és elkábítja, de igent mond. Ezt is vártam. Váltunk egy búcsúpillantást, egyetlenegyet, és máris megyek megkeresni Meyssonnier-t.

Hát ez nehéz ügy lesz. Miközben félrehívom Meyssonnier-t, furdal a lélek. Ocsmány dolog dróton rángatni embertársainkat, különösen Meyssonnier-t. De mit tegyünk, ezt követeli mindnyájunk érdeke, Malevilé is, La Roque-é is. Ezzel nyugtatgatom magam, ha elundorodom tulajdon ügyeskedésemtől, mint néha Thomas. Nagyon nagy áldozatra kell kérnem Meyssonnier-t. Restellem magam érte.

Mindazonáltal jó előre összegyűjtöm ütőkártyáimat, nyerő lappal kezdem a játszmát. Mindent számításba vettem, barátom közéleti becsvágyát csakúgy, mint a magánéletét.

Némán végighallgat. Felém fordítja kötelesség és igyekezet formálta keskeny arcát. Szeme sűrűn pislog, a haja megint égnek áll (sikerült rövidre nyírnia, rejtély, hogyan). Pontosan tudom, mit teszek: aranytálcán nyújtom át neki La Roque kulcsait és Marie Lanouille-t. A kettő együtt sem sok, ha cserébe meg kell válnia Maleviltól. Tudom, megszakad bele a szíve. Hiába, nincs más választásom. Akárhogy forgatom, a maleviliak közül senki sem ér fel Meyssonnier-val.

Mondókám végére értem. Meyssonnier nem mond rá se igent, se nemet. Egyelőre tájékozódik és töpreng.

- Ha jól értettem, két feladatom lenne La Roque-ban. Közösségi életet teremteni, és megszervezni a város védelmét.

- Előbb a védelmet.

Megcsóválja a fejét.

- Nem lesz könnyű. A fal alacsony, létrával is felérni. A déli kaput nagyon hosszú, megszakítatlan falrész köti össze a nyugatival. És kevés a munkáskéz itt helyben. Fiatalok alig vannak.

- Átengedem Burg-t és Jeannet-t.

Elhúzza a száját.

- Hát a fegyverek? Elkelne ide is néhány 36-os puska.

- Húsz puskát zsákmányoltunk Vilmaintől. Megfelezzük.

- Jó, de a páncéltörő is kellene.

Elnevetem magam.

- Hé, ami sok, az sok! Mi ez a nacionalizmus? Máris túlságosan a szíveden viseled La Roque érdekeit!

- Még nem mondtam igent - jegyzi meg hűvösen Meyssonnier.

- Ráadásul zsarolsz!

El se mosolyodik.

- Hát jó - teszem hozzá rövid gondolkodás után. - Ha La Roque védőművei felépültek, megkapjátok minden hónapban két hétre a páncéltörőt.

- Nohát! - mondja Meyssonnier.

Úgy használja a szót, ahogy Malejacban szoktuk: meglehetősen ködös és kissé neheztelő értelemben. Majd így folytatja:

- No és itt volna az is, amit Feyrac Courcejacról elrabolt. Nem csekélység! Tudnom kéne, magadnak követeled-e?

- Miről van szó? Te tudod?

- Tudom. Most mondták. Tyúkok, két disznó, két tehén, tetemes mennyiségű széna és cukorrépa. A széna a tanyán maradt, egy csűrben, annyi eszük mégis volt, hogy a csűrt megkíméljék.

- Két tehén! Azt hittem, a courcejaciaknak csak egy tehenük volt.

- A másikat elrejtették, hogy ne kelljen Fulbert-nek odaadniuk.

- Nézzenek oda, micsoda emberek! Nem bánták, ha felkopik is a La Roque-i csecsemők álla, csak az övéknek jusson elég tej. Nem hozott szerencsét nekik a tehén!

- No, mi lesz? - térít a tárgyra Meyssonnier. - Részt kérsz a zsákmányból?

- Még hogy részt kérek-e?! Van képed ilyet kérdezni? Az egész zsákmány Malevilt illeti meg. Elvégre Malevil győzte le Vilmaint.

- Ide figyelj - mondja Meyssonnier, rezzenetlen arccal. - Van egy javaslatom. Te megkapod a tyúkokat...

- Pokolra a tyúkokkal! Tyúkunk máris több van az elégnél. Annyi árpát megesznek, hogy még...

- Várd ki a végét! Te megkapod a tyúkokat és a két disznót, a többi a mienk.

Elnevetem magam.

- Malevilnak két disznó, La Roque-nak két tehén... Ezt nevezed igazságos osztozkodásnak? Hát a széna, a cukorrépa? Azzal mi lesz?

Nem felel. Egy árva szót se.

- Úgysem dönthetek egymagam - mondom. - Meg kell beszélnem a dolgot Malevilban a többiekkel.

És mert Meyssonnier konokul hallgat és szigorú szemekkel méreget, kelletlenül hozzáteszem:

- Tekintettel arra, hogy La Roque-nak csak egy tehene van, igyekszünk méltányosan dönteni a tehenek dolgában.

- Nohát! - bólogat Meyssonnier bánatosan, mintha ő húzta volna a rövidebbet.

Megint csend támad. Meyssonnier töpreng. Nem zavarom.

- Ha jól értettem, a tetejébe respektálnom kell mindenféle ócska demokratikus formaságokat, órákig elvitatkozhatom semmiségeken, és el kell tűrnöm, hogy naphosszat bírálgassanak olyanok, akik ülnek a fenekükön, és egy szalmaszálat nem tesznek keresztbe.

- Ne túlozz! Olyan községtanácsod lesz, hogy festeni se lehet különbet.

- Nono! Hát az a jóasszony?

- Judith Médard?

- Igen, az a Judith. Mekkora szája van! És egyáltalán, kiféle, miféle? - kérdi gyanakodva. - Szocialista Egységpárt?

- Dehogy. Baloldali katolikus.

Meyssonnier arca felderül.

- Azt sokkal jobb szeretem! Mindig jól kijöttem a baloldali katolikusokkal. Idealisták - teszi hozzá, csendes megvetéssel.

Mintha bizony ő nem lenne az! Mindenesetre teljesen megnyugodott. Mert Marcelt, Faujanet-t, Delpeyrout ismeri. Judith volt, ha szabad így mondanom, a Nagy Ismeretlen.

- Vállalom - jelenti ki.

No, ha ő vállalja, most rajtam a sor. Nekem is vannak kikötéseim.

- Ide figyelj! Először is a malevili községtanács vegye tudomásul: Malevil nem ajándékba adja La Roque-nak Vilmain tíz 36-os puskáját és talán Courcejac két tehenét is. Hanem személyesen a te rendelkezésedre bocsátja, arra az időre, amíg La Roque-ban fungálsz.

Kétkedő arcot vág.

- Úgy érted, visszaveszed a holmikat, ha a La Roque-iak kiteszik a szűrömet?

- Úgy.

- Ha az olyan könnyen menne!

- Nos, ha nem, puskák és tehenek egyetemlegesen külön megállapodás tárgyát képezik!

- Azaz: újabb alkuét! - mondja kifürkészhetetlen arccal, vádló hangsúllyal.

Mindvégig, hűvös, sőt tartózkodó. Feszengek. Fájna így megválnom tőle. Szeretném felidézni malevili összetartozásunk melegét.

- Nohát, La Roque polgármestere lettél! - mondom, tettetett jókedvvel. - Örülsz?

Ostoba kérdés, döbbenek rá, ahogy kimondom.

- Nem - feleli szárazon. - Remélem, jó polgármester leszek, de egy cseppet sem örülök.

Az ostoba elszólás meredek lejtő. Aki megindult rajta, nem tud megállni.

- Akkor sem, ha Marie Lanouille-nál lakhatsz?

- Akkor sem - feleli faarccal, és hátat fordít.

Magamra maradok, nehéz szívvel. Hogy a barátságtalan válaszra rászolgáltam, az egyáltalán nem vigasztal. Szerencsére nincs időm tulajdon lelki nyavalyáimon merengeni. Fabrelátre érinti meg a könyökömet, és enyhén szólva gyászos udvariassággal kihallgatást kér. Határozottan nem szeretem ezt a hosszú, viaszfehér gyertyát azzal a kis kefebajszával, örökké hunyorgó szemével, drótkeretes okuláréjával. Mi több, a lehelete is rossz szagú.

- Comte úr, bizonyos egyének azt beszélik, perbe fogatnak és felköttetnek - nyögdécseli panaszosan. - Ön szerint ez jogos?

Egy lépést hátrálok. Nemcsak a tekintélytartás végett.

- Nem tartom jogosnak, Fabrelátre úr - felelem hidegen -, hogy akasztásról beszéljenek, mielőtt lefolytatták volna a pert.

Megremeg az ajka, szemei rémülten cikáznak. Szánom ezt a férget. "Az ám, de" - ahogy Marcel mondaná -, elfelejthetem-e, milyen szerepet játszott La Roque-ban? Hogy besúgója és cinkosa volt a zsarnoknak?

- Kik azok az egyének? - kérdezem.

- Miféle egyének, Comte úr? - motyogja elhalóan.

- Akik perről beszélnek.

Két-három nevet említ, természetesen egytől egyig olyanokét, akik Fulbert idején lapultak, mint dinnye a fűben. Miután Fulbert elbukott - úgy, hogy ők a kisujjukat sem mozdították -, hirtelen megnőtt a tarajuk.

Ez a puhány Fabrelátre, úgy látszik, nem hülye. Kitalálta, mire gondolok.

- Pedig hát én is csak azt tettem, ugyebár, amit ők. Engedelmeskedtem - mondja.

Végigmérem.

- Nem gondolja, Fabrelátre úr, hogy a kelleténél buzgóbban engedelmeskedett?

Istenem, de puha! Úgy kunkorodik össze a vád súlya alatt, akár egy házatlan csiga. Márpedig, ami engem illet, soha életemben nem bírtam rászánni magam, hogy eltapossak egy csigát. Még ha csizma volt rajtam, akkor sem. Cipőorral félrependerítettem az utamból.

- Ide hallgasson, Fabrelátre úr. Mindenekelőtt maradjon veszteg! Ne cseréljen eszmét senkivel, üljön otthon, és hallgasson. Ami a perét illeti, majd meglátom, mit tehetek.

Sürgősen szélnek eresztem, őt és a hálálkodásait, és Burg felé fordulok, aki nagy léptekkel közeleg a kápolna irányából kurta lábain, maga előtt tolva kis szakácspocakját. Ravasz szeme elevenen csillog.

- Hajaj! - lihegi, kicsit kifulladva. - Ezt hallotta volna, uram! Nagy hajcihő van Gazelnél! Egyesek meg akarják tiltani neki, hogy imát mondjon Fulbert sírjánál. Gazel magánkívül van. Megkért, hogy sürgősen szóljak önnek.

Megáll az eszem. E pillanatban úgy érzem: az emberi ostobaságnak, aljasságnak nincs határa. Hát érdemes annyit küzdeni, fáradozni, hogy ezt a gonosz kis fajt fenntartsuk? Várjon itt meg, mondom Burg-nak, mindjárt megyünk Gazelhez. Előbb azonban elkapom egy szóra Judithot.

Félrevonulunk. Én beszélek, ő természetesen tapogat. Mit van mit tennem, átengedem neki a bicepszemet.

- Asszonyom, a nép türelmetlen, az idő sürget. Megengedi, hogy felhívjam a figyelmét egy-két dologra?

Megbiccenti súlyos fejét.

- Először is úgy gondolom, Marcelnek kéne beterjesztenie a listát. De ügyesen ám! Lehetek egészen őszinte?

- Hogyne, Comte úr - Judith széles tenyere bilincsként szorul a karomra.

- Előreláthatóan két név kelt majd visszatetszést. Az öné, mert nő, és Meyssonnier-é, mert tagja volt a Kommunista Pártnak.

- Ó, ezek az előítéletek! - kiált fel drámaian Judith.

Sürgősen folytatom, mielőtt nyakig merülne a szabadelvű felháborodás gyönyöreibe.

- Ami önt illeti, Marcel jól tenné, ha elsősorban azt hangsúlyozná, milyen nagy hasznát veszik majd a műveltségének. Meyssonnier-t mint katonai szakértőt kell bemutatnia, aki már csak azért is nélkülözhetetlen, mert ő biztosítja az összeköttetést Malevillal.

- Meg kell mondanom, Comte úr, csodálom az ön tapintatát - mondja Judith, és erőteljesen rátapint karizmomra.

- Ha megengedi, folytatom. Bizonyos emberek perbe akarják fogni Fabrelátre-t. Mi erről a véleménye?

- Ostobaság! - vágja rá Judith férfiakat megszégyenítő szűkszavúsággal.

- Én is úgy gondolom. Elég lesz nyilvánosan megmosni Fabrelátre úr fejét. Más személyek vagy ugyanazok meg akarják tiltani Gazelnek, hogy keresztényhez illő módon temesse el Fulbert-t. Egyszóval, ha nem vigyázunk, nyakunkon egy új Antigoné-ügy.

Judith finom mosollyal nyugtázza a klasszikus utalást.

- Köszönöm, hogy figyelmeztetett, Comte úr. Ha megválasztanak bennünket, csírájában fojtjuk el az efféle ostobaságokat.

- Ha szabad valamit tanácsolnom, első lépésként talán vissza kellene vonni Fulbert rendeleteit.

- Az természetes.

- Rendben van. Akkor én most eltűnök a szavazás idejére. Megyek Gazelhez. Nem szeretném, ha olyan látszat keletkezne, hogy nyomást akarok gyakorolni a La Roque-iakra.

Rámosolygok Judithra. Némi tétovázás után megválik karomtól. Ez a nő a föld sója, apró hibáival egyetemben. Úgy sejtem, jól meg fogják érteni egymást Meyssonnierval.

Burg folyosók tömkelegén át elkalauzol Fulbert szobájába. Megnyugtatom Antigonénkat, aki csakugyan roppant izgatott, és csakugyan szilárdan eltökélte, hogy bármi áron megadja a keresztényi végtisztességet halott ellenségünknek. Futó pillantást vetek Fulbert tetemére. Rögtön el is kapom a szemem. Merő seb az arca. És a mellén is alvadt vért látok, valaki kést vagy tőrt használt. Gazel meggyőződött róla, hogy számíthat támogatásomra, nem győz hálálkodni, és mivel máris rendbe rakta Fulbert papírjait (úgy sejtem, mohó vénkisasszony-kíváncsiság emészti), felajánlja, hogy visszaadja azt a bizonyos levelet, amelyben történelmi jogon magamnak követeltem a főhatalmat La Roque felett. Kapva kapok rajta. A maga idején jó szolgálatot tett, megfélemlítette Fulbert-t, most azonban, hogy új alapokra helyeztük kapcsolatainkat La Roque-kal, nem időszerű, sőt, egyenesen kockázatos lenne itt hagyni, félő, hogy rosszakaratú emberek ellenünk fordítanák.

Átvágok a kastély előtti teraszon, a sötétzöldre festett nagykapu irányában. Amint kilépek a szabadba, eláraszt a napfény, egész lényem megnő, kitágul melegében. A La Roque-i tanács jól tenné, gondolom, ha összejövetelei színhelyét áttenné egy másik kastélybeli terembe, amelyik talán nem olyan szép, mint a kápolna, de világosabb és szárazabb.

Agnés Pimont a főutcán lakik, egy nagyon régi és nagyon bájos kis ház első emeletén, férje papír-könyv- és újságboltja fölött. Itt minden kicsi és szűk, az emeletre vezető meredek csigalépcsőn kezdve. Rézsűt fordulok a kanyarban, különben nem férne el a vállam. Agnés az ajtó előtt vár. Bevezet a parányi ablak megvilágította parányi szalonba. Valóságos babaszoba. Régebben, amikor az ablakpárkányon virágtartóban cserepes muskátli virított, még inkább babaszobának festett. A falakon óarany színű tapéta, a szoba közepén két kék bársony karosszék, a világ legalacsonyabb, legdundibb foteljei. Hogy hogy kerültek ide, az nem okoz fejtörést az embernek, de hogy az ugyancsak kék bársony huzatú dívány hogy fért be, rejtély - az ablakon nem, annyi bizonyos, a csigalépcsőn még kevésbé. Talán mindig is itt állt, és úgy húzták fel köré a falakat. Ősöreg bútordarab, stílusa alapján lehetetlen a korára következtetni. A házét ellenben kevélyen hirdeti a kapu hatalmas zárókövére vésett évszám. XIII. Lajos alatt épült.

A két kis fotel és a dívány között mokettszőnyeg borítja a padlót, a mokettszőnyegen perzsaszőnyeg van, a perzsaszőnyegen fehér műanyag prémtakaró. Utóbbi kettőt feltehetőleg örökölték Pimont-ék, és mert jobb helyet nem találtak neki icipici lakásukban, egymásra tornyozták. Puha és barátságos lett tőlük a szoba. Puha és barátságos a fogadtatás is. Agnés üde, rózsás és szőke. Szép, szelíd, világosbarna szemét első pillantásra kéknek látom, mint rendesen. Hellyel kínál. A fotel olyan alacsony, a fehér prémtakaró olyan közel van, hogy úgy rémlik, a földön ülök, Agnés lábainál. Ő a díványon foglal helyet.

Agnés társaságában mindig otthonosan, meghitten, biztonságosan érzem magam. És kicsit elszomorodom. Hajszál híján feleségül vettem. Azóta is meleg barátsággal viseltetik irányomban, nem neheztelt meg rám, amiért cserbenhagytam. Becsülöm érte. Ezer lányból egy ha utánacsinálja. Ahányszor meglátom, összeszorul a szívem, mert azt gondolom: lám, errefelé is kanyarodhatott volna életem útja. Próbálom elképzelni, mi lett volna, ha, de hasztalan minden töprengés, a kérdésre nincs felelet. És elmondom magamnak újra, ki tudja, hányadszor: egyetlen férfi sem állíthatja teljes bizonyossággal, hogy boldog lett volna ezzel vagy azzal a nővel, míg ki nem próbálta. De mihelyt megkísérli, akár beválik, akár nem, a próba többé nem próba, hanem az élete.

Tény, ami tény, ha tizenöt esztendővel ezelőtt oltárhoz vezettem volna Agnést, jól jártam volna vele. Nem sokat öregedett másfél évtized alatt. Jobban mondva szerencsésen öregedett. Nem hervadt el, nem aszott össze, inkább gömbölyödött, azt is módjával. Dereka a mai napig kellemetesen karcsú, Christine ellenére, annál kerekdedebb, ami alatta-fölötte van. És az az üde, rózsás bőre! Mindig úgy fest, mintha most lépett volna ki a fürdőkádból. Gondosan megfésülködött és kifestette magát, mialatt várt. Ez valamelyest megkönnyíti a dolgomat. Ami rám is fér, hiszen előre sejtem, hogy megbeszélésünk során eltűnt világunk egész súlyával kell megbirkóznom.

Nincs szükség körmönfont paraszti udvariaskodásra, tekervényes, hosszú beszélgetésre. Agnés nagyon kis városban él, mégis ízig-vérig urbánus lény, hiába beszéli ugyanazt a nyelvet, amit Menou.

Hátradőlök a fotelben, igyekszem elnémítani tulajdon érzéseimet, Agnés szeme közé nézek, és azt mondom:

- Volna kedved hozzánk költözni Malevilba, Agnés?

Azt mondtam: hozzánk, és nem: hozzám. De nem hinném, hogy Agnés felfogta a többes szám jelentőségét. Nagyon az elején vagyunk. Mindenesetre rózsásra pirul az arca, vérhullám csap át rajta, kislábujja körmétől a kebléig. A szemembe néz. Én minden erőmet arra összpontosítom, hogy a tekintetem ne mondjon többet annál, amennyit mondania kell, nehogy félrevezessem.

Kinyitja a száját (szép, húsos száj!), de gyorsan be is csukja. Nagyot nyel, valamelyest megnyugszik, elszánja magát, és rejtett kacérsággal azt feleli:

- Ha te kívánod, Emmanuel, igen.

No tessék, ettől féltem! Személyes térre tereli a vitát. Mégis szókimondóbban kell fogalmaznom.

- Nemcsak én kívánom, Agnés.

Úgy rezzen össze, mintha pofon ütöttem volna. Arcából kifut minden csepp vére. Hangja csalódásról árulkodik. És enyhe bűntudatról.

- Colinra gondolsz?

- Nemcsak Colinra.

Némán bámul rám, nem érti, vagy nem akarja érteni. Miette-ről és Catie-ról beszélek neki, főleg Catie-ról, és arról, miért mondott csődöt Thomas-val kötött házassága a mi közösségünkben. Agnés most is a maga módján fogja fel a dolgot:

- De Emmanuel, előre megmondhattam volna, hogy egy olyan lány, mint Catie...

Félbeszakítom.

- Hagyjuk Catie-t. Nem egyes személyekről van itt szó. Jelenleg nyolc férfi él Malevilban és két nő. Ha te is odaköltözöl, három. Megteheti bármelyikünk, hogy egy nőt kizárólagos joggal lekössön? És ha megteszi, mit szólnak hozzá a többiek?

- És a szerelem? Az neked semmi? - kérdezi Agnés emelt hangon, már-már méltatlankodva.

Hja, a szerelem. Roppant erősek a hadállásai. Évszázadok sorakoznak fel mögötte, a lovagi szerelem és a romantikus szenvedély évszázadai.

- Félreértesz, Agnés - mondom. - Senki, soha nem kényszeríthet olyanra, ami nincs ínyedre. Szabad vagy a választásaidban.

- Választásaimban! - kiáltja Agnés.

Szabályos jajkiáltás. Mennyi szemrehányást zsúfol ebbe a többes számba! És ami még rosszabb, nemcsak szemrehányást. Agnés soha életében nem volt olyan közel hozzá, hogy valakinek szerelmet valljon, mint most. Ez a tudat megrendít, Agnés felindulása átragad rám, kis híján elgyengülök. Nem merek ránézni. Hallgatok. Erőt gyűjtök. Eltart egy darabig, míg túlteszem magam az ominózus birtokos ragon. De tisztán látom: ez az út nem járható. Páros együttélésünk óhatatlanul összeütközésbe kerülne a község rendjével. Érvként általában a férfiak és nők számarányelosztására szoktam hivatkozni, pedig nem is ez a legfontosabb. A dilemma valójában így hangzik: családközösség, vagy a magántulajdont elvető csoportközösség.

Nem mondhatom meg Agnésnek, milyen nagy áldozat részemről, hogy lemondok róla. Ha elárulnám, még konokabbul ragaszkodna "érzelmeihez".

- Értsd meg, Agnés, lehetetlen - hajolok közelebb hozzá. - Ha másért nem, Colin miatt. Rettenetesen csalódott, és féltékeny lenne, ha elvennélek. Ha pedig hozzá mennél feleségül, engem tennél szerencsétlenné. És nemcsak Colinról van szó. Ott vannak a többiek is.

Ez az érv - Colin - megingatja. És mert egyfelől érzi, hajthatatlan vagyok, másfelől az elhangzottak ellenére sincs kedve egyedül La Roque-ban maradni, végképp elbizonytalanodik. Tehát azt a megoldást választja, amit ilyen helyzetben tíz nőből kilenc - végeredményben ez is ér annyit, mint bármi egyéb! - hallgat és a könnyekben keres menedéket. Feltápászkodom karosszékemből, leülök mellé a díványra, és megfogom a kezét. Zokog. Értem én őt, hogyne érteném. Akárcsak én, élete sokszor megálmodott nagy lehetőségéről mond le.

Amikor elapadnak a könnyei, odanyújtom a zsebkendőmet. Türelmesen várok. Riadtan felnéz rám, és súgva kérdezi:

- Megerőszakoltak. Tudtad?

- Nem. De sejtettem.

- Minden nőt meggyaláztak a városban, még az öregeket is, még Josephát is.

Hallgatok.

- Ezért gondoltad, hogy... - kezdi félve.

Riadtan tiltakozom:

- Megbolondultál? Megmondtam én világosan, miért.

- Mert én arra nem szolgáltam rá, tudod, Emmanuel. Ha megerőszakoltak is, nem vagyok kurva.

- Tudom, Agnés, hát persze hogy tudom - sietek megnyugtatni. - Te igazán nem tehetsz semmiről. Dehogy gondolok én rólad olyat!

Magamhoz ölelem, vágytól remegő kézzel simogatom az arcát, a haját. Tulajdonképpen részvétet illene éreznem, de sajnos, csak heves vágyat érzek. Hirtelen ront rám, és olyan féktelenül, hogy elrémülök tőle. Szemem elhomályosul, lélegzetem ki-kihagy. Sürgősen el kell nyernem Agnés beleegyezését, gondolom, józan eszem utolsó fellobbanásával, különben nem állok jót magamért, és most én erőszakolom meg.

Sürgetem, követelem, mondjon rögtön igent. Bár ernyedten tűri simogatásomat, habozik, ellenáll. És amikor végül igent mond, nem az érveimnek enged, hanem a hirtelen rátörő vágynak.

Lecsúszunk a fehér prémre. (Jó, hogy itt van!) Egyetlen pillanatra sem támad fel bennem gyengédebb érzelem. Mintha a gyengédséget gondosan bezártam volna lelkem egyik rekeszébe, hogy ne feszélyezzen. Gorombán, erőszakosan teszem magamévá Agnést.

Barbár eljárás. Meg is adom rögtön az árát. Ha a boldogságnak vannak fokozatai, a legalacsonyabb fokon vagyok boldog. De vajon létezik-e egyáltalán másfajta boldogság számunkra, annyi harc és vér után, mint a közösség fennmaradása? Nem vagyok többé önmagamé. Ezt mondom Agnésnek, amikor elválunk. Fájdalom, kicsit hűvösen búcsúzik, mint az előbb Meyssonnier is.

Aki különben sokkal derűsebben, barátságosabban fogad, amikor a gyűlés végeztével a gyorsan sötétedő kápolnában rátalálok. Elém siet, félrevon:

- Hol bujkáltál? Tűvé tettük érted a várost. Különben mellékes - teszi hozzá, szokott tapintatával. - Ide figyelj, jó híreim vannak. Úgy ment minden, mint a karikacsapás. Simán megszavazták a listát. Utána Judith javaslatára, kis szótöbbséggel Gazelt megválasztották papunknak. És a nagy kavarodásban téged kiáltottak ki La Roque püspökévé.

Leesik az állam. Ez mindennek a teteje! Hogy miközben én úgy fejeztem be a tárgyalást Agnésszel, ahogy befejeztem, előléptessenek püspökké! Igaz, a távollevőé a kegyelem. De ha ebben Isten ujját kell látnom, égi bíránk sokkal, de sokkal elnézőbben ítéli meg a test vétkeit, mint hírlik.

Egyelőre nem a sors iróniáján elmélkedem. Más gondom van.

- Hogy lennék én La Roque püspöke? Az én helyem Malevilban van! - tiltakozom teljes erőmből. - Nem mondtad nekik?

- Várd ki a végét. Tudják ők, hogy nem hagyod ott Malevilt. De ha jól értettem, azt akarják, legyen valaki Gazel fölött, aki féken tartja. Félnek a túlbuzgalmától!

Hangosan felnevet.

- Judith ötlete volt. Lelkesen támogattam.

- Támogattad? Méghozzá lelkesen?

- Hát hogyne. Először is úgy gondolom, csakugyan üdvös, ha te irányítod Gazelt. Aztán meg azt mondtam magamban: így tán gyakrabban láthatjuk egymást.

És halkabbra fogva a hangját, hozzáteszi:

- Hiába, nehéz Maleviltól megválni...

Ránézek. Találkozik a tekintetünk. Aztán elfordítja a fejét. Szólnék, de mit? Tudom, mi megy végbe benne. Mi négyen: Peyssou, Colin, Meyssonnier meg én, iskoláskorunk óta elválhatatlanok vagyunk. A legjobb bizonyság rá Colin. La Roque-ban nyitott műhelyt, mégis ott maradt családostul Malejacban. És most vége. Kicsorbult a Kör. E percben döbbentem rá. Nem látni többé Meyssonnier-t, ez keserves lesz a Malevilban maradottaknak is.

Megszorítom cimborám vállát.

- Meglásd, jó munkát fogsz végezni - mondom sután.

Mintha a munka valaha is megvigasztalt volna bárkit! Jön Thomas, és gratulál, nem minden él nélkül. Utána Jacquet következik. Hát Peyssou? Hová lett? Meyssonnier rámutat. Ott áll nem messze tőlünk, de se lát, se hall, Judithtal van elfoglalva, aki boldog, hogy végre talált egy férfit, aki egész fejjel magasabb nála. Beszéd közben elismerően legelteti a szemét Peyssou öles termetén, tagjain. Az elismerés kölcsönös. Amint hazaérünk Malevilba, Peyssou hozzám fordul: csinos darab, mi? Akármibe fogadok, megizzasztja az embert az ágyban. Pillanatnyilag még nem tartanak itt. Judith Peyssou bicepszét tapogatja. Mire az én Peyssoum természetesen kiugratja a békáját. Gondolom, Judith kellőképpen méltányolja ezt a duzzanatot.

- Ami az iméntieket illeti, felejtsd el - mondja Meyssonnier. - Kicsit elkenődtem.

Könnyekig meghat, hogy eszébe jutott mentegetőzni iménti ridegségéért, de megint csak nem találok szavakat. Hallgatok.

- Tudod, amikor visszamentél a többiekért Malevilba, és én ott maradtam az úton a hullák között, mindenféle gondolataim támadtak. Keserves gondolatok.

- Mifélék?

- Ott volt, teszem, Feyrac, akinek megadtuk a kegyelemlövést... És ha közülünk sebesül meg súlyosan valaki? Mit tehettünk volna orvos nélkül, orvosság nélkül, műtőfelszerelés nélkül? Pocsék dolog lett volna elnézni, hogy segítség híján ott fordul fel a szemünk láttára.

Hallgatok. Gondoltam erre én is. Thomas arcán látom, ő is.

- A középkorban vagyunk - sóhajt nagyot Meyssonnier.

Hevesen megrázom a fejem.

- Nem. Azaz nem egészen. Sok tekintetben hasonló a helyzetünk, a középkornak voltak ilyen pillanatai. De egy dologról megfeledkeztél. Ismereteink színvonala összehasonlíthatatlanul magasabb! Nem is szólva arról a hatalmas tudásmennyiségről, amit egyedül az én szerény malevili könyvtáram képvisel. Ez, látod, megmaradt. És roppant fontos. Ennek a segítségével egy szép napon felépíthetjük újra, ami elpusztult.

- De mikor? - veti oda Thomas undorral. - Egyelőre abban telik el az életünk, hogy küzdünk a puszta létért. A fosztogatók, az éhhalál ellen. Holnap majd jönnek a járványok. Igaza van Meyssonnier-nak, Jeanne d'Arc korába zuhantunk vissza.

- De nem! - tiltakozom kézzel-lábbal. - Hogyan követhetsz el matematikus létedre ilyen durva logikai hibát? Szellemileg jóval felette állunk Jeanne d'Arc kortársainak. Nem kellenek évszázadok ahhoz, hogy felküzdjük magunkat régi technikai színvonalunkra.

- És kezdjük elölről? - kérdezi Meyssonnier. Felvont szemöldökének páros íve a kétség két kis hídja.

Rám néz. Hunyorog. És engem szíven üt a kérdés. Éppen mert ő tette fel, a haladás embere. És mert én is látom, amit ő, azt a végső állomást az újra kezdett út távolában.

THOMAS JEGYZETE

Rám maradt a regény befejezése.

Hadd kezdjem egy személyes megjegyzéssel. Fulbert meglincselése után azt írja Emmanuel, hogy a tekintetemben szeretetnek és ellenszenvnek azt a keverékét látta, amellyel mindig is viseltettem iránta.

Egyik kifejezés sem helyénvaló. Sem a szeretet, sem az ellenszenv. Inkább csodálatot és fenntartást kellett volna mondania.

Szeretném megmagyarázni, miért voltak fenntartásaim. Huszonötödik évemben jártam, amikor az esemény bekövetkezett. Élettapasztalatom vajmi csekély volt, huszonöt esztendőmhöz képest is. Emmanuel taktikázását sokszor visszatetszőnek éreztem. Cinikusnak.

Azóta benőtt a fejem lágya. Felelős hivatalt töltök be, másképp gondolkodom. Ma, éppen ellenkezőleg, azt tartom, hogy aki embertársait irányítani akarja, az nem lehet meg jó adag machiavellizmus nélkül, még ha szereti is őket.

Mint az előzőekből kitűnt, Emmanuel általában elégedett volt önmagával és mindig biztos a maga igazában. Ez a két gyengéje ma már nem bosszant. Mintegy a visszája mindkettő az önbizalomnak, amire elengedhetetlen szüksége volt, hogy bennünket elkormányozzon.

Végezetül azt szeretném mondani: nem hiszem, hogy a közösség - szűkebb vagy tágabb, mindegy - szükségszerűen kitermeli a maga nagy emberét, hivatott vezetőjét. Épp ellenkezőleg! Vannak a történelemnek korszakai, ahol félelmes űrt érzünk. Nem bukkant fel az alkalmas vezér, és a társadalom hajótörést szenvedett.

Ugyanígy áll a dolog a mi maroknyi közösségeinkkel is. Malevilban, nagy szerencsénkre, ott volt Emmanuel. Fenntartotta a csoport egységét, megtanított bennünket a védekezésre. És az ő irányítása mellett Meyssonnier La Roque-ot is megerősítette.

Emmanuel feláldozta Meyssonnier-t a közérdek oltárán, áttelepitette La Roque-ba. De meg kell adni, Meyssonnier kitűnő munkát végzett "polgármesteri" hivatalában. Megmagasította a városfalakat. Mi több, félúton a két megerősített kapu között nagy, négyszegletes bástyatornyot építtetett. A torony második emeletén télen-nyáron lakható őrszoba van, kandallóval és ferde lőrésekkel, tág kilátás nyílik innen az egész környékre. Mindkét irányban fából épült gyilokjáró köti össze derékmagasságban a tornyot a városkapukkal. Az építkezéshez szükséges anyagot az alsóváros romjaiból termelték ki, a cementet habarccsal pótolták.

A falakat kívülről bonyolult csapda- és aknarendszerrel vette körül Meyssonnier, a malevili EV mintájára. Előretolt sáncot nem emelhettek a két kapu elé, mivel a terep itt túlságosan nyílt, jóllehet meredeken lejt. Meyssonnier több tekercs szögesdrótra bukkant a kastély egyik gazdasági épületében (nyilván kerítésnek szánták Lormiaux-ék), ezzel torlaszolta el a városba torkolló két út - a malevili aszfaltút és a járási székhelyre vivő országút - bejáratát. Á drótsövényen furfangos rejtekutak és átjárók vezetnek át - nappal nyitva tartják az átjárókat, éjjelre bezárják, hogy a várost megóvják a rajtaütéstől.

A tanácstagokkal és a lakossággal jól megfér Meyssonnier, részint Judith érdeméből, aki nagyra becsüli barátunkat. Meggyűlt ellenben a baja Gazellel. Emmanuelnek tett ígéretéhez híven Meyssonnier rendszeresen részt vett a misén és a közös áldozáson, a gyónást ellenben kereken megtagadta. Gazel, az ortodox hit fáklyavivője, Fulbert nyomdokaiba lépve szigorúan össze akarta kötni az áldozást a gyónással. Volt mersze a kérdést tanácsülés elé vinni. Heves vita robbant ki. Meyssonnier mereven elzárkózott mindennemű engedménytől. "Ha ostobaságon kapnak, szívesen gyakorolok önkritikát a község nyilvánossága előtt - mondta nyersen Meyssonnier -, de nem látom be, miért tartogassam csak és kizárólag Gazel úr füleinek az én kis gyónásomat."

Végezetül Emmanuelhez, La Roque püspökéhez fellebbeztek a pörös felek. Emmanuel körültekintően, ügyesen járt el, mindenkit meghallgatott, és vizsgálódásai eredményeként bevezette a heti egyszeri nyilvános gyónást La Roque-ban. Vasárnap délelőtt sorra felálltak a gyűlés résztvevői, és elmondták, miben vétkeztek és milyen hibákban marasztalnak el másokat. A bevádolt személynek természetesen joga volt felelni, a vádat visszautasítani vagy elismerni. Emmanuel megfigyelői minőségben részt vett a La Roque-iak első ily nemű összejövetelén. Annyira megnyerte tetszését a dolog, hogy rábeszélte a maleviliakat: térjenek ők is át erre a gyónási rendszerre.

Emmanuel ezt így nevezte: .a szennyes kiteregetése családi körben", és üdvös, sőt szórakoztató szertartásnak ítélte.

Tőle hallottam, hogy egy ízben La Roque-ban felállt egy asszony, és Judith szemére hányta: ahányszor férfiemberrel szóba ereszkedik, meglapogatja az illető karját. Már ez is mulatságosan hangzott, mesélte Emmanuel, de még mulatságosabbnak hatott Judith őszintén elképedt válasza. "Nincs tudomásom róla, hogy ekként cselekednék" - jelentette ki az ő szabatos, pedáns beszédmodorában. - Van itt valaki, aki kész megerősíteni a polgártársnő vallomását?"

Amiből az a tanulság, tette hozzá nevetve Emmanuel, hogy jó, ha az embernek olykor mások is megmondják, milyennek tartják. Senki sem látja tisztán önmagát.

Az egyéni gyónás ezzel egyszer s mindenkorra levétetett a napirendről. Gazel kénytelen-kelletlen lemondott a szívének oly kedves privilégiumról, az "oldás" és "kötés", "bűnbocsánat" és "büntetés" előjogáról. Mint emlékszünk, Emmanuel maga mindig is mértéktelennek tartotta ezt a privilégiumot, és kedve ellenére, kényszerből gyakorolta, ha gyakorolta.

Gazel és Meyssonnier meghasonlása súlyos aggodalmakba kergette Emmanuelt. Napokig főtt miatta a feje, míg a megoldást ki nem sütötte, egyszer s mindenkorra véget vetve a La Roque-i plébános "inkvizíciós" törekvéseinek. Többször is beszélt nekem aggodalmairól. Élénken él emlékezetemben egy beszélgetésünk, amely Emmanuel szobájában zajlott le. Mi ketten az íróasztal két felén ültünk, Evelyne a nagyágyban feküdt, sápadtan, elcsigázottan, egy különösen heves asztmaroham másnapján (amely roham kiváltó oka, véleményem szerint, az volt, hogy Agnés Pimont Malevilba költözött).

- Látod, Thomas, nem szül jó vért, ha a közösségnek két feje van: egy világi és egy egyházi. Egy vezető kell, nem kettő. Máskülönben vége-hossza nincs a civakodásnak, kötélhúzásnak. Malevil parancsnoka legyen egyben Malevil apátja is. Ha a halálom után megválasztanak katonai parancsnoknak, neked is vállalnod kell...

- Mi jut eszedbe! - hőköltem hátra. - Meggyőződésem tiltja!

Ingerülten rám szólt:

- Fütyülünk a személyes meggyőződésedre! Nem számít! Egyedül Malevil számít és Malevil egysége! Értsd meg végre: egység nélkül elpusztulunk!

- No de hogy képzeled, Emmanuel? Felállok, szembefordulok a cimborákkal, és hangosan rázendítek egy imádságra?

- Miért ne?

- Nevetségesnek érezném magam.

- Miért éreznéd magad nevetségesnek? - rivallt rám Emmanuel eszeveszett indulattal, hogy elállt bele a szavam. Majd jóval higgadtabban hozzátette, inkább önmagával vitázva, mint velem:

- Hát olyan nagy ostobaság imádkozni? Ami körülvesz bennünket, ismeretlen. Mivel optimizmus nélkül nem élhetünk, feltesszük, hogy ez az ismeretlen jóakaratú, és arra kérjük az ima által, támogasson bennünket.

Minthogy Emmanuel saját kezű feljegyzései között nem akad igazán "hitvalló" passzus, "hitét" illetően szabadon választhatunk egy maximális és egy minimális hipotézis között. Én a magam részéről nem érzem szükségét választásnak. Mindenesetre szó szerint idéztem fenti kijelentését, mint olyat, amely inkább a minimális hipotézist támasztja alá.

A történet folytatása olyan fájdalmas, hogy igyekszem minél gyorsabban túlesni rajta. Szigorúan a tények közlésére szorítkozom, lehetőség szerint mellőzve a részleteket. Sajnos, nincs mágia. Ha meg nem történtté tehetném, ami megtörtént, azáltal hogy elhallgatom, az idők végezetéig hallgatnék.

1978 és 1979 tavaszán-nyarán Malevil és La Roque egyesült erővel megsemmisített két fosztogató bandát. Kiépítettünk egy vizuális és auditív távközlési rendszert, amelynek révén a megtámadott fél értesíthette a másikat a veszélyről, mire az nyomban segítségére sietett.

1979. március 17-én került sor a legsúlyosabb támadásra. Hajnalban félreverték a La Roque-i kápolna harangját. A nem szűnő kongatásból tudtuk, nagy a veszély. Emmanuel Jacquet-ra és a két nőre hagyta Malevil védelmét. Háromnegyed órás eszeveszett vágta után kijutottunk az erdő szélére. Száz méter választott el bennünket a bástyáktól. Döbbenetes látvány tárult a szemünk elé. A csapdák, drótakadályok és a védők erőteljes zárótüze ellenére máris öt-hat létra támasztotta a falat. Legalább ötven, mindenre elszánt fickó nyüzsgött a létrák körül, és mint utóbb megtudtuk, tízen már behatoltak a városba.

Malevil erői közbeléptek. Hátba támadták az ostromlókat, puska- és ágyútűz alá vették őket (éppen nálunk volt a páncéltörő), sokat megöltek közülük, a többit megfutamították. Emmanuel vezetésével hajtóvadászat indult a banda megmaradt tagjaira. Kisebb, de még mindig félelmesen erős csoportokra szakadozva a sarjerdőben bujkáltak. Hét napig hajszoltuk őket árkon-bokron át, ez alatt a hét alatt a maleviliak jóformán le se szálltak a nyeregből.

Március 25-én megbizonyosodtunk róla, hírmondó se maradt a bandából. Amikor a mondott napon Emmanuel leszállt kedves Violája hátáról, éles fájdalom nyilallt altestébe. Többször hányt, magasra szökött a láza, ágyba kellett fektetnünk. Kérésére megtapogattam a hasát, négy ujjamat rányomtam arra a pontra, ahová mutatott. Önkéntelenül feljajdult, de rögtön elharapta, rám nézett - azt a pillantást míg élek, el nem felejtem -, és azt mondta, erőtlen hangján: - Kár folytatni. Vakbélgyulladás. A harmadik.

Másnap, harmadnap elmesélte: 76-ban két vakbélrohama volt. Karácsonykor kellett volna a vakbelét kivétetnie. Ki is tűzték a műtét napját, lefoglaltatott egy szobát a klinikán, de az utolsó pillanatban húsvétra halasztotta az operációt, mert sok volt a munkája, és egészségesnek érezte magát. Bűnös mulasztás volt - mondta Emmanuel, elfordítva a fejét. - Most megfizetek érte.

Mégis lábra állt egy héttel azután, hogy az a súlyos roham ágynak döntötte. Evett, ivott, mint régen. De megfigyeltem: lóra nem ült többé, és óvakodott mindenfajta testi erőfeszítéstől. Amellett keveset evett, napközben is sokszor leheveredett pihenni, és minduntalan hányingerről panaszkodott. Így telt el egy hónap. Mi azt hittük, a lábadozás hónapja, pedig csak haladék volt.

Május 27-én délben, az asztalnál ismét heves fájdalmak jöttek rá. Felvittük a szobájába. Kirázta a hideg. A hőmérő 41 fokot mutatott. Emmanuel hasfala megfeszült, mint a dob, kemény lett, és napról napra keményebbé vált. Iszonyú kínokat állt ki. És ami a legjobban megdöbbentett: órák alatt elváltozott az arca. Három nap alatt odalett egészséges színe, teltsége, hamuszürkére sápadt, összeaszott, szeme mélyen besüppedt gödrébe. Tehetetlenül néztük gyötrődését, még egy nyomorult aszpirintablettánk sem volt: Ott ólálkodtunk a betegszoba körül, és sírtunk tehetetlen dühünkben arra a gondolatra, hogy Emmanuel meg fog halni, holott egy egyszerű műtét - rendes körülmények között tízperces sebészeti beavatkozás - megmenthetné.

Hatodnapra enyhültek a beteg fájdalmai. Kiitta félig azt a csupor tejet, amit reggel felvittem neki.

- Negyvenhárom éves vagyok - mondta. - Elmondhatom, vasból volt a szervezetem. De tudod, mi lep meg a legjobban? Hogy elválásunk pillanatában ilyen súlyos áron fizetteti meg testem az örömöket, amikben részesített.

Rám emelte besüppedt szemét, vértelen ajkára bágyadt mosoly ült ki.

- Ámbár, ami az elválást illeti, az csak olyan szólásmondás. Az az érzésem, együtt távozunk.

Délután átjött Meyssonnier La Roque-ból, mint rendesen. Emmanuel nagyon gyenge volt és bágyadt, mégis tüzetesen beszámoltatta Meyssonnier-t Gazelről, viszonyuk alakulásáról, és látható örömmel vette tudomásul, hogy a viszony javulóban van. Mindvégig öntudatánál volt. Estefelé megkért, hívjam ágya köré Malevilt. Akkor összegyűltünk, sorra szemügyre vett bennünket, mintha örökre emlékezetébe akarná vésni a vonásainkat. Bár erejéből még futotta volna beszédre, nem szólt. Talán attól félt, nagyon elérzékenyülne, s nem akarta, hogy könnyezni lássuk. Akárhogy is, szívbe markolóan gyengéd, fájdalmas tekintettel, némán nézett bennünket. Majd egy kézmozdulattal elbocsátott. Lehunyta a szemét, de mindjárt ki is nyitotta, és kettőnket visszaszólított az ajtóból, Evelyne-t meg engem. Ettől fogva holtáig hallgatott. Hét óra tájban megszorította Evelyne kezét, és kiszenvedett.

Evelyne arra kért, hadd kezdje meg ő a virrasztást. Nyugodt volt, nem sírt, gyanútlanul igent mondtam. Két órával később holtan találtuk. Emmanuelre borulva. Szíven szúrta magát kis tőrével, amit mindig az övén hordott.

Bár nem vagyunk hívei az öngyilkosságnak, Evelyne tette nem lepett meg és nem botránkoztatott meg senkit közülünk. Az a tőrdöfés csak siettette az amúgy is elkerülhetetlennek tetsző véget. Emmanuel sem érhetett el többet, temérdek fáradságával, mint hogy életben tartotta Evelyne-t. És mind úgy sejtettük, Evelyne azért ragaszkodott addig is annyira-amennyire az életéhez, hogy ne kelljen megválnia Emmanueltől. Megtanácskoztuk a dolgot, és egyhangúan - egyetlen ellenszavazattal - úgy határoztunk : nem szakítjuk el Evelyne-t Emmanueltől, közös sírba temetjük őket. Colin szavazott nemmel. Vallási megfontolásokra hivatkozott, amin mindannyian megütköztünk. Ekkor került sor első vitánkra Emmanuel halála óta.

Azóta sokat töprengtem Evelyne és Emmanuel viszonyán, és ma már nem csodálkozom rajta. Bár Emmanuel az azelőtti világban elutasította a monogámiát, és később a mondott okokból kitartott ebbeli elhatározása mellett, nem halt ki belőle a vágy az igazi, kizárólagos, nagy szerelem után. Titkos vágya teljesült a plátói viszonnyal. Evelyne személyében rátalált arra, akit szíve egész hevével szerethetett. De választottja nem volt egészen nő. Házassága nem volt igazi házasság.

Két ember kivételével, akiket Meyssonnier kivezényelt a bástyákra őrködni, mindenki eljött La Roque-ból Emmanuel temetésére, ami oda-vissza még a rövidebb, erdei ösvényen is jó huszonöt kilométeres gyalogút. Azóta minden évben elzarándokol La Roque felszabadítója sírjához.

A községi tanács felkérésére Judith Médard mondott hosszú búcsúbeszédet, amelynek számos fordulata nyilvánvalóan meghaladta a hallgatóság eszét. Emmanuel humanizmusát méltatva, "fanatikus emberszeretetéről és konok, már-már állati fajfenntartó ösztönéről" , beszélt. Azért jegyeztem meg szó szerint ezt a mondatot, mert nagyon igaznak tartottam, és mert úgy láttam, nemigen értették meg. Beszéde végén Judith elsírta magát. A gyülekezet hálásan nyugtázta Judith elérzékenyülését, sőt, a homályos fordulatokat is, amelyek az alkalomhoz illő méltóságot kölcsönöztek az ő szemükben a sírbeszédnek.

A baj ritkán jár egyedül. Egy héttel a temetés után Menou megszakított minden kapcsolatot embertársaival, nem vett többé táplálékot magához, és kataleptikus némaságba merült, amelyből már semmi nem zökkenthette ki. Láza nem volt, fájdalmakról nem panaszkodott, külsőleg egészségesnek látszott. Nem dőlt ágynak. Naphosszat elüldögélt a kemencepadkán, és összeharapott szájjal, üres szemmel bámult a tűzbe. Ha nógattuk, keljen már fel, jöjjön enni, eleinte azt felelte, amit Momo szokott életében: "Az istenit, hagyjatok békén!" Később már nem is felelt. És egy napon, amikor éppen asztalhoz ültünk, lecsúszott a padkáról, és belezuhant a tűzbe. Odaugrottunk. Már nem élt.

Halála mindannyiunkat megdöbbentett. Azt képzeltük, élni akarása megint győzni fog a halálon, kiheveri Emmanuel elvesztését is, ahogy Momo elvesztését kiheverte. Nem számoltunk a két csapás halmazati hatásával. És gondolom, még valamivel, amit nem értettünk meg: Menounak múlhatatlan szüksége volt egy erőre, amely táplálta, és mederbe terelte energiáit, és Emmanuel volt ez az erő.

Gyülekezetünk a temetés másnapján Malevil parancsnokává akart ütni. Colint szánták Malevil apátjának. Nemet mondtam. Emmanuelre hivatkoztam. Emmanuel ellenezte, hogy a kétféle hatalmat - a világit és az egyházit - különválasszuk. Erre felkínálták mindkét tisztséget. Megint csak nemet mondtam. Hiába figyelmeztetett Emmanuel, kisszerűen, önzőn ragaszkodtam egyéni meggyőződésemhez.

Súlyos hiba volt. Mindkét tisztség Colinra hárult. Colin eszes, kedves, készséges és vidám volt Emmanuel idején. De csak azért volt ilyen, mert gyerekkora óta sütkérezett Emmanuel oltalmazó barátságának melegében. Emmanuel halála után Colin azt képzelte, ő az új Emmanuel. De mivel sem tekintély, sem rábeszélőképesség dolgában nem versenyezhetett Emmanuellel, erőszakhoz folyamodott. Így sem vívta ki tiszteletünket. Ha elgondolom, hogy én valaha attól tartottam: Emmanuel "hűbérurunkká" lesz! Colinhoz képest Emmanuel maga volt a demokrácia angyala. Megválasztása másnapján Colin beszüntette a közös tanácskozásokat, és kényúrként kormányozta Malevilt.

Napirenden voltak a hevesebbnél hevesebb összecsapások a "vezér" és Peyssou között, a vezér és köztem, a vezér és Hervé, Maurice, sőt Jacquet között. Nemcsak a férfiak fordultak szembe vele. A nőkkel sem volt nagyobb szerencséje. Összeveszett Agnés Pimont-nal, miután megpróbálta - eredménytelenül - szűkebb mederbe terelni vonzalmait. Meggyűlt a baja La Roque-kal is. A La Roque-iak nem akarták püspöküknek megválasztani, mert hírét vették parancsuralmi módszereinek. Colin vérig sértődött, hajba kapott Meyssonnier-val, igyekezett bennünket is a maga pártjára vonni, de sikertelenül.

Ismerjük el, nem volt könnyű Emmanuelt pótolni. De Colin hiúsága és az az állandó igyekezete, hogy önmagát nagynak láttassa, már-már az elmebaj határát súrolta.

Mihelyt megválasztottuk Malevil apátjának és katonai fejének, több fokkal elmélyítette a hangját, töprengő arccal járt-kelt, asztalnál gőgös hallgatásba burkolózott, és idegesen ráncolta a szemöldökét, ha kérdezetlenül szólni merészeltünk. Azon vettük észre magunkat, hogy fokról fokra gyerekes kis előjogok és illemszabályok sokaságával bástyázta körül magát. Ha valaki véletlenül áthágta a szabályok egyikét-másikát, halálosan megsértődött. Emmanuel által sokat magasztalt esze, érzékenysége csak arra volt jó, hogy felfogja, mennyire elítéljük mi, többiek a magatartását, arra már nem, hogy belássa, benne a hiba, és megváltozzék. Azt hitte, összefogtunk ellene, üldözzük. És szenvedett a magányosságtól, amelyre önmagát ítélte.

Malevil falai közt tanyát vert a viszály. Gonosz pillantások estek, elviselhetetlen feszültségek és nem kevésbé elviselhetetlen csendek. Agnés Pimont és Catie kétszer is bejelentette: hazaköltözik La Roque-ba. Colint ez a fenyegetés nem tette hajlékonyabbá. Ellenkezőleg. Ha egyáltalán szólt még hozzánk, csak azért, hogy parancsolgasson. Végezetül odáig jutott, hogy azt képzelte, az életére törünk. Töltött pisztollyal járt-kelt, még asztalnál sem tette le revolverövét. És evés közben riadt, dühös oldalpillantásokkal méregetett bennünket.

Miután minden szíre-szóra megsértődött, beszüntettünk mindenfajta társalgást az asztalnál. Malevil amúgy is feszült légköre még feszültebbé vált. Unalmat és félelmet izzadtak a várkastély vaskos, sötét falai.

Colin örökösen összeesküvéstől rettegett. Végül csakugyan nem tehettünk mást, összeesküdtünk ellene. Úgy terveztük, Colin megkérdezése nélkül gyűlésbe hívjuk Malevilt, és megszavaztatjuk leváltását. A terv kivitelére nem került sor. Mielőtt testet ölthetett volna, Colin elesett egy hattagú, rosszul felfegyverzett fosztogató bandával vívott csetepatéban. Talán azt képzelte, egy hőstettel kiköszörülheti a tekintélyén esett csorbát, eszeveszett vakmerőséggel kitette magát az ellenség tüzének, ahogy annak idején a Vilmain elleni harcban. Közönséges vadászpuskával, közvetlen közelből találták szíven. Holtában visszaváltozott régi önmagává, arcára kiült a gyerekes, pajkos mosoly, amely mindig meglágyította Emmanuel szívét.

Colin halála után a gyülekezet rám testálta Malevil világi és papi kormányzatát. Ezúttal mindkettőt elvállaltam. Felelevenítettem baráti szövetségünket La Roquekal, szorosra fűztem Colin alatt meglazult kapcsolatainkat. Egy évvel később a La Roque-iak megválasztottak püspöküknek.

A 78-as év jó aratást hozott, a 79-es még jobbat. Nem könnyen, de elfogadtattam a La Roque-iakkal azt az elvet, hogy termésünket közösbe rakjuk, és lélekszám szerint osztjuk fel. La Roque-ot két rész illette meg, Malevilt egy, mivel mi tízen voltunk, ők meg mintegy húszan. Békeidőkben ez a megállapodás nekünk kedvezett, tekintettel a La Roque-i löszföldek kiváló minőségére. Én ezzel szemben azzal érveltem, és úgy hiszem, joggal, hogy a síkföld sokkal inkább ki van téve támadásoknak, mint a mi hegyeink. Ha egy szép napon fosztogatók dúlnák fel a La Roque-i szántókat, a mi földjeink termésének kétharmada átsegíti őket a bajon.

Meyssonnier, aki időközben tősgyökeres La Roque-ivá vedlett, foggal-körömmel védte ellenemben az alku során városa érdekeit. Én azonban győztem türelemmel, és mint Emmanuel mondta volna, "szilárd voltam, mégis hajlékony". Miután sikerre vittem ügyünket, a malevili gyülekezet meleg szavakkal mondott nekem köszönetet. "Komám, ezt Emmanuel se csinálta volna különbül - lelkendezett Peyssou. - Emlékszel a tehénvásárra, amit Fulbert-rel kötött?"

Még Emmanuel életében, 77-ben honosodott meg körünkben a gyermekkultusz, az akkor tízhónapos Christine Pimont megjelenésével. Nem győztük csodálni. Vadonatújnak tetszett ódon falaink között. Ámbár nem Malevilban született, ő lett a mi első gyerekünk. Egetverő lelkesedéssel fogadtuk magunkévá, pici korában kézről kézre adtuk. Minthogy versengve hurcolásztuk, dédelgettük, dajkáltuk, szórakoztattuk, mind ahányan voltunk, Christine rákapott, hogy a malevili nőket egytől egyig mamának szólítsa, a férfiakat papának. Ezt a spontán kialakult szokást a gyülekezet jóváhagyásával törvényerőre emeltem, amikor megválasztottak Malevil parancsnokává. 77 óta több gyerekünk született: Gérard, Miette fia, Brigitte, Catie lánya, és Marcel, Agnés fia, aki Emmanuel halála után négy hónappal jött világra. Agnés, érthető okokból, az elhunyt nevére akarta keresztelni, de sikerült jobb belátásra bírnom. Javaslatomra a malevili gyülekezet egyszer s mindenkorra megtiltotta, hogy a gyerekek származását firtassák, találgassák: kire üt a gyerek. Ezt szabályos házasságon belül is károsnak tartom, hát még egy olyan közösségben, amilyen a mienk.

Fulbert halálát követően Agnés Pimont átköltözött Malevilba. Érkezése felborította a nők közti erőegyensúlyt. Agnés gyorsan beleszokott az Emmanuel engedélyezte, újfajta szabadságba, de sohasem osztotta meg magát igazságosan köztünk, mint Miette. Akárcsak Catie, személyválogató volt, szeszélyes és kacér. Csakhogy ügyesebb volt Catie-nál is, jobban értette a módját. Catie karjai közt az ember úgy érezte, mintha egy vulkánon táncolna, amelynek krátere végül elnyeli. Agnés "szelíd volt és hűs, mint áprilisban a patakvíz" (Emmanuel), felüdítette és elbájolta az embert, mielőtt lángba borította volna.

Agnés és Catie Emmanuel idején lopva vetélkedett az elsőbbségért, Menou halála után kirobbant köztük a nyílt harc. Heteken át folyt a nyelvek háborúja, míg végül szabályos ökölharccá fajult. Akkor közbelépett Miette, és az egyetlen tanú, az elképedt Peyssou szeme láttára "jól eltángálta őket". Majd bocsánatot kért mindkettőjüktől, megölelte, megcsókolta, megvigasztalta őket, s ők kénytelen-kelletlen meghajoltak Miette ereje, de még inkább jósága előtt.

Zsarnoki módszereivel Colin maga ellen fordította és ezáltal végérvényesen összebékítette a két vetélytársnőt. Összefogtak ellene, reggeltől estig szurkálták, csipkedték. Sajnos, úgy rákaptak erre a játékra, hogy utóbb a többiekre is kiterjesztették. Mire Colin meghalt, nem lehetett velük bírni. Nagy-nagy türelemmel és kellő eréllyel sikerült két amazonunkat lefegyvereznem. Úgy hiszem, a lelkük mélyén nehezteltek ránk, mert túl nagy szabadságot engedélyeztünk nekik, bár nem viselték volna el, hogy szabadságukban korlátozzuk őket. És gondolom, Emmanuellel eltűnt az életükből valami, aminek a hiánya nagyon meggyötörte őket: az Apa-kép. Tudomásomra jutott, hogy a három nő rendszeresen összeül Miette szobájában. Egy szép napon rájuk nyitottam az ajtót. Kórusban sírdogáltak, és imádkoztak az asztal előtt, amelyre mint holmi oltárra, kirakták Emmanuel fényképét. Nem tudom, helyesen tettem-e, vagy sem, de rájuk hagytam. A nőktől indult ki a halott hősnek az a kultusza, ami később a La Roque-iakra is átragadt, és úgyszólván második vallásunkká lett.

Mint már említettem 79-ben Malevil gazdagnak mondhatta magát, részint a kétszeri jó termés, részint a La Roque-iakkal kötött megállapodás következményeként, ha ugyan gazdagságnak tekinthetjük azt, hogy bőviben voltunk a gabonának, takarmánynak, jószágnak. 79-ben mindössze egyetlen kóborló bandát kellett visszavernünk. (E csetepaté során esett el Colin.) Ámbár tudtuk, továbbra is éberen kell őrködnünk biztonságunkon, Malevil és La Roque megtanácskozta, mire fordítsa erejét a békében, jobban mondva a hosszabb-rövidebb békés időszakokban, amelyek remélhetőleg ránk köszöntenek.

Előbb hármasban vitattuk meg a kérdést, Meyssonnier, Judith és én, aztán a nyilvánosság bevonásával. A közös vita ugyanarra az eredményre jutott, amire mi hárman.

Alapjában véve arra a kérdésre kerestünk választ, amelyet Meyssonnier és Emmanuel tett föl magának aznap, amikor La Roque-ot felszabadítottuk Fulbert zsarnoksága alól. A malevili kis könyvtáron kívül rendelkezésünkre állt a La Roque-i kastély sokkötetes - főként természettudományos művekben gazdag könyvtára. (Lormiaux valaha politechnikumot végzett.) Mitévők legyünk? A könyvekben szunnyadozó tudomány és saját, szerény ismereteink alapján próbáljunk-e életünk megkönnyítésére és megoltalmazására fegyvereket és gépeket gyártani? Avagy: mivel saját bőrünkön tapasztaltuk, mire vezet a fejlett technika, zárkózzunk el a tudomány és szerszámaink fejlesztése elől?

Úgy hiszem, a második megoldás mellett maradtunk volna, ha biztosan tudhattuk volna, hogy a Franciaországban vagy másutt fennmaradt embercsoportok egyike sem választja az első utat. Mert ha igen, ezek a csoportok nyomasztó technikai fölényre tehetnek szert, és nem vitás, mire használnák fel túlerejüket: arra, hogy bennünket leigázzanak.

Tehát a tudomány javára döntöttünk. Optimizmus és illúzió nélkül. Meggyőződésünk, hogy a tudomány önmagában véve jó, de mindig voltak és lesznek, akik rosszra használják.

A gyűlésen, amelyen Malevil és La Roque közösen vitatta meg a kérdést, felállt Fabrelátre, akit a La Roque-iak időközben kineveztek raktárosuknak, és bejelentette: 36-os puskáink lőszerkészlete kimerülőben van. Hamarosan ellőjük utolsó töltényeinket is, és akkor eldobhatjuk a puskákat. Miért ne gyárthatnánk lőport? - mondta erre Meyssonnier. - Szén van elég a környékbeli, elhagyott bányában, ként előállíthatunk kénes vizeinkből, öreg falainkról, pincéinkből annyi salétromot gyűjthetünk össze, amennyi tetszik. Fém is van Fabrelátre vaskereskedésében és Colin kiszolgált műhelyében. Megoldásra vár az olvasztás, szerelés problémája, de majd csak megbirkózunk azzal is valahogy.

La Roque és Malevil egyesített közgyűlése végeredményben úgy határozott 1980. augusztus 18-án, hogy haladéktalanul meg kell kezdeni a 36-os golyók gyártását célzó kutatásokat és kísérleteket.

Azóta egy esztendő telt el. Bátran kijelenthetem, eredményeink felülmúlták legmerészebb várakozásainkat. Jelenleg máris sokkal becsvágyóbb, de természetesen szigorúan önvédelmi tervek megvalósításán dolgozunk, így hát minden okunk megvan rá, hogy bizalommal tekintsünk jövőnk elébe. Ha ugyan illő a történtek után a bizalom szót használnunk.