Robert Merle

A Sziget

Van egy sziget…

Mint az éden fennmaradt zuga, oly szép.

Shelley

ELŐSZÓ

Nem szeretek előszót olvasni, írni még kevésbé. Szívesen lemondtam volna erről is, ha a feladat, amelyre vállalkoztam, nem tett volna szükségessé némi magyarázatot.

Regényem eredetileg megtörtént eseményből merítette témáját. A XVIII. század végén a Bounty hajó néhány lázadója elmenekült Tahiti szigetéről, ahol az angol admiralitás könnyen megtalálhat-ta volna őket. Ezek az emberek az óceán közepén fölfedeztek egy lakatlan kis szigetet, amelyet sziklás partjai szinte megközelíthetetlenné tettek. Ez a sziget, a Pitcairn-sziget, termékeny volt, s a partra szálló zendülők nyugodtan tanyázhattak volna itt életük végéig, ha szembe nem kerülnek azokkal a tahitiakkal, akik velük mentek. Elkeseredett küzdelem indult meg ekkor az angol matró-zok és a tahiti bennszülöttek között; e harc részletei csak húsz esztendővel későbben váltak isme-retessé, amikor az eseményeket túlélő egyetlen ember beszámolt róluk - talán nem is a valósághoz híven - a szigetet felfedező angol hajóskapitánynak.

Ez a kapitány derék, jámbor és melegszívű ember volt. Hogyan is vonhatta volna kétségbe a Bounty volt matrózának szavát, amikor ez, öreg napjaira, ájtatos hivő lett, s a legbecsületesebben kormányozta a fennhatósága alá tartozó férfiakat és nőket.

A kapitány meghatottan és erkölcsi meggyőződésében megerősödve tért haza Angliába, s kedves angolsággal továbbadta a Pitcairn-szigeti háború történetét, úgy, ahogyan a megtért lázadó szájá-ból hallotta.

Erre az egyetlen és meglehetősen bizonytalan forrásra támaszkodtak mindazok, akik azóta e kis közösség sorsának felvázolására vállalkoztak, s elmondták, hogyan élt és hogyan marcangolta egymást e néhány ember a távoli szigeten, mialatt Európában mérhetetlenül nagyobb tömegmé-szárlások folytak.

Engem éveken keresztül erősen foglalkoztatott ez a történet, hogy miért, az az alábbiakból még kitűnik. Azt hiszem, 1952-ben mondtam el először Maurice Merleau-Pontynak, filozófus barátom-nak, Rennes-ben, egy vendéglőben. Azért nem írtam meg előbb, mert akkor még történelmi re-génytémának tekintettem. Az pedig nyilvánvaló volt, hogy történelmi regényt nem tudok írni belő-le. Amit a Pitcairn-szigeti háborúról tudunk, kevés is, bizonytalan is, s amellett, éppen rövidsége miatt, eléggé titokzatos.

1958-ban fogant meg bennem az az elhatározás, amelynek eredménye a jelen könyv: elhatároz-tam, hogy félredobom a történetemet, a valóságos eseményekből csak a legkevesebbet tartom meg mintegy a cselekmény váza gyanánt, s képzelt helyzetekből és személyekkel építem fel a tör-ténetet. Ettől kezdve nyoma sem volt bennem annak az unalomnak, amelynek árán a történelmi regény írója megvásárolja a műfaj nyújtotta lustálkodási lehetőségeket. Hogy ne is beszéljünk a stílusról s arról a stílusutánzásról, amelyet könnyed eleganciával kellett volna tartanom a mű kez-detétől a végéig, vagy az adott eseményekről, amelyekre egészen esetlegeses, vagy erőszakoltan kellett volna, jól-rosszul, ráaggatnom a szereplőket.

Szó sincs persze arról, hogy lenézem ezt a nagyon is jogosult irodalmi műfajt, amelyet magam is műveltem. Ám a műfaj csak annyiban jogosult, amennyiben jelentős történelmi anyagról van szó, nem pedig anekdotikus vagy helyi érdekességű történetről. Azt hiszem, senki sem fogja kifogásol-ni, hogy más embereket telepítettem a Csendes-óceán e kis szigetére, mint akik a valóságban ott éltek.

A könyv tehát nem azt beszéli el, ami Pitcairn-szigetén történt. Regény ez, a szó regényes értel-mében, nincs más létjogosultsága, mint önnön életereje, no meg azok a vallomások, amelyeket beleírtam, részben szándékosan, részben akaratlanul, saját életemmel kapcsolatban is persze, de arról a szorongásról is, amely törékeny bolygónkon oly fenyegetően nehezedik az emberi létre.

1

Purcell úgy ment végig az első fedélzeten, hogy lehetőleg nem is nézett az emberekre. Valahányszor megfordult közöttük, szégyellte magát, hogy olyan jól táplált és jól öltözött. A hajó orra felé tartott, s kihajolt a korláton. A tajték szép bajuszt rajzolt az orrtőke két oldalára. A Blossom szinte falta a távolságot.

Hátrafordult. Nagy vödörcsörömpölés közepette mosták az emberek a fedélzetet. Felsóhajtott, elfordította tekintetét, hátra tett kezével a korlátra támaszkodott, s pillantása végigsiklott a hajón. Csodálatos egy hajó volt! Ameddig a szem ellátott, ragyogott a napfény a Csendes-óceán messzibe nyúló hullámain, a Blossom pedig, balra döntve három árbocát, vidáman siklott az oldalát érő friss déli-délkeleti szélben. Mindegyik hullám megemelte a hajótestet, amikor elgördült alatta, a Blossom pedig jól beledőlt szól ellen fordított vitorláiba, meg sem ingott, úgy futott fel a hullám tarajára, és simán siklott le róla a hullámvölgybe. Csodálatos hajó, gondolta magában Purcell, és szinte szerelmesen nézte. Orrától tatjáig gondozott és tökéletes volt rajta minden; a hajótest köny-nyedén siklott a vízen, a vitorlák és a kötelek vadonatújak voltak. Másfél esztendővel ezelőtt, ami-kor a La Manche-csatornán haladt át a Blossom, sebesebbnek bizonyult egy saint-malói kalózhajó-nál.

Purcell figyelt. A sziget egészen közel volt ugyan, de madárszót nem hallott. Hallgatott a tenger is, kivéve, amikor egy-egy hullám hömpölygött végig rajta. De azért nem volt teljes a csönd Purcell körül: megszólaltak azok a neszek, amelyeket úgy szeretett hallani friss, kedvező szél idején. Meg-megkoppantak a roppant kötélcsigák, zúgva remegtek a csarnakkötelek, alatta pedig, a háta mö-gött, az orrtőke hasította a vizet olyasféle folyamatos, könnyű nesszel, mint amikor selyemdarabot szakítanak ketté.

Purcell megint az emberekre nézett. Most is megdöbbent, milyen soványak, s egy pillanatra lelki-furdalása támadt: hogyan is tudott elgyönyörködni a Blossomban? Keze összeszorult a mellvéden, s haragosan mondta magában: “Ez az őrült!”

Elővette zsebóráját, rápillantott, s nyers hangon elkiáltotta magát:

- Jones! Baker!

A két matróz, Jones és Baker, gondosan felakasztotta és megkötötte keféjét, s odaszaladt hozzá:

- A logot!

- Igenis, hadnagy úr! - felelte Baker. Szabályos vonalú, napbarnított arca meg sem rezzent, de szemével rámosolygott Purcellre. A sebességmérőt leengedni könnyű dolog, Jones a sógora, s Purcell nem véletlenül szemelte ki és állította éppen őt vele párba.

- Indulás! - szólt rájuk Purcell ugyanazon a rideg, parancsoló hangon.

Aztán, szinte suttogva, hozzátette:

- Vigyázzanak. Főleg Jones.

- Igenis, hadnagy úr - felelte Baker.

Purcell utánuk nézett, aztán visszafelé indult az első fedélzeten, és bement a kabinjába.

A tatbástyában nem volt senki, s Baker odasúgta társának:

- Azt ajánlom, be ne nyiss.

Az alattuk levő fedélzetre mutatott, s hozzátette:

- Annak a gazembernek minden a fülébe jut!

- Nem vagyok taknyos kölyök - súgta vissza sértődötten a kis Jones, s megfeszítette mellén az iz-mokat.

Felemelte a homokórát, s abban a pillanatban, amikor Baker bedobta a tengerbe a log úszóját, megfordította, és szemével egy magasságba emelte. Élvezettel figyelte, hogyan hullanak a homok-szemek vékony sugárban az üvegtartályba, miközben a zsineg gyorsan csavarodott le az orsóról s tűnt el a párkány alatt. Jones még mindig nem unt rá erre a látványra. Jóleső érzés volt: mintha ő hajtotta volna előre a hajót.

Amikor lehullott az utolsó homokszem is, kiesit fontoskodva pillantott sógorára, s odaszólt neki: “Kész!” Baker nyomban megállította az orsót, felhúzta a fonalat, és megszámolta a csomókat.

- Kilenc és fél - jelentette halkan, s ideges pillantásokat vetett a tatbástyára vezető lépeső felé.

- Pompás! - felelte Jones.

- Verje meg az isten az egészet! - mondta Baker halkan, elkeseredetten. - Mi a fenét bánod, mennyivel pucol ez az átkozott bárka?!

Felcsavarta a sebességmérő zsinórját az orsóra, Jonesra nézett, és elképedt arcát látva, rámosolygott.

Ekkor a tatbástyára vezető lépcsőről léptek hallatszottak. Mielőtt még Burt felbukkant volna, kő-vé meredtek.

- Rá ne nézz! - súgta oda sógorának Baker, s a szíve izgatottan zakatolni kezdett. Burt különösen a fiatalokba szeretett belekötni, Baker ezért féltette Jonest.

Keskeny résnyire húzta össze a szemét, mintha a lenyugvó nap bántaná, úgy figyelte a közeledő Burtöt. Gyűlölködve nézte felmagasodó óriási alakját, választékos öltözékét. Kétsarkú kalapja csú-csától csatos cipője orráig tiszta és tökéletes volt rajta minden: csipke nyakravalója hófehér, zubbonya ujján széles hajtóka, fehér harisnyája egyetlen ránc nélkül feszült, aranygombjai vakítóan ragyogtak. “A dög” - gondolta magában Baker. S ugyanakkor némi ellenségesség villant meg tekin-tetében, szándékosan, mert még mindig jobb, ha őrá irányult Burt figyelme, mintha Jonesra.

Amikor már csak kétlépésnyire volt Burt a két embertől, kifeszítette végtelen hosszú lábát, s csengő, fémes hangon megkérdezte:

- Mennyi?

- Kilenc és fél, kapitány úr - felelte Baker.

- Jó.

Burt szétterpesztette lábát, kezét összefonta háta mögött, és lassan végignézte a két embert. Vö-rös-fehér csíkos nadrágjuk tiszta volt, arcuk simára borotvált, hajuk rövidre nyírt. Baker feje körül-belül a gyomra magasságáig ért, s Burt érdeklődve figyelte az alulról rászegeződő csillogó, fekete szempárt. Kemény gyerek ez a kis walesi. Udvarias, kifogástalan a szolgálatban, uralkodik magán, de alatta ott izzik a gyűlölet. Burt idegeit kellemes, könnyed izgalom borzolta végig: hogy kifogástalan? Várjunk csak egy kicsit. Sor kerül nála is a hibára. Mindenkinél sor kerül rá.

- Elmehetnek - szólt oda nekik.

Visszamentek a hajóorrba, a fedélzetmosó csoporthoz. Boswell a mellvédhez támaszkodott, kezében a korbács, csapója lába előtt tekergett a földön. Amikor elhaladt előtte a két ember, rájuk emelte szelindekképét, s fenyegetően fújt egyet az orrán keresztül. A két ember semmiben nem érezte bűnösnek magát, s Boswell nem is táplált rosszakaratot irántuk. Puszta megszokásból mor-gott. Észre sem vette, úgy tört föl belőle a hang, valahányszor egy matróz ment el mellette.

Jones és Baker sietséget színlelve igyekezett leoldani keféjét a kötélről. Közben szándékosan be-lebonyolódtak a csomók kibogozásába.

Nemigen haladt a fedélzetmosás. Ha Boswell apró szeme rájuk szegeződött, az emberek nagy sürgés-forgásba kezdtek, de mozdulataikban nem volt erő. S még ez a látszólagos igyekezet is el-tűnt, mihelyt elfordította a fejét. Ilyenkor a matrózok arra szorítkoztak, hogy minél nagyobb zajt csapjanak keféjükkel, s közben minél lassabban haladjanak előre.

Boswell persze észrevette a mesterkedést, de habozott: nem tudta, közbelépjen-e. Nem bízott ebben a csoportban. A Blossom legrosszabb csoportja volt. A kis Smudge valóságos kígyó, MacLeod ravasz, veszedelmes fickó. White, a mesztic, sértődős. Baker erőszakos. A többi ártalmatlan. De ez a négy elég hozzá, hogy elrontsa az egész csoportot. Dühbe gurult a gondolatra. Rekedten felüvöltött, odavágott korbácsával a fedélzetre, az emberek közé, de ügyelt, hogy senkit se érjen a korbács.

Burt a tatbástyáról nem láthatta, hogyan halad a fedélzetmosás, de hallotta az ordítást, s a korbács rákövetkező csattanásából is ki tudta venni, hogy Boswell ütése csak a fedélzetet érte. A kapitány szétterpesztette lábát, felemelte fejét, szemében feszült figyelem csillogott. Szokatlan dolog történt odaát. Hűséges házőrző kutyája félt. Burt elhatározta, hogy maga néz a dolog után, és lassú manőverbe kezdett, hogy észrevétlenül jusson el a hajó orrába.

Ebben a pillanatban tűnt fel Jimmy, a hajósinas. A feljáróból először csak ártatlan gyerekképe villant ki. Aztán előbújt egészen, kezében egy vödör piszkos vízzel. Ébresztő óta a szakácsnak segített az éléskamrában. Most szippantott először friss levegőt.

A hajósinas felbukkanása szórakozást jelentett a matrózok számára. Boswell érezte ezt, hátat fordított nekik, és a tengert nézte. Amolyan hallgatólagos munkaszünet következett. A matrózok tovább neszeztek ugyan keféjükkel, de felegyenesedtek, fénytelen szemük megélénkült, s ketten-hárman integettek is Jimmy felé, anélkül hogy megszólították volna. Csak csíkos nadrág volt rajtuk, felsőtestük sovány volt, válluk csapott, hátukon sebhelyek hosszú sávjai.

Jimmy hunyorgott a fedélzeten végigömlő vakító napfényben, élénk pillantása körbejárt, bal kezével integetett a matrózoknak, majd minden ok nélkül elnevette magát. Két évvel volt fiatalabb, mint Jones, termetre jóval gyengébb nála. Telt arca egészen gyermekes volt, s ha nevetett, jobb orcáján kis gödröcske képződött. Kezében a piszkosvizes-vödörrel a jobb oldali korlát felé tartott, egy pillantást vetett a hajó burkolatán kirajzolódó hullámos tajtékfodorra, aztán felemelte fejét, s dobogó szívvel mozdulatlanná merevedett: a láthatáron alacsony sziget rajzolódott ki, tisztán lehetett látni a reggeli ködben, partján kókuszpálmák. Lomb és égő fahasábok szagát sodorta a fiú felé a szél. A matrózoktól tudta már, hogy a Tuamotu-szigetekhez közelednek, s bár arról szó sem volt, hogy kikötnek, a szárazföld puszta látványa is elragadtatásba ejtette. Nyakát kinyújtva, félig nyitott szájjal bámulta a láthatáron a Déli-tenger első szigetét, s porcelánkék szeme nedvesen csillogott boldogságában.

Ekkor egy sűrű halászsirályraj, amoly a víz színét súrolva szállt a hajó felé, hirtelen felröppent, szélsebesen a derékvitorláknak tartott, s élesen vijjogva keringeni kezdett az előárboc körül. Jimmy követte őket tekintetével, közben homloka fölött két gyermeteg tincsbe csavarodó, rövidre nyírt haját dörzsölgette gépiesen. Néhány pillanatig állhatott így, fürtjeit simogatva, bámulta a madarakat, míg a karjára nehezedő vödör súlya eszébe nem juttatta munkáját. Ekkor aztán olyan hibát vétett, amilyen hajósinasnál ritkán fordul elő: a piszkos vizet széllel szemben öntötte ki, ahelyett hogy szélirányban öntötte volna. A vödör tartalmának jó része persze visszacsapódott az arcába. Jimmy szitkozódást hallott, s hátrafordult. Burt kapitány alakja magasodott fel előtte. Néhány csepp víz a zubbonyára freccsent.

- Bocsánatot kérek, kapitány úr! - mondta a gyerek, vigyázzba vágta magát, s a parancsnokra emelte tekintetét.

Messze a magasban lebegett fölötte Burt nem rezzenő arca. Így, alulról nézve, álla úgy szegeződött előre, akár a hajó orra, orrcimpája pedig ívbe görbült, s könyörtelen mértani pontossággal vált egyre vékonyabbá. Burt fura módon szokta megvetni lábát, s ilyenkor mozdulatlanná merevedve, olyan volt, mint önmaga szobra. Barna bőrű volt, s napégette, merev arcában, amelyet mintha bronzból öntöttek volna, csak acélosan hideg és acélosan éles szeme volt eleven.

Tekintete Jimmyre szegeződött. A hajósinas ajka körül, anélkül, hogy sejtelme lett volna, elfojtott mosoly bujkált; mintha arcán még ott kísértett volna annak a boldogságnak a visszfénye, amely eltöltötte, amikor szigetében gyönyörködött.

- Maga nevet? - kérdezte Burt fémesen csengő hangon.

- Nem nevetek, kapitány úr - felelte Jimmy.

Burt teljesen mozdulatlanul állt, lábát szétterpesztette, karját összefonta. Lefelé nézett, messze maga alá, Jimmy ártatlan arcára, gyermeteg szemére, a homlokán kunkorodó két hajtincsre. A kapitány nem érthette félre a dolgot. Nyoma sem volt szemtelenségnek ezen a gyerekarcon. A hajósinas bizalommal nézett a szemébe, mint minden felnőtt férfi szemébe, akivel dolga volt. Néhány pillanat telt el így, és Jimmy, akit feszélyezett a hosszúra nyúló hallgatás, félénken elmosolyodott.

- Maga nevet? - förmedt rá nyomban Burt, s hangja oly fenyegető volt, hogy Jimmy ereiben meg-fagyott a vér, s mosolya nem tűnt ugyan el arcáról, de fintorrá dermedt.

Burt repesett örömében. Előre élvezte diadalát. Kegyetlenségében is ragaszkodott a formasá-gokhoz. Áldozatának legalább látszólag bűnösnek kellett lennie, hogy büntethesse, hogy lesújthas-son rá. S ilyenkor nem az volt a fontos számára, hogy az eset szemtanúit meggyőzze. Igazán nem érdekelte, mit gondolnak, vagy mit fognak mondani. Burt önmaga miatt tisztelte a formaságokat. Abban a játszmában, amelyet legénységével játszott nap nap után, bizonyos szabályokat állapított meg önmaga számára, s ezeket be is tartotta.

- Szóval maga nevet - szólalt meg ismét, meg sem rezzenő hangon. - Gúnyt űz belőlem?

- Nem, kapitány úr! - felelte Jimmy. Hangja remegett, de sehogy sem sikerült leküzdenie azt az ingert, amelytől akarata ellenére vigyorra húzódott szája széle. A gyerek félt, érezte, milyen ször-nyen veszedelmes e percben igazolnia Burt feltevését, de minél jobban erőlködött, hogy arcvoná-sait rendbe szedje, annál szélesebbre húzódott a szája.

Burt, ha lehetett, még mozdulatlanabbul állt, és még merőbben nézett a gyerekre. Tudta, hogy ha hallgatása elég hosszú ideig tart, akkor feltétlenül rákényszeríti a hajósinas arcára azt a neve-tést, amellyel vádolja.

- Maga nevet! - kiáltott rá félelmetes, dörgő hangon. És Jimmy érezte, hogy ellenállhatatlan erő-vel ül ki ábrázatára a mosoly.

Burt néhány pillanatig élvezte diadalát. A játszma sikerrel végződött. A hajósinas vétkesnek bizonyult. Betartotta a játékszabályokat.

- Maga akarta így - mondta, önmaga előtt is a megtévesztésig híven utánozva a sajnálkozást.

Nagyot lélegzett, mélyen ülő szeme villogni kezdett. Egyik lábát előbbre tette, arra helyezte át egész testsúlyát, hatalmas felsőteste balról jobbra fordult, s ökle teljes lendülettel sújtott le Jimmy arcára. A gyereknek nem volt ideje arra, hogy félrehajoljon vagy védje magát. Az ütés arca közepén érte. Az egyik matróz, Johnson, aki a közelében állt, amikor a dolog történt, később elmondotta, hogy hallotta a fiú csontjait ropogni, olyan erős volt az ütés. Jimmy, mesélte, úgy csuklott össze, mint egy rongybaba.

Burt ráfújt jobb keze ujjperceire, aztán arca magasságában kétszer-háromszor kinyújtotta és ösz-szeszorította ujjait, mintha elzsibbadtak volna. Kifejezéstelen pillantása végigsiklott a matrózokon. Aztán átlépett a fiú testén, és lassú, kimért léptekkel visszament a tatbástyára.

Mihelyt eltűnt, a matrózok mozdulatlanra dermedtek. Jimmyt nézték. Még Boswell is döbbenten hajtotta le fejét. Látta, hogy a kapitány “mindent beleadott” az ökölcsapásba, s nem értette, miért. Néhány pillanat múlva parancsot adott, hogy öntsenek egy vödör vizet a hajósinas fejére. Nála már jóságos cselekedetnek számított az ilyesmi. Aztán felkapta a fejét, végre tudatára ébredt, hogy az emberek nem csinálnak semmit, ordítozni kezdett, kiosztott néhány korbácsütést, de szemlátomást meggyőződés nélkül, s a végén elment.

Johnson öreg, sánta, görnyedt, galambősz matróz volt, olyan sovány, hogy alsó karján hajóköte-lekként álltak ki az izmok. Leengedte a tartót az egyik vödörrel, tengervizet merített, s a hajósinas fejére öntötte. Amikor ennek semmilyen hatása nem mutatkozott, lehajolt hozzá, hogy kicsit meg-veregesse. Johnson szeme elég rossz volt már, és csak akkor látta, hogy Burt ökölcsapása összezúz-ta a gyerek arcát, amikor föléje hajolt. Összerezzent, letérdelt a mozdulatlan test mellett, s mellére hajtotta fejét. Hosszú másodpercekig figyelt rémülten: Jimmy szíve nem dobogott.

Amikor az öreg Johnson felkelt, a matrózok leolvasták riadt arcáról, hogy Jimmy meghalt. Kezük görcsösen összeszorult keféjük nyelén, és tompa, tagolatlan moraj futott végig köztük.

- Megyek, szólok Mason hadnagynak - mondta Baker halkan. Mason a hajó első tisztje volt és Jimmy nagybátyja.

- Ne menj - figyelmeztette MacLeod. - Bos nem engedte meg. Tudod, mit kaphatsz érte!

- Akkor is megyek! - jelentette ki Baker.

Remegett a dühtől és a szánalomtól. ‘Tennie kellett valamit, mert veszettül kísértette a vágy, hogy a kapitány hasába mártsa kését.

Átadta Jonesnak keféjét, s eltűnt a lejáróban. A matrózok megint munkához láttak nagy zajjal, hogy hiánya észrevétlen maradjon. Aki engedély nélkül eltávozott valamilyen munkától, egy tucat-szor megkóstolhatta érte a kilenc farkú macskát a korlátajtóhoz kötve.

Amikor a szigorú és zárkózott Richard Mason megjelent a fedélzeten, egyszerre feléje fordult minden tekintet. Mason észrevette Jimmy mintegy húsz lepésnyire fekvő testét, és most ő nézett végig a matrózokon, és megállt. Ötven év körüli kemény kötésű férfi volt, arca szegletes, homloka alacsony. Baker nem merte megmondani neki, hogy Jimmy meghalt, de Mason szíve összeszorult a matróz feldúlt arcától s a többiek hirtelen elnémulásától. Lába reszketni kezdett, s nagy erőfeszítésébe került megtenni ezt a néhány lépést, amely a gyerektől elválasztotta.

Amikor egyméternyire volt tőle, akkor látta csak meg a fejét. Jimmy szemhéja félig szemére csuklott, orrát valósággal szétzúzta a rettenetes ütés, dagadt, véres ajka közül elővillantak fogai, s mintha mosoly bujkált volna félig nyitott száján. Mason letérdelt, felemelte Jimmy fejét, s halkan, mintha magában beszélne, ennyit mondott csak: “Jimmy meghalt.”

Agyában ekkor hirtelen tökéletes űr támadt, s annyit érzett csupán, hogy az idő múlik, de nem történik semmi. Aztán mintha kattant volna valami, meghallotta, hogy valaki halk hangon, de na-gyon érthetően azt mondta: “Ebbe még belezavarodik az öreg!” Felemelte fejét, eleinte csak a napfényben fürdő fedélzetet látta, s elmosódott, ködben úszó arcokat fölötte. Aztán világosan kirajzolódtak az arcok. A matrózok őt nézték. Masonnek eszébe jutott, hogy Jimmy halott, tekintete a fiú fejére tévedt, amely még mindig a térdén feküdt, s halkan szólongatni kezdte: “Jimmy, Jimmy, Jimmy…” Gondolatai ismét kihagytak. Mason megrémült, nagy erőfeszítéssel megint felemelte fejét, s a matrózok tekintetét kereste. Először csak fényes ködöt látott, amelyben elmosódott és fakó volt minden. Kétségbeesetten figyelte a ködöt, s lassan-lassan kibukkantak belőle a reá szegeződő szemek. Mason nem is szakadt el az emberek tekintetétől. Tudta, hogy nem szabad többé elszakadnia.

Tapogatózva a fedélzetre fektette Jimmy fejét, majd felegyenesedett, és a matrózok felé indult. Amikor kétméternyire volt tőlük, megállt, s színtelen hangon megkérdezte:

- Ki tette ezt?

Meggörnyedve állt előttük, két karja tehetetlenül csüngött, kábán bámult, s a szája félig nyitva volt, mintha nem volna ura az állkapcsát mozgató izmoknak.

Félig suttogva válaszolt egy hang:

- Burt.

- Miért? - kérdezte Mason ugyanazon a színtelen hangon.

- Mert lefröcskölte.

A matrózok megdöbbenve látták, milyen petyhüdtek Mason máskor oly határozott vonásai.

Mason még mindig ugyanolyan fakó és erőtlen hangon megismételte:

- Mert lefröcskölte?

Tekintete réveteg lett, s gépiesen, erőtlenül, többször egymás után azt mondta: “Szörnyű ez, szörnyű ez, szörnyű ez…” Valami gyászos, véget nem érő, alig-alig tagolt sirám volt, mintha nehe-zére esett volna minden szó kimondása.

- Úristen, ezt nem bírom tovább - mondta Jones.

- Nem lehetne valamit tenni, hadnagy úr? - kérdezte Baker. Nyilván azért tette fel a kérdést, hogy félbeszakítsa Mason litániáját. A tiszt lassan ráemelte tekintetét:

- Tenni? - ismételte, mint a visszhang.

Aztán hirtelen kihúzta magát, arckifejezése határozott lett és kemény, megfeszítette a vállát, majdnem szabályos hátraarcot csinált, megállás nélkül elhaladt Jimmy teste előtt, és a fedélzeti lejárat felé indult. A matrózok utánanéztek, míg csak el nem tűnt a szemük elől.

A tat felől most felharsant Burt öblös hangja:

- Boswell úr! Úgy látom, lassul a tempó!

Isac Boswell, mint a rugóra járó ördög a dobozából, úgy pattant fel s ugrott emberei közé. A zö-mök, szögletes, vörös képű ember ugató hangon szitkozódott, egyik matróztól a másikhoz rohant, ütlegeket osztogatva. Vagy egy percig tartott az ordítozás, mígnem a lába előtt heverő Jimmy testére esett a pillantása. Abbahagyta az üvöltözést. Talán tíz perc telt el, amióta parancsot adott Johnsonnak, hogy öntsön egy vödör vizet a hajósinas testére, s máris egy nagy fekete légy zümmö-gött a gyerek orrán tátongó seb körül. Szeme már megüvegesedett.

Boswell előrehajtotta nagy, tömpe arcát; szemlátomást erőlködve próbálta átlátni a helyzetet. Ösztönei azonban gyorsabban működtek, mint az agyveleje, s máris résen állt. A matrózok tovább mosták a fedélzetet egyetlen pillantás, egyetlen mukkanás nélkül.

Ez azonban nem tévesztette meg Boswellt. A nyugalom mögött fenyegető veszély bujkált. Mintha vártak volna valamire az emberek.

- No, mi az, Boswell, pihenünk? - csendült fel mögötte váratlanul Burt hangja.

Boswell megremegett, mint a szelindek, ha ostorral húznak végig rajta, de ugyanakkor meg is könnyebbült: Burt kapitány hat láb hét hüvelyk magas alakja ott állt mögötte.

- Kapitány úr, a hajósinas meghalt.

- Azt én is látom - felelte Burt.

A matrózok felé fordult, végignézett rajtuk, s a legnyugodtabb hangon így szólt:

- Dobassa a testét a tengerbe.

- Szertartás nélkül, kapitány úr? - kérdezte döbbenten Boswell.

- Hallotta, mit mondtam, nem? - vágott vissza élesen Burt.

Boswell, aki a kapitány melle magasságáig ért, most jéghideg arcába pillantott, s megértette, miről van szó: Burt ki akarja provokálni a lázadást, hogy csírájában fojthassa el.

Boswell a matrózok felé fordult, s üvöltve adta ki a parancsot:

- Hunt! Baker! Dobjátok a tengerbe ezt az embert!

Néhány pillanat múlt el. Baker tovább súrolta a fedélzetet, mintha nem is hallotta volna. Az óriási Hunt viszont két-három lépést tett, himbálózva, mint a medve, Boswell felé. A kis Smudge azonban elsuhant mögötte, s odasúgta neki: “Csinálj úgy, mint Baker! Ne menj!” Hunt erre megállt, s kivö-rösödött szélű apró, vízszínű szeme értetlenül bámult Boswellre és Bakerre.

Burt arca olyan merev volt, mint az ércmaszk, amelyről örök megvetés sugárzik. Karját összefonta, fejét hátravetette, hosszú lábát szétterpesztette, ügy állt a helyén mozdulatlanul, mint egy to-rony. Mérhetetlen magasságból nézett e kis emberek nyüzsgésére ő, az uruk és parancsolójuk.

- Nos, Boswell úr? - kérdezte nyugodtan.

Boswell Huntra vetette magát, és korbácsolni kezdte. Hunt rendszerint nagyon szófogadó volt - hiányzott a képzelőereje ahhoz, hogy engedetlen legyen -, és nem is korbácsolták meg még soha. Meg sem moccant, fakó, döbbent tekintete ide-oda ugrált Boswellről a kapitányra s a kapitányról a matrózokra. Boswell dühösen ütlegelte. Úgy érezte, hogy ütéseiben nincs erő: mintha egy matra-cot porolt volna.

- Kapitány úr - csendült fel váratlanul Purcell hadnagy tiszta, világos hangja: - Megengedi, hogy elmondjam az imádságot a hajósinas holtteste fölött, mielőtt a tengerbe süllyesztjük?

Mint a villámcsapás, olyan váratlanul csapott le e néhány szó a fedélzetre. Még Boswell is abba-hagyta az ütlegelést. Purcell ott állt Burt előtt, s olyan képtelenül kicsinek és törékenynek látszott hozzá képest, mintha egy gyerekkatona állt volna ki egy fellegvár elé, s megadásra szólította volna fel.

Néhány pillanatig csend volt, mielőtt Burt válaszolt volna. A matrózok elképedve bámulták Purcell szőke fejét, szép vonású, most nagyon komoly arcát. Tudták, hogy vallásos, de senki nem tételezett volna fel róla ilyen bátorságot.

- Purcell úr! Parancsot adtam, hogy ezt a testet dobják a tengerbe.

- Tudom, kapitány úr! - mondta Purcell még mindig nagyon udvariasan. - De ellenkezik a törvény-nyel, hogy…

- Ezen a hajón a törvény - én vagyok!

- Kétségkívül, kapitány úr. A hajón csakis ön az úr - Isten után.

- Parancsot adtam, Purcell úr.

- Tudom, kapitány úr, de nem volna illendő, ha Jimmy úgy távoznék közülünk, hogy még csak imát sem mondunk fölötte.

A matrózok között helyeslő zúgás támadt. Burt feléjük fordult, s mereven nézett rájuk.

- Boswell úr! - szólalt meg azután, s a harmadik tisztre mutatott. - Ez az ember zendülő. Lázadásra bujtogatja a matrózokat. Tartóztassa le, vigye le a hajó fenekére, és verje vasra!

Boswell elképedve, tátott szájjal bámult a kapitányra.

- Tiltakozom, kapitány úr - mondta Purcell, anélkül, hogy hangját felemelte volna. - Tisztet vasra veretni durva törvénysértés.

- Ha ez az ember ellenáll, alkalmazzon erőszakot, Boswell úr - szólt Burt.

Boswell tétovázott, yorki sonkára emlékeztető széles, vörös arcára a legnagyobb zavar ült ki. Las-sú léptekkel Purcellhez ment, és esetlenül, minden erőszak nélkül megfogta a fiatalember karját. Mintha maga is megrettent volna az elkövetett szentségtöréstől: életében először emelt kezet egy tisztre.

- Jöjjön, hadnagy úr - mondta neki halkan.

És szinte nevetségesen, szégyenkezve hozzátette:

- Legyen szíves.

Burt meg sem várta, míg Purcell lemegy a fedélzetről. Két nagy lépéssel Hunt mellett termett, s ökle máris lesújtott rá, de különösebb erő nélkül, majdhogynem könnyedén. Hunt összeroskadt. A matrózok csodálkoztak; olyan nagy volt az ellentét a Huntot leterítő ütés mérsékelt volta és a Jimmy számára halálos ökölcsapás kíméletlensége között.

- Smudge, MacLeod! Dobják a tengerbe a hajósinas testét! - mondta Burt.

A kis Smudge lesütötte szemét, s pillanatig sem tétovázott. Odasurrant Jimmy testéhez, s háta meggörnyedt, mint a kutyáé, amikor fél. Burt MacLeodra nézett. A skót bátran elviselte volna, ha Smudge-dzsal együtt verik meg. Egyedül azonban nem vállalta. Utálkozva elfintorította arcát, rán-dított egyet a vállán, előrelépett, s megfogta a hajósinas lábát. Smudge a vállánál fogva emelte fel testét. A dolog el volt intézve.

Burt hideg pillantása végigsiklott a matrózokon. Megint sikerült megtörnie őket. Most pedig kez-dődhet a tánc. Nem lesz kíméletes senkivel, a kis Smudge-dzsal sem, pedig igazán szót fogadott.

- Állj! - kiáltott közbe egy hang.

Richard Mason felsőteste bukkant elő a feljáróban. A matrózok csodálkoztak, hogy ismét mutat-kozik. Szinte meg is feledkeztek róla. Smudge és MacLeod mozdulatlanra dermedt. Mason a lépcső utolsó fokára lépett, onnan a fedélzetre. Félretolta Boswellt és Purcellt, akik éppen lefelé készül-tek, mintha nem is látná őket. Merev, gépies léptekkel Burt felé tartott. Arca is merev volt, s noha barnára égette a nap, most sápadtnak látszott. Burttől három lépésre megállt, vigyázzba vágta magát, és furán ünnepélyes hangon így szólt:

- Kapitány úr! Sajnálatomra kénytelen vagyok közölni, hogy közönséges gyilkosnak tartom önt.

- Vigyázzon a szavaira, Mason úr! - felelte Burt szokott nyugodt hangján. - Nem tűröm, hogy rá-galmazzanak. Egészen nyilvánvaló, hogy baleset történt.

- Nem! - mondta határozottan Mason. - Nem baleset történt, hanem gyilkosság. Ön szándékosan ölte meg Jimmyt.

- Maga alighanem megbolondult - felelte Burt. — Semmi bajom nem volt azzal a gyerekkel.

- Azért ölte meg, mert én szerettem - mondta komoran, szenvtelenül Mason.

Hirtelen megint feszültség támadt a matrózok között. Eddig egyiküknek sem jutott eszébe a do-log, most azonban, hogy elhangzott a vád, valamennyiük szemében nyilvánvalónak tetszett, hogy igaz.

- Ha ez az ön véleménye, Mason úr, akkor jogában áll a bírósághoz fordulni. Én viszont be fogom perelni rágalmazásért.

Csönd lett. Majd megint megszólalt Mason színtelen hangon, mintha csak magában beszélne.

- Tíz percig ültem most a fülkémben, és alaposan végiggondoltam az egészet.

Aztán, mivel tűnődve elhallgatott, Burt szárazon odavetette:

- És?

- És nyilvánvaló - felelte Mason még mindig szórakozottan -, hogy ha bevádolom önt, a bíróság fel fogja menteni. Engem viszont elítélnek utána rágalmazásért, anyagilag tönkretesz az önnek fizetendő kártérítés, rangomtól pedig megfosztanak.

- Igazán örülök, hogy ön ilyen éles elméjű, Mason úr. Nekem is az a véleményem, hogy így fog végződni az ügy - felelte Burt.

- Igen, kapitány úr - folytatta Mason, még mindig fakó hangon és gépiesen. - És éppen ezért más elhatározásra jutottam. Nem fogom önt bíróság elé idézni.

- Gratulálok értelmes elhatározásához, Mason úr - vágott vissza Burt.

Futó mosoly suhant át arcán, majd így folytatta:

- Csakhogy az ön elhatározása mit sem változtat az enyémen. Ön engem megrágalmazott a legénység előtt, tehát, mihelyt visszaérkezünk Londonba, bíróság elé fogom önt állítani.

- Erre önnek nem lesz módja - felelte Mason a lehető legnyugodtabban.

Jobb kezével zubbonya belső zsebébe nyúlt, előhúzta pisztolyát, nem rezzenő kézzel Burtre szegezte és elsütötte.

Fülsiketítő volt a dörrenés. Burt egy-két pillanatig imbolygott, mint valami roppant szobor, aztán mereven, kinyújtott testtel hátrazuhant hihetetlen recsegés-ropogás közepette. Teste még kétszer visszapattant a fedélzet deszkáiról, aztán mozdulatlanra dermedt. Hátán feküdt, lábát mereven kinyújtva, két karját széttárva. Orra helyén nagy lyuk tátongott.

Egyszerre megsűrűsödött a csönd a fedélzeten. A matrózok messziről nézték Burt holttestét. Soha nem volt alkalmuk kinyújtózva látni kapitányukat; most, hogy ott feküdt, még nagyobbnak látszott. Végül mégis rászánták magukat, hogy közelebb menjenek hozzá, de csak lassan, majdnem bizalmatlanul, mintha csak semmi jót nem ígérne nekik Burt mozdulatlansága. Bár fél agyveleje a fedélzetre ömlött, annyira hittek emberfölötti erejében, hogy szinte várták, mikor kel fel megint. Másfél éven keresztül nehezedett rájuk a legszörnyűbb zsarnokság, megfosztotta őket minden emberi méltóságuktól, majdhogy rabszolgasorba nem döntötte mindannyiukat. Most pedig holtan feküdt előttük Burt, s hullája fölött nem örömöt éreztek, hanem megdöbbenést.

- Ki lőtt? - kérdezte Purcell, a lejáróból előbukkanva, amelyben csak az imént tűnt el.

- Mason úr volt, hadnagy úr - felelte Baker.

- Szent isten, ettől tartottam! - kiáltott fel Purcell, s gyors léptekkel a matrózok felé tartott, nyo-mában Boswell.

- Nézheti, hadnagy úr! - kiáltott fel harsányan Smudge. - Meghalt a kurafi, úgy kell neki!

A matrózok fagyosan néztek Smudge-ra. Burt halott: semmi értelme most már szidalmazni, s fő-leg nem Smudge dolga, hogy ezt tegye.

- Isten irgalmazzon lelkének - mondta Purcell.

Mason lecsüngő kezében ott himbálózott még a pisztoly. Burt holttestére bámult, s egészen ká-bultnak látszott.

- Hátrább, matrózok! - kiáltott valaki harsányan.

A Blossom második tisztje, J. B. Simon állt előttük néhány lépésnyire. Mind a két kezében egy-egy pisztolyt szorongatott. Sárga arcú, keskeny ajkú, hosszú és vékony orrú férfi volt. Bár nem viselke-dett velük durván, az emberek mégsem szerették. Simon állandóan azzal az érzéssel küzdött, hogy nem sikerült érvényesülnie az életben, egészen megkeseredett tőle, s örökösen zaklatta a matrózokat.

- Hátrább! - üvöltötte Simon, és rájuk szegezte két pisztolyát. - Gyerünk, dolgozni! Én vagyok a hajó parancsnoka. Aki nem engedelmeskedik, rögtön golyót kap a fejébe!

Egy pillanatra döbbent csönd támadt. A matrózok nem húzódtak hátrább, Simon hiába adta ki a parancsot. Eszükbe sem jutott félni. Inkább felháborította őket ennek a tisztnek a fellépése, aki nem fért a bőrébe.

- Hadnagy úr kérem, Mason úrnak kell átvennie a parancsnokságot - szólalt meg MacLeod. - Ma-son úr a hajó első tisztje.

Simon tele volt előítéletekkel a skótok ellen. Másfél év óta egyetlen alkalmat sem mulasztott el, ha valamivel meggyötörhette MacLeodot. S hogy most beleszólt a dolgokba, Simont elöntötte a düh.

- Te koszos skót! - üvöltötte, s MacLeodra szegezte egyik pisztolyát. - Ha még egy szót szólsz, a halak zabálják fel az agyvelődet!

MacLeod elsápadt, szeme szikrázott. Megtapogatta zsebében kése nyelét. Eddig még senki sem merészelte szülőföldjét szidalmazni.

- Az isten szerelmére, John! - kiáltott fel Purcell, és Simon felé tartott. - Kérem, tegye el a piszto-lyait! Már éppen elég bajt okoztak a fegyverek. Emellett maga is jól tudja, hogy Mason úrnak kell átvennie a parancsnokságot!

- Mason úr megölte a kapitányát - felelte Simon éles, rikoltó hangon. - Lázadó. Lázadó nem lehet a hajó parancsnoka. Mihelyt Londonba érünk, a rendőrség kezére juttatom. Fel fogják akasztani.

- John! Ezt nem mondhatja komolyan! - kiáltott fel Purcell, s rémülettől tágra nyílt szemmel né-zett Simonra.

- Hogy az ördög vigye el magát is meg azt az ájtatos jó szívét is, Purcell úr! - üvöltött Simon. A pisztolyok remegtek a kezében. - Ne jöjjön közelebb, az istenfáját, mert kilyukasztom a beleit! Ki én!

Purcell megállt. Zavarba ejtette a második tiszt szeméből felé sugárzó gyűlölet. Tizennyolc hóna-pon át jó bajtársak voltak, Simon soha nem mutatta előtte, hogy utálja. Ez az értelmetlen gyűlölet elképesztette Purcellt, s valósággal megfosztotta cselekvőképességétől.

- Boswell úr! - szólalt meg ismét Simon dühtől elcsukló hangon. Boswell Simonra nézett, majd elfordította fejét, és kérdő pillantást vetett Mason felé. Olyan szerencsétlennek érezte magát, mint a kutya, amelynek két gazda között kell választania. Rang szerint a Mason parancsait kellett volna teljesítenie, Mason azonban nem adott neki parancsot, még mindig mozdulatlanul állt a helyén, lecsüngő kezében szorongatta pisztolyát, s tekintete Burt roppant testére tapadt.

- Boswell úr! - kiáltotta Simon újra. Sárgás arca görcsösen összerándult a dühtől.

Boswell még egyszer, utoljára Masonre nézett, aztán lassan, szinte kelletlenül Simon felé indult.

- Parancs, kapitány úr - szólalt meg mély, rekedtes hangon, s alázatosan nézett Simonra.

- Boswell úr, fegyelmezze meg az embereket! - mondta Simon. Boswell szorosabbra fogta a korbácsot, lapos képét a matrózok felé fordította, és végignézett rajtuk. A matrózok állták tekintetét, szemük meg sem rezzent. Boswell most értette meg, mi történt. Az emberek már nem látták mögötte kirajzolódni a kapitány alakját. Burt testi ereje egymagában nem indokolta volna tekintélyét. Bátor is volt. Nemegyszer látták a matrózok puszta kézzel, fegyvertelenül járkálni maguk között, amikor az ő kezük görcsösen szorongatta a zsebükben levő kést. A matrózok érezték, hogy Burt nem vág fel. Valóban égett a vágytól, hogy szembeszálljon velük, egyedül mindannyiukkal. Ezt az embertelen bátorságot bámulták. Simon azonban silány tisztecske volt, aki gyönyörűségét lelte benne, ha gyötörhette az embereket. Még a gonoszsága is jelentéktelen volt. A legénység nem félt tőle.

Boswellnek először Baker baját kellett volna ellátnia, mert Baker tagadta meg Burt parancsa tel-jesítését. Hanem a kis walesi, keféje nyelére támaszkodva, kihívóan szögezte rá fekete szemét, és egy tapodtat sem hátrált. Boswell ekkor olyasmit csinált, amit soha meg nem tett volna, amíg Burt élt: meghátrált, és úgy ment el Baker mellett, mintha észre sem venné, s nyomban elkövette a második hibát is - Huntra támadt.

Huntot már kétszer ütötték meg aznap, először Boswell, azután Burt. Fel nem foghatta, miért ve-rik most megint. Simon fellépéséből semmit sem értett. Ködös agyában hirtelen szétáradt az az érzés, hogy igazságtalanság történik vele, dühösen felhördült, foga kivillant, s rávetette magát Boswellre roppant testéhez képest váratlanul fürgén. Kitépte kezéből a korbácsot, ledöntötte a földre, s egy szempillantás alatt fölébe került.

Ekkor valami egészen meglepő történt: a matrózokban olyan érdeklődést váltott ki a két ember birkózása, amely háttérbe szorított minden más meggondolást. Előrenyomultak, valamennyien egyszerre, hogy jobban lássák a fedélzeten hempergő két férfit. Simonnak többször is hátrálnia kellett, hogy körül ne fogják. Helyzete nevetséges volt, de egyben kétségbeejtő is. Ordítva fenye-getőzött, de maga is nevetségesnek érezte fenyegető szavait. Az emberek mind az élethalálharcot nézték, nem is ügyeltek rá, mintha csak színházi pisztolyokkal hadonászott volna egy színpadon.

Simon homlokán s a szája két szélén húzódó, sárgás arcát végigszántó két mély, puha ráncban csorgott a veríték. Alig öt perccel korábban olyan egyszerűnek látta a dolgot: két pisztoly a kezében, átveszi a parancsnokságot, vissza Londonba, ott bíróság elé állíttatja Masont, s a hajó tulajdo-nosai nyilván megerősítik állásában: ő lesz a Blossom parancsnoka. Most pedig Boswell a puszta életéért harcol. De még ha ő felül is marad, a maga győzelme felől akkor sem lehetett biztos Si-mon. Egyedül érezte magát, keze remegett, minden erejét meg kellett feszíteni, hogy leküzdje az egyre növekvő vágyat: meghúzni a ravaszt, találomra lelőni valakit közülük. De mi lesz, ha a példa nem félemlíti meg a matrózokat? Ha valamennyien őrá vetik magukat?

Simon vérlázító igazságtalanságnak érezte, hogy ő az egyetlen fegyveres ember a fedélzeten, és mégsem tudja akaratát a többiekre rákényszeríteni. Elkeseredetten gondolta magában, hogy a helyében bárki más, aki pisztolyt tart a kezében, félelmet tudott volna kelteni. Ő pedig? Sorsa olyan sokszor vitte már csődbe - s most megint gúnyt űz belőle. Mindkét kezében a halál, az emberek pedig egyszerűen hátat fordítanak neki.

Szorongva figyelte a küzdelmet. A két birkózó egyetlen szörnnyé olvadt össze, amelyből bömbölés tört elő. Ha ez a szörny megint kettészakad majd, csak egy férfi fog felkelni. Simon szeme tágra nyílt, torka összeszorult a rémülettől: hirtelen bizonyosnak érezte, hogy Hunt megöli Boswellt. Kezében remegett a két pisztoly. Ha Boswell halott, rajta a sor. Megbukott. Megint megbukott.

Huntnak sikerült Boswell torkára kulcsolnia roppant két kezét. Most összeszorította ellenfele tor-kát, mintha nem is érezné ellenfelének görcsösen markolászó kezét az arcán, hasán pedig a másik térdének rúgásait. Vakrémület fogta el Simont. Keze reszketett, a homlokáról szemébe csorgó verítéktől alig látott. Mint valami masina, úgy tört előre abba a körbe, amelynek közepén a két férfi birkózott, és szinte nem is célzott, úgy lőtt rá Huntra. Abban a pillanatban lefogták hátulról, lefegyverezték, mozdulatlanságra kényszerítették. Ennyit érzett csak, majd mintha villám hasított volna a mellébe, szemére piros fátyol hullott, s hátrafelé zuhant, a semmibe.

Amikor Hunt feltápászkodott, inge kicsit véres volt azon a helyen, ahol vállát súrolta Simon golyó-ja. Boswell a fedélzeten feküdt, arca lilásra vált, szája eltorzult. Simon mellette roskadt össze, fejük összeért. A tiszt szeme tágra nyílt, s a keskeny ajka két oldalán húzódó mély, sárga redőtől valami különösen keserű kifejezés fagyott az arcára.

Purcell most végre kilépett mozdulatlanságából, utat tört magának a matrózok csoportján keresztül, majd megállt. Szemében irtózat ült. Egyetlen szót sem tudott kiejteni. MacLeod lehajolt, kihúzta kését Simon testéből, a pengét gondosan letörölte a halott ingébe, majd becsukva a halkan csettenő kést, visszatette a zsebébe. Tekintete találkozott Purcellével, elfordította szemét, s esetlenül, mint a rajtakapott gyerek, azt mondta:

- Hadnagy úr, ő az oka.

Purcell nem válaszolt. Meglepte a MacLeod arcán látott kifejezés. Szomorúan azt gondolta magában: “Gyerekek ezek. Olyan kegyetlenek, mint a gyerekek.” Megfordult, el akart menni, s cso-dálkozva látta, hogy jobb oldalán ott áll Mason sápadtan, fejét lehajtva. Mason aztán felpillantott. A matrózok vele szemben csoportosultak, s Mason komor, kétségbeesett tekintete végigsiklott rajtuk.

- Lázadók vagytok, lázadók! Valamennyien lázadók vagytok! - mondta, s hangjában elfojtott zo-kogás bujkált.

- Maga is az! - kiáltott oda neki dühösen Smudge.

Mason arca megrándult, mintha pofon ütötték volna, pillája kettőt-hármat rebbent, ajka reszketett.

- Én is az vagyok - mondta félig suttogva.

2

Másnap, déli egy órakor, White matróz nesztelen léptekkel odasurrant Purcellhez, aki éppen a kormányos útvonalát ellenőrizte; vigyázzba vágta magát, lekapta a sapkáját, s éneklő hangon így szólt:

- Hadnagy úr! A kapitány úr parancsára jelentem, hogy a löncs tálalva van.

Purcell szemöldökét felvonva nézett White-ra.

- A kapitány úr? - kérdezte a tiszt, és kicsit elmosolyodott.

- Igenis, hadnagy úr - felelte White, s keskeny, ferde vágású szemében megvillant mélyfekete pu-pillája.

White apja angol tengerész volt, anyja kínai nő. Egy kissé részeges anglikán hittérítő vette magához. Mulatságos ötletnek találta White-nak elnevezni a sárga bőrű csecsemőt. A félvért ez a név a gúnyolódások céltáblájává tette, ahány hajón csak szolgált, mindaddig, amíg az egyik gúnyolódót egyetlen késszúrással meg nem ölte, s holttestét a tengerbe nem dobta. A legénység persze hallgatott, a gyilkosság tehát büntetlen maradt, sőt biztosította White számára, hogy békében hagyják. A békesség azonban későn jött. White nemigen beszélt, soha nem nevetett, és minden apróságon megsértődött. Amikor Purcell feléje fordult, és szemöldökét felvonva megismételte az ő szavait: “A kapitány úr?” White, aki nem értette a kérdést, úgy érezte, hogy a hadnagy gúnyt űz belőle, s ettől fogva olthatatlan haragot érzett iránta.

Mason már el is foglalta Burt egykori helyét, amikor Purcell belépett a hajószalonba. Szótlanul intett a hadnagynak, hogy üljön le vele szemben, tehát azon a széken, amelyen ő ült, amíg Burt életben volt. “No, lám, első tisztté léptem elő” - gondolta magában némi gúnnyal Purcell. Előző nap, a reggelinél, még négyen ültek ugyanezen asztal körül. Most pedig kettesben maradtak, Mason meg ő. Purcell felpillantott, s a vele szemben ülőre nézett. Annak arcán nyoma sem volt már az izgalomnak. Már Purcell belépése előtt nekilátott az ebédnek, s most erőteljesen táplálkozott, paraszti alapossággal. Szegletes állkapcsa gondosan őrölt meg minden falatot.

Abban az időben amolyan íratlan törvénynek számított az angol hajókon, hogy a kapitány meg sem szólal étkezés közben, s ezzel némaságot parancsol az asztalánál étkező tisztekre is. E szokás mögött nyilván az a gondolat húzódott meg, hogy miután a hajón senki sem egyenrangú a kapi-tánnyal, ez utóbbi nem találhatott méltó beszélgető partnert sem. Purcell talán öt perce sem ült a helyén, s már tudta, hogy Masonnek elhatározott szándéka e szabály szerint viselkedni. Akkor sem nyitotta ki a száját, ha a borsot, vagy a savanyúságot akarta elkérni, és mint Burt, ő is csak az ujjá-val mutatott rá a kérdéses tárgyra, jelezve, hogy Purcell nyújtsa oda neki. A hadnagy lopva Mason szögletes, sima arcára pillantott, elnézte kékesszürke szemét, kissé alacsony homlokát, sűrű haját. Csak úgy sugárzott ebből az emberből a becsületesség, a korlátoltság, a kötelességtudás. És íme, ez a tökéletes tengerésztiszt egy törvényen kívül álló hajó parancsnoka volt. Békésen ült annak a kapitánynak a helyén, akit ő ölt meg, s mint elődje, ő is a rangjához illő fenséges hallgatásba burkolózott.

Amikor befejezte az étkezést, Mason felemelte fejét, és kurtán odaszólt Purcellnek:

- Purcell úr, beszélni akarok az emberekkel. Legyen szíves, hívja össze őket.

Ezzel felkelt. Purcell még nem végzett ugyan az ebédjével, de azért ő is felállt, kicsit kedvetlenül. Ez is íratlan törvény volt: ha a kapitány befejezte az ebédjét, a hadnagyok étkezése is véget ért, akkor is, ha tele volt a tányérjuk.

Purcell felment a fedélzetre, s parancsot adott White-nak, hogy húzza meg a hajóharangot. A matrózok csoszogva összesereglettek, s felsorakoztak a hajókorlát előtt. Purcell, mint már annyi-szor, most is megdöbbent, milyen soványak. Szótlanul állt az emberekkel szemben, s kényelmetlenül érezte magát, hogy Mason, akárcsak azelőtt Burt, várat magára.

Végre megjelent a “kapitány”, szétterpesztett lábbal megállt a legénység előtt, kezét hátratette, s tekintete végigfutott az embereken.

- Matrózok! - szólalt meg erőteljes hangon. - Az a szándékom, hogy Tahitiba viszem a hajót, vizet és élelmiszert veszek fel, de nem áll szándékomban ott maradni. Tahitit már nagyon is jól ismerik őfelsége hajói. A törvény sújtó keze hamarosan elérne bennünket. Éppen ezért úgy tervezem, hogy a lehető leggyorsabban távozom Tahitiból, és keresek egy puszta szigetet, amely távol esik hajóink szokásos útvonalától, és semmilyen térképen sem szerepel… Senkit sem kényszerítek azonban arra, hogy velem tartson. Szabadon választhattok tehát, hogy Tahitiban maradtok-e, vagy velem jöttök tovább.

Szünetet tartott. Amikor megint megszólalt, érezni lehetett, milyen erőfeszítésébe kerül, hogy nyugodt hangon beszéljen.

- Tudnotok kell, hogy a törvény értelmében nem csupán azok tekintendők lázadóknak, akik a lá-zadásban részt vettek, hanem azok is, akik tanúi voltak, de nem tettek semmit, hogy megakadá-lyozzák. Az első csoportba tartozók büntetése, bármilyen rangúak - a kötél. Ami az utóbbiakat illeti, lehetséges - hangsúlyozom, lehetséges -, hogy a bíróság irgalmasnak mutatkozik irántuk. Mindenesetre van egy esélyük, amelyet megkockáztathatnak. Azért mondom ezt, matrózok, hogy se-gítségetekre legyek, hogy fel tudjátok mérni a mellette és ellene szóló érveket, mielőtt elhatároz-zátok magatokat.

Elhallgatott, s mintha tekintetével szólította volna fel válaszra a legénységet.

- Kapitány úr, szabad valamit kérdeznem? - szólalt meg MacLeod.

- Tessék.

- Ha önnel tartunk, remélhetjük-e azért, hogy valamikor visszatérünk Nagy-Britanniába?

- Nem. Soha! - felelte határozott hangon Mason. - Semmiképpen sem. Erre keresztet vethet, MacLeod. Ha megtalálom a szigetet, első dolgom lesz felgyújtani a Blossomot. Felelőtlenség volna másként cselekedni. A Blossom kézzelfoghatóan bizonyítja a lázadást, s amíg a hajó vízen van, egyikünk sem érezheti magát biztonságban.

Szünetet tartott, komolyan végignézte a matrózokat, majd, világosan tagolva minden szót, így folytatta:

- Még egyszer mondom: nem kényszerítek senkit. Akik akarják, Tahitin maradhatnak. Viszont ezek látni fogják Angliát… bár lehet, hogy csak Őfelsége valamelyik hajójának legfelsőbb vitorla-rúdjáról… Azok számára ellenben, akik velem jönnek, ismétlem, nincs visszatérés.

A hadnagy felé fordult.

- Purcell úr, jegyezze fel az önként jelentkező emberek nevét, s ha elkészült, jöjjön utánam a ka-binomba.

Szürkéskék szeme Purcellre szegeződött, aztán kinézett az óceánra, amelyen fehér tajtékos hul-lámok futottak, ameddig csak ellátott a szem. Majd egy pillantást vetett a vitorlásra, s mintha mondani akart volna még valamit. De meggondolta magát, vállát megfeszítve kiegyenesedett, sarkon fordult, szinte sietve, s a hajószalon felé tartott.

Purcellnek alig félórára volt szüksége a névjegyzék összeállításához. Megdöbbent, hogy milyen kevés az önként jelentkező. Nyilvánvaló volt: a matrózok inkább vállalják az esetleges akasztást, mint azt, hogy soha többé ne lássák viszont hazájukat. “Milyen furcsa is ez - gondolta magában Purcell. - Ezek az emberek koldusszegények egytől egyig. Nincsen semmi, ami az óvilághoz fűzné őket. Legtöbbjüknek se felesége, se gyereke: nem engedhetik meg maguknak. És ugyan mit jelent nekik Anglia a nyomorúságon kívül? De ezt a nyomorúságot ismerik már. Ez a magyarázata az egésznek. Az ismeretlentől rettegnek…”

Amikor belépett a kapitány fülkéjébe, úgy érezte, menten megfúl a hőségtől. Mason azonban nyakkendőben, végiggombolt zubbonyban ült asztalánál, s homlokán nem volt egyetlen cseppnyi verejték sem. Kezében egy pohár rumot tartott, előtte egy térkép feküdt kiterítve.

- Hányan vannak? - kérdezte érdeklődve.

- Önnel együtt kilencen, kapitány úr.

- Ettől tartottam! - mondta Mason gondterhelten. - Nem lesz elég emberem a hajó irányításához.

- Talán felfogadhatnánk tahiti bennszülötteket…

- Attól tartok, rá fogunk kényszerülni - mondta Mason. - Felfogadhatnánk? Purcell úr?! Ön is az önként jelentkezők között van? - tette hozzá fejét felkapva.

- Igen, kapitány úr.

Mason felvonta szemöldökét, de nem szólt semmit. Átvette a névjegyzéket, amelyet Purcell felé-je nyújtott, gyorsan végigfutott rajta, bólintott, s lassan, fennhangon olvasta, szünetet tartva min-den név után, a sajátját és Purcellét kivéve:

Richard Hesley Mason kapitány

Adam Briton Purcell hadnagy

MacLeod matróz

Hunt matróz

Smudge matróz

White matróz

Johnson matróz

Baker matróz

Jones matróz

Amikor végzett a névjegyzékkel, felemelte a fejét, és a hadnagyra nézett:

- Mi a véleménye erről a legénységről?

- Nagyon jó és nagyon rossz.

- Úgy van - mondta Mason, s megcsóválta szögletes fejét.

Aztán még hozzátette, s láthatólag eszébe sem jutott, hogy megjegyzése nem valami hízelgő he-lyettesére:

- Kár, hogy egymagam nem tudom elkormányozni a Blossomot! Óhajt egy pohár rumot, Purcell úr? Igaz, persze, elfelejtettem… - mondta aztán, mintha valósággal bosszantotta volna, hogy a hadnagy nem iszik szeszes italt. - Csak tudnám, milyen okok vették rá a jelentkezésre ezeket az embereket - folytatta előbbi gondolatmenetét. - MacLeod esetében napnál világosabb a dolog. Ő ölte meg Simont. Hunt pedig Boswellt. Ennek a kettőnek nem volt más választása. De itt van pél-dául White…

- Az a hír járja, kapitány úr, hogy valamikor leszúrt egy embert. Talán attól tart, hogy ha vizsgálatra kerül a sor, előkaparják ezt a régi históriát.

- Igaz - felelte Mason. - És az sem lepne meg túlságosan, ha Smudge múltjában is akadna valami. De Jones, Baker, Johnson? Esküt mernék tenni rá, hogy ennek a három embernek hófehér a múlt-ja.

- Jones Bakerrel tartana a világ végére is - jelentette ki Purcell. - Baker pedig alighanem bűnösnek érzi magát. Megtagadta Burt parancsának teljesítését.

Némi szünet után hozzátette:

- Tehát csak Johnson marad. Csak az ő választására kellene magyarázatot találni.

Mason nem kínálta hellyel. Purcell tehát beszélgetésük kezdetétől fogva ott állt az asztal előtt, amelynek túlsó oldalán ült a parancsnoka. A szőke Purcell nyílt arcáról le lehetett olvasni, hogy kényelmetlenül érzi magát. Értelmetlen komédiának érezte, hogy a “kapitány” ilyen nagyon “tartja a távolságot” kettőjük között, s feszélyezte a dolog.

- Igaz - mondta Mason, fejét felemelve -, csak a Johnson esetére kellene magyarázatot találni.

Rövid szünet után hozzátette:

- És az önére, Purcell úr.

S mert Purcell erre nem szólt semmit, így folytatta:

- Önnek igazán nem kell tartania az esetleges pertől.

- Biztosíthatom, hogy nekem nincsen priuszom - felelte Purcell kissé elmosolyodva.

- Meg vagyok győződve erről - felelte rendíthetetlen nyugalommal Mason.

S várta a folytatást, olyan komolyan, akár egy bíró. Ő volt a Blossom kapitánya, jogában állt tehát tudni, mi okból döntött úgy hadnagya, hogy vele tart.

- Nos, talán nem tud róla - felelte Purcell -, de én megkértem Burtöt, hadd mondjam el a halotti imát Jimmy holtteste felett. Burt erre parancsot adott Boswellnek, hogy verjen vasra. Ennélfogva lázadó vagyok.

Mason kékesszürke szeme tágra nyílt: - Ezt nem is tudtam!

Purcellre nézett. Arcáról egy pillanatra mintha eltűnt volna az érzéketlen merevség. Meghatottan fűzte hozzá:

- Jimmyvel kapcsolatban… köszönöm önnek, Purcell úr. Ez igazán nagyon bátor dolog volt öntől.

Majd így folytatta:

- Úgy gondolja, hogy a bíróság önt is elítélné mint lázadót?

- Erről meg vagyok győződve. Emellett megvádolnának azért is, mert Burt meggyil… Burt halála után nem tettem semmit.

Mason szeme megrebbent. Nem kerülte el figyelmét a nyelvbotlás.

- Kétségkívül igaza van - felelte mereven, tekintetét a földre szegezve.

Aztán még megkérdezte:

- Nincsenek hozzátartozói Angliában?

Purcell kissé elcsodálkozott. A kérdés valóban tapintatlan volt. Tétovázott. De talán jobb vála-szolni. A kérdés nem volt rosszindulatú, s különben is egész életét ezzel az emberrel együtt kell leélnie.

Sietve, kissé kényszeredetten felelte:

- Apám meghalt. Anyám…

Elfordította tekintetét, úgy fejezte be:

- ...nem törődik velem.

Mason is lesütötte szemét. A térképre nézett. Amikor megint megszólalt, mosolygott, de érzett rajta az erőltetettség.

- Nos, Purcell úr, akkor hát egy hajóra kerültünk.

A megjegyzésben nem volt semmi melegség, s ez bántotta Purcellt. Nem szólt hát semmit. Ma-son azonban folytatta:

- Ha jól tudom, ön járt már Tahitiban.

- Négy évvel ezelőtt. Hat hónapot töltöttem ott. Egy tahiti törzsfőnök vendége voltam. Tőle ta-nultam meg a nyelvet is.

- Tessék? Ön beszél tahiti nyelven? Ez igazán előnyös dolog számomra. És folyékonyan beszéli?

- Igen, kapitány úr.

- Hat hónapi tanulás után! Ön igazán kiváló nyelvtehetség, Purcell úr - tette hozzá halk, bocsánat-kérő nevetéssel, mintha egy tengerésztisztre nézve sértő volna az a feltevés, hogy valamilyen szel-lemi képességgel rendelkezik.

- Mit gondol? - folytatta aztán. - Adnak nekünk élelmet a tahitiak?

- Amit csak kérünk tőlük.

- Ellenszolgáltatás nélkül?

- Ellenszolgáltatás nélkül. Viszont lopásokkal számolnunk kell.

- Sűrűn?

- Naphosszat.

- Botrány! - kiáltott fel Mason, felháborodásában elvörösödve.

- Ugyan, dehogy! - jegyezte meg Purcell. - Önnek adják mindenüket, s ennek fejében el is veszik mindazt, amire csak kedvük támad. Ők így képzelik el a testvériséget.

Mason türelmetlenül kopogtatta meg az asztalt.

- És az a tahiti törzsfőnök, aki önt vendégül látta…

- Otu a neve.

- Jelentős személyiség?

- Igen, jelentős. Nagy tekintélye van, mert kék a szeme. Azt állítja, hogy Cook kapitánytól szárma-zik - jegyezte meg mosolyogva Purcell.

Mason arcára hűvös és visszautasító kifejezés ült ki. Purcellnek kicsit gondolkoznia kellett, míg megértette: Cook hajóskapitány volt, tehát feddhetetlen embernek kellett lennie.

Mason felállt. Nem volt sokkal magasabb, mint Purcell, de olyan széles és erőteljes testalkatú, hogy a hadnagy szinte törékenynek érezte magát mellette.

- Kérem, Purcell úr - mondta Mason; arca ismét megélénkült, izgalom ömlött el rajta, s hangja is remegett, alig észrevehetően -, ne higgye, hogy nem érzem, milyen felelősség terhel ezek miatt az emberek miatt, akik énmiattam nem láthatják viszont soha többé Nagy-Britanniát. - Egy pillanatnyi szünetet tartott, majd hozzátette: - De ha ismét meg kellene tennem, amit tettem, megtenném megint.

Nyomatékos, határozott hangon mondta el ezt a mondatot, és mégis hamisan csengett. Purcell lesütötte szemét, és hallgatott. Nem helyeselte Burt meggyilkolását, s tudta azt is, hogy Mason, bár más okokból, szintén nem tudja majd megbocsátani magának soha. Mason számára a problé-ma erkölcsi oldala egyszerűen nem létezett. Tengerész módra gondolkozott. Szárazföldön még menthető lett volna a gyilkosság. Itt, a fedélzeten azonban fellázította az egész legénységet, s törvényen kívüli állapotba juttatta mindenestül a hajót.

- Ha megengedi, felmegyek a fedélzetre, s megigazíttatom az előárboc derékvitorláit. Rosszul vannak kifeszítve - szólt Purcell.

- Én is észrevettem az előbb - felelte Mason. - Burt idején biztosan nem fordult volna elő, hogy az árbocőrök…

Súlyos csönd támadt. A két férfi kerülte egymás tekintetét. Mason azután megszólalt:

- Gondolja, hogy nehéz fenntartani a fegyelmet?

- Nem arról van szó, hogy nehéz fenntartani - felelte tárgyilagosan Purcell. - Egyszerűen megszűnt a fegyelem.

Még hozzátette:

- Azt sem tudom, ha valami kalamajkába kerülünk, fel tudom-e küldeni az embereket az árbocok-ra.

S mert Mason még mindig szótlanul nézett rá, így fejezte be:

- Csak azért imádkozom Istenhez, hogy ne tartson nagyon sokáig, amíg megtaláljuk az ön szigetét.

Otu kunyhója küszöbén állt, a messziségbe nézett, s nagy, szép formájú kezével újra meg újra vé-gigsimított a mellén. Hatalmas mellizmai voltak, de az öregség kissé már elernyesztette őket. Hasa nem volt ugyan hájas, de terjedelmes. Semmi kedve nem volt a fiatalokkal az érkező peritanik(a britain Tahitiban használatos, eltorzított alakja) elé szaladni. Érezte, hogy öregszik, de ez a gondolat nem volt kellemes, inkább arra gondolt tehát: méltóságának tartozik azzal, hogy nem rohan az idegenek elé. A peritanik “nagy csónakja” már megállapodott a korallszirteken belül, a lagúnában, vitorláit bevonták, s a fehér emberek vízre bocsátották a kis csónakokat, hogy partra szálljanak. A homokos partról egész sereg ladik indult elébük. Már hozzájuk is ért. Elsőnek a gyerekek. Másodiknak a vahinék: alig maradtak el a gyerekek mögött, “Ó, a vahinék!” - mondta Otu, s mosolygott. A férfiak, akik lombkoszorút viseltek, mert a nap már magasan állt, barátságosan integettek feléjük, de a parton maradtak. Otu helyeselte tartózkodásukat.

A tahitiak s a kunyhója ajtajában álló Otu is harsány kacajra fakadtak, mert az idegenek öblös la-dikjai olyan nagyon lassan haladtak a lagúna sima vizén. Szörnyen nehézkesek voltak, a peritanik mozdulatai pedig lassúak és szaggatottak. De azért jólesett elnézni a fura, hosszú, fehér evezőla-pátok mozgását. Mintha szúnyoglábak futottak volna végig a vízen.

A nagy ladikok orra most felfutott a homokra. Otu látta, hogyan lépnek át a csónakok palánkján a torzonborz, szakállas peritanik; csak csíkos nadrágjuk volt rajtuk. Otu megcsóválta fejét. Ó, ó, mi-lyen soványak voltak! Úgy látszik, a nagy, esős sziget mégsem olyan gazdag, mint beszélik!

Váratlanul élesen felkiáltott. Arca elé kapta két szép kezét, majd széles mozdulattal széttárta, s erős hangon két nevet kiáltott: Ivoa! Mehani!” A választ azonban nem várta be, futva az újonnan érkezettek felé indult, és meztelen lába ütemesen, tompán kopogott a forró homokon…

- Adamo! - kiáltotta már messziről.

Adam Purcell a hang felé fordult, észrevette Otut, aki olyan gyors léptekkel szaladt feléje, hogy a hasa kissé ide-oda rezgett pareuja felett. Purcell is futni kezdett, teljes erejéből, és szőke haja ragyogott a napfényben.

- Adamo! - kiáltotta Otu, s átölelte.

Újra meg újra erős, széles melléhez szorította, arcát Purcell arcához dörzsölte, a csodálkozás és szeretet minden árnyalatának a hangján egyre csak a nevét ismételgette: “Adamo!… Adamo!… Adamo!… Adamo!…” Purcell kissé elpirult, s alsó ajka remegett.

Sűrű tömeg vette körül a két férfit, s Purcell mulatságosnak találta, hogy akár az ókori tragédiák kórusa, ismétlik és megjegyzéseikkel kísérik a két főszereplő párbeszédét.

- Adamo! - kiáltotta Otu. Szeme könnyes volt, s megint mellére ölelte Purcellt. - Adamo, itt vagy?… Édes fiam!… Itt vagy!

- Adamo itt van! - kiáltotta a tömeg, ujjongva, boldogan. Ekkor egy meztelen mellű, szép leány valósággal lecsapott Purcellre, kitépte Otu karjai közül, átölelte, és csókolgatni kezdte, mégpedig peritani módra, ajkát a férfi ajkához szorítva. A tömeg ezen nevetett: olyan gyerekes volt. Purcell kicsit visszahőkölt, a leány azonban, aki majdnem olyan magas s legalább ugyanolyan izmos volt, mint ő, erősen magához szorította, s tovább csókolta ott, ahol érte. Purcellt mulattatta is a dolog, meg is hatotta, tűrte tehát a leány kedveskedését, és csak a válla fölött vetett kérdő pillantást Otura.

- Micsoda? - kiáltott fel Otu. - Hiszen ez Ivoa! Nem ismered meg Ivoát? Adamo nem ismeri meg Ivoát! - mondta harsány hangon, és karját szélesen kitárva, az egész tömeget hívta tanúul Purcell feledékenységéhez.

Azon nyomban mindenki igyekezett szeretetét kinyilvánítani, mégpedig viharosan. Az emberek teli torokból kacagtak, barátságosan veregették Purcell vállát.

- Adamo! - kiáltották gyengéden és csodálkozva a tahitiak. Mintha azáltal, hogy Adamo nem ismerte meg Ivoát, még csak fokozódott volna iránta érzett szeretetük.

- Adamo! - kiáltott fel csengő hangon Ivoa is. - Nem ismersz meg?

Kicsit elhúzódott a férfitól, kezét a vállára tette, odébb tolta kartávolságnyira, s rámosolygott, hogy elővillant vakító fehér fogsora. Purcell ránézett. Középen elválasztott hosszú fekete haja elég mélyen belenőtt a homlokába, s dús laza fürtökben hullott a vállára. Most, hogy könnyedén előre-dőlt, a fürtök félig eltakarták mezítelen keblét, és csípőjéig értek. Bőre nem fekete volt, hanem borostyánszínű, s meleg árnyalatú arcából élesen kivált fekete pillák árnyékolta, nagy, kék szeme. Purcell tekintete most megint alig göndörödő, dús, buja, hollófekete hajára tévedt, amely olyan sűrű volt, mint a gyapjú. Torka összeszorult. Hallgatott.

- Hát igen, megváltoztam! - mondta csengő hangon Ivoa. - Válladra tudnál-e még venni, Adamo?

- Messzire nem jutna veled! - kiáltott közbe boldogan felkacagva Otu, és hatalmas két keze, amely az imént még hasán pihent, most úgy röpködött a feje körül, mint két madár.

A tahitiak mind nevettek. Ohó, de még mennyire igaza van Otunak! Milyen szép lánnyá is serdült Ivoa! Karcsú is volt, de gömbölyű is ott, ahol kell. S megvolt a maga becsületes súlya.

- Ide nézz! - mondta Ivoa. - Még mindig a nyakamban hordom a te Jézus istened medáliáját. Le nem tettem soha, egy napra sem. Még ha fürödtem, akkor is a nyakamban volt. És minden este megsimogattam, s kértem a te Jézus istenedet, hogy hozza vissza nekem Adamót. És lám, megtette! - fűzte hozzá diadalmasan. - Biztosan nagyon hatalmas isten! Sikerült neki! - kiáltott fel túlára-dó boldogságában, s karját a magasba emelte, tenyerét az ég felé fordítva. A Purcellt körülálló csoport örömében ordítozni kezdett.

- Bizony, jól megnőttél - mondta mosolyogva Purcell, s kissé elfordította fejét.

Valahányszor Ivoa hajára nézett, elszorult a torka.

- Ne állj itt a napon, megfő a fejed, mint a madártojás! - szólt rá Otu a tömeg nagy derültségére. - Jöjj hozzám, Adamo! Éhes vagy?

- Nagyon éhes vagyok - felelte Purcell.

A tahitiak erre megint barátságos kiabálásban törtek ki. Ivoa belekarolt Purcellbe, megcsókolta a nyakát úgy, hogy illatos haja szinte betakarta a férfit. Otu a másik karját fogta meg, s így vezették, félig-meddig vitték nagy kiáltozás közepette az Otu kunyhójához vezető mintegy százméteres úton.

Éppen a kunyhó küszöbére ért, mikor egy hatalmas termetű tahiti férfi rohant oda, utat törve magának a tömegben, amelyből fejjel kimagaslott, s odalépett Purcellhez. Mosolygó arca csak úgy ragyogott. Megragadta Purcellt hónaljánál fogva, a legkisebb erőlködés nélkül emelte fel magához, s úgy lóbálta a kacagó emberek feje fölött, akár egy babát.

- Hát engem? - kiáltotta jókedvűen. - Engem megismersz-e, Adamo?

- Mehani! - kiáltott fel Purcell. Szeme csillogott, s örömében teljesen megfeledkezett nevetséges helyzetéről.

- Megismerte! - kiáltott Otu, a boldogság tetőpontjára hágva, s széles kézmozdulattal tanúul hív-ta e csodához összes alattvalóit.

- Adamo megismerte Mehanit! - kiabálta a tömeg. Ugyanolyan meghatottság és bámulat áradt belőlük, mintha nem ismerte volna meg.

Mehani szemében boldogság fénylett. Óvatosan letette Purcellt a földre, mintha attól tartana, hogy eltöri. Újabb kiáltozás támadt.

- Megnőttek a gyerekeid, Otu - mondta Purcell. - Szinte el sem hiszem, hogy alig négy éve…

Nem folytathatta tovább. Ivoa megint a nyakába ugrott: összevissza csókolta, a fülét harapdálta, közben felborzolta a haját. A leány súlyos, illatos haja megint végigsimogatta Purcell arcát.

- Adamo éhes! - kiabált rá Otu, jólelkűen kacagva. Kitépte Purcellt leánya ölelő karjai közül, s ez újabb nagy derültséget váltott ki a körülállókból.

- Lépj be házamba, Adamo! - invitálta beljebb széles taglejtéssel. Majd a legválasztékosabban ve-zette tovább, és lekerekítve ugyanazt a kézmozdulatot, elbúcsúzott a tömegtől, valóban királyi méltóságot mutatva. Még mindig ugyanazt a jóindulatú nevetést hallatta, s közben huncutul ka-csingatott, mint aki azt jelzi, hogy már rég előre látott mindent: a Blossom érkezését is. Adamo visszatérését is.

Mehani leültette Purcellt egy gyékényszőnyegre, s vele szemben nyomban leült ő is. Majd felfalta szemével a vendéget. Bőre sötétebb árnyalatú volt, mint húgáé, s arca alsó és felső része feltűnő ellentétet mutatott. Széles szája, finom vonalú ajka, kerek álla gyengéd volt, majdhogynem nőies. Sasorra, mélyen ülő, koromfekete pillájú szeme viszont komoly, szinte szigorú kifejezést kölcsönzött arcának.

- É Adamo, é! - mondogatta. - É Adamo, é! - s az a mélabús, de ugyanakkor boldog hangsúly, amellyel a hangokat modulálta, kifejezően idézte fel az egyszerre rázúduló négyesztendős emléke-ket. Közben tenyerével ütemesen verdeste a gyékényszőnyeget, mintha ebbe a tompa, ismétlődő zajba próbálná önteni barátja jelenlététől remélt eljövendő örömét.

- É Adamo, é! - mondta aztán. - Emlékszel még, hogy féltél a lagúnákban úszkáló cápáktól!

Felkacagott, s vele nevetett Otu és Ivoa is. Igaz is, Adamo nagyon félt a cápáktól! A lagúna szelíd cápáitól is! Mintha rugóra járna, úgy pattant fel Mehani, Purcell felé hajolt, két tenyere közé fogta a fejét, és saját homlokát az övéhez koppantotta szeretete jeléül. Aztán elengedte, kezét a vállára tette, s miközben elragadtatással nézte barátját, gyengéden veregetni kezdte annak karját.

- É Adamo, é! - mondta ismét, mert szavakkal sehogy sem tudta kifejezni, mennyire szereti.

- Aué! Hagyjátok már enni! - szólt közbe Otu. - Beszéd közben nem lehet rendesen enni.

Ivoa egy színültig teli fatányért nyújtott át Purcellnek, s az, még mielőtt meglátta volna, mi van benne, már megismerte a citromlében pácolt, nyers tengeri hal fűszeres illatát. Mehani vele szemben ült, az ajtófélfának támaszkodva. Otu a másik ajtófélfának támaszkodott, hogy szabadon hagyják vendégüknek a homokpartra s a lagúnára nyíló kilátást. Ivoa kitálalt apjának és Mehaninak, majd helyet foglalt Purcell jobbján. Nem ült, hanem a térdére kuporodott, kissé hátrább, mint a vendég. A tahiti illemszabályok szerint nem volt szabad a férfiakkal együtt ennie. Egy pálmalevéllel hessegette a legyeket Purcell arcáról, s olykor-olykor ingerkedve vállára ütött vele. Purcell érezte, hogy a leány egy pillanatra sem veszi le róla tekintetét, szeme sarkából látta a súlyos, sötét hajtömeget is, és nem merte feléje fordítani a fejét.

Purcell csak nadrágot és inget viselt; a kunyhóba beáradó napfény mezítelen lábát érte. A bejárat egyik oldalán Mehani válla rajzolódott ki sötét árnyékként, a másik oldalon pedig Otu válla, amely ugyanolyan széles volt, de már nem olyan telt és kerek, mert izmait elernyesztette és vékonyabbá tette az öregség. Purcell nagyon éhes volt. Ivoa könnyed ujjai tarkóján babráltak. Úgy tett, mintha nem venné észre. Mélyen beszívta a lány hajának illatát, elnézte a kókuszpálmák karcsú törzsét, s mögöttük a napfényben ragyogó lagúna kék vizén játszó sötétkék csillanást és a nagy lilás fényfol-tokat.

A kunyhóban mélységes csend volt. Purcellnek eszébe is jutott, hogy Tahiti lakói szerint az evés igen kellemes foglalatoskodás, felesleges hát bármivel is kiegészíteni. Testének jólesett a kunyhó hűvös árnyéka, mezítelen lábának a simogató napfény; csodálatosan frissnek és nyugodtnak érezte magát. Olyan rendezett volt a világ: vele szemben Otu és Mehani, jobbján, kicsit hátrább, Ivoa, s ha a leány előrehajol, haja végigsimítja az arcát. Elnézte barátait, s a szíve teli volt boldogsággal. Milyen szeretet csillog a szemükben! S milyen nyugalom van a lelkükben! Arra gondolt: olyan pillanat ez, amelyet sosem felejt el. S ahogy ezt elgondolta, szívébe nyilallt a szomorúság, mintha már el is múlt volna a boldog pillanat.

- Adamo! - szólalt meg nyugtalanul Mehani. - Mi bajod van? A szemed szomorú.

- Csak eszembe jutott valami, Mehani.

- Peritani! Peritani! - kiáltott fel Otu, s úgy ingatta orra előtt hosszú mutatóujját, mint aki réges-rég tudja már, hogy minden peritani javíthatatlan. - Egyél! Egyél! Nem kell folyton gondolkodnod a fejeddel!

Purcell elmosolyodott, s lenézett a tányérjára. Otunak igaza volt. Aki valóban boldog akar lenni, annak tudatosítania kell ugyan magában a boldogságot, de nem túlságosan. Meg kell találnia az egyensúlyt, sőt kicsit ravaszkodnia is. Tudnia kell, hogy boldog, de nem annyira, hogy ezt ki is je-lentse magában.

Langyos, illatos szellő kerekedett a sziget belseje felől, meglibbentette a kókuszpálmákat, s ami-kor Purcell felnézett, látta, hogy a magasban, messze a kunyhó teteje felett, úgy rezeg a nagy pál-mák lombja azzal a könnyed, zizegő nesszel, akár a nők haja. Gyönyörűség volt beszívni a levegőt.

- Tahiti illata ez - mondta hangosan.

- Micsoda hát Tahiti illata? - kérdezte Ivoa, s mindkét kezével Purcell vállára támaszkodott.

- A tiarévirágé.

- É, Adamo, é! - felelte Ivoa. - Sok más illat is van Tahitiban. Itt van a hibiszkuszvirág illata, meg a pluméria illata, meg a nagy páfrányok illata, meg a kakukkfű illata. És a jázmin illata, amely olyan friss, mint a csecsemő bőre. Meg itt van az az illat, amely a fennsíkról jön, amikor a hegyek felől fúj a szél, és esőre áll az idő. Ez meg olyan illat, hogy az embernek kedve támad dolgozni tőle.

Otu elnevette magát, kinyújtotta, nagy kezét, tenyerével előre, hüvelykujja messze elállt a többi négytől, és megcsóválta fejét.

- Amíg fiatal az ember, nem kell sokat dolgoznia, Ivoa. A munka akkor kellemes, amikor már öreg az ember, és nincs semmi más dolga.

Purcell Ivoa felé fordult. Nagy, kék szemébe nézett, s egészen száraznak érezte a torkát, úgy mondta:

- És itt van a te hajad illata, Ivoa.

Ivoa furcsán, lassan elmosolyodott, s Purcell szívdobogva gondolta magában: “Ha akarom, az enyém lesz.”

Az ajtó világos négyszögére most árnyék vetődött. Purcell odapillantott, Mason állt az ajtó előtt, begombolkozva, nyakravalósan, a lábán cipő. Különösen a cipőjén lepődött meg Purcell. Ki volt fényesítve, és csatja villogott a napfényben. Mason nyilván levetette, mielőtt partra szállt, s utána megint felhúzta.

- Purcell úr, szeretnék önnel néhány szót váltani - mondta Mason hűvösen, szertartásosan, anél-kül, hogy csak egy pillantást is vetett volna a tahitiakra.

Purcell felkelt, kiment a kunyhóból, s mivel Mason néhány lépésnyire eltávolodott, utánament.

- Purcell úr! - mondta kimérten Mason, s gyors pillantást vetett a hadnagy zilált hajára, meztelen nyakára és lábára. - Amint látom, ön igen népszerű e vademberek körében. Volna szíves bemutatni engem a főnöküknek?

- Örömükre fog szolgálni, ha bemutathatom önt Otunak - felelte Purcell száraz, hivatalos hangon. - Otu igazi úriember.

- Nos, akkor mutasson be ennek az… úriembernek, és tájékoztassa helyzetünkről.

- No hallgassak el semmit?

- Ne hallgasson el semmit. Mondja el neki azt is, mik a terveink.

Mihelyt Otu és két gyermeke észrevette, hogy Adamo és a peritanik főnöke ismét feléjük tart, felkeltek, Otu kilépett a küszöbre, mosolyogva, hasát kidüllesztve, és nagy politikuskeze előkelő mozdulattal jelezte az érkezőknek, hogy otthona nyitva áll előttük.

Mason távcsővel figyelte a távolból, hogyan ér partot Purcell, s felettébb undorítónak találta, hogy összevissza ölelgetik, attól tartott, hogy ugyanezt kell elviselnie neki is. Ám semmi ehhez ha-sonló nem történt. Mehani és Ivoa nem is közeledett hozzá, csupán főhajtással üdvözölte, Otu pe-dig, bár nem fukarkodott udvarias taglejtésekkel, nem nyújtott neki kezet.

Mason leült egy gyékényszőnyegre. Hosszú ideig csönd volt. A tahitiak komolyan hallgattak. Ma-son szinte megijedt ettől a tartózkodó fogadtatástól, köhécselt, elpirult, pislogott, s végül, senkire sem nézve, angolul elmondta, milyen helyzetbe került a Blossom, és mit szeretne kérni Otutól. Otu figyelmesen hallgatta, s közben bólogatott, mint aki réges-rég előre ismeri ezt az egész beszédet; még akkor is bólogatott, amikor Purcell lefordította Mason szavait, s udvariasan mosolygott, mint-ha a világ legtermészetesebb dolga volna, hogy egy angol hajó első tisztje megöli a kapitányt, és fellázítja a legénységet.

Amikor Purcell befejezte, Otu felállt. Hatalmas alakja betöltötte a kunyhót. Szabályos szónoklatot mondott, szavai virágosak voltak, de azért pontosak, s nagy keze beszédes taglejtésekkel kísérte a szöveget. A Blossomon történtekre még csak célzást sem tett. Kizárólag Mason kéréseivel foglalkozott. Igen, hajlandó a nagy csónak főnökének annyi élelmiszert adni, amennyi hosszabb tengeri útra szükséges. Igen, ad neki egy nőstény kecskét és egy bakot tenyészállatnak, valamint egy pár kutyát is, s miután a peritanik főnöke kívánja, ad egy pár vadmalacot is, bár ezek az állatok minden dél-tengeri szigeten nagy számban találhatók. Ugyancsak talál a főnök mindenütt tárót, ignamot, édes batátát, kenyérfát is. Miután azonban óvatosságból magával akarja vinni e növények gyökereit és palántáit, Otu mindezzel el fogja látni őt. Sőt ennél többet is tesz. Otu a Tahiti szigetén található egyetlen tehén és egyetlen bika kizárólagos boldog tulajdonosa; annak a tenyész-állatpárnak az utódairól van szó, amelyet Cook, a nagy kapitány (Otu Tutó-nak ejtette nevét, mert “k” hang nincs a tahiti nyelvben) ajándékozott Otu őseinek - nos, Otu ezeket az állatokat is szívesen odaadja a nagy csónak főnökének.

Purcell most Otu beszédét fordította, s nevetett magában, milyen furfangos észjárású. Hogy megjátszotta a nagylelkűt, aki Masonnek ajándékozza a bikát és a tehenet. Holott valójában boldog, hogy meg tud szabadulni tőlük. A tahitiak nem szeretik sem a húsukat, sem a tejüket. Amellett aránytalanul nagyok, sok takarmányt fogyasztanak, letarolják kertjeiket. Otu már rég levágatta volna az állatokat, ha nem tiszteli oly nagyon az ajándékozó emlékét. Azt mindenesetre megtette, hogy elválasztotta a bikát az üszőtől, s legalább korlátozta annak az adománynak a következményeit, amely a tahitiak felfogása s Otué szerint is nagy megtiszteltetést jelentett apja számára valamikor, amikor anyja még szép asszony volt.

Amikor Purcell éppen befejezte a fordítást, Otu hirtelen felkiáltott, felugrott, az ajtóhoz rohant, s odakiabált neki:

- Tabu! Adamo! Tabu! Ott lenn, a parton! Adamo! Mondd meg a főnöködnek, hogy ez tabu Tahitiban!

Mason összeráncolta a szemöldökét.

— Mi az, mi baj van? Miért ordít? - kérdezte. - Olyan indulatosak ezek a bennszülöttek. Mi tabu, Purcell?

— A puska, kapitány úr. MacLeod puskával járkál a parton. Nyilván vadászni akar.

- Mondja meg neki, hogy vigye vissza puskáját a hajóra - adta ki az utasítást Mason. - Nem aka-rom, hogy kellemetlenségeink legyenek ezekkel a feketékkel.

Purcell leszaladt a lagúna partján, s odaszólította a skótot. MacLeod megfordult, megvetően vé-gigmérte a hadnagyot, s mivel az feléje tartott, rászánta magát, hogy lassú léptekkel elébe menjen. Magas és rendkívül sovány férfi volt, amolyan nyakigláb alak, válla keskeny és hegyes, arcéle vékony, éles, mint a késpenge, apró, szürke szeme villogó. Elvből nem szeretett senkit, a tiszteket legkevésbé, s nem tett kivételt ez alól Purcell esetében sem. De nem is utálta különösképpen, hiszen Purcell is skót volt.

A hadnagytól vagy tízméternyire megállt, jobb lábára helyezte testsúlyát, a balt pedig kinyújtotta. Puskáját karjára támasztotta. Elhatározta, hogy nem áll vigyázzba. A zendülés óta úgy viselkedett Masonnel és Purcell-lel szemben, hogy elment a lázadás határáig, de nyíltan nem tagadta meg az engedelmességet.

- MacLeod! - szólt rá Purcell, s úgy tett, mintha nem venné észre a testtartásában rejlő szemte-lenséget. - A kapitány parancsa: vigye vissza a hajóra ezt a puskát. A puska tabu Tahitiban.

- Csak egy vadmalacot szerettem volna lőni - mondta MacLeod. Megrázta fejét, s kemény, mo-gorva arca egyszerre gyermeteg kifejezést öltött. Purcell nem először lepődött meg ezen. Mintha tanító volna, aki éppen elkobozza egy figyelmetlen iskolás gyerektől a golyóit.

- Vadmalacot? - kérdezte nevetve Purcell. - Csak kérnie kell valamelyik tahititól, rögtön ad magának.

- Azt úgyis tudom - felelte MacLeod megvetően. - Ismerem én ezeket. Jártam már náluk. Ezek a hülyék odaadnának mindent, amijük csak van. Nincs ezeknek egy szikrányi eszük se, amondó va-gyok. Még jó, hogy inget nem viselnek, különben odaadnák azt is!

- Minek is takarékoskodnának, ha mindenben dúskálkodnak? - kérdezte Purcell.

- De hátha nem megy nekik mindig ilyen jól - felelte MacLeod, bizalmatlanul, mint aki arra számít, hogy Tahiti éghajlata egy szép napon olyan zordra válik, amilyen a skót felföldé. - No meg kedvem szottyant addig is lelőni egy vadmalacot, nem ajándékba kérni ezektől az átkozott, pucér hülyéktől. Adni! Adni! Mást se tudnak, mint ezt! Tisztára vademberek! Én meg éppen hogy nem szeretem, ha adnak valamit nekem. A MacLeodok soha nem maradtak senkinek az adósai, semmiért! Soha! Én se szoktam ajándékba adni semmit - tette hozzá büszkén -, hát elfogadni se szeretek.

- Sajnálom, MacLeod - mondta Purcell -, a puska tabu Tahiti szigetén!

- Tabu! Már megint az az átkozott hülyeségük! - állapította meg MacLeod megvetően, s bosszú-san csóválta a fejét. - Csak volnék én a kapitány, tudom, egykettőre ráncba szedném ezeket a feke-téket!… Hogy a fene enné meg! - tette hozzá fenyegető kézmozdulattal, amely mintha az egész szigetnek szólt volna. - A mi kezünkben van a puska, vagy az övékében, mi? Akkor meg mi diktáljuk a törvényt. Ez csak világos, nem?

Tisztelgés nélkül sarkon fordult, s elindult a vízen hagyott ladik felé. Purcell az imbolyogva távo-lodó, hosszú, sovány alak után nézett. Kenderszőke haja már erősen ritkult a feje tetején. Puskáját karjára támasztotta, csövét a föld felé fordította.

Mihelyt Purcell visszatért a kunyhóba, Mason felkelt, megkérte helyettesét, hogy mondjon kö-szönetet Otunak az ő nevében, s elment. A tahitiak megütköztek ezen a hirtelen távozáson. A kü-szöbön állva, tekintetükkel kísérték a peritani főnököt. Amikor Mason a vízhez ért, leült, levetette a cipőjét, felkelt, odaszólította az ügyeletes ladikot, s beszállt. Látni lehetett még, amint a hátsó padon ülve megint felhúzta a cipőjét.

- Miért nem maradt velünk? - kérdezte megdöbbenve Ivoa. Mit akar csinálni a nagy csónakon?

- Semmit - felelte Purcell. - Csak elhatározta, hogy a hajón marad mindaddig, amíg Tahitin va-gyunk.

- Miért? - kérdezte Mehani. - Nem szeret bennünket?

- Ez a kérdés eszébe sem jut - felelte Purcell, amikor ismét leült. Barátaira nézett. Megint szabadnak és boldognak érezte magát. Mason nem viselkedett ugyan kellemetlenül, de puszta jelenléte elég volt ahhoz, hogy minden elfakuljon.

- Ezzel az emberrel fogsz egy szigeten élni… - mondta Otu, és szép keze kifejező mozdulatával fejezte be a mondatot.

- Hidd el, igazán nem rossz ember - felelte mosolyogva Purcell. - Én különben is jól megférek mindenkivel.

És ebben a pillanatban eszébe jutott, milyen gyűlöletet mutatott iránta Simon. Elkomorodott.

- É Adamo, é! No légy szomorú! - szólalt meg Ivoa. - Nem akarom, hogy Adamo szomorú legyen - ismételte meg szenvedélyesen, apja és Mehani felé fordulva, mintha tőlük függött volna a kérdés. - Hanem én mégsem szeretem ezt az embert, aki olyan bőrmicsodát hord a lába körül - tette még hozzá.

- Ivoa! - szólt rá Otu. Csodálkozott, hogy leánya ilyen határozott hangon nyilvánítja véleményét.

Ivoa hosszú pillája nagy, kék szemére ereszkedett. Adamo vállára hajtotta fejét.

- Miért nem szereted? - kérdezte tőle Purcell.

A leány felemelte fejét, s fintorogva így felelt:

- Rám se nézett.

Purcell elnevette magát.

- Igaza van! - kiáltott fel Mehani, a gyékényre ütött, majd összecsapta a tenyerét. - Én is észrevettem! A peritani főnök fél Ivoától! És apámra is alig nézett. Úgy ült ott, mint a teknősbéka, behúzva a fejét és mind a négy lábát.

Ivoa felkacagott.

- Ó! Ó! Nem szabad vendégről így beszélni - szólt rájuk Otu. De azért nevetett ő is. Ivoa csakha-mar hosszú, fonott kosarat nyújtott át Purcellnek. A kosár tele volt naranccsal, mangóval, avogadokörtével és vadbanánnal.

- Meghámozom a narancsodat - mondta Purcellnek, amikor az már vett magának a gyümölcsből.

Mehani hirtelen felkapta a fejét, s Otura pillantott. Az mosolygott. “Titkos nyelvük volna ezeknek, amelyet én nem értek?” tette fel magában a kérdést Purcell. Kérdő pillantást vetett Ivoára. A leány megérezte a férfi tekintetét, feléje fordult, ragyogó szemét reá szegezte, s a legnyugodtabb társalgási hangon, mintha holmi kis sétáról volna szó, ezt mondta:

- Adamo! Elmegyek veled a szigetedre, ha akarod, hogy melletted legyek.

Purcell Otura nézett, majd Mehanira. Mind a kettő mosolygott. Csodálkozásnak nyoma sem lát-szott rajtuk. Még meghatottságnak sem.

- Megértetted, miről van szó, Ivoa? - szólalt meg végül elfulladó hangon, s megfogta a lány csuk-lóját. - Ha velem jössz, örökre eljössz. Soha többé nem látod viszont Otut.

- Megértettem - felelte Ivoa, szemét lesütve a narancsra, amelyet éppen hámozott.

Csönd támadt. Aztán Otu kinyújtotta nagy kezét, tenyerével előre, hüvelykujját elválasztva a többi négytől.

- Te nem értetted meg, Adamo - mondta mosolyogva. - Ivoának egy élete van csak, s ugyan mi a fontosabb az életében, én-e vagy Adamo?

3

- Nos, miután holnap felszedjük a horgonyt, gondolom, ideje volna megismerkednem a tahiti ön-kéntesekkel - mondta Mason. - Hány embere van, Purcell úr?

Kabinjában ült, pontosan ugyanabban a helyzetben, mint egy héttel korábban: előtte kiterített térkép, kezében egy pohár rum. Valami különbség azonban mégis mutatkozott: ezúttal hellyel kí-nálta Purcellt.

- Hatan jelentkeztek, nevük a következő: Mehani, Tetahiti, Mehoro, Kori, Timi és Ohu.

- Ismeri őket?

- Mehanit és Tetahitit jól ismerem. A többit nem olyan jól. Mindenesetre erőteljes emberek, ha belekapaszkodnak egy hajókötélbe, megérzik rajta a súlyuk.

- Hat tahiti - mondta Mason, s gondterhelten hajtotta félre szögletes fejét. - Hat és a mi hét em-berünk, ez annyi mint tizenhárom. Elég kevés a Blossom irányításához!

- Még nem olvastam fel az egész névjegyzéket. Tizenkét nő is szerepel rajta, s a tahiti nők kitűnő-en másznak fel az árbocokra és kötelekre…

- Nők! - kiáltott fel Mason. - Nők a hajón!…

Felkelt, olyan hevesen, hogy a térképet leseperte a földre, s feldöntötte a rumot. Egy pillanatig szóhoz sem tudott jutni, csak állt elvörösödve, pislogva, ajkát összeszorítva. Aztán felvonta a vállát, mintha mindjárt Purcellre akarna rontani, előrefeszítette makacs homlokát, s kirobbant belőle a felháborodás:

- Soha, Purcell úr! Soha!…

Csönd lett. Purcell lehajolt, két ujjal felemelte a térképet, s átnyújtotta neki.

- Attól tartok, hogy nincs más választásunk - jegyezte meg szelíden. - A tahitiak nem lesznek hajlandók hajóra szállni a nők nélkül. A mi embereink sem. Attól tartanak, hogy lakatlan lesz az a szi-get, amelyet ön keres…

- Nők a hajón, Purcell úr! Gondolja csak el, mit jelent ez! - hajtogatta Mason. Szürkéskék szeme szinte kitágult, olyan borzalmasnak érezte a kilátásokat.

- Őszintén szólva a körülmények sem mindennapiak - jegyezte meg Purcell.

- De nők a hajón!… - ismételte meg Mason, s annyira megfeledkezett magáról, hogy égnek emel-te két kezét, mint a tahitiak szokták.

Purcell néhány pillanatig várt.

- Attól tartok, hogy nem utasíthatja el őket - mondta aztán. - A tahiti férfiak másképpen nem lesznek hajlandók velünk jönni. A matrózok pedig képesek elfoglalni a hajót, bennünket kirakni, és nélkülünk elvitorlázni.

- Zátonyra is futnak vele - vetette oda lekicsinylően Mason.

- Az meglehet, de mit sem változtat azon, hogy mi, mármint ön meg én, Tahitin rekedünk.

Mason leült, ismét kiterítette maga elé a térképet, s szemét lesütve megkérdezte:

- Hányan vannak a nők?

- Tizenketten - felelte Purcell, és szintén leült. - A nevük a következő…

- Bánom is én a nevüket! - tört ki ismét Mason, s jobb kezével olyan mozdulatot tett, mintha ki akarná söpörni őket a világból. Újabb szünet következett, majd a kapitány, valamivel nyugodtabb hangon, azt mondta:

- Intézkedni kell majd, hogy a szállásuk el legyen különítve a férfiakétól.

Purcell összehúzta a szemét. Nevetségesnek tartotta ezt az óvintézkedést.

- Természetesen külön fogom elszállásolni őket - mondta közönyösen.

Mason egy hajtásra kiitta a rumot, a poharat letette maga elé, s, láthatólag beletörődött az elke-rülhetetlenbe.

- Az összes részletekkel önnek kell foglalkoznia. Én hallani sem akarok ezekről a nőkről.

- Így lesz, kapitány úr.

Purcell zsebre vágta a névjegyzéket, de nem kelt fel.

- Szíves engedelmével még valamit szeretnék mondani.

Rövid szünet után hozzátette:

- Valamit, ami nagyon nyugtalanít.

- Tessék - mondta Mason. Arcán átsuhant a bizalmatlanság árnyéka.

“Máris elzárkózik” - gondolta magában Purcell. Majd így szólt:

- Ha lakatlan lesz az a sziget, amelyet ön keres, akkor felmerül egy probléma. Településünk kilenc angol és hat tahiti férfit számlál. Ez összesen tizenöt férfi. Viszont csak tizenkét nő van.

- No és? - vetette közbe szárazon Mason.

- Három férfi nő nélkül marad.

- És? - kérdezte ismét Mason.

- Attól tartok, hogy ez igen veszedelmes helyzetet fog előidézni. Azt javasolnám tehát önnek, hogy vagy szállítsunk le a hajóról három tahiti férfit…

- Ez lehetetlen - jelentette ki metszően Mason.

- Vagy vegyünk fel még három tahiti nőt…

Ez a kijelentés egészen váratlan hatással járt. Mason végigmérte, hunyorogni kezdett, a keze remegett, s dühében egészen elvörösödött:

- Soha! - kiáltott fel, s egész magasságában felegyenesedett. - Szégyellnie kellene magát, Purcell úr, hogy ilyen javaslattal áll elém. Már amúgy is túlságosan sok nőt viszünk magunkkal! Engem különben cseppet sem érdekelnek! - tette hozzá, s jobb kezét a levegőbe emelte, mintha esküt akarna tenni kijelentésére. - Még beszélni sem vagyok hajlandó róla! Azért választottam hivatáso-mul a tengerészpályát, mert legalább a hajón… - Nem fejezte be a mondatot. - Ön nagyon jól tud-ja, Purcell úr, hogy ha a magam szempontjait veszem figyelembe, egyáltalában nem engedtem volna fel nőt a hajómra. Ön pedig ide áll elém, és a legnagyobb lelki nyugalommal azt javasolja, hogy… Ide hallgasson, Purcell úr! Egyetlenegy tisztességes nőt ismertem egész életemben: a hú-gomat. A többiek egytől egyig közönséges… közönséges… - Lemondott annak közelebbi meghatá-rozásáról, hogy minek tekinti az ellenséges nemhez tartozókat. Így folytatta: - Ami engem illet, nem áll szándékomban utódokat hagyni magam után a földön… Tizenkét nő! - robbant ki belőle az újabb dühroham. - Tizenkettő! Az én hajómon! Tizenkét félmeztelen nőszemély, aki reggeltől estig ott csivitel és fecseg az én hajóm fedélzetén - mondta olyan utálattal, mintha nem tahiti nőkről lett volna szó, hanem csérekről vagy papagájokról. - Vegye tudomásul, Purcell úr, s mondja meg az embereknek, hogy inkább maradok itt, Tahitiban, és kötöm fel magamat saját kezemmel, ha kell, semhogy egyetlenegy nővel többet is felvegyek a Blossomra!

Nagyot lélegzett, s valamivel nyugodtabban, de minden további vitát elvágó hangon hozzátette még:

- Egyelőre végeztünk, Purcell úr!

Purcell mereven tisztelgett, és kiment a fülkéből. Dühös volt. Micsoda őrültség! Micsoda kiáltó képtelenség! Mason több gondot fordított a kecskéi és sertései összepárosítására, mint arra, hogy a település jövendő polgárainak párjuk legyen. “Micsoda ostoba makacsság! - gondolta magában, s újból fellobbant benne a harag. - Miért olyan nagy különbség ennek az embernek, hogy tizenkét nőt visz-e magával, vagy tizenötöt?”

Ami fizikai képességeiket illeti, a tahiti nők igazán nem szolgáltak rá Mason lekicsinylő vélemé-nyére. Majdnem ugyanolyan gyorsan megtanulták, hogyan kell a vitorlarudakra kúszni, s kiengedni vagy bevonni a vitorlákat, mint a férfiak. Alig nyolc nappal azután, hogy a Blossom elhagyta Tahitit, már nagyon jól ellátták az árbocőr feladatait. Purcell számára fura látvány volt, amikor vezényszavára felkapaszkodtak a kötélhágcsón, felmásztak a szédítő magasságban lebegő vitorlarúd legvégére, s közben szakadatlanul kacagtak, énekeltek vagy visítoztak.

A Blossom indulása utáni kilencedik napon elég heves viharba került a hajó, és Mason parancsot adott a vitorlák bevonására. Purcell az egész legénységet az árbocokra küldte. A matrózok a veszély tudatában készségesen engedelmeskedtek, holott az előző nyolc nap alatt nem ilyen volt a magatartásuk. A tahitiak azonban, Mehani és Tetahiti kivételével, mozdulni sem voltak hajlandók. Talán nem ijesztette volna meg így őket a rossz idő, ha megszokott csónakjaikban éri. De a Blossom szédítő bukdácsolása, a hajó oldalának csapódó hullámok szörnyű rohamai s az újra fel-egyenesedő hajótest vad ellenlökései halálra rémítették valamennyit. Ott kuporogtak a legénységi szálláson, összebújtak, arcuk szürke volt a rettegéstől, tetejében tengeribetegség is gyötörte őket, s mert jóformán meztelenek voltak, megdermedtek a hidegtől. Semmi módon nem lehetett felráz-ni őket: úgy érezték, hogy végük van.

A vihar alig egy napig tartott, s a hajó voltaképpen egy pillanatra sem forgott komolyan veszély-ben. De ez a közjáték megrontotta a tahitiak és a legénység addig elég barátságos viszonyát.

A matrózok nem bocsátották meg a “feketéknek”, hogy “vízben hagyták” őket a nehéz percekben.

A szép idő visszatért, de ugyanakkor elállt a szél, fojtó, nehéz lett a levegő, és a Blossom szinte állni látszott a sűrű, olajos tengeren. Mozdulatlan volt minden. A levegő meg sem rezzent, az orr-tőke előtt még csak redőt sem vetett a víz. Semmi sem moccant, csak a nap húzott előre. Siralma-san, petyhüdten csüggtek a vitorlák. MacLeod megállapította, hogy olyan ráncosak, mint egy öreg-asszony bőre. A szemhatár izzó kört vont a hajó köré, valósággal bezárta e körbe. Purcellnek az az érzése támadt, hogy a Blossom beledermed az egyre sűrűsödő óceánba, mint valami szilárduló kocsonyába.

Az öreg Johnson egyik reggel megmutatta neki, hogy a hajó oldalához még mindig odatapad az a hulladék, amelyet előző nap dobott le a fedélzetről. Azt mondta, hogy ötven esztendeje járja a tengert, de ilyesmit még soha nem látott.

A matrózok a legénységi szállás körüli mellvédnél tanyáztak, s naphosszat horgásztak. A tahitiak néhányszor lebocsátották a csónakokat, s a padon állva, szigonnyal próbáltak zsákmányra szert tenni. De a halban oly gazdag tengerből egyetlen halat sem sikerült kifogniuk. Még a cápák is ott-hagyták a Blossomot, mintha csak utálnák a mozdulatlanságra kárhoztatott hajót.

Ha az ember elnézte az üres égboltot, a halott tengert, az ólomszürke színeket, az az érzése tá-madt, hogy óvatlanul valami kihalt, megkövesedett bolygóra tévedt, amely soha többé nem bo-csátja szabadon zsákmányát. Az izzó napban megfakultak a vitorlák, s az eresztékeknél megolvadt a kátrány. Hiába öntötték végig nagy vödrökből naponta kétszer, a hajópalánkon, a vízvonal felett, már rések nyíltak. A matrózok kénytelenek voltak rongyokat kötni a lábukra, olyan forró volt a fedélzet.

Az édesvízkészlet gyorsan apadt, s Mason elrendelte az élelmiszerek adagolását is. Mindamellett kénytelenek voltak feláldozni a bikát, majd néhány nappal később az üszőt is. Aztán megették a nőstény kecskét és a bakot, aztán a vadmalacokat, végül a két kutyát is. Az embereken kívül nem maradt élőlény a hajón.

Még egy hosszú hét, amikor hirtelen megérkezett nyugat felől a szél, s ahogy közeledett, felbor-zolta az óceánt. A vitorlák duzzadtak, a pattanásig feszültek, a kötélzet rezgett végig a hajó egész hosszában; remegett a fedélzet is az emberek lába alatt, s a súlyos háromárbocos kiemelte orrát a hullámok közül, s olyan könnyedén röppent előre, mint a madár.

Egy órával később nagy repülőhal-rajjal találkoztak. Egyre-másra hullottak a halak a fedélzetre; az áttetsző vízben látni lehetett az őket üldöző aranydurbincsokat is. Purcell parancsot adott a kor-mányosnak, hogy vegye ki a szelet a vitorlákból. Kidobták a horgokat, s a matrózok annyi halat fogtak, amennyit csak akartak. Vidám tömegmészárlást rendeztek a halak közt, s néhány perccel később elfogyaszthatták egy hét óta első tisztességes ebédjüket.

Alig végeztek vele, máris elborult az ég. Gyönyörűségesen üde, hűvös lett a levegő, és megeredt az eső. Ami edény csak található volt a hajón, mindet a fedélzetre hordták, hordókat és tartályokat is. A tahitiak levetették pareujukat; kezüket az ég felé nyújtották, fejüket hátravetve szürcsölték az esőt, és kiabáltak örömükben.

Mozgásuk lassan, fokozatosan táncmozdulatokba ment át. A férfiak ütemesen tapsolni kezdtek, a nők valami tagolatlan dallamot dúdoltak, amely egyre emelkedett és gyorsult, és lélegzetelállító crescendóba torkollt. Hajuk lobogott, sötét bőrű testük ragyogott a záporban; egy helyben táncoltak, lábuk alig mozdult, válluk is mozdulatlan maradt, mintha testük minden életereje és mozgása széles csípőjükbe összpontosult volna.

Smudge kivételével levetkőztek a matrózok is, és Purcell egy pillanatra úgy érezte: a tahitiak izgatottsága olyan ragályos, hogy a matrózok is táncra perdülnek velük együtt. De nem: ott álltak a hajó orrában, a fedélzeten, testüket a zápor alá tartották, mintha zuhanyoznának, csak messziről nézték a tahitiakat, nagyokat ütöttek egymás hátára, s láthatólag feszélyezte őket, hogy meztelenek. Szinte bibliai a kép, gondolta magában Purcell némi derűvel: a tahitibeliek a bűnbeesés előtti állapotban vannak, a peritanik pedig már elvesztették ártatlanságukat.

Purcell úgy tett, mintha a víztartályok megtöltését ellenőrizné, de közben állandóan figyelte, mi történik a fedélzeten. Feltűnt neki Smudge viselkedése. Az emberke nem vetette le sem ingét, sem nadrágját, s kissé elhúzódott mind a két csoporttól. A korlátnak támaszkodott, két ladik közé hú-zódva, s úgy kuporgott, mint állat a barlangjában. Meggörnyedt, összehúzta magát, egyik vállát feljebb húzta, mint a másikat, melle beesettnek látszott; őszülő haja homlokába hullt, szemöldöke összeráncolódott hegyes orra felett, alsó ajka pedig megvetően előrebiggyedt. Tüntetően elkülöní-tette magát, valósággal összetekeredett, s apró, ravasz patkányszeméből gyűlölet sugárzott a tahitiak felé.

Ekkor váratlanul egy nő hívó hangja ütötte meg Purcell fülét:

- Zsono! Zsono! Zsono!

Hátrafordult. Az eső, amely most még erősebb lett, majdnem elvakította. Egy magas, erőteljes alak vált ki a tahiti nők csoportjából, s a matrózok felé tartott. Aztán megállt, a két csoport között félúton. Omaata volt.

Minden szempár feléje fordult. Remek, barna teste hat láb öt hüvelyk magas volt. Bár minden testrésze szinte emberfeletti méretű volt, az egész együtt harmonikusnak hatott. A matrózok el-némultak, úgy nézték. Amióta a Blossom elindult Tahitiból, egyetlen nőről sem beszéltek annyit a fedélzeten, mint róla. Bámulták, mégpedig némi tisztelettel bámulták vastag combját, széles hátát, roppant keblét. Ereje máris legendássá vált a hajón, s ezer történet keringett felőle. Azt beszélték, hogy barátságosan megveregette MacLeod vállát, de nem vigyázott eléggé, s a skót húszlábnyira gurult el a fedélzeten. Rátámaszkodott egy vitorlarúdra, s eltörte. Szórakozottságból kettészakított egy karvastagságú kötelet. Olykor azzal szórakoztak a matrózok, hogy találgatták, mi történnék, ha Omaata beleszeretne a kis Smudge-ba. Ebből a feltételezésből számtalan tréfa született, egyik-másik pontos részletekre is kiterjedt. Általában az volt a vélemény, hogy a kis Smudge fulladás következtében szenvedne ki.

Omaata még két-három lépést tett. A fekete felhőkön áttűzött egy napsugár, rávilágított, s a matrózok kedvükre legeltethették szemüket teste domborulatain. Purcell összehunyorította sze-mét. Olyanok voltak az emberek, mint megannyi kandúr, amely ijedséggel vegyes bámulattal me-red egy nőstény tigris roppant testére.

- Zsono! Zsono! Zsono! - hívta mély hangon Omaata választottját.

- Eredj hát! - szólt rá MacLeod John Huntra, s kissé meg is lökte a vállát.

Hunt engedelmeskedett, kilépett a csoportból, s Omaata felé tartott. Ugyanolyan magas volt, mint a nő, hasonlóan széles vállú, alig erőteljesebb nála, viszont tetőtől talpig szőrös; s ennek következtében nagy tekintélye volt a többnyire szőrtelen tahitiak előtt. Apró malacszeme Omaatára szegeződött. Torzonborz, vörös képe olyan volt, mintha valami roppant ökölcsapás összetörte és szétlapította volna, kétszeresére növelve szélességét, de eltüntetvén róla minden domborúságot. Ám most láthatólag nem volt olyan álmos, mint máskor mindig. Mintha-mintha mosolygott volna. Omaata viszont teli szájjal nevetett, erős fehér fogsora kivillant, s fények játszottak szemében is, amely tág és mély volt, mint egy tó.

Elég sokáig álltak így egymással szemben, mintha csak Omaata rájött volna, hogy Hunt lassú gondolkodású, s nem szabad siettetni. Aztán megfogta a férfi kezét, a táncoló csoporthoz vezette, ott szembefordult vele, s ringatni kezdte csípőjét; közben állandóan a szemébe nézett, s mély mell-hangon, ütemesen ismételte:

- Zsono! Zsono! Zsono!

A tahitiak ütemesen tapsoltak, s körülvették Huntot. Mehani ráütött a vállára, s táncra perdült mellette, mintha csak biztatni akarná, hogy kövesse példáját.

Omaata fáradhatatlanul folytatta a maga litániáját:

- Zsono! Zsono! Zsono!

Hunt most hirtelen megmozdult, valamelyest megemelte lábát, s karját lóbálva riszálni kezdte magát, egy helyben, medveszerűen; apró vizeskék szeme Omaatára szegeződött. Bár a langyos trópusi eső tovább zuhogott, ebben a pillanatban kis rés nyílt a szemhatárt minden oldalról eltaka-ró fekete felhőfüggönyön, s nyugaton, már nagyon alacsonyan, előbukkant a nap. A Blossom fe-délzetét, árbocait, vitorláit elöntötte a világosság, az egész hajó valószínűtlen fehér színben rajzo-lódott a tintaszerű ég hátterére; a fény hosszú, párhuzamos sugarakban pásztázta végig a tengert, majdnem vízszintesen érte a táncoló csoportot, óriásira nyújtotta az árnyékokat, s fellobbantotta Hunt bozontos, vörös sörényét.

- Zsono! Zsono! Zsono!

Omaata mély hangja búgott is, bömbölt is; Hunt ide-oda himbálta óriási, szőrös testét, s ütemesen ingatta bozontos, széles fejét; vörös és fehér alakja ki-kivillant a barna testek közül.

- Zsono! Zsono! Zsono!

Omaata lassan-lassan közeledett Hunthoz, széles csípőjét ringatva, nagy, fekete szemét rászegez-ve, s nyitott kezét feléje nyújtva. Egészen közel ment hozzá, majdnem megérintette, s egy teljes percig táncoltak így egymással szemben. Aztán Hunt felmordult, hangjában nem volt semmi emberi, teljes magasságában kiegyenesedett, s nagy vörös mancsa Omaata vállára zuhant. A nő turbékolva felnevetett, hihetetlenül fürgén kisiklott a kezei közül, és elszaladt. Hunt utána. Omaata körbefutott a fedélzeten, minduntalan visszafordult, nézte, követi-e Hunt, s egyre hallatta torokhangú, mély nevetését. Végül szélsebesen lerohant a legénységi szálláshoz vezető lépcsőn. Hunt dübörögve a nyomában. A matrózok úgy kacagtak, hogy majd megszakadtak belé. Smudge a maga zugában szétvetette addig keresztbe rakott lábát, elfordult, s megvetően a vízbe köpött.

- Hadnagy úr, a kapitány úr kéreti - szólalt meg White.

Purcell felsóhajtott, lement a fülkéjébe átöltözködni, majd jelentkezett Masonnél.

A kapitány mahagóni asztala a padlóhoz volt rögzítve: mind a négy lába köré kis faékeket vertek. Mason maga úgy ült az asztalnál, mintha őt is hozzászegezték volna a székhez: teljesen felöltözve, nyakkendősen, kifogástalanul. Ha másik bolygó lakója lett volna, akkor sem lehetett volna idege-nebb attól, ami a fedélzeten történt.

Amikor Purcell megjelent nála, ujjával a térkép egyik pontjára mutatott, és így szólt:

- Itt van.

Purcell megkerülte az asztalt, és a térkép fölé hajolt. A Rapa-sziget és a Húsvét-sziget közötti út-nak körülbelül a közepén Mason ceruzával egy keresztet rajzolt a térképre. Purcell kérdő pillantást vetett rá, mire a kapitány így folytatta:

- Itt van. Ez az a sziget, amelyet keresünk. Ha a szél el nem ül, holnapután estére ott vagyunk.

Purcell a térképre pillantott.

- De Tahitiban ön egy ismeretlen szigetről beszélt.

- Ismeretlen is! - vágta rá Mason. - Jackson említi ugyan Utazás a déli félgömbön című munkájá-ban, de nem szerepel az admiralitás egyetlen térképén sem; a legújabbakon sincs rajta, például ezen itt. Hivatalosan nem is létezik. Jackson azonban pontosan megadja a hosszúságot és a széles-séget, s én ezen az alapon jelöltem be a térképre a szigetet és a követendő útirányt.

Purcell ránézett.

- Attól tartok, más hajóskapitány is olvashatta Jackson útleírását, és ha azon a környéken jár…

- Gondoltam erre is, Purcell úr - vágott közbe Mason. - Valami kockázatot jelent a dolog, de a kockázat nagyon kicsi, mert a sziget majdnem megközelíthetetlen. Jackson szerint hegyek borítják, meredek sziklák veszik körül, a parton nincs egyetlen öböl vagy kikötőhely sem, s az erős hullámverés miatt alighanem még egy csónak is nehezen tud a parthoz jutni. Jackson maga nem is szállt partra, de eléggé megközelíthette ahhoz, hogy le tudja írni. Szerinte a sziget kerülete körülbelül öt mérföld, buja növénytakaró borítja, és egy hegyi patak szeli át. Megjegyzem, hogy Jackson a száraz évszakban járt ott, ebből arra következtetek, hogy a patak nem időszaki jellegű. Ez nyilván igen fontos kérdés.

Purcell hallgatott, ezért Mason hozzátette:

- Szeretném hallani a véleményét, Purcell úr.

- Nos, ha ez a sziget valóban ott van, ahová Jackson helyezte - szólalt meg kissé tétovázva Purcell -, és ha valóban olyan, amilyennek leírja, akkor úgy gondolom, hogy nagyon is megfelel nekünk, egy dolog kivételével…

- Éspedig?

- Ön azt mondta, ha jól emlékszem, hogy “a sziget kerülete öt mérföld”… Talán kicsi lesz.

Mason előrehajtotta szögletes homlokát, és ellentmondást nem tűrő hangon kijelentette:

- Éppen elég nagy úgy harminc embernek.

Purcell így felelt:

- Most igen. De néhány év múlva…

Mason úgy legyintett, mintha el akarná hessegetni ezt az érvet.

- Amikor Tahitiban olvastam Jackson leírását, nekem is eszembe jutott ez az ellenérv, Purcell úr. De azután elvetettem.

Elhallgatott, anélkül hogy megmagyarázta volna, miért vetette el. Purcellt ez ingerültté tette. Szóval Mason már Tahitiban tudta, hová tart, őt azonban három héten keresztül nem tájékoztatta útjuk célpontja felől.

Mason ismét megszólalt:

- Megkérném, hogy a legénységnek ne adja tovább, amit most elmondtam önnek.

- Van valami oka arra, hogy titokban tartsa előttük?

- Nincs. De nem tartozik rájuk. Ennyi az egész.

A titkolózás semmi haszonnal sem járt. Pusztán a szolgálati rangsor szempontjából volt értékes: a főnök egyik főnöki előjogával élt, amikor alárendeltjeit nem tájékoztatta arról, amit ő mint főnök tudott. A Blossom rendeltetési helyének eltitkolása ilyenformán bizonyos távolság megtartását jelentette a főnök és Purcell között, most pedig, hogy a kapitány megosztotta titkát helyettesével, ugyanilyen távolságot biztosított a tisztek és a legénység között. “Nevetséges egy história - gondolta magában Purcell. - Még mindig alkalmazza a parancsnoklás ócska kis fogásait, holott már rég nem parancsnokol. És még csak észre sem veszi ezt.”

- Szóval egyetértünk mindenben, Purcell úr! - állapította meg végül Mason, mintha a hosszú hallgatás egymagában is elegendő lett volna arra, hogy eloszlassa Purcellnek a sziget nagyságával kapcsolatos aggályait.

Purcell kihúzta magát.

- Ha megengedi, kapitány úr…

- Tessék, Purcell úr.

- Egy kérésem volna önhöz.

Mason ránézett. “Máris elzárkózik - gondolta ingerülten Purcell. - Mindenre az az első reakciója, hogy nem.”

- Tessék, hallgatom.

- Ha nem csalódom, önnek, mint e hajó kapitányának, adott esetben jogában áll összeesketni azokat a párokat, amelyek kinyilvánítják ön előtt erre irányuló kívánságukat - mondta Purcell.

- Úgy van.

- Nos, arra kérem - folytatta Purcell komolyan és nyomatékosan -, hogy éljen e hatásköréből ere-dő jogával, és házasítson össze engem egy tahiti nővel.

Mason felállt, elvörösödött, két kezét összekulcsolta háta mögött; s anélkül, hogy Purcellre pillantott volna, megkérdezte:

- Egy fekete nőt akar feleségül venni, Purcell úr?

- Igen, kapitány úr.

Olyan határozott volt ez a válasz, s annyi fojtott erő volt benne, hogy Mason tehetetlennek érezte magát. Soha nem hitte volna, hogy Purcell ilyen kihívóan tud fellépni. Úgy állt, hogy profilját fordította Purcell felé, szemét egy üveg alá tett kis képre szegezte, amely az épülő Blossomot ábrázolta. Bár úgy tett, mint aki gőgösen, lenézően szipog, s minden módon igyekszik kimutatni rosszallását, valójában a helyzetet mérte fel, mégpedig óvatosan. Purcell kicsit túlságosan kedveli a feketéket, s átkozottul önfejű is, mint minden skót, ám ezenkívül nem lehet a szemére vetni semmit. Mason nem akart összeveszni vele, s ösztönösen érezte, milyen veszedelmes dolog volna visszautasítani kérését. Viszont egyszerűen elképzelhetetlen volt számára, hogy egy bennszülött nővel házasítsa össze a helyettesét.

- Ha jól tudom, ön dissenter (az angol államvallástól elszakadó protestánsok, akik nem hajlandók elfogadni az anglikán hitvallás harminckilenc cikkelyét), ugye? - kérdezte kelletlenül.

Purcell ránézett. Nem értette, mire akar kilyukadni.

- Valóban érzek bizonyos rokonszenvet a dissenterek iránt - mondta rövid szünet után.

- Mint egy brit hajó kapitánya, én csak az angol államvallás szertartásai szerint adhatom önt össze választottjával - jelentette ki Mason.

“Erről van hát szó!” - gondolta magában Purcell, visszafojtva mosolyát. Mason a formaságok ugyanolyan tiszteletét tételezi fel róla is, mint amilyen benne magában él.

- Semmi kifogásom az anglikán házassági szertartás ellen! - felelte sietve. - Azok az ellenvetések, amelyeket az angol államvallással szemben megfogalmaztam, más kérdésekre vonatkoznak.

Masont megdöbbentette, milyen tökéletes hidegvérrel beszél Purcell Őfelsége egyházával szem-beni “ellenvetéseiről”. Az ő szemében Purcell, amikor ezt a kifejezést használta, kettős bűnt követett el: egyfelől vétett az uralkodó iránti köteles alattvalói hűség ellen, másfelől, ízléstelen módon fontosságot tulajdonított a vallásnak.

- Ön nem jól értette ellenvetésemet - jegyezte meg ridegen. Véleményem szerint nincsen jogom egy dissentert megesketni az angol államvallás szertartása szerint.

“Mégis tévedtem - gondolta magában ingerülten Purcell. - Nem a formaságok tiszteletéről van szó. Lavírozni próbál. Úgy akar elutasítani, hogy kitér a kérés elől.”

- Nem azt mondtam, hogy dissenter vagyok - felelte hidegen. - Azt mondtam, hogy bizonyos rokonszenvet érzek a dissenterek iránt. Hivatalosan azonban az anglikán egyház kötelékébe tarto-zom. Erről meggyőződhet itteni irataimból is.

“Ha ezek után visszautasítom a kérését, ez szakítást jelent kettőnk között” - gondolta magában Mason. Felsóhajtott, hirtelen Purcell felé fordult, és határozott hangon kijelentette:

- Ami engem illet, fel nem foghatom elhatározását. De elvégre az ön magánügyéről van szó, s ez kizárólag önre tartozik. Úgy érzem, nem áll jogomban visszautasítani az ön kérését.

“Hirtelen fordulat, kényszerűségből” - állapította meg magában Purcell. A két férfi szótlanul és kissé zavartan nézett farkasszemet egymással. Mind a ketten tudták, hogy hajszálnyira voltak a szakítástól, s mind a ketten örültek, hogy erre nem került sor. De azért nehezteltek is egymásra: egyikük, mert harcolnia kellett azért, ami megilleti, a másik pedig, mert kénytelen volt engedni.

- Válasszon magának két tanút a legénységből - szólalt meg ismét Mason olyan hangon, mintha vezényelne -, és holnap, pontosan délben…

Abbahagyta a mondatot, mintha viszolyogna attól, hogy befejezze. Purcell meghajtotta fejét, s elég mereven ennyit mondott:

- Köszönöm, kapitány úr!

Távozott, be sem várva, hogy Mason elbocsássa. Sértve érezte magát, ingerült volt és nyugtalan. Anélkül, hogy akarta volna, vagy hogy Masonnek szándékában állt volna, a kettejük viszonya nap-ról napra romlott, pusztán mert olyan különböző volt a természetük.

Másnap a Jones és Baker nevű tanúként szereplő matrózok előtt, és a hajókorlátnál felsorakozó teljes legénység jelenlétében, Mason kapitány, a Blossom parancsnoka, először megkeresztelte Ivoát, majd az anglikán egyház szertartásai szerint összeházasította őt és Adam Briton Purcellt.

A Blossom fedélzetén egyetlen ember sem akadt, aki követte volna a parancsnok helyettesének példáját.

Július 10-én reggel hét óra tájban a teljesen derült égboltozaton dél felől egy elég nagy fekete felhő bukkant fel, s egyenesen a Blossom felé tartott. Minden matróz felkapta a fejét, s a felhőt nézte, olyan furcsának látszott vonulásának iránya, hiszen a szél éppen észak felől fújt.

A felhő hihetetlenül sebesen közeledett, majd hirtelen megnyúlt, háromszög alakot öltött, és Jo-nes boldogan kiáltott fel:

- Madarak!

Örömujjongás támadt a fedélzeten. A matrózok, a tahiti férfiak és nők egy szempillantás alatt a hajó orrába futottak.

- White! - kiáltott a matrózra Purcell. - Jelentse a parancsnoknak!

Purcell hátrafordult. Ivoa ott állt mellette.

- Adamo! - szólalt meg fojtott hangon. - Már azt hittem, sohasem érkezünk meg!

Purcell a nő vállára tette kezét, s megállt, mozdulatlanul, némán, emelt fővel, oldalához szorítva Ivoát. Célhoz értek. Ahol ezek a madarak fészkeltek, azon a földdarabon kell majd kettőjüknek egymás mellett élniük életük végéig.

- Csérek! - kiáltott fel Mehani, s a madarak felé mutatott. A tahitiak között nagy izgalom és kiabálás támadt.

- Mit mondanak, hadnagy úr? - kérdezte Baker.

- Hogy a tojásuk legalább olyan jó, mint a tyúktojás.

- No, én azt nem hiszem - jelentette ki MacLeod.

A csérek most a Blossom körül keringtek. Olyan sokan voltak, hogy elhomályosították a napot. Meglehetősen emlékeztettek amolyan kisebbfajta sirályokra, de csőrük hosszabb volt, farkuk pedig villás. Most lebuktak a hajó bal oldalára, s az egész legénység a bal oldali mellvédhez tódult. Sűrű, nagy halraj keresett védelmet a hajótest árnyékában. Apró, csillogó szardíniák roppant tömege siklott a Blossommal párhuzamosan. A halászcsérek ezrével csaptak le a halakra, s az óceánt hosz-szú sávban szaggatta fel a lebukó madarak merülése. Purcell csodálkozva nézte: valóságos zápor-ként hullottak a csérek a víz színére.

- Nézze, hadnagy úr! - kiáltott fel Baker, a szardíniarajra mutatva. - Ezeket a szerencsétlen flótá-sokat mindenki zabálja.

Az átlátszó vízben csodálatos, kék-fekete csíkos hátú bonitóhalak jelentek meg, s hihetetlen mo-hósággal vetették magukat a szardíniákra. Ám ezzel még nem fejeződött be a tömegmészárlás, mert a bonitóhalakat cápák üldözték; roppant farkuk felkorbácsolta a tengert, s állkapcsukat csat-togtatva kapták be áldozataikat.

A matrózok lassanként elcsöndesedtek. Eleinte szórakoztatónak találták a halászcsérek tevékeny-ségét, ám a halászat hamarosan valóságos vérfürdővé fajult. A cápák, miután széttépték a bonitóhalakat, egymást kezdték marcangolni, s vérük vörösre festette a vizet.

- Uramisten, látni se szeretek ilyesmit! - jegyezte meg az öreg Johnson. - Keserves a halaknak az élete is!

- Ez a törvény - felelte MacLeod, sovány könyökét a mellvédre támasztva. - A nagyok megzabálják a kicsiket. Kár ezen sokat nyavalyogni. Ez a törvény. Ne gyönge legyen az ember, hanem erős.

Mason jött fel a fedélzetre, kicsit kipirulva, kezében a távcső.

- Látni már a földet, Purcell úr? - kiáltott oda a hadnagynak izgalomtól remegő hangon.

- Még nem, kapitány úr.

Egy darabig csönd volt. Mason szemlátomást olyan csalódottnak látszott, mint egy kisgyerek.

- Utálatosak ezek a madarak - mondta aztán rosszkedvűen, amint végignézett a madárpiszokkal teleszórt fedélzeten.

- Azt mondják, a tojásuk ehető - jegyezte meg Purcell.

Mason a hajó orra felé tartott. Nem mondta Purcellnek, hogy menjen vele. A szardíniaraj ugyanabban a percben irányt változtatott, eltávolodott a hajótól, és a halászcsérek utánavetették magukat, ugyancsak elhagyva a Blossomot. Purcell parancsot adott a matrózoknak, hogy súrolják fel a fedélzetet. Kétszer is meg kellett ismételnie a parancsot, mielőtt teljesítették.

Amikor ez a munka befejeződött, előrement a hajó orrába. Mason addig le sem vette szeméről a távcsövet, meg sem moccant, arca vörös volt, nyakizmai görcsösen összehúzódtak. Aztán nemso-kára leeresztette a messzelátót, kinyújtózott, s többször egymás után behunyta és kinyitotta jobb szemét. Aztán ujja hegyével megnyomkodta szemhéját.

- Túl sokáig néztem. Már nem látok tisztán. Volna szíves belenézni, Purcell úr?

Most Purcell emelte szeméhez a távcsövet, s összecsukta, majd széthúzta, keresve a neki megfe-lelő lencsetávolságot. Az ismeretlen szigetet Tahitihoz hasonlónak képzelte el magában: hegyek borította földdarab, amelyet azonban zátonygyűrű véd és választ el az óceántól, azon belül csöndes vizű lagúna, és a part mentén síkság. A valóság azonban egészen más volt. Mint egyetlen fekete csipkés szélű szirt, úgy emelkedett ki a sziget a tengerből, több mint ezer lábnyira, alját pedig a hullámverés hatalmas fehér sávja verdeste.

Purcell átnyújtotta a távcsövet Masonnek, s anélkül, hogy ránézett volna, így szólt:

- Egyetlen szikla az egész, s nem valami barátságos.

- Ne is legyen barátságos - felelte Mason olyan jókedvűen, amilyennek még soha nem látta Purcell.

Ismét a sziget felé szegezte a távcsövet, és izgatottan hozzáfűzte:

- Bizony! Purcell úr, talán furcsa, amit mondok, de nagy csalódást jelentene számomra, ha a szi-get nem volna szinte teljesen megközelíthetetlen, mint ahogy Jackson állítja.

- Először azonban nekünk kellene partra szállnunk - jegyezte meg Purcell.

Mason felegyenesedett, leeresztette a távcsövet szorongató kezét, s minden látható ok nélkül felkacagott. Purcell megállapította magában, hogy Jimmy halála óta most látja először nevetni.

- Partra fogunk szállni, Purcell úr! - mondta vidáman. - Partra fogunk szállni, még akkor is, ha kötelek segítségével kell felkapaszkodnunk a sziklára!…

Majd még hozzátette:

- S nagyon remélem, hogy ugyanilyen meredek mindenfelől! Nem engedhetjük meg magunknak azt a fényűzést, hogy látogatókat fogadjunk! - folytatta nála szokatlan bőbeszédűséggel. - Az ilyesmi végzetes volna!… A kutyafáját! Nyaka elvégre egy van csak az embernek, s azon hordja a fejét! Nem, Purcell úr, ennél nem is álmodhattunk volna jobbat! Valóságos természet alkotta vár ez! Ide aztán nem jön senki utánunk, hogy beleüsse az orrát a mi sötét kis dolgainkba, erről bizto-síthatom! Nem, nem! Kíváncsiaktól védve leszünk! Saját otthonunkban! Ez a sziget maga a tökély! Ha elegendő megművelhető földet találunk rajta, hogy batátát termeljünk, s lesz annyi ivóvizünk, hogy soha ne kelljen szomjaznunk, akkor innen szembenézhetünk az egész világgal!…

Megint a víz felé fordult, csípőjével a mellvédnek támaszkodott, két kinyújtott keze, testétől tá-vol, a korlátkötelet szorongatta. Most a cséreket figyelte, amelyek folytatták a halászatot a hajótól egy kötélhossznyira (tengeri hosszmérték, 185,2 méter).

- Nem csodálatos látvány, amint így egyszerre buknak le? - kérdezte Purcell. - Mintha zápor hull-na, amelynek minden cseppje egy-egy madár.

- Jó, hogy itt vannak ezek a madarak is - felelte elégedetten Mason. - A tojás is biztosítva van a reggelinkhez.

Valamivel déli két óra után a Blossom egy öbölhöz ért, amelyet semmi sem védett az északnyugati széltől. Mason mégis úgy döntött, hogy itt vetnek horgonyt, olyan türelmetlenül várta már a partraszállást. Lebocsátott egy csónakot, hogy megkerülje a birodalmát, s Purcell nagy meglepetésére maga vette át a csónakban a parancsnokságot. Nem volt hajlandó átengedni senkinek vára védelmi berendezésének részletes felderítését.

Három óra múlva tért vissza, s ő is, a matrózok is el voltak ragadtatva a látottaktól. A sziget déli és nyugati partja csupa meredek szirtfal volt, csipkés kőcsúcsok, roppant sziklatorlaszok sorakoztak egymás mellett. Keleten azonban felfedeztek egy kis öblöt, amelyet finom homokos part zárt le. Ezt a partot sziklazátonyok gyűrűje védte, a szárazföld felől pedig egy meredeken előrehajló sziklafal. Ezek után könnyű volt levonni a következtetést. Az egyetlen horgonyzóhely - bár távolról sem lehetett jónak minősíteni - az volt, ahol a Blossom horgonyt vetett, s az egyetlen pont, ahol partra lehetett szállni, kétségkívül a hajótól két kábelhossznyira levő partszakasz volt, feltéve, hogy a de-reglyét fel nem borítja a hullámtörés, mielőtt odajut.

Röviddel Mason visszaérkezése után már két horgonnyal kellett rögzíteni a hajót, olyan erősen sodorta a szárazföld felé az északnyugati szél. Purcell a kapitány után ment a tatbástyába, s vagy egy percig némán hallgatta az iszonyú hullámverést, amely gyűrűként vette körül és zárta el a partot. Tompa dübörgése mintha betöltötte volna az egész látóhatárt, és csak akkor szakadt meg hirtelen, amikor a visszatorló hullámon átcsapott az érkező újabb. A két összecsapó hullámsor ilyenkor óriási vízfüggönyt vert fel, amely mennydörgésszerű zajjal verődött a homokra.

Azok között a hatalmas sziklák között, amelyek jobb kéz felől vágták át a homokpartot, nyilván volt egy barlang, amely, ha nagyobb hullám érte, teljesen megtelt vízzel, majd kiürült, mert hallani lehetett az összeszorított, majd kitáguló levegő száraz csattanását s az üregből távozó víz örvénylésének elnyújtott bugyborékolását. Ezt a csattanást s a rákövetkező kotyogást Purcell valahogy még baljóslatúbbnak érezte, mint a hullámverés dörejét.

- Kíváncsi vagyok, laknak-e emberek a szigeten? - szólalt meg bizonyos idő múlva Mason.

- Ha laknak, akkor igen valószínű, hogy a bennszülöttek ellenségesen fognak viselkedni velünk szemben - válaszolt Purcell.

- Igen, ettől tartok én is - mondta Mason gondterhelten. - Különben már rég körülöttünk volnának a csónakjaik.

Purcell a szirtfal tetején levő sűrű lombkorona felé pillantott, és megjegyezte:

- Könnyen meglehet, hogy azok közül a lombok közül sok-sok szempár figyel bennünket most is.

- Úgy van - felelte Mason. - Kínos volna, ha kisebbfajta háborúval kellene kezdenünk letelepedé-sünket.

Purcell megdöbbenten bámult rá. Szóval Masonnek az a szándéka, hogy adott esetben lakosai akarata ellenére, harc árán foglalja el a szigetet!

- Kapitány úr, ez embertelen volna! - kiáltott fel erélyesen. - Nem ölhetjük halomra ezeket a sze-gény teremtéseket, hogy elvegyük a szigetüket!

Mason egy hosszú pillanatig mereven bámult rá. Aztán elvörösödött, egészen a tarkójáig, szapo-rán pislogott, homlokát előreszögezte, és Purcell azt hitte, mindjárt kirobban. Ám legnagyobb meglepetésére uralkodott magán, s ismét súlyos hallgatásba burkolózott. Amikor megint megszólalt, a lehető legnyugodtabb volt a hangja, mintha Purcell nem is tett volna semmiféle ellenvetést.

- Purcell úr, ön lesz a csónak parancsnoka, és megkísérli a partraszállást.

- Parancsára, kapitány úr.

- Vigyen magával hat embert, ugyanannyi puskát és köteleket. Ha sikerült áthatolnia a hullámtorlaszon, kivontatja a csónakot a partra, és megmásszák a sziklafalat. Feladata annak felderítése, vajon laknak-e emberek a szigeten. Ha megtámadják, vonuljon vissza a kiindulópontra. Egy másik csónak egy kábelhossznyira fog tartózkodni a parttól, hogy puskatűzzel fedezze önt, ha üldöznék. Ha nem támadják meg, vegye szemügyre mindazt, amit csak szemügyre vehet mostantól estig, aztán, ha visszatér, tegyen nekem jelentést.

- Igenis, kapitány úr.

Purcell itt szünetet tartott, majd így szólt:

- Megengedi, kapitány úr?

Mason hűvösen végignézett rajta.

- Tessék, Purcell úr.

Purcell a szemébe nézett. Szilárdul elhatározta: most aztán nem hagyja, hogy Mason megszokott hallgatásával fojtsa el az ő ellenvetéseit.

- Adja Isten, hogy a sziget lakatlan legyen - mondta határozottan. - De ha nem lakatlan, arra ne számítson, hogy én lövök a bennszülöttekre. Még akkor sem, ha megtámadnak.

Mason egészen elvörösödött, hunyorogni kezdett, lehajtotta a fejét, és haragosan, hevesen felki-áltott:

- Hogy az Isten verje meg a lelkiismeretét, Purcell úr!

- Kapitány úr!

Mason ránézett. Szeme izzott.

- Azt mondom: verje meg az Isten a lelkiismeretét, Purcell úr!

Purcell rövid ideig hallgatott, majd nagyon komolyan azt mondta:

- Véleményem szerint nem volna szabad így beszélnie.

Csönd lett. Mason nagy erőfeszítéseket tett, hogy uralkodni tudjon magán. Keze remegett az erőlködéstől. Észrevette, hogy Purcell nézi, és gyorsan háta mögé dugta a kezét.

- Bocsánatot kérek, Purcell úr - mondta végül a kapitány, kissé elfordítva a fejét.

- Nem tesz semmit, kapitány úr. Mindenkivel előfordul, hogy kijön a sodrából.

Ez az udvarias szóváltás enyhítette a kettejük közötti feszültséget, ám az enyhülés csak felületes volt.

- Különben sincs értelme, hogy veszekedjünk, hiszen nem is tudjuk még, laknak-e egyáltalában a szigeten.

Purcell érezte, hogy elönti a bosszúság. Mason magatartása vagy kitérő volt, vagy visszautasító. Vagy hallgatott, vagy dühkitörés mögé menekült, vagy későbbre halasztotta a döntést.

- Bocsásson meg - jelentette ki igen határozott hangon -, a bennszülöttekkel szemben követendő magatartásunkat akkor kell meghatároznunk, amikor partra szállunk. Ami engem illet, szükséges-nek tartom ismételten leszögezni, hogy nem fogok lőni rájuk, még akkor sem, ha megtámadnak.

Csönd lett, majd Mason így szólt:

- Akkor ön igen nagy kockázatot vállal magára, Purcell úr, s úgy érzem, nincsen jogom azt kívánni öntől, hogy ilyen veszélynek tegye ki magát. Én magam veszem át a partra küldendő csónak parancsnokságát. Ön itt marad a hajón.

Purcell rögtön átlátta, mit jelent ez: mihelyt elröpül az első lándzsa, Mason tüzet vezényel min-den emberének.

- Véleményem szerint jobb volna, ha rám bízná a bárka parancsnokságát.

Mason felegyenesedett.

- Purcell úr! Elismerem, hogy jogában áll nem védekezni, ha megtámadják, azt azonban nem, hogy nekem megszabja, mit kell tennem.

Ezek után nem volt mit mondani. Purcell sarkon fordult. Forrt benne a felháborodás, és nem volt biztos benne, tud-e uralkodni magán, ha még egy szót szól.

Bement a kabinjába, és végigheveredett fekvőhelyén. Arca égett, s nem tudott úrrá lenni lába remegésén. Lehunyta szemét, mélyeket lélegzett, s igyekezett összeszedni magát. A Blossom szinte szelíden emelkedett fel, valahányszor az északnyugat felől érkező hullám átfutott alatta, s a négyszögletes hajóablakon csak úgy áradt be a szép, derült délután aranyos fénye. “És ezek az emberek egymást fogják halomra gyilkolni” - gondolta magában Purcell.

Rövid idő múlva egy hűs kéz érintését érezte homlokán, s kinyitotta szemét. Ivoa ott ült az ágya szélén, és némán figyelte őt.

- Mondd, Adamo, beteg vagy? - kérdezte mély, dallamos hangján.

- Nem, Ivoa. Csak dühös vagyok, ennyi az egész.

Az asszony elmosolyodott, ragyogó fehér fogsora kivillant, és csodálatos kék szeme bevilágította arcát. Csipkelődve azt mondta:

- A peritanik veszekszenek. A peritanik feje mindig tele van gondokkal. Soha nincsenek megelégedve.

Purcell könyökére támaszkodott, és rámosolygott.

- A peritanik a jövőre gondolnak. Ezért nincsenek soha megelégedve.

Ivoa megrántotta szép vállát.

- Ha a baj eljön, úgyis eljön. Minek előre gondolni rá?

- A peritanik úgy vélik, hogy harcolni kell ellene.

Ivoa felemelte barna kezét, s ujjait könnyedén Purcell szájára tette.

- A peritanik nagyon gőgösek. És egyik-másik bolond is. A nagy csónak főnöke egészen megbo-londult.

Purcell felült az ágyon, és csodálkozva nézett rá. Ivoa nem érthette meg a Masonnel vívott szó-csatát, hiszen angolul beszéltek.

- Miért mondod ezt?

Az asszony elpirult, pillája szemére csuklott, és Purcell vállába temette fejét. Vétett a tahiti illemszabályok ellen, és szégyellte magát rossz modoráért.

- Miért mondod ezt? - kérdezte újra Purcell.

De hiába kérdezte. Ivoa máris túl sokat mondott, többet nem lesz hajlandó mondani.

- Menjünk fel a fedélzetre - szólt Purcell, akit izgatott a dolog. Amikor a lépcső félhomályából kilépett, elvakította a napfény. Hunyorogva nézett körül. Szokatlan csönd volt a fedélzeten. Az előárboc mellett a tahiti nők és a matrózok körülvettek egy csoportot, amelyből kiemelkedett Mehani és Tetahiti magas alakja. Purcell feléjük tartott, próbálta kivenni a szemébe tűző nap ellenére, hogy mit csinálnak, mivel foglalkoznak, miért vannak ilyen csöndben. Odaért a kis csoporthoz. A nők és a matrózok elhúzódtak, utat nyitottak neki. Megállt, valósággal sóbálvánnyá dermedt, és bámult. A hat tahiti férfi vonalban sorakozott fel, mindegyiküknek puska volt a kezében, és Mason azt magyarázta nekik, hogyan kell a fegyverrel bánni.

- Mehani! - kiáltotta Purcell. - A puska tabu!

Mehani csodálkozva fordult feléje.

- Tahitiban tabu, igen, de a nagy csónakon nem az - felelte széles mosollyal.

Szemlátomást meglepte, hogyan kerülheti el valakinek a figyelmét ilyen kézenfekvő igazság. A tabu nem általános érvényű, hanem mindig helyhez kötött.

- Purcell úr! - kiáltott fel Mason, aki a tabu szót megértette. Hangja rideg volt, és kékesszürke szemében düh lobogott. De a mondatot nem fejezte be. Mehani feléje fordult, és figyelmesen né-zett rá. Helyettese közbelépése semmiféle eredménnyel nem járt tehát. Mason hátat fordított neki, s az előtte álló feladatra összpontosította figyelmét.

Purcell még soha nem látta ilyen türelmesnek a “feketékkel” a kapitányt. Egyiktől a másikig lé-pett, mindegyiküknek megmutatta, hogyan kell tölteni, vállhoz szorítani és elsütni a puskát. Tízszer is elismételte ugyanazt a mozdulatot, s a tahitiak utánacsinálták; olyannyira igyekeztek jól végezni dolgukat, hogy arcukra nagy cseppekben ült ki a veríték. Purcell látta, hogy már majdnem szabá-lyosan helyezkednek tüzelőállásba.

- Kapitány úr! - szólalt meg, s nagyon igyekeznie kellett, hogy a hangja ne remegjen. - Adja isten, hogy soha meg ne bánja, amit most csinál.

Mason nem válaszolt. Nagyon elégedett volt újoncai tanulékonyságával. Parancsára az egyik matróz emberfej nagyságú kis rumoshordócskát állított egy ládára, olyan ingatagon, hogy találat esetén a belecsapódó golyó a földre taszítsa. Persze, a távolság nagyon kicsi volt, a cél pedig aránylag nagy: Mason bátorítani akarta tanítványait.

A puskákat golyóra töltötték, s a tahitiak megkezdték a céllövést. A mögöttük álló sűrű csoport-ban, a nők és a matrózok között, kisebb tolongás támadt, mindenki szerette volna minél jobban látni, mi történik.

Purcell majdnem ráesett Jonesra, aki karját nyújtotta felé, hogy megkapaszkodjék. Purcell észre-vette, hogy a matróz kezében is puska van. Körülnézett. Mindegyik matróz fegyverrel volt. Félhan-gosan megkérdezte:

- Honnan van ez a sok puska, Jones? Azt hittem, legfeljebb öt-hat fegyver van összesen a hajón.

- Egész rakást találtak Burt kabinjában, hadnagy úr. Vadonatúj puskák. Alighanem gyöngyöt akart értük cserélni.

Egymás után, de azért elég nagy időközökben dördültek el a puskák. Mason mindig ott állt a so-ron következő lövész mellett, s mielőtt engedélyt adott volna neki, hogy tüzeljen, türelmesen he-lyesbítette a lőállást, javított a vállhoz szorított puska helyzetén, megigazította a puskára tett bal kéz fogását.

Purcell halkan megkérdezte a matrózt:

- Tudja, mit tervez a kapitány, Jones?

- Tudom, hadnagy úr. Mielőtt kiosztotta a fegyvereket, tartott egy rövid beszédet.

Majd egészen csöndesen hozzátette:

- Nem tetszik nekem a dolog. Mi a csudának kellemetlenkedjünk ezeknek az embereknek, ha nem kérnek belőlünk?

Purcell ránézett. A matróz porcelánkék szeme a Jimmyére emlékeztette.

Ugyanolyan halkan megkérdezte tőle:

- És a bajtársai mit szólnak a dologhoz?

- Bakert és esetleg Johnsont kivéve mindnek tetszik.

Elpirult, egyik lábára helyezve testsúlyát, kicsit himbálózott, majd suttogva és kicsit zavartan még hozzáfűzte:

- Azt hiszik, hogy könnyű lesz.

- Úgy gondolja, hogy azért tetszik nekik a dolog, mert azt hiszik, hogy simán fog menni?

- Igen, hadnagy úr.

Aztán azt mondta még:

- Azt hiszik, hogy a puskáinkkal egytől egyig leterítjük őket.

- És magának mi a véleménye?

Jones lesütötte a szemét, és megcsóválta a fejét:

- Még ha könnyű lesz is, akkor sem szeretem.

Most hirtelen kiabálás támadt. Az egyik tahitinak sikerült lelőnie a hordócskát a ládáról. Mehoro volt a mesterlövész. Társai harsányan ünnepelték, ő kidüllesztette széles mellét, és diadalmasan lóbálta a puskáját. Purcell megdöbbenten látta, milyen mások most a tahitiak. Mintha egyszerre lehámlott volna róluk szelídségük, nyájasságuk. Hangosan beszéltek, hadonásztak, vaskos és kihívó megjegyzéseket vágtak egymás fejéhez, ott tolakodtak Mason körül, hogy elsüthessék fegyverüket, mielőtt még rájuk kerülne a sor, s már alig ügyeltek a kapitány tanácsaira.

A nők továbbra is csendesen viselkedtek. Omaata, aki nemcsak fejével, de vállával is kimagaslott a csoportból, mozdulatlanul állt, és csak sötét szeme figyelte a célba lövőket. Arcának egyetlen izma sem rezzent.

A dörrenések most gyorsabb ütemben következtek egymás után, és valahányszor a kis hordó le-fordult a ládáról, a tahitiak mámorosan, verejtékesen, diadalkiáltásokban törtek ki, és hadonászni kezdtek puskájukkal. A levegőben fanyar puskaporszag terjengett, s az izgalom olyan fokra hágott, hogy Mason képtelen volt fenntartani a fegyelem leghalványabb látszatát is. Elkövette azt a köny-nyelműséget, hogy egy tucat puskagolyót adatott minden tahitinak. Ezek most összevissza lövöl-döztek, és rá sem hederítettek azokra a parancsokra, amelyeket a kapitány kiáltott oda nekik. Ma-son szemlátomást kényelmetlenül érezte magát, és néhányszor Purcell felé pillantott, arra azonban nem tudta rászánni magát, hogy segítségül hívja. A céllövészet tökéletes zűrzavarban folyt tovább. A tahitiak üvöltöttek, toporzékoltak, mint az őrültek, s a tombolás már olyan veszélyessé és betegessé vált, hogy Purcell a matrózok arcáról is leolvasta a nyugtalanságot. Az ő csoportjuk egyébként, a tahitiakkal ellentétben, mozdulatlan és néma maradt, s a nők sötétbarna arca szinte szürkére vált a szorongástól.

Aztán egyszerre csak hirtelen kirobbant a feszültség. Kori visszakézzel durván félrelökte Masont, aki éppen meg akarta akadályozni, hogy lőjön, mielőtt a sor rákerült. A kis hordó ismét leesett. Mehoro magának követelte a találat dicsőségét, és puskáját lóbálta. Kori azonban vele egyidőben sütötte el fegyverét. Sőt azt állította, hogy előbb. Mehoro összehúzta szemöldökét, és mivel Kori fenyegetően feléje tartott, felemelte puskáját, és célba vette. A nők üvöltöttek, Mehoro lebocsá-totta fegyverét, amely egyébként meg sem volt töltve, Kori azonban tombolt a dühtől, kikapta Timi kezéből a puskát, és közvetlen közelből vetélytársára lőtt. Mehani az utolsó pillanatban ütötte fel a puska csövét, s a golyó az előárboc egyik derékvitorláját lyukasztotta át.

Ezek után egyszerre néma csend támadt a fedélzeten. Omaata kilépett a nők csoportjából, s nagy testéhez képest váratlan fürgeséggel odarohant a tahiti férfiakhoz. Megállt előttük, és fekete sze-me villámlott a haragtól.

- Elég volt! - szólalt meg mély hangja. - Többet nem fogtok lőni! Én, Omaata mondom nektek, hogy nem!

A férfiak elképedve néztek rá; hihetetlen volt, hogy egy nő ilyen hangon beszéljen velük.

- Szégyellnetek kellene magatokat! - folytatta szenvedélyesen Omaata. - Én, nő létemre, szégyellem magam a rossz modorotok miatt! Ordítoztok! Nem is hallgattok a házigazdátokra! Taszigáljá-tok egymást! Ó! hogy szégyellem magam! Szégyellem magam! Ég az arcom, mert láttam, milyen csúnyán viselkedtetek! A puskák megbolondítottak benneteket!…

A tahiti férfiak egymás után engedték le a földre a puskatust. Lehajtották a fejüket, arcuk szürke volt a dühtől és a szégyentől, haragudtak, hogy egy nő leckézteti meg őket. Ellentmondani azonban mégsem mertek, olyan cáfolhatatlanul igaz volt, amit mondott.

- Igenis, én, asszony, szégyenítlek meg benneteket. Úgy viselkedtetek, mint akiknek annyi eszük sincs, mint a koca fiainak! - folytatta rövid szünet után Omaata. - Mi értelme volt annak, hogy egy üres kis hordóra lövöldöztetek? Pedig hát ez okozta, hogy Kori majdnem megölte Mehorót!

Kori, aki széles és zömök fiatalember volt, s a karja olyan hosszú, mint a gorilláé, Mehoróra mutatott, és mint a gyerek, azt mondta:

- Ő kezdte!

- Hallgass! - szólt rá Omaata.

Előrelépett, megfogta Kori kezét, és odavezette Mehoro elé. Utóbbi visszahőkölt, Omaata azonban megfogta a csuklóját, és erőszakkal beletette kezét Kori kezébe.

A két tahiti egy pillanatig egymást nézte, aztán Kori megfogta Mehoro tarkóját, magához húzta, és arcát az övéhez dörzsölte. Most rémlett fel előtte csak igazán, milyen borzalmas dolgot követett el majdnem az imént. Vastag ajka szétnyílt, szája majdnem négyszögletesre vált, mint valami tragikus maszké, arcán könnyek csorogtak végig, torkából rekedt, görcsös zokogás tört föl, hogy atlétateste csak úgy rázkódott bele. Majdnem megölte Mehorót! Vigasztalhatatlan volt! Keze még mindig áldozata tarkóján nyugodott, beszélni próbált, de hiába; nagy fekete szeme Mehoro arcára tapadt, és kétségbeesés tükröződött benne.

Most körülvették a többi tahiti férfiak. Barátságosan megveregették hátát, karja húsát csipked-ték, s a nőkénél is lágyabb hangon vigasztalni kezdték. Szegény Kori, elöntötte a düh! Igen, bizony, elfogta a düh! De nem történt semmi baj sem! Szegény Kori! Mindenki tudja róla, milyen szelíd, milyen kedves, milyen szolgálatkész! Mindenki szereti Korit! Mindenki szereti!…

- Purcell úr - szólalt meg Mason, félbeszakítva az érzelmek e túláradó megnyilvánulását -, mondja meg a feketéknek, hogy adják vissza a puskagolyókat!

Purcell lefordította szavait, és Mehani egymás után társaihoz lépett, összeszedte a golyókat, s át-adta őket Masonnek. Ez alkalomból igen választékos és méltóságteljes beszédet mondott. Taglej-tései, ha nem is voltak olyan simák, Otu mozdulataira emlékeztettek.

- Mit mond, Purcell úr? - kérdezte Mason.

- Az ön elnézését kéri a tahitiak illetlen viselkedése miatt, s biztosítja önt, hogy a jövőben az apá-nak kijáró tiszteletet fogják tanúsítani önnel szemben.

- Rendben van. Örülök, hogy megint kézben tudjuk tartani őket.

Hátat fordított, és elindult.

- Köszönje meg nekik - szólt vissza a válla fölött.

- Haragszik? - kérdezte Mehani, szemöldökét ráncolva. - Miért megy el válasz nélkül?

A tahiti illemszabályok értelmében Masonnek ugyanolyan hosszú beszéddel kellett volna vála-szolnia Mehani beszédére.

- Nekem kell válaszolnom - mondta Purcell.

Hosszú szónoklatot rögtönzött, amelyben olyan leplezett volt a szemrehányás, hogy szinte-szinte bóknak lehetett érteni. A tahitiak azonban nem értették félre. Purcell egész szónoklata alatt a föld-re sütötték a szemüket.

Purcellnek nem volt ideje befejezni rögtönzött beszédét, mert Mason hívatta. Ott állt a tatbás-tyán, és tekintetét a hullámverésre szegezte.

- Miket mesél nekik tulajdonképpen? - kérdezte bizalmatlanul.

- Köszönetet mondok nekik, amiért engedelmességet fogadtak.

- Ilyen hosszú a tahiti “köszönöm”?

- Igen, ha a szükséges virágokkal és tövisekkel veszi körül az ember.

- Mire jó ez a sok fecsegés? - kérdezte Mason, szegletes homlokát előreszögezve.

- Ez a szokás náluk. Ha nem mondunk beszédet Mehani bocsánatkérése után, ez annyit jelent, hogy szakítunk velük.

- Értem - mondta Mason, ám válaszából nem érzett, hogy Purcell meggyőzte.

Aztán így folytatta:

- Purcell úr! Módosítottam terveimet.

Purcell szótlanul nézett rá.

- Nem egy, hanem két csónakkal fogok partra szállni, a harmadik pedig biztosításként fog cirkálni. A feketék hat puskával többet jelentenek számomra - magyarázta, olyan elégedetten, mint egy tábornok, aki egy teljes hadosztállyal növelte a rendelkezésére álló fegyveres erőket. - A fehér férfiak kilencen vannak, illetve nyolcan, ha önt nem számítjuk, Purcell úr, ez tehát összesen tizennégy puska. Mind a három csónakot megrakhatom tehát fegyveresekkel, a partraszállásra szánt két csónak mindegyikébe öt puska kerül, a biztosító csónakba pedig négy. A feketéket úgy osztom el, hogy mindegyik csónakba kettő kerüljön, tehát jól közrefogják őket a fehérek.

Anélkül, hogy Purcellre nézett volna, közömbös hangon hozzátette:

- Ön a hajón marad - a nőkkel.

Purcell szép vonású, szigorú kifejezésű arca meg sem rezzent. Figyelmes tekintete továbbra is Masonre szegeződött.

- Minthogy a horgonyzóhely nem valami biztonságos, mindenképpen kell lennie valakinek a ha-jón, aki szükség esetén irányítani tudja a manővert - tette hozzá, fejét elfordítva Mason.

Majdnem olyan volt, mintha mentegetőznék. Észre is vette, bosszantotta is a dolog, és szárazon hozzáfűzte:

- Bocsáttassa vízre a csónakokat, Purcell úr!

Mason elment, le a kabinjába, s egymás után két pohár rumot hajtott le. Ez az átkozott szőrszál-hasogató! Mintha bizony neki nagy öröme telnék abban, hogy feketékkel háborúskodjék! De ha a sziget lakott, akkor sem fognak újra tengerre szállni, élelem nélkül, Isten tudja, milyen cél felé, olyan legénységgel, amely kezdi kimutatni a foga fehérjét, és olyan tahitiakkal, akik az első szélro-hamra hasra vágódnának…

Amikor Purcell meglátta az emberekkel és fegyverekkel megrakott három csónakot, az a fura ér-zése támadt, hogy az egésznek semmi köze a valósághoz. Lehet, hogy ugyanilyen érzésük volt a matrózoknak és a tahitiaknak is, mert minden beszélgetés megszakadt, és néma csönd lett. A nap már meglehetősen alacsonyan állt, és Mason úgy rendelkezett, hogy ne vigyenek magukkal élel-met. Az expedíció majd a szigeten vacsorázik, gyümölcsöt, amit találnak.

A három csónak a Blossom jobb oldalán lebegett a vízen, félkörben, s az egyik, amelyet a fedélzetről lebocsátott kötélhágcsó alá kötöttek, Masont várta. A kapitány nehézkesen le is ereszkedett, elfoglalta helyét a csónak tatján, fél térdével a kormányos padjára támaszkodott, s a távcsövet szeméhez emelve, a partot kezdte tanulmányozni.

Az emberek alulról néztek fel a háromárbocos hajóra s a nőkre, akik szótlanul álltak a korlátnál. Purcell jobb oldalán Omaata állt sötéten, figyelmesen, mozdulatlanul, mint egy szobor. A hadnagy csak a válláig ért.

- Purcell úr! - csattant fel alulról Smudge éles hangja. - Mulasson jól a nők között!

A megjegyzés oly nyilvánvalóan szemtelen és kihívó volt, hogy a matrózok maguk is tétováztak egy pillanatig. Ám ekkor hátrafordult Mason, és elmosolyodott, amire persze kirobbant az általános kacagás. Purcellnek egy arcizma sem rezzent meg, bár bántotta, hogy Mason bátorítja a belőle gúnyt űző embereket.

Omaata feléje fordította súlyos fejét, s tág, fekete szeme Purcellre szegeződött.

- Mit mondott, Adamo?

- Azt kívánta, mulassak jól a sok asszonnyal.

Purcell tudta, hogy a tahiti nők nagyon élvezik az ilyesfajta sikamlós tréfákat, és arra számított, hogy nagy derültséget kelt. Ám a nők hallgattak, és mereven, ellenségesen, rosszallóan néztek le a csónakokra.

- Adamo!

- Tessék, Omaata.

- Mondd meg neki, hogy ha harcra kerül a sor, meg fog halni.

Purcell a fejét rázta.

- Ezt nem mondhatom meg neki.

Omaata egész magasságában kiegyenesedett, mélyet lélegzett, hogy csak úgy duzzadt mezítelen mellkasa, s két hatalmas keze megmarkolta a korlátot.

- Én mondom ezt neki! - mondta mély, zengő hangon. Nyitott tenyerével a mellét verte: - Én mondom, Omaata! Mondd csak neki az én nevemben! - tette hozzá, óriási felsőtestével előreha-jolva a víz fölé, s ujja Smudge-ra mutatott. - Mondd meg annak a kis patkánynak, hogy meg fog halni! Mondd csak meg neki, Adamo!

Messzire kihajolt a korlát fölött, kinyújtotta kezét, szeme szikrázott a haragtól, orrlyuka kitágult. A csónakokban ülők most mindannyian feléje fordították fejüket, és kíváncsian néztek rá. Tudni szerették volna, mit jelent mély bömbölése és tőrként Smudge felé szegezett ujja.

- Mondd meg neki, Adamo!

Purcell Smudge-ra nézett, és közömbös, színtelen hangon így szólt:

- Omaata ragaszkodik hozzá, hogy mondjam meg magának: ha harcra kerül a sor, maga meg fog halni.

Zavart csönd támadt. Nyilván senkinek sem jutott eddig az eszébe, hogy az expedíció során meg is halhat valaki az angolok közül. Ekkor a Mason csónakjában helyet foglaló Jones harsányan elkiál-totta magát:

- Hogy Smudge meghal? Kizárt dolog! Kiválasztotta magának a tartalék csónakot!

Valóban így állt a dolog. A matrózok Smudge-ra néztek, és torkuk szakadtából kacagtak. Purcell még csak el sem mosolyodott. Mason jelt adott az indulásra. Az ő csónakjának kellett először meg-kísérelnie a hullámtorlaszon való áthatolást. Ha a kísérlet sikerrel jár, a csónakot kihúzzák a partra, s a második csónak követi. A tartalék csónaknak a parttól egy kábelhossznyira kellett cirkálnia, és csak akkor kíséreli meg a partraszállást, ha a két másik csónak legénységét támadás éri. Ez esetben a tartalék igyekszik elvágni a támadás útját.

Purcell szeméhez szorította Burt látcsövét, és figyelemmel kísérte az egész hadműveletet. A hullámtorlaszon simán átjutottak a csónakok, s a matrózoknak nem is kellett a csáklyákat és a köteleket használniuk, e nélkül is fel tudtak kapaszkodni a parti sziklákra.

Vagy húsz perc múlva már el is tűnt a kis csapat a sziklafal tetejét koszorúzó sűrű bozótban, és Purcell megnyugodott. Ha megtámadják őket, erre akkor kerülhet sor, amikor az emberek megmásszák a parton emelkedő sziklafalat. A bozótban megbúvó védőknek mi sem lett volna köny-nyebb, mint felülről köveket gördíteni rájuk.

Purcell még néhány percet várt, de nyugtalansága percről percre csökkent.

Valamivel tizenkét óra előtt egy lövés dördült el, s talán tíz perccel utána még egy. Nyilván vadá-szatra indultak.

Alkonyatkor tért vissza a dicső hajóhad, anélkül, hogy harcra sor került volna. Még mindig meleg volt. Az emberek láthatólag nagyon elfáradtak. Elsőnek Mason lépett a fedélzetre, és határozott hangon így szólt:

- Nyugodt lehet, Purcell úr! A sziget lakatlan. Harcra nem lesz szükség.

Purcell ránézett. Nem lehetett leolvasni a kapitány arcáról, vajon sajnálja-e, hogy így alakult a dolog, vagy megkönnyebbülést érez.

4

Másnap reggel hét órakor Mason felhasználta a tengernek a dagályt közvetlenül megelőző nyu-galmát, hogy megpróbálja kivinni a parti homokra a Blossomot. A legénység ilyen módon köny-nyebben hozzáférhet majd a hajóhoz, leszerelheti róla az összes használható tárgyakat, amelyek oly fontosak és értékesek lesznek a szigeten.

A homokzátony elérése nem volt könnyű feladat: attól lehetett tartani, hogy a csónakoknál jóval nehézkesebben mozgó Blossomot keresztbe fordítja egy erősebb hullám. Ám ez a művelet is simán folyt le. S mivel a szerencse sohasem jár egyedül, a dagály éppen a legmagasabb volt. Így azt lehetett remélni, hogy a hajó a következő napokban szárazon marad még dagály idején is, és tatját nem érik el a hullámtörés roppant erejű rohamai.

Még egy másik szerencsés körülmény is segítette a partra szállókat: ott, ahol a Blossom földet ért, egy körülbelül negyven láb hosszú és tíz láb magas, kerekre csiszolt szikla állt. Amikor partot értek, majdnem súrolták, s a hajó jobb oldala alig háromlábnyira volt tőle, amikor a hajótőke fel-szaladt a homokra. Mason azonnal átlátta, milyen előnyt jelent számukra ez a szikla, s parancsot adott, hogy csáklyákkal húzzák hozzá egészen közel a Blossomot; amikor a víz visszahúzódott, a hajó oldala a sziklának dőlt, úgyhogy a fedélzet nem is nagyon lejtett. Apály idején aztán minden oldalról jól aládúcolták támfákkal a hajótestet, amely olyan biztosan és megnyugtatóan állt a szikla mellett, mintha csak szárazdokkban lett volna.

A partraszállás sikerében egyaránt szerepet játszott az ügyesség is, a kedvező véletlen is. Valamennyien érezték, hogy végre szerencséjük van, s az egész legénység szokatlanul szorgalmasan dolgozott a hajó aládúcolásán reggel nyolc órától este nyolcig. Lelkesen és nagyon eredményesen voltak segítségükre a tahitiak is, s a matrózok, akik a vihar óta nem tartották őket valami sokra, estefelé már sokkal barátságosabban néztek rájuk.

Másnap reggel az elsőnek odaérkező matrózok megállapították, hogy a hajó orra éppen egy me-redeken előrehajló sziklacsúcs alatt van. MacLeodnak az az ötlete támadt, hogy csörlőszerkezetet készít, és ennek segítségével fáradság nélkül el lehet szállítani a Blossomról mindazt, amire szükségük van. Anélkül, hogy bárkivel is megbeszélte volna a dolgot, rögtön megnyerte tervének a matrózok egy részét, a hajón összeszedte a szükséges anyagokat, s hozzálátott az ötlet megvalósításához. Mason, és nyomában Purcell, nyolc órakor jelent meg a fedélzeten, és a parancsnok elképedve látta, milyen vállalkozásba fogtak a hajó fölött, a sziklán az emberek. MacLeod irányította a munkát, többet dolgozott, mint bárki, fakó arca kipirult az alkotás lázában, állandóan káromkodott, szidta hozzá nem értő segédeit. A kapitány elvörösödött dühében: tudta nélkül csinálták az egészet, nyíltan semmibe vették őt és tekintélyét!

- Purcell úr! - kiáltott, és hangja remegett. - Ön adott talán parancsot?…

- Én nem, kapitány úr.

Mason öles léptekkel tartott a hajó orra felé, s Purcell alig tudott nyomában maradni. Aztán MacLeod felé emelte fejét, aki mintegy tíz méterrel fölötte dolgozott, és pattogó hangon megkérdezte:

- Mit csinál, MacLeod?

- Csörlőt - felelte a matróz anélkül, hogy félbeszakította volna tevékenységét.

- Ki adott parancsot rá?

MacLeod, aki eddig munkája fölé hajolt, most hanyagul felegyenesedett, egy pillantást vetett társaira, vállat vont, előrehajtotta késpengéhez hasonló keskeny, éles arcát, s lassan, érdes hangon így felelt:

- Ide hallgasson, kapitány úr! Ha a hajót kell irányítani, akkor szükségem van a parancsaira, de ha csörlőt kell csinálni, akkor nem. Ez a szakmám.

Purcell összehúzta szemét, és hol Masonre, hol MacLeodra pillantott. MacLeod szemtelen volt, de mellébeszélt, nem mert nyíltan szembeszállni a kapitánnyal.

- Nem a szakmájáról van szó - mondta ez utóbbi keményen. - Nem adtam parancsot, hogy csörlőt csináljon!

MacLeod megint társaira nézett, s váratlanul maflának tettette magát.

- Miért, nem jó ötlet ez a csörlő?

Megint mellébeszélt. Mason hunyorgott, nyakán kidagadtak az erek. De sikerült uralkodnia ma-gán.

- Még egyszer mondom - jelentette ki aránylag nyugodt hangon -, hogy nem erről van szó, sze-retném, ha maga is megértené, MacLeod, hogy a hajón rendet és fegyelmet kell tartani, a parancsnok pedig én vagyok.

- Rendben van, kapitány úr.

Rögtön hozzátette, halkabban, de azért úgy, hogy Mason még meghallja:

- Csakhogy most nem a hajón vagyok, hanem a szárazföldön. A körülötte álló matrózok összemo-solyogtak. Ez a megjegyzés talált. Pontosan így gondolkodtak valamennyien, azok is, akik szerették az öreget. A hajón engedelmeskedtek neki. De most, hogy partra szálltak, már nem érezték magu-kat matróznak.

- Szóval szedjem szét, amit csináltam? - kérdezte MacLeod, az engedelmeset játszva. Közben me-gint körülnézett, mintegy előre tanúul hívta társait, győződjenek meg róla, milyen ostobák azok, akiknek kezében a hatalom.

Mason megérezte a kelepcét. Habozott. Ha azt mondja: “Szedjék szét a csörlőt!”, akkor szembe-kerül a legénységgel, mert az embereknek a vállukon kell kicipelniük mindent a Blossom fedélzetéről a sziklafal tetejére. Ha viszont azt mondja: “Rendben van, csinálják tovább”, akkor azt hiszik róla, hogy meghátrált.

- Majd Purcell hadnagy úr ellenőrzi, amit csináltak - szólt végül. - Ö fogja kihirdetni a parancso-mat.

Vagyis mellébeszélt ő is. Ez azonban nem csökkentette tekintélyét a matrózok szemében. Sőt el-lenkezőleg, megállapították, hogy az öreg ügyesen válaszolt. Nem foglalt állást, és átadta a hadnagynak a kormányrudat.

- Rendben van, kapitány úr - mondta MacLeod hanyagul, s csak egy ujjal tisztelgett.

Aztán a csörlő fölé hajolt, és félhangosan megjegyezte:

- Purcell körülbelül annyit ért az ácsmesterséghez, mint én a bibliához.

Smudge vihogott. Mason és Purcell ezek után hátat fordított a matrózoknak, akik boldogan néz-tek össze, s figyelték, hogyan távolodik a két tiszt a Blossom fedélzetén. Fentről, a sziklafal tetejéről, aprónak és jelentéktelennek látszott a két alak.

- Ne gondolja az öreg, hogy ő lesz a császár a szigeten.

- És Purcell se - tette hozzá recsegő hangján Smudge. - A bibliájával mindjárt megmondom, mit csinálok. És ő maga is tehet egy szívességet.

Csönd lett. Amióta Tahitiból elindultak, Smudge nagyon kirúgott Purcellre, bár senki sem tudta, voltaképpen miért.

- Miért, bántott téged? - kérdezte a kis Jones, Smudge-ra szegezve világoskék szemét. - Miért akarsz mindig belekötni?

Smudge felkapta hegyes orrát, összeszorította száját és hallgatott. Johnson megköszörülte a tor-kát, és rekedtes hangon megszólalt.

- A bibliára fütyülök. De azt nem felejtem el, hogyan állt ki Burttel szemben Purcell, és kérte, hogy engedje az imát elmondani a kölyök holtteste fölött. Ez a szőke, rózsás arcú kis ember olyan volt, mint egy kislány Burt előtt. De biz’ isten nem kislány módra viselkedett. Átkozottul kemény gyereknek kell lennie, hogy így kiállt Burt ellen!

- Micsoda seggnyaló ez a vén szivar is! - szólt közbe MacLeod, és megvetően kiköpött. - Ahogy egy tisztet lát, rögtön térdre borul előtte.

Az öreg Johnson már válaszra nyitotta a száját, de MacLeod olyan sötét pillantást vetett rá, hogy jobbnak látta, ha hallgat. Amióta a legénység tanúja volt annak, milyen hidegvérűen döfte MacLeod a kését Simon mellébe, az emberek féltek tőle. MacLeod tudta ezt, és ki is használta.

Mason komoran járkált fel-alá a parancsnoki hídon, mintha tudomást sem venne Purcell jelenlé-téről. Most, hogy a matrózok partra szálltak, tekintélye napról napra hanyatlik, a Blossom a homo-kon, hamarosan leszerelik, szétbontják, lerombolják, mert kell az anyag a kunyhók építéséhez. Érezte, hogy ma ér véget harmincöt esztendős tengerészpályája.

- Kapitány úr! - szólalt meg Purcell. - Miután azt kívánja, hogy partra szálljak, szíves engedelmével felhasználnám az alkalmat arra, hogy szemügyre vegyem a szigetet.

- Akkor vigyen magával két vagy három embert, és fegyverezze fel őket - felelte Mason. - Nem tehetek róla, még mindig nyugtalanít a gondolat, hogy talán mégis vannak a szigetnek lakosai, csak elrejtőztek.

Purcell ránézett. Mason nyugodtan beszélt, hangja meg sem rezzent, mintha csak be akarná bi-zonyítani a hadnagynak, mennyire hidegen hagyta az imént a MacLeoddal folytatott szóváltás.

- Voltaképpen persze nem valószínű, hogy így áll a dolog. Mi nyomát sem találtuk tűznek, ös-vénynek vagy földművelésnek. De, mint maga is látni fogja, a szigetet a part mentén mindenütt sűrű bozót veszi körül. Úgyszólván lehetetlen átjutni rajta. Ideális rejtekhelyet nyújt olyan embereknek, akik lesből akarnak támadni. Képzeljen el kis pálmafákat, sok-sok ezer igen kis pálmafát, amelyek szorosan egymás mellett állnak. Néha szét kell feszíteni a törzsüket, hogy az ember el tudjon menni köztük. Másutt óriáspáfrányok, olyasfélék, mint Tahitiban. A törzsük olyan vastag, akár a…

Azt akarta mondani: “akár a combom”, de elharapta a mondatot. Illetlennek érezte a “comb” szót.

- …Hihetetlenül vastag a törzsük, Purcell úr! És a levelük óriási! Nagyobb, mint Tahitiban. Ha két-három lépést tesz, elnyeli az őserdő…

- Mivel azonban tűznek nyomát sem találta… - jegyezte meg Purcell.

- A sziget déli részén levő hegyet nem derítettem fel. Beértem azzal, hogy körüljártam. Nem va-lami vonzó vidék: egymásra dobált sziklatömbök. Alig képzelhető el, hogy emberek élnek közöttük. De azért lehetséges. A szigeten levő egyetlen pataknak itt van a forrása. Víz tehát volna…

Hirtelen félbeszakította mondókáját, mintha hirtelen eszébe jutott volna, hogy alárendeltjével beszél, és száraz, hivatalos hangon annyit mondott csak:

- Délre jöjjön vissza.

- Olyan korán? - kérdezte csodálkozva Purcell. - Valami oka volna rá, hogy…

- Délre várom önt, Purcell úr - ismételte meg kurtán Mason.

- Igenis, kapitány úr - felelte Purcell, és elfordította tekintetét. Kényelmetlenül érezte magát. Sze-gény Mason, igazán gyerekesen viselkedik. MacLeod szemtelensége megfeküdte a gyomrát, és feltétlenül szükségét érezte, hogy ilyen apró, jelentéktelen részletkérdésben mutassa ki a maga tekintélyét. “Mintha bizony én ásnám alá” - gondolta magában Purcell, és sarkon fordult.

Mason visszahívta.

- Vigye magával ezt a térképet - mondta valamivel barátságosabb hangon. - Tegnap vázoltam fel. Hasznára lesz.

Purcell visszament a fedélzetre, és Bakert, Huntot és Mehanit választotta kísérőül. Amikor Omaata látta, hogy “Zsono” odaáll a hadnagy mellé, méltóságteljesen Purcellhez lépett, és meg-kérte, hadd mehessen velük ő is. A hadnagy beleegyezett. Ezek után Ivoa szótlanul, de olyan szív-hez szólóan szögezte rá gyönyörű kék szemét, hogy igent intett. Mire még két tahiti nő lépett elő, s a többiek is csatlakoztak volna hozzá valamennyien, ha Mason le nem szól a parancsnoki hídról, hogy több embert ne vigyen magával, mert a hajó kirakodásához mindenkire szükség van.

Jó húsz percig tartott, és komoly erőfeszítésükbe került, amíg az izzó napsütésben fel tudtak ka-paszkodni a sziklapart tetejére. Mászás közben a sziklafalban ezrével fészkelő halászcsérek szaka-datlanul nagy rajokban keringtek a kis csoport körül, láthatóan nem féltek tőlük, és fülsiketítően vijjogtak. Purcell arra számított, hogy a sziklafal tetején azok között a kis pálmafák között kell majd utat törniük maguknak, amelyekről Mason beszélt, de éppen a homokpart fölé kiugró részen vagy húsz méter széles rés nyílt a bozótban, s a résen át hatalmas fák és ritkás bokrok tűntek elő.

Mégsem indult meg azonnal ezen az úton. Előbb kerülőt tett a sziklák között addig a csúcsig, amelyre MacLeod fel akarta szerelni a csörlőt. A kis csoport követte. Amikor a matrózok közelébe értek, azok elhallgattak, s a készülő csörlő köré húzódtak, mintha benne látnák szabadságuk jel-képét. Maga MacLeod egy pillanatra sem emelte fel munkájáról szögletes, éles arcát, de Purcell a megfeszülő sovány testéről is leolvasta, hogy várja az alkalmat, amikor még szemtelenebbül visel-kedhet. “Kellemetlen fickó, de van valami igaza - gondolta magában Purcell. - Miért parancsolná-nak a szigeten a Blossom tisztjei?”

Lassú léptekkel tartott a csörlő felé, s érezte, minél közelebb ér, annál merevebb lesz a matrózok magatartása. Most a Blossom parancsnok-helyettese volt a szemükben, akit azért küldött oda a kapitány, hogy ellenőrizze, be kell-e fejezni a csörlő építését, vagy sem. Purcellben hirtelen fellob-bant a düh Mason ellen, aki ilyen lehetetlen szerepre kárhoztatta. Ha komolyan játssza, meggyű-lölteti magát a matrózokkal. Ha nem vállalja, akkor is gyanús lesz a szemükben. Tulajdonképpen az volna a legjobb, ha csak egy pillanatra állna meg mellettük, és ki sem nyitná a száját. De ugyanak-kor arra is gondolt: egye meg a fene az óvatosságot! Még egy lépést tett előre. Bánja is ő! Támadni fog szemtől szembe.

De erre nem volt ideje. MacLeod előbb indult támadásra. Különös módon nem őt választotta cél-pontul, hanem Bakert, aki mellett ott ment Avapuhi, és most éppen rátámaszkodott. MacLeod ellenségesen mérte végig Bakert, míg Avapuhit egy pillantásra sem méltatta, s hosszan, elnyújtva így szólt:

- Vannak, akik sétálni mennek, mialatt a többiek dolgoznak.

- Ha jól tudom, nem kértél, hogy segítsek - felelte Baker, keményen farkasszemet nézett vele, és rátette kezét Avapuhi vállára. Ezzel a szóváltás abba is maradt. Most Purcell szólalt meg tiszta, csengő hangon:

- Matrózok! Azt várjátok tőlem, mondjam meg, mi a véleményem a dologról. Meg is mondom. Ami a csörlőt illeti, az ötlet jó, s bízom MacLeodban, hogy jól fogja megcsinálni. De azt hiszem, arra már semmi szükség sem volt, hogy szemtelenkedjék Mason úrral. Valamennyiünknek együtt kell élnünk ezen a szigeten, és jó volna, ha békességben élnénk együtt.

MacLeod felemelte éles metszésű ábrázatát, és hatalmasat köpött a lába elé. Purcell fején még átvillant a gondolat: “No, most itt az alkalom, hogy velem szemtelenkedjék, ezt nem fogja kihagy-ni.”

- Ha az a véleménye, hogy a csörlő jó ötlet - mondta lassú, érdes hangon MacLeod -, ki akadá-lyozza abban, hogy ideálljon és segítsen nekünk? Végre is mindenkinek csinálom, amit csinálok, és szerintem mindenkinek be kellene szállni.

Az érvelés ügyes volt, a matrózoknak tetszett, helyeslő moraj hallatszott. Az az ötlet, amelyet MacLeod felvetett, kétségkívül kellemes volt: közönséges matróz irányítása alatt dolgozó tenge-résztiszt…

És a dologban az a legrosszabb, hogy igaza van, gondolta magában Purcell. Utálatos fickó, de iga-za van. Keményen ennyit mondott:

- Mint maga megjegyezte, nem sokat értek az ácsmesterséghez, és így nemigen venné haszno-mat.

Nem akarta azonban ilyen visszautasító módon befejezni beszélgetésüket, ezért engedékenyebb hangon még hozzátette:

- De ha szüksége van rá, hogy az utasításait lefordítsam a tahitiaknak, szívesen segítek magának.

Ez amolyan békeajánlatféle volt, MacLeod azonban visszautasította.

- Tolmácsra nincs szükségem! - jelentette ki olyan gőgösen és szemtelenül, hogy Purcell elvörösödött.

- Annál jobb! - felelte, de alig tudott uralkodni a hangján.

Ezzel elment. Dühös volt MacLeodra, saját magára is. Talán mégis jobb lett volna, ha nem szól egy szót sem.

Megindult a bokrok között. Társai követték.

- Megbántott valaki, Adamo? - kérdezte Omaata, és könnyedén a hadnagy nyakára tette óriási kezét.

Még így is érezte a kéz súlyát. Megállt, szelíden lefejtette nyakáról Omaata ujjait, de egy pillana-tig kezében tartotta még a nő kezét. Jobban mondva, saját kezét tartotta az övében, mert ujjai eltűntek, mintha elnyelte volna őket az óriási kéz. Purcell felemelte fejét, s meglátta a magasban az óriási nő sötét színű arcát, tág orrlyukát, selymes fényű, csillogó, nagy, fekete szemét, amelyben szeretet villant meg. “Olyanok, mint két tó a holdfényben, igen, mindig ez jut az eszembe a szeméről” - gondolta magában Purcell. Másik kezében egyszerre ott érezte Ivoa hűvös kezét. Feléje fordult. Az asszony rámosolygott. Most szétnézett. Ott állt körülötte Mehani, Avapuhi és Itia is. Őt nézték. Szíve felujjongott. Mintha elöntötte volna ezeknek az embereknek a szeretete. “Milyen jók is! - gondolta hálásan. - Mintha testvéreim volnának!”

- Ennyire látni rajtam, ha bosszús vagyok? - kérdezte aztán.

- Nagyon! - válaszolt Ivoa. - Ha minden rendben van, olyan az arcod, mint egy tahitié. De ha va-lami bánt, rögtön olyan lesz, mint egy peritanié.

Mehani hangosan felkacagott.

- Hát milyen a tahiti arca? - kérdezte mosolyogva Purcell.

- Sima és vidám.

- Hát a peritanié?

- Várj, majd én megmutatom - szólalt meg Itia.

Összehúzta szemöldökét, mereven hátravetette a fejét, szája sarka lebiggyedt, és bájos, gyerme-teg arca nyomban gondterhelt és fontoskodó kifejezést öltött. Mehani és a tahiti nők harsányan kacagni kezdtek.

Purcell tekintete Baker kérdő pillantásával találkozott.

- Itia az angolok gondterhelt arckifejezését utánozza - mondta neki.

Baker mosolygott.

- Egy árva szót sem értek a nyelvükből. Meg kell majd tanulnom.

Avapuhi odahajolt Purcellhez.

- Mit mond?

- Hogy nem érti, amit beszélsz.

- Majd én megtanítom - mondta Avapuhi.

Baker karjára tette a kezét, és dallamos hangon azt mondta:

- I... speak… you.(Én… beszélek… te.)

- To you.(Tehozzád.) - javította ki Purcell.

- To you. - ismételte meg Avapuhi, szinte énekelve a két szótagot.

Purcell szeretettel nézett rá. Csinos volt, de nem is a szépsége tűnt fel elsősorban, hanem valami csodálatos, gyengéd jóság, amely szinte áradt belőle.

Omaata karon fogta Huntot, aki boldogan felmordult, s előrement vele a kis csoport élére. Purcell hallotta zengő hangját, de nem értette, mit mond. Jólesett a hűvös árnyék, s alig tettek néhány lépést a bozótban, máris elnémult a halászcsérek vijjogása. Hanem úgy öt perc múlva Purcell már nem megnyugtatónak érezte a nagy csöndet, hanem szinte természetellenesnek. Eszébe jutott, milyen más az erdő Tahitin: itt semmilyen élőlény nem riadt fel útjukon, a fű nem rezzent lábuk alatt, sem lehulló gyümölcs, sem menekülő állat neszét nem lehetett hallani, még a levelek sem zizegtek. Ezen a termékeny földdarabkán, a világ legenyhébb éghajlata alatt, az állatvilág mindössze vadmalacokból és madarakból állott.

A madarak egyébként olyan parányiak és olyan tündöklő tarkák voltak, hogy Purcell először pil-langóknak vélte őket. Amellett olyan barátságosan viselkedtek, hogy a betolakodók vállára szálltak. Ha a sziget valóban lakatlan volt, mint feltételezték, akkor nem is volt meglepő, hogy ilyen határtalanul bíznak az emberi lények jóságában. Purcell gyönyörködve bámulta őket: ragyogó, tarka színfoltok villantak fel minduntalan előtte. Volt a madarak között bíborpiros és égszínkék, volt élénkvörös és fehér. A legpompásabbak talán azok voltak, amelyeknek a tollazata arany és fekete színben tündökölt, a csőrük pedig vérpiros volt. De még valami tűnt fel Purcellnek: a madarak nem énekeltek. Még csak nem is csiripeltek. Ebben az erdőben néma volt minden. Még a madarak is hallgattak.

Ahogy mind beljebb haladtak, Mehani és a tahiti nők örömkiáltásokat hallattak. Mind több tahiti fát fedeztek fel, szinte valamennyit fel is sorolták, ujjukon számlálva őket: volt itt kókuszpálma, kenyérfa, mangó, avogádófa, panpung. Omaata megmagyarázta, hogy ez utóbbinak különösen hasznát fogják venni, mert a kérgéből amolyan szövetfélét lehet készíteni, s gondolniuk kell arra, hogy a rajtuk levő ruhadarabok nem tartanak örökké. Mehani a fűben batátagumókra bukkant, igaz, hogy elég aprócskák voltak. Találtak tárót is, édes pityókát is, és még egy növényt, amelyet Mehani ti-nek nevezett, és amelynek a leveléből, mint mondta, kitűnő orvosságot lehet főzni “mindenfajta betegség ellen”.

Furcsa érzése támadt Purcellnek. Volt valami különös és érthetetlen a szigetnek ebben a termé-kenységében. Megtermett itt minden, amire csak szüksége lehet az embernek - de hiányzott az ember. Mehani azonban a batátákból arra következtetett, hogy a szigeten valamikor laktak emberek. S mintha csak őt akarnák igazolni, az egyik tisztáson egy morai kőrakásai bukkantak fel, és három óriási szobor, amelyeket a sziklafal fekete bazaltjából faragtak, meglehetősen nyersen. Azoknak a polinéziaiaknak, akik egykor a szigeten laktak, elég durva és sötét elgondolásaik lehettek a túlvilág felől, mert istenszobraik ábrázata félelmetes volt. Mehani és a tahiti nők némán nézték őket: láthatóan mély hatást tett rájuk az istenek rosszindulatú volta. Tahitin még a vallás is barátságos volt, az istenek pedig jóakaratúak.

Amióta a kis csapat behatolt az erdőbe, állandóan dél felé tartott, de nem jutott messzire, mert a bozótban nem volt semmiféle ösvény. A sziklafal tetejéről a terep enyhén és egyenletesen lejtett, úgyhogy innen nézve, a sziget egyetlen fennsíknak látszott. Körülbelül fél órával azután, hogy MacLeod csoportjától elváltak, az erdő hirtelen véget ért, s egy kavicsos, nagyon meredek lejtőhöz jutottak, amelynek a tetejét azonban növénytakaró borította; ebből arra következtettek, hogy a csúcs mögött megint erdő kezdődik. A lejtő igen meredek volt, köves és kopár, perzselte a nap, s nagyon örültek, amikor ismét árnyékba jutottak. Egy újabb fennsíkra értek, amelyet ugyanolyan növénytakaró borított, mint az elsőt, de a fák itt ritkábbak voltak, a cserje sem olyan sűrű, a lejtő pedig valamivel meredekebb.

Purcell megállt, és elővette ingéből Mason térképvázlatát. A rajz szerint a sziget észak-déli irány-ban elnyújtott tojásdad alakú volt. Ha Mason adatainak hinni lehetett, hossza mintegy két mérföld volt, szélessége pedig nem haladta meg a háromnegyed mérföldet. Mason, északról délre ha-ladva, három, körülbelül egyenlő nagyságú sávra osztotta a szigetet; az északi sávra ezt írta: első fennsík. A középső sávon ez állt: második fennsík, a déli szakaszon pedig: hegység, s mellette zárójelben: nagyon kopár. Mason apró vonalkákkal árnyékolta be a sziget egész kerületét, s a vonalkákra egyik helyütt ezt írta: kis pálmafák, másutt pedig ezt: páfrányok. A hegység feliratú sávba csak egy vékony, kanyargó vonalat rajzolt, amely a déli parton végződött.

Purcell Bakerhez fordult, és megkérdezte:

- Gondolom, ez lesz a patak, nem?

Baker hozzálépett, és a térkép fölé hajolt.

- Igen, hadnagy úr. Ez lesz az. De nem mentünk fel egészen a forrásig.

- Köszönöm.

Baker leült egy panpungfa alá, és Avapuhi követte példáját. Purcell Ivoára pillantott, Ivoa mosolygott, és halkan azt mondta:

- Uili nagyon kedves.

Uili Willie Baker nevének tahiti változata volt. Purcell bólintott, majd ismét Mason térképvázlatá-nak tanulmányozásába merült. A vázlat is igazolta azt, amit előző nap a Blossom fedélzetéről megállapított: a sziget valóban nagyon kicsi volt. Most, amikor bejárták, nem is látszott olyan kicsinek, de nyilván csak a meredek lejtő, a sűrű bozót, a nehéz közlekedés miatt. Ha a hegység valóban csak “sziklatömbök halmaza” volt, mint Mason megállapította, akkor a jövendő falut kétségkívül az első fennsíkon kellett megépíteni, mert csak innen lehetett kijutni a tengerpartra. Ez esetben a második fennsíkon, azon, amelyen most jártak, a megművelendő földek lesznek. Szóval a sziget valóban lakható része ezt a két fennsíkot foglalja magában, vagyis ha Mason vázlata megfelel a valóságnak, egy olyan négyszögben helyezkedik el, amelynek a hossza egy és negyed mérföld, szélessége pedig háromnegyed mérföld, míg a sziget fennmaradó részét a hegység borítja. Ez a földdarab, amely rendkívül termékeny, talán el tud tartani vagy harminc embert, de hosszabb időn át aligha nyújtana nekik kényelmes otthont. Ki tudja, nem a sziget területének szűk volta kényszerí-tette-e első lakóit arra, hogy elhagyják hazájukat, s nekivágjanak az óceánnak, nagyobb földet ke-resve.

Purcell zsebre vágta a vázlatot, odahívta társait, akik közben elszéledtek a bokrok között, és a csoport ismét útnak indult. A hadnagy csodálkozott, hogy a fák koronája között még nem látja a hegyet, holott egészen közel kellett lennie. Ám még mindig eltakarta egy hatalmas, világoszöld lombtömeg, amely jóval magasabbra nyúlt, mint az erdő fái. Purcell arrafelé tartott, és tíz perc múlva kiértek egy kis tisztásra, amelynek túlsó oldalán egy óriási indiai fügefa állott.

A tahitiak ujjongtak örömükben, és a nők futni kezdtek a fa felé. Purcell is meggyorsította lépteit. A fa törzsét még nem lehetett látni: eltakarta a fa számtalan sarja, amely visszahajlott a földre, ott gyökeret vert, és pillérként támasztotta alá azt az ágat, amelyből kinőtt. Így aztán olyan volt a fa, mintha a földből nőtt volna ki, majd visszatért volna a földbe, és megint kinőtt volna belőle. Olyan sűrűn burjánzottak ezek a függőleges hajtások, hogy az egész fügefa vagy húsz méter széles és ugyanolyan hosszú területet foglalt el. Valóban oszlopsorokkal körülvett templomra emlékeztetett. Az oszlopok körül óriási levelű repkényféle növények kígyóztak, s teljesen eltakarták a “templom” belsejét. Purcell azon tűnődött, vajon egy fügefa-e, amit lát, vagy több szorosan egymás mellett álló fa alkotja-e a roppant ág-és lombtömeget. Volt a függőleges hajtások között fatörzs vas-tagságú is, és nyilván jelentős részben rajtuk nyugodott a korona súlya, hiszen az egyik legvasta-gabb ágat kettéhasította, s majdnem teljesen leválasztotta a törzsről a villám, s a léggyökerek mé-gis megtartották a helyén; meghajlottak ugyan a roppant súly alatt, de nem törtek, nem szakadtak el. A tahiti nők ujjongva, lármázva surrantak át az “oszlopok” között. Az egész csoport követte őket.

Még mielőtt a fa törzséhez értek volna, egész sor “szobára” bukkantak, a faluk lomb volt, liánfüg-gönyök választották el őket egymástól, és a “padlójukat” vastag mohaszőnyeg borította.

A tahiti nők újra meg újra végigjárták a lombos falú szobákat, gyönyörködve bennük, s kacagtak örömükben. Aztán Itia felkapott egy marék mohát, s Mehani arcába hajította, majd futásnak eredt. A többi nő visongatva követte példáját, a férfiak pedig utánuk eredtek, s üldözték őket ebben az eleven útvesztőben, amelyben olyan könnyen el lehetett tévedni, és amelyben gyakran csak vékony lombfüggöny választotta el egymástól az üldözőt és az üldözöttet.

Purcell együtt játszott és kiabált a többiekkel, de nem volt maradéktalanul derűs, nem tudta egészen átadni magát a játéknak. Rövid idő múlva ki is bújt a fügefa ágai közül, eltávolodott tőle, és leheveredett a tisztásra. Miért is nem tudok úgy örülni, mint ők, fenntartás nélkül, akár a gyerek? “Mi az, amit én elveszítettem, és ami a tahitiakban még megvan?” Szomorú lett, mert érezte, hogy tele van gondokkal, hogy minden nyugtalanítja.

Hamarosan csatlakozott hozzá Baker és Hunt, majd néhány perccel később Mehani, s a tahiti nők is, kifulladva, de jókedvűen. Csodálkoztak, hogy Purcell olyan hamar véget vetett a játéknak.

- Késő van már - mondta a hadnagy, és a nap felé mutatott. - Kicsit pihenünk, aztán indulunk visz-szafelé, a hajóra.

Megint elővette ingéből Mason térképét, és tanulmányozni kezdte.

- Baker! - szólalt meg rövid idő múlva. - Legyen szíves, mutassa meg ezen a térképen, milyen út-vonalon haladt tegnap Mason kapitány.

Baker leült Purcell mellé, és napbarnított, szabályos vonalú arca a vázlat fölé hajolt.

- Mindjárt megmondom, hadnagy úr. Amikor az első fennsíkra értünk, kelet felé fordultunk, amíg csak el nem értünk a bozótig. Ott megfordultunk, és dél felé tartottunk. Megkerültük az egész he-gyet. A bozót állandóan jobb kéz felé volt tőlünk. Nem volt valami kényelmes az út, mondhatom.

- Egyszóval a sziget peremén haladtak, mi viszont a közepén vágtunk át. Most már értem, miért nem jelölte be Mason kapitány az indiai fügefát a térképre.

Rövid szünet után megint megszólalt.

- Látom a vázlatról, hogy a kapitány százlépésnyire becsüli a parttal párhuzamosan körbefutó bo-zót mélységét. Ezt megállapították?

- Két helyen is. Egyszer keleten, egyszer pedig nyugaton. Először én mértem meg. Rohadt egy ér-zés ott bent, a sűrűségben, hadnagy úr! Egészen sötét van, majd megfullad az ember. A kezéről lesúrolja a bőrt, amíg utat tör magának a kis pálmafák között. És milyen ruganyos a törzsük! Ha idő előtt engedi el az ember, úgy visszacsapódnak, hogy még! Azonfelül, mondom, olyan sötét van, hogy pár perc múlva fogalma sincs az embernek, hol jár. Szerencsére megállapodtunk a kapitány-nyal, hogy percenként kiáltani fog. A hang után sikerült tájékozódnom.

- És mi van a bozót túlsó oldalán?

- A sziklafal.

- Rögtön utána?

- Rögtön utána.

- És az erdőtől a sziklafalig száz lépés a távolság?

Baker arcán mosoly suhant át.

- Őszintén megvallom, többször is elvétettem a számolást. Sötét is volt, ideges is voltam, és az az átkozott puska is akadályozott.

Purcell Bakerre nézett. A walesi fiú szikár volt, napbarnított, és éremképre emlékeztető arcában értelmes szempár csillogott.

- Aztán meg számolni kell még valamivel - folytatta Baker. - A bozótban nem lehet egyenesen előre haladni. Cikcakk-vonalban megy az ember. És ha jól számlálja a lépéseit, az sem jelent sokat.

- De a kapitánynak azt jelentette, hogy száz lépést számolt, igaz?

Baker finom vonású, barna arca ráncokba húzódott, s gesztenyebarna szeme gúnyosan villant meg.

- Sőt azt jelentettem, hogy száznégy lépés a távolság, hadnagy úr! Pontos akartam lenni.

- Miért?

- Ha nem vagyok pontos, a kapitány megismételteti velem a mérést.

- Értem - mondta Purcell. Arca meg sem rezzent. Ismét a térképre pillantott, majd megkérdezte:

- Hát az hogy lehet, hogy az a matróz, aki a keleti oldalon derítette fel a bozótot, szintén száz lé-pést számlált?

Baker hallgatott egy kicsit, szeme megvillant, aztán a legkomolyabban így felelt:

- Jones mérte, hadnagy úr. Megmagyaráztam neki.

- Köszönöm, Baker - mondta Purcell. Most sem rándult egyetlen arcizma sem.

Az ő szemében is vidám szikra villant, Bakerre nézett, és nyugodt, hivatalos hangon azt mondta:

- Igazán kiváló segítséget nyújtott a térkép felvázolásához.

- Köszönöm, hadnagy úr! - felelte rendíthetetlen nyugalommal Baker.

Purcell felkelt.

- Hol vannak a nők? - kiáltott tahiti nyelven Mehani felé. Mehani néhány lépéssel odébb hevert a fűben. Feltámaszkodott bal könyökére, s jobb kezével hátrafelé mutatott.

- Egy csomó hibiszkusz-bokrot találtak.

Ebben a pillanatban bukkant elő Avapuhi, Itia és Ivoa, majd mögöttük Omaata is, aki jó néhány fejjel magasabb volt náluk, s így az egész kép olyan volt, mintha egy tiszteletre méltó idősebb hölgy terelne három kisleányt. Mind a négyen nagy vörös hibiszkuszvirágokkal tűzdelték tele feke-te hajukat, mosolyogva közeledtek, mozgékony, hajlékony karjuk, akár a folyondár, erős kerek combjuk pedig minden lépésnél elővillant faháncsból szőtt, rövid szoknyájuk keskeny szalagjai kö-zül.

Hunt, mihelyt megpillantotta Omaatát, ráemelte apró, fakó, nyugtalan szemét. Nem is vette ész-re, amikor elment, s most már percek óta kétségbe volt esve miatta.

- Zsono, Zsono - szólította mély mellhangon Omaata.

S egy szempillantás alatt mellette termett, vörös, göndör szőrrel sűrűn benőtt mellét simogatta, s valami érthetetlen nyelven beszélve, valósággal elárasztotta becéző szavakkal. Hunt pedig az asz-szony széles mellére hajtotta fejét gyengéd, odaadó mozdulattal, s úgy is maradt, időnként halkan fel-felmordult boldogságában, mint a medvebocs anyja ölében. Omaata lehalkította hangját, amely különben úgy harsogott, mint sziklákról lezúduló vízesés, és tovább beszélt hozzá a maga érthetetlen nyelvén. Hatalmas karját közben Hunt nyaka köré fonta, s úgy szorította magához a férfit, mint valami óriási csecsemőt.

- Mit mond Omaata, Mehani? - kérdezte Purcell.

Mehani felkacagott.

- Nem tudom, Adamo. Azt hittem, peritani nyelven beszél.

- Tényleg mond olyan szavakat, amelyek mintha peritaniul volnának, de ezeket sem értem.

Omaata felemelte fejét.

- Ez a mi külön nyelvünk, a Zsonóé meg az enyém - jelentette ki tahitiül. - Zsono nagyon jól érti, amit mondok neki.

A hatalmas Hunt felfigyelt arra, hogy a nevét hallotta, és gyengéden morgott. Amióta Omaata gondjaiba vette, olyan tisztára volt súrolva, mint egy jól gondozott hajó fedélzete. “Mintha a kis-gyereke volna” - gondolta magában Purcell. Mosolyogva nézett az óriási termetű asszonyra.

- Hány éves is vagy, Omaata?

- Kétszer tíz nyarat láttam, amióta asszony vagyok.

Szóval harminckét éves lehet, vagy talán még annyi sincs. Vagyis még fiatal nő. Fiatalabb, mint ő, Purcell, fiatalabb Huntnál is. De óriási méretei miatt mintha másik világba tartozott volna.

Most Avapuhi odajött Bakerhez, letérdelt előtte, és szelíd arcát a férfira emelte. Néhány pillana-tig komolyan nézte, majd egy szál hibiszkuszvirágot csúsztatott a férfi füle és haja közé, elmoso-lyodott, szempillája verdesett; aztán fürgén felpattant, teljes erejéből futni kezdett át a tisztáson, s eltűnt a bozótban.

- Hát ez mit jelent? - kérdezte Baker, Purcell felé fordulva.

- Tanéjául(tahiti szó, amely egyformán jelent férfit, szeretőt és férjet) választotta magát.

- Ejha! - mondta Baker, és napbarnított arca elpirult. - Szóval náluk a nők választják a párjukat?

- Angliában is így van - felelte Purcell, csak a tekintetével mosolyogva. - Csak Angliában jobban leplezik a dolgot.

- És miért szaladt el?

- Azt akarja, hogy maga menjen utána.

- Vagy úgy! - mondta Baker.

A következő pillanatban felállt, és anélkül, hogy valakire nézett volna, zavart mosollyal így szólt:

- Még nagyon meleg van ahhoz, hogy fogócskát játsszunk. Ezzel elindult a bozót felé. Szaladni nem mert, érezte, hogy mindenki őt figyeli.

- Mit mondott? - kérdezte Mehani, aki látható derűvel figyelte Baker tétovázását. Újabb bizonyí-tékát látta benne annak, hogy a peritanik sült bolondok: zavarba jönnek a legegyszerűbb dolgok miatt is.

- Furcsa - jegyezte meg Omaata. - Azt hittem pedig, hogy a Csontvázat választotta.

A tahitiak MacLeodot nevezték el Csontváznak.

- A nagy csónakon a Csontvázat is választotta - szólt közbe Itia. - De elege van belőle, mert a Csontváz megverte.

“Kíváncsi vagyok, belenyugszik-e MacLeod abba, hogy Baker legyen az utóda. Akad majd problé-ma ezen a szigeten éppen elég” - gondolta magában Purcell.

Mehani két könyökérc támaszkodott, felemelte hatalmas törzsét, fejét pedig hátravetette, hogy Itiára nézzen.

- Én téged nem foglak megverni, Itia - mondta, s a néhány szó tele volt leplezett célzásokkal. - Vagy legalábbis csak nagyon ritkán - tette hozzá nevetve.

Itia szenvedélyesen megrázta a fejét. Amureia mellett ő volt a legfiatalabb a tahiti nők között, termetre pedig a legkisebb. Orra kicsit fitos volt, szája sarka pedig orcája felé görbült, s ettől olyan volt az arca, mintha állandóan nevetne. Élénk és vidám volt, ezért kedvelték, de modora, legalábbis a tahiti illemszabályok szerint nem volt valami jó: nem viselkedett elég tartózkodóan. Nagyon könnyen mondott ítéletet az emberekről.

- No, Itia - szólalt meg ismét Mehani ingerkedve -, te nem adsz nekem virágot?

- Nem, mert nem érdemled meg - felelte Itia.

És egy kis kavicsot hajított feléje, amely mellen találta Mehanit.

- Legfeljebb egy követ kapsz tőlem, mást nem - mondta a lány, kissé elfintorítva arcát.

Mehani teljes hosszában elnyújtózott a füvön, s összekulcsolt két kezét tarkója alá tette.

- Pedig rosszul teszed - felelte békésen.

Itia újabb kavicsot dobott feléje. Mehani kihúzta két kezét a feje alól, és arca elé tartotta, hogy védje a kavicsok ellen. Nem szólt egy szót sem. Mosolygott.

- Először is nem vagy szép - mondta Itia.

- Igazat szóltál, Itia - jegyezte meg Ivoa, és hangosan kacagott. - Csúnya az én fivérem! Nincs nála csúnyább férfi a szigeten!

- De nemcsak az a baj, hogy csúf - folytatta. Itia. - Mint tané nem ér semmit.

- Ohó! - tiltakozott Mehani.

A fűben hevert még mindig. Most kinyújtotta csodálatos, remekbe szabott testét, kidomborította széles mellkasát, s megfeszítette lábizmait.

- Csak sose kakaskodjál! - szólt Itia, s most egyszerre hajította felé a markában szorongatott valamennyi apró kavicsot. - A világ minden kincséért el nem fogadnék olyan férfit tanénak, mint te. Ma velem. Holnap Avapuhival. Holnapután Omaatával.

- Nekem itt van Zsono - mondta mélyen zengő hangján Omaata. Purcell elnevette magát.

- Miért nevetsz, Adamo?

- Csak azért, mert szeretem a hangodat hallani.

Aztán angolul még hozzátette:

- Olyan, mintha egy galamb kezdene bömbölni.

Le akarta fordítani, de megakadt, nem talált szót a “bömbölni”-re. Tahitin nem voltak vadállatok.

- Szerintem Adamo a legjobb tané az egész szigeten - szólalt meg ismét Itia. - Nem nagyon magas, de a haja olyan, mint a reggeli nap, amikor áttűz a pálmafa levelei között. És a szeme! Ó, úgy szeretem a szemét! Tisztább, mint a korallsziklák között a víz délben. És az orra egyenes, egészen egyenes. És amikor mosolyog, gödröcske van a jobb orcáján, és olyan, mint egy lány. De ha nem mosolyog, akkor tiszteletet keltő az arca, mint egy főnöké. Bizonyos vagyok benne, hogy otthon, a saját szigetén, Adamo nagy főnök, és sok-sok kókuszpálmája van.

Purcell nevetett.

- Nincs is kókuszpálma az én szigetemen.

- Igazán? - kérdezte Itia csodálkozva. - Hát hogyan éltek akkor?

- Rosszul. Ezért is megyünk lakni a mások szigetére.

- Mindegy. Ha nincs kókuszpálmád, akkor is jó tané vagy - mondta Itia, s csillogó szeme Purcellre szegeződött. - Te vagy a legjobb tané a szigeten.

Ivoa felkönyökölt, és szívélyesen, de azért méltóságteljesen kijelentette:

- Adamo az Ivoa tanéja.

Még mindig mosolygott, és kifejező kézmozdulata Otura emlékeztetett.

Erre a félreérthetetlen fejmosásra Mehani hangosan felkacagott, Omaata pedig lekicsinylően mosolygott. Itia feje lecsuklott, és könyökben behajlított jobb karjával eltakarta szemét, mint a sírva fakadó kisgyerek. Rendreutasították, s most szégyellte magát, hogy helytelenül viselkedett.

Csönd lett. Meleg volt. Purcell elnyújtózott a fűben, Ivoa kezét kezében tartotta, s érezte, hogy lassan erőt vesz rajta az álom. Halkan megszólalt:

- Szeretném tudni, mi lett azokkal az emberekkel, akik itt laktak a szigeten.

- Talán valami betegség tört ki közöttük, és meghaltak - mondta Omaata. Ő is lehalkította hangját.

- Vagy talán háború volt két törzs között, és mindenkit leöltek - jegyezte meg Mehani ugyancsak halkan.

- A nőket is? - kérdezte Purcell.

- Ha a törzs papjai meghirdetik a tyúk felkoncolását(Az ellenség teljes megsemmisítését.), akkor megölik a nőket is. És a gyerekeket is.

Purcell felkönyökölt:

- De akkor sem hal meg mindenki. A győztesek mégis élve maradnak.

- Nem mindig - mondta Mehani, és szomorúan csóválta meg fejét. - Mana szigetén mind-mind meghaltak. Legyilkolták egymást mindnyájan. A férfiak is, a nők is. Egyetlenegy ember élte túl. Nem akart ott maradni a szigeten a sok halott között. Beült a csónakjába, és sikerült eljutnia Tahitiba. Ott aztán elmondta az egész dolgot. Aztán két hét múlva meghalt. Nem tudni, miben halt meg. Talán bánatában. Mana kis sziget; nem nagyobb, mint ez itt. Most üres, nem laknak rajta, és senki sem akar odamenni.

- Én meg azt hiszem, hogy azok az emberek, akik itt éltek, azért ültek csónakba és mentek el, mert féltek - mondta Itia, fejét felemelve.

- És mitől féltek? - kérdezte Purcell

- A tupapahuktól.(Kísértetektől.)

Purcell mosolygott.

- Nincs igazad, ha nevetsz, Adamo! - szólt Omaata. - Vannak olyan gonosz tupapahuk is, akik örö-kösen csak gyötrik az embereket.

- Hogyan gyötrik őket?

- Hát mondjuk, tüzet gyújtasz, és vizet teszel a tűzre, fel akarod melegíteni. Ahogy elfordulsz, jönnek a tupapahuk, a vizet kifuttatják, és eloltják a tüzedet.

Mehani és Purcell között volt egy üres hely. Itia odajött, és leült. Oldalára feküdt, szinte össze-zsugorodott. Kis arcocskája, amelyet Purcell felé fordított, valósággal elszürkült az izgalomtól. Azt mondta:

- Add ide a kezedet!

- Miért? - kérdezte Purcell.

- Félek.

Purcell habozott, Ivoára pillantott. Ivoa abban a pillanatban így szólt:

- A gyermek fél. Add oda neki a kezedet!

Purcell odanyújtotta kezét. Itia langyos ujjai közé fogta, felsóhajtott, és arcára szorította.

- Mondd, Adamo, vannak tupapahuk a te szigeteden? - kérdezte Omaata.

- Az emberek azt beszélik, hogy vannak.

- És mit csinálnak?

- Éjszaka sétálnak, és láncokat csörgetnek.

- Láncok nincsenek Tahitin - mondta Mehani mosolyogva -, de a tupapahuk nálunk is szeretnek zajt csapni.

- Milyen zajt?

- Mindenfélt zajt csapnak.

Aztán még hozzátette, és Purcell nem tudta, tréfál-e, vagy komolyan beszél:

- Minden olyan zajt, amit nem ért az ember, a tupapahuk csinálnak.

- Nappal is?

- Nappal is.

- Hallgassátok csak! - kiáltott fel hirtelen Purcell.

Mindenki mozdulatlanná dermedt, s még a lélegzetét is visszafojtotta. A ragyogó tollú, néma madarak továbbra is ott csapongtak körülöttük, de szárnyuk halk csattogásán kívül nem hallatszott semmi nesz.

- Látod, Mehani, még a tupapahuk is elmentek - szólalt meg Purcell. - Elmentek a csónakok után, amikor a sziget emberei tengerre szálltak.

- Lehet - felelte Mehani. - De lehet, hogy azért hallgatnak, mert félnek.

- Tessék? - kérdezte Purcell elképedve. - Hát a tupapahuk is félnek? Ugyan kitől?

- Hát az emberektől - mondta Mehani. Szemében megvillant a gúny.

- Nagyszerű - állapította meg Purcell. - Megnyugtató tudat, hogy a félelem legalább kölcsönös.

Mehani szeme vidáman csillogott. “Nyilván nem hisz egy szót sem az egészből” - gondolta magában Purcell.

- Azért hallgatnak a tupapahuk, mert Zsonótól félnek - állapította meg Itia. Felült, de még mindig nem engedte el Purcell kezét. - Zsono nagyon félelmetes látvány! Biztosan tudom, hogy az itteni tupapahuk soha nem láttak még olyan embert, mint Zsono.

- Ó, kavicshajigáló kislány! - szólalt meg ismét Mehani. - Hogyan láthatnák a tupapahuk Zsonót, amikor nincs is szemük?!

- Honnan tudod, hogy nincsen szemük? - kérdezte Itia.

- Ha szemük volna, te is látnád a szemüket. Mondjuk, ott sétálsz az erdőben, és a levelek között hirtelen meglátsz két rád meredő nagy szemet…

- Jaj! Az Eatua(Az istenség tahiti neve.) óvjon ettől! - kiáltott fel Itia, s ismét arcához szorította Purcell kezét. - Soha többé nem merek egyedül sétálni az erdőben!

- Majd én elkísérlek - nyugtatta meg Mehani. Ivoa felkacagott.

- Ne ingerkedjél már vele, bátyám!

- Én is azt hiszem, hogy a tupapahuk félnek Zsonótól - jelentette ki Omaata büszkén. - Zsono iga-zán ijesztő. Olyan nagy, mint a tigriscápa, és egész teste csupa vörös szőr!

- Így van - mondta Itia. - Ha Zsono velem van, nem félek. Még egy ismeretlen szigeten sem.

- Még az erdőben sem - szólt közbe Itia.

- Zsono igazi emberhegy - szólt Ivoa mély, öblös hangon. - És még vörös is.

Purcell mosolyogva nézte őket. Ezek az emberek igazán értettek hozzá, hogyan kell mindent a derűs oldaláról nézni.

Nyilvánvalóan játszottak: megjátszották, hogy félnek, csak hogy örülhessenek, amikor megnyug-tatják egymást.

A hadnagy most felnézett a napra, kihúzta kezét Itia kezéből, lehajolt, és felemelte puskáját. Példáját követte Hunt és Mehani is.

- Hát Avapuhi? - kérdezte Itia.

Purcell legyintett, Mehani pedig ingerkedve azt mondta:

- Gyere velem, megkeressük.

- Nem megyek, Adamóval akarok maradni - felelte Itia.

Purcell nemsokára előrement, a csoport élén haladó Mehani mellé.

- Mi a véleményed a szigetről, Mehani?

- Nem jó sziget - válaszolt gondolkodás nélkül Mehani. - Termékeny, de nem jó.

- Miért nem jó?

Mehani kinyújtotta jobb keze mutató-és középsőujját.

- Először azért, mert nincs lagúnája. Ha viharos idő jön, nem lehet halászni. Másodszor, mert a termőföld és az árnyék miatt északon kell megépíteni a kunyhókat, a patak meg a sziget másik oldalán van. Mindennap vízért kell majd menni, ez pedig egy órába tart oda, egy órába vissza.

- Igen, ebben igazad van - hagyta rá Purcell.

Mehanira pillantott, s elcsodálkozott, milyen meggondolt. Csodálatos volt az arca: férfias is, nőies is, csupa derű, de egy pillanat alatt komolyra vált. Mason gyerekeknek tekintette a tahitiakat, de lám, ő nem vette észre már az első pillantásra a sziget hátrányait, mint Mehani.

- Még majd megbánod, hogy velem jöttél - mondta Purcell rövid hallgatás után.

Mehani feléje fordult, és ünnepélyesen, komolyan így szólt:

- Jobb ezen a szigeten a barátommal, mint Tahitiban barátom nélkül.

Purcell zavarban volt. “Milyen ostoba is vagyok - gondolta magában. - Angliában az embernek nem illik kifejezésre juttatni érzelmeit, főleg ékesszólóan nem. De ki kételkedhetne Mehani őszin-teségében? Hiszen eljött szigetéről az én kedvemért.”

Nevetés ütötte meg fülét. Mehani nevetett mellette.

- Lám, most zavarban vagy. Tudod, hogy igazat mondtam, és mégis zavarban vagy - állapította meg Mehani.

- A peritanik nem szoktak ilyen dolgokról beszélni - felelte Purcell, és elpirult.

- Tudom - felelte Mehani, s bal kezét Purcell vállára tette. - Amit jó elmondani, azt nem mondják. És amit csinálni jó… - Elnevette magát. - ...azt megcsinálják, de fintorognak hozzá.

Most Purcell kacagott fel, s Mehani, mint a visszhang, vele nevetett. Jó érzés volt mind a kettő-nek így egymás mellett menni a bozótban, a napfény és az árnyék váltakozó sávjain keresztül.

Purcell hátrafordult, rámosolygott Ivoára, s amikor megindult megint, ott lebegett előtte az asz-szony reá szegezett, nagy kék szeme. Amikor reggel elindultak, a Mason mellett maradó tahiti nők arra készültek, hogy egy vadmalac húsát sütik meg, illetve párolják ebédre. Most, hogy közeledtek, Purcell már érezte az égő fahasábok kellemes szagát. Gyomra jólesően húzódott össze, és meggyorsította lépteit. Most egyszerre nagyon fiatalnak érezte magát, tele volt derűvel, melle duzzadt a tiszta levegőtől. Derűs és friss volt, és léptei szinte röpítették előre. Válla olykor Mehani vállához ért, és ettől boldogító meleg hullám áradt szét a testében. A sziget gyönyörű volt, illatos, mindenütt tarka madarak villantak. Új világ nyílt meg előttük. Boldogan, a birtokos örömével nézett szét maga körül.

- É Adamo, é! - szólalt meg Mehani. - Jólesik rád nézni most.

- Tudom - felelte Purcell.

Szerette volna azt mondani: “Most boldog vagyok”, de nem tudta. Sietve, zavartan ezt mondta helyette:

- Ami a vizet illeti, igazad van, Mehani. Ez valóban hátrány. Én nem is vettem észre. Arra gondol-tam csak, hogy a sziget kicsit kicsi lesz nekünk.

- Nincs igazad - felelte mosolyogva Mehani. - Nem lesz kicsi. Sok-sok hely van még, ahol bújócskát lehet játszani.

Arca most hirtelen komoly lett, és hangjából kihallatszott a nyugtalanság.

- Nem, Adamo, elég nagy lesz… ha jól megférünk egymással.

- Mire gondolsz? Ha a peritanik és a tahitiak férnek meg jól egymással, vagy ha mindannyian megértjük egymást?

- Ha mindannyian megértjük egymást - válaszolt rövid hallgatás után Mehani.

De hangjában némi tétovázás érzett.

5

Két nappal azután, hogy a Blossom kikötött a szigeten Mason felvázolta a jövendő falu tervét. A település szabályos rombusz alakú volt, s négy csúcsa a négy égtáj felé mutatott. A négyszög négy oldalát a lakótelep sugárútjai alkották (Mason nevezte el így őket a lehető legkomolyabban), az egyes házikók pedig a rombusz kerületén épültek, az észak-déli tengelyre merőlegesen, egymástól egyenlő távolságra, homlokzatukkal dél felé. Így mindegyik házikó külön állt a többitől, és nem fogta el a kilátást és a napot a mögötte levő elől.

Ez az előny azonban, amely nyomban kitűnt, mihelyt megépültek a házak, csak a véletlennek volt köszönhető. A terv felvázolásakor Mason semmi másra nem törekedett, mint hogy az iránytű lap-ját, a szélrózsát másolja, és a legszívesebben kör alakúra tervezte volna a telepet, ha nincs tekin-tettel arra, hogy a fákkal teli terepen nyilván jóval nehezebb kört kialakítani, mint rombuszt. Szá-mára az volt a legfontosabb, hogy a rombusz körül sorakozó házak mindegyike az iránytű valame-lyik pontjának megfelelő helyén legyen. Így aztán, észak felől kiindulva, a rombusz északi csúcsá-nak két oldalán Hunt, illetve White háza állt, majd, az East Avenue-n lefelé haladva (Mason keleti sugárútnak keresztelte a rombusz két keleti oldalát), északkeleten Smudge, keleten MacLeod háza következett, majd délkeleten Masoné, délen pedig Purcellé. A West Avenue-n felfelé menet, tehát a rombusz két nyugati élén, délnyugaton Johnson, nyugaton Baker, északnyugaton pedig Jones háza állt.

A rombusz közepére Mason egy négyzetet rajzolt, amelynek minden oldala tíz méter hosszú volt, és Blossom Square-nak nevezte el. A négy “sugárutat” négy ösvény (Mason elnevezése szerint négy utca.) kötötte össze ezzel a kis térrel. A logikus az lett volna, hogy mindegyik ösvény a rombusz egyik csúcsából induljon ki, de amikor Mason tervét készítette, az volt legfőbb gondja, hogyan közelítheti meg ő maga a legkényelmesebben a Blossom Square-t, s az első “utcát” saját háza elé rajzolta be, a szélrózsa délkeleti pontjáról kiindulóan. Éppen ezért Trade wind street-nek, azaz Passzátszél utcának nevezte el. A második utcát, a szimmetria kedvéért, északnyugat felől húzta meg, Jones házával szemben, és a Nor’wester street (Északnyugati szél utca) nevet adta neki. Az alaprajz teljességéhez még két utca. tartozott: a Sou’wester street (Délnyugati szél utca), amely Johnson háza előtt kezdődött, és a Nor’ester street (azaz Északkeleti szél utca), mely Smudge házát kötötte össze a telep középpontjával.

Bár a falu mindössze két sugárútból, négy utcából és egy térből állt, Mason mindenesetre készít-tetett hét táblát, farúdra szegeztette őket, és saját kezűleg festette rájuk városa főútvonalainak elnevezéseit. Miután az útvonalak elkészültek, s nagyjából ki is kövezték őket, a kapitány pontosan déli tizenkét órára összehívta az angolokat, s ünnepélyesen szúrták a földbe minden utcasarkon a megfelelő táblát. A szertartás nem csekély kíváncsiságot ébresztett a tahitiakban, akik egyébként nem vették át az angol utcaneveket, mert véleményük szerint nem lehetett őket kimondani. Beér-ték azzal, hogy mindegyik “utcát” a hozzá legközelebb lakó peritani nevével ruházták fel. A Trade wind streetből így lett náluk “a főnök ösvénye” (Masonról), a Sou’wester streetből “az öreg ösvénye” (Johnsoné), a Nor’wester streetből “Ropati ösvénye” (Robert Jonest nevezték így), a Nor’ester streetből pedig “a kis patkány ösvénye” (ez volt Smudge gúnyneve). Később, amikor kezdett fe-szültté válni a tahitiak és a peritanik viszonya, már nem az angolok nevén emlegették az “utcákat”, hanem az illető angollal együtt élő tahiti nő nevén. “A kis patkány ösvénye” ettől kezdve “Tumata ösvénye” lett, “az öreg ösvénye” “Taiata ösvénye” és így tovább.

Sajnos, a “sugárutak” és az “utcák” (amelyek egyébként egyforma szélesek voltak, körülbelül egyméteresek) a valóságban nem lettek olyan szép szabályosak és egyenesek, mint amilyenre Ma-son rajzolta őket a terven. Igyekeztek ugyanis minél több fát meghagyni, aminek következtében egyik-másik útvonal kanyargósra sikerült. De csupán annyi fát vágtak ki, amennyi a kunyhók fa-anyagának biztosítása és a terep egyengetése érdekében okvetlenül kellett. A fák meghagyása azzal az előnnyel járt, hogy a házikók elbújtak a lombkoronák mögött, és mindegyikből csak a köz-vetlen szomszéd házára lehetett kilátni. A rombusz alakban való elrendezés, bár eredetileg pusztán Mason szeszélyéből fakadt, ebből a szempontból is kiválónak bizonyult, mert a rombuszon belül fél hektárnál is nagyobb kiterjedésű erdőt hagytak meg.

Mason azért tervezte saját házát a rombusz délkeleti oldalára, hogy elsőnek kapja a passzátszelet amely, mint a déli tengereken általában, nyáron hűsítő szellőt hoz, a többi évszakban pedig szép időt. A tahitiak kunyhóját pedig gondosan a falu határán kívülre építtette, a rombusz északi csúcsá-tól mintegy huszonöt méternyire, egyrészt azért, hogy minél jobban elkülönítse őket a fehérektől, másrészt, hogy a tahitiak háza védje a telepet az északi széltől. A számítás fortélyos volt, ámde tévesnek bizonyult: amikor Mason a tervet megrajzolta, sejtelme sem volt arról, hogy valójában a délnyugati széllel állítja szembe házát, holott az hozza a szigetre az esőt és hideget. A “feketék” házát viszont védte a kellemetlen széltől a rombusz belsejében meghagyott félhektáros erdő.

Mason még két ösvényt húzott meg a tervrajzon. Ez a rombusz északi csúcsánál kezdődött, Hunt és White háza között, a tahitiak nagy lakóházához vezetett, megkerülte a házat kelet felől, majd északkeletnek fordult, a tenger felé. A kapitány a Cliff Lane (azaz Sziklafal út) nevet adta ennek az ösvénynek. A tervbe rajzolt másik ösvény az East Avenue-nál kezdődött, mégpedig a Mason és a Purcell háza között, és dél felé húzódott. Ezt az utat, akárcsak az előbbit, már kitaposták a sziget lakói, amikor Mason elkészítette a tervrajzot. Az utóbbi ösvény egyébként a második fennsíkra vezetett, és az indiai fügefával ért véget. Mason eredetileg Banian Lane-nek nevezte el, de az angolok megszokták, hogy inkább Water Lane néven emlegessék, mert ezen az ösvényen hordták a vizet.

A hat tahiti mindjárt kezdetben kinyilvánította azt a szándékát, hogy közös lakóházat épít, amelyben mind a hatan együtt lakhatnak azokkal a nőkkel együtt, akik őket választják tané gyanánt. Ki-tűnt, hogy elég nagyratörőek: az ő házuk volt a szigeten az egyetlen, amely emelettel dicsekedhe-tett. Az emelet egyetlen, nyolcszor hat méter nagyságú szoba volt. Mint Odüsszeusz ágya Ithaká-ban, a négy sarokban egy-egy ágy állt, a sarokgerendára szerelve. Olyan nagy volt mindegyik, hogy három-négy ember is elfért rajta. A szoba közepén csapóajtó nyílt, ezen keresztül létrán lehetett lejutni a földszintre, ahol még két ágy állt, egy-egy sarokgerendára szerelve, ugyanúgy, mint az emeleten. Sem a földszinten, sem az emeleten nem voltak olyan bútordarabok, amilyenek az angolok kunyhóiban ékeskedtek, és többnyire alkalmatlankodtak is: faliszekrények, ládák, asztal, támla nélküli székek. A ház minden lakója beérte azzal, hogy polcokat szerelt ágya mellé és fölé, és azokra rakta ki saját holmiját. Bár e tárgyak nagyon értékesek voltak számukra, eszébe sem jutott egyetlen tahitinak sem, hogy elrejtse őket a többiek kíváncsisága vagy az esetleges tolvaj elől.

Házukon egyébként ajtó sem volt: aki csak akart, bejöhetett.

A falak különben vékony deszkából voltak, s vájatokban nyugodtak, úgyhogy félre lehetett őket tolni, aszerint, hogy napot vagy árnyékot kívánt-e az ember.

Az angolok házai, mind általános elrendezésükben, mind a részletekben, jóval több bizalmatlan-ságot árultak el, s kifejezték lakójuknak azt a törekvését is, hogy minél jobban elkülönüljön szomszédaitól. Kilenc angol férfi volt a szigeten, s mivel mindegyik a maga házában akart lakni, kilenc kunyhót építettek. És nemcsak ajtó volt minden házon, de mindegyikben ládák és szekrények álltak, a ház körül pedig bekerített terület. Mindent a Blossomról leszerelt zárak védtek, és bonyolult tengerészhurkok, amelyeket még tulajdonosuk is csak üggyel-bajjal tudott kibogozni.

Úgy határoztak, már az egyenlőség érdekében is, de azért is, hogy gyorsabban haladjon az épít-kezés, hogy minden ház azonos méretű lesz - hatszor négy méter alapterületű -, és azonos terv szerint készül. Ez egyszerűbbé tette az ácsok munkáját. A konyha, akár a tahitiaknál, az angoloknál is a házhoz toldott fészerben volt elhelyezve; tervezhették volna úgy is a házakat, hogy egy helyi-ségből álljon mindegyik, s ez az egy szolgáljon ebédlőül is, hálószobául is. Ám a híres angol illemtudás fellázadt az ellen a gondolat ellen, hogy a kétszemélyes fekvőhely ugyanabban a helyiségben álljon, amelyben a házigazda barátait fogadja. Így azután, a Purcell házát kivéve, minden kunyhót válaszfal osztott két részre. A gerendafalak rögzítve voltak; ezekbe illesztették a Blossomról leszerelt két-három kerek vagy négyszögletes hajóablakot, amelyek hatékonyan védték ugyan a házak belsejét az eső és a szél ellen, de szép időben - márpedig a szigeten többnyire szép idő volt jóval kevesebb világosságot és napfényt bocsátottak át, mint a tahitiak széttolható falai.

A kilenc kunyhó kétségkívül erős építmény volt. A falak a Blossom tölgyfa burkolatából készültek, és olyan vastagok és sűrű rostúak voltak, hogy alig-alig lehetett szögeket verni beléjük. De minden fantázia nélkül építették a házikókat, valamennyit egyazon mintára. Persze, ez az egyformaság egyáltalában nem bántotta az angolokat, és Purcell volt az egyetlen közöttük, aki találékonynak bizonyult: kunyhója déli oldalán eltolható falat készített, a tahitiak példájára, a tetőt pedig meg-hosszabbította, úgyhogy széles ereszben végződött ezen az oldalon. Ilyen módon kedvére élvez-hette a hegyre nyíló kilátást anélkül, hogy a napsütés zavarta volna. Amikor az eresz elkészült, Purcell megelégedéssel állapította meg hogy a tető vonalának meghosszabbítása külsőleg is mél-tóságteljesebbé tette otthonát.

Gyönyörködött is benne minden reggel, mihelyt megmosakodott és felöltözött a fészerben. Há-zának háttal, végigment kertjének egyetlen fasorán, egészen addig a hibiszkuszcserjéig, amely a kert határát jelezte. Ott sarkon fordult, és nagy gyönyörűséggel szemlélte keze munkáját. A tolóajtó már ilyenkor is nyitva állt, mintegy várta az első ferde napsugarakat, amelyek azonban most még alig értek a küszöbig. Purcell, arról a helyről, ahol állt, látta a reggelit készítő, sürgő-forgó Ivoát. Mint rendesen, most is várta, mikor fejezi be felesége az előkészületeket, s jön ki a tolóajtó sínjéhez, mint az ügyelő, aki a színpadról akar bejelenteni valamit a közönségnek. Messziről nézett feléje az asszony, rámosolygott, s minden hangot elnyújtva, éneklő hangon odakiáltott neki: A-da-mo! Gye-re en-ni, A-da-mo! Alig húszlépésnyire voltak egymástól, mindegyikük nagyon jól látta a másikat, tehát nem volt semmi szükség a hangos hívó szóra. De valahogy kialakult ez a szokás. Purcell mosolyogva hallgatta, szeme Ivoa alakjára szegeződött, de nem felelt volna a világ minden kincséért sem. Ivoa tehát újra kezdte szívhez szóló, behízelgő énekét: A-da-mo! Gye-re en-ni, A-da-mo! Az Adamo szó da szótagját erősen, nyomatékosan hangsúlyozta, neve további része pedig magas, dallamos, kimondhatatlanul bájos hangon szállt, emelkedett felfelé. Purcell meghatottan, gyönyörködve várt, amíg az asszony harmadszor is hívja, és csak akkor emelte fel kezét, annak jeléül, hogy hallotta.

Ivoa már kirakta a reggelit arra a tömör tölgyfa asztalra, amelyet tanéja eszkábált össze: egy fel-nyitott kókuszdiót, egy mangót, egy banánt és kenyérfa gyümölcséből készített lepényeket, amelyeket előző este sütöttek a közös tűzhelyen. Ivoa készséggel átvette a peritaniaknak azt a különös szokását, hagy meg kell teríteni az asztalt, mintha bizony fontos vagy előnyös volna, ha az ember a föld fölött hetven centiméterrel táplálkozik. Hanem egy dologban hajthatatlan volt: nem akart Adamóval együtt enni, csakis utána. A tahiti vallás ugyanis azt tartotta (mint egyébként a keresz-ténység is), hogy a világ teremtésekor előbb jelent meg a férfi, és csak utána a nő, akit utólag, mintegy a hiba kijavításaként alkottak meg, hogy a férfi ne legyen egyedül. A tahitiaknak azonban élénkebb képzelőtehetségük volt, mint a régi zsidóknak, vagy talán az étvágyuk volt nagyobb: a férfi elsőbbségét mindenesetre alkalmazták a táplálkozás területén is, tehát a férfinak előbb kellett ennie szerintük, mint élettársának, ez utóbbi pedig kénytelen volt beérni a maradékkal.

Miután befejezte reggelijét, Purcell kilépett házából a homlokzati ajtón, átment a West Avenue-n, és elindult a bozótban. Alig tett néhány lépést, máris nevetés és ének ütötte meg a fülét. Elmosolyodott: szóval a vahinék máris munkához láttak. Eddig soha nem tapasztalt náluk ilyen serény-séget. Néhány kunyhó teteje még nem készült el, s azokat a gyékényeket fonták, amelyekkel be akarták fedni őket.

- Az asszonyod nélkül jöttél? - kérdezte Itia, mihelyt észrevette Adamót. - Másikat akarsz talán vá-lasztani magadnak?

A vahinék nevettek. Purcell elmosolyodott.

- Nem. Azért jöttem, hogy jó reggelt kívánjak.

- Jó reggelt, Adamo - szólt Itia.

Purcell odalépett a vahinékhoz. Bámulta, milyen gyorsan és pontosan jár a kezük. Megosztották maguk között a munkát. Az egyik csoport vágta a panpungágakat. A másik ráfűzte az ágakra a raj-tuk növő leveleket. A harmadik pedig összekötötte az egyes ágakat fakéregből hasított keskeny hánccsal.

- Tudod, kinek leszek én a vahinéja? - kérdezte Vaa.

- Nem tudom - felelte Purcell.

- Hát azt tudod, engem ki vesz el? - szólt Tumata.

- Azt sem tudom.

- Hát engem? - kérdezte Raha.

- Nem tudom. Nem tudok semmit - jelentette ki Purcell.

Az asszonyok beszélgetés közben is gyorsan dolgoztak. Egyelőre a Blossom derékvitorláiból készült nagy sátorban laktak együtt valamennyien, s türelmetlenül várták, mikor készülnek el a kunyhók. Tahitiban, majd a hajó fedélzetén amolyan keveredésféle alakult ki, s ezt most már mindenki unta. Amikor a szigetre érkeztek, az angolok közhírré tették, hogy a munkálatok befejeztével vég-legesen kiválasztják élettársukat.

- No, megyek - mondta Purcell, s barátságosan intett feléjük.

Itia felegyenesedett.

- De visszajössz hamar?

- Dolgom van otthon.

- Eljöhetek én tehozzád?

- Itia húgocskám mindig szívesen látott vendég házamban - válaszolt Purcell.

A vahinék szótlanul hallgatták végig ezt a párbeszédet, de mihelyt Purcell eltávozott, nevetgélés és gyors szóváltás nesze hallatszott csoportjuk felől.

Háza előtt Purcell az öreg Johnsonnal találkozott, aki ott várt reá.

- Hadnagy úr! - szólította meg Johnson fojtott hangon, és közben lopva, ijedten körülnézett. - Kölcsönkérhetném a fejszéjét? Van egy átkozott nagy fatönk a kertemben, szeretném eltüntetni.

Purcell felemelte a konyhául szolgáló fészerben a ház falának támasztott fejszét, és odanyújtotta neki. Az öreg elvette, sovány kezében zavartan lóbálta, közben másik kezével az állát dörzsölte, és sehogy sem tudta magát elszánni a távozásra.

- Hadnagy úr - mondta ugyanolyan ijedten és óvatosan -, azt hallottam, hogy nagyon szép ereszt készített a házára.

- Hogyhogy? - kérdezte csodálkozva Purcell. - Hát maga még nem látta? Azt hittem, hogy azóta már…

Johnson meg sem moccant, fakókék szeme, amely mintha örökösen könnyezett volna, nyugtalanul röpködött ide-oda, de sehol sem állapodott meg. Homloka horpadt volt, orra nagy, a hegyén szemölcs, téglavörös arca tele piros foltokkal, amelyek benyúltak borostás álla ősz szőrszálai közé.

- Megnézhetném? - kérdezte aztán, de tekintete még mindig kerülte Purcellét.

- Hát hogyne! - felelte a hadnagy.

Bevitte Johnsont kertjébe, a ház mögé. Most értette csak meg, miről van szó. Johnson úgy akart vele beszélni, hogy ne láthassa meg senki a West Avenue-ról.

- Jól berendezkedett, hadnagy úr - szólalt meg az öreg. - Igazán otthon érezheti magát. Csak az erdőt és a hegyet látja innen.

Purcell rápillantott, és várt.

- Szeretnék valamit kérni magától, hadnagy úr - mondta aztán Johnson.

- Halljuk.

- Hadnagy úr - folytatta rekedtes hangon az öreg -, nem szeretnék udvariatlanul viselkedni magával, pláne azok után, ahogyan a Jimmy halála után viselkedett…

Hirtelen megállt beszéd közben, a hegy csúcsa felé pillantott, aztán, mint aki előre megfogalmaz-ta magában mondókáját, nagyon gyorsan így szólt:

- Hadnagy úr kérem, megengedné, hogy ezután ne szólítsam hadnagy úrnak?

Purcell elnevette magát. Hát erről van szó!

- És hogyan akar szólítani? - kérdezte nevetve.

- Jaj, nem én akarom! - felelte Johnson, és melléhez szorította a fejszét, mintegy tiltakozása jelé-ül. - Nekem eszembe se jutott volna ilyesmi!… Összegyűltünk, aztán szavaztunk, és elhatároztuk, hogy nem fogjuk magukat többet a rangjukon szólítani, se Mason urat, se magát - magyarázkodott zavartan.

- Hogyan?… Szavaztak? - kérdezte elképedve Purcell. - Ugyan hol?

- A nagy fügefa alatt, hadnagy úr. Tegnap, ebéd után volt. Mert hogy azt mondták, hogy maguk már nem tisztek. Mason úr se, meg maga se. Mindenki mellette szavazott.

- Maga is, Johnson? - kérdezte közönyösen Purcell.

Johnson lecsüggesztette a fejét.

- Én is.

Purcell hallgatott. Johnson végighúzta nagy vörös kezét a fejsze élén, és rekedt hangon hozzátette.

- Értse meg. Nem merek ellenkezni velük. Öreg vagyok, nincs már sok erőm, itt is úgy megy min-den, mint a Blossomon. Éppen hogy csak megtűrnek.

Purcell elfordította fejét. Sehogy sem tetszett neki Johnson alázatos hangja.

- Tulajdonképpen igazuk van - szólalt meg rövid szünet után. - Nem látom be, miért tekintenének bennünket a matrózok továbbra is tiszteknek, amikor már nem látunk el tengerésztiszti teendőket.

Johnson tágra nyitott szemmel meredt rá.

- Ugyanezt mondta MacLeod is, hadnagy úr - jegyezte meg félhangosan. Láthatólag meghökkent, hogy az egyik érdekelt szájából hallja ugyanezt az érvet.

Aztán még hozzátette:

- Nem hittem volna, hogy így fogadja, hadnagy úr.

- Purcell.

- Parancs? - kérdezte Johnson.

- Mondja azt, hogy “Purcell”, ne azt, hogy “hadnagy úr”!

- Igenis, hadnagy úr - felelte Johnson.

Purcell elnevette magát. Johnson, mint a visszhang, halkan, rekedten szintén nevetett, de hangjában nem volt semmi vidámság.

- Köszönöm a fejszét - mondta, és elfordult.

Purcell utánanézett. Sántikálva távolodott az öreg, bal lábát húzta, sovány karja végén ott csüg-gött a fejsze. Görnyedt volt, törődött és ijedt. Láthatólag sehogy sem találta helyét az egész ka-landban.

- Johnson! - szólt utána csendesen Purcell.

Johnson megállt, és szembefordult vele. Majdnem vigyázzban állt.

- Ha jól értettem, amit mondott - folytatta Purcell, és közelebb lépett hozzá -, a bajtársai eléggé megkeserítették az életét a hajón.

- Meg lehet érteni őket is - felelte Johnson lesütött szemmel. Öreg vagyok, tele a képem ezekkel a pattanásokkal, és annyi erő sincs bennem, mint egy csirkében. Hát persze hogy visszaéltek a helyzettel.

- De hát akkor mi az ördögnek jött velünk ide? - kérdezte Purcell szemöldökét felvonva. - Ott maradhatott volna Tahitiban. Maga nem tartozott a lázadók közé. Nyugodtan maradhatott volna, nem fenyegette semmilyen veszély.

Egy darabig csönd volt. Aztán Johnson állához emelte szabad kezét, s megdörzsölte ritkás ősz szakállát. Kicsi, könnyező kék szeme hosszú orra hegyére meredt.

- Hát… szóval, semmi kedvem visszamenni Angliába - jelentette ki fejét felkapva; arcán szinte ki-hívó kifejezés ült. - Erről van szó. Akárkivel megtörténhet, hogy valami hibát követ el fiatal korá-ban. Nem igaz?

- És maga ilyen hibát követett el?

- Amikor fiatal voltam, igen. - Johnson most megint az orra hegyére szegezte a szemét. Aztán hirtelen felcsattant a hangja.

- Azt mondja meg nekem, hadnagy úr, igazságos dolog-e, hogy mert egyszer elkövettem egy hi-bát, egész keserves életemen keresztül szenvedjek érte?

- Az attól függ - felelte Purcell. - Attól függ, hogy nagy bajt okozott-e valakinek azzal, amit tett.

Johnson egy-két pillanatig elgondolkozott ezen, majd így szólt:

- Főleg saját magamnak okoztam vele nagy bajt.

Tekintete a távolba. meredt, gondolatai messze jártak, mintha a múlt minden emléke most egyszerre elevenedett volna fel benne. Arca abban a pillanatban sötétvörösre vált, egyik fülétől a má-sikig, homlokán és halántékán félelmetesen kidagadtak az erek, mintha az elviselhetetlen múlt mindjárt szétrepesztené koponyáját.

- Igazán nem mondhatnám, hogy bajt okoztam a másiknak, hadnagy úr - jelentette ki méltatlan-kodva. - Nem én! Ezt igazán nem mondhatnám. - Mutatóujját tagadóan ingatta nagy orra előtt. - És a másiknak, annak sincs joga ezt mondani. És ha bíróság elé kerülne a dolog, csakhogy persze ilyen dolgokban nincsen pör, verjen meg engem az Isten, és bocsássa meg a bűnömet, akár Jóbét a szemétdombon, pedig elhiheti, hadnagy úr, hogy soha életemben nem ártottam senkinek. De hát ezt csak úgy mondom. Ha pörre kerülne a dolog, tudom én, mit mondanának a szomszédok valamennyien, Isten áldja meg a jámbor lelkeket, ha bonafide(jóhiszeműleg, jogi kifejezés, amelyet Johnson persze helytelenül használ.) tanúk volnának, mint az uraság szokta mondani nálunk, nem pedig gyalázatos hazug fickók, mint ahogy tudom egyikről-másikról. A másik, az inkább hasznot húzott belőlem, kihasznált, ez a színtiszta igazság, hadnagy úr, és ha most födél van a feje fölött, és vasárnap, az istentisztelet után, van miből egy kis sörrel meglocsolnia a torkát, hát kinek másnak köszönheti, mint nekem? Isten a tanúm, hogy így igaz, és vessen a pokol fenekére, ha nem így van. Olyan igaz ez, hadnagy úr, és olyan bonafide, mint hogy Johnsonnak hívnak!

Rövid szünet után folytatta:

- Megmondom egyenesen, hadnagy úr, mit csináltam. Megházasodtam!

Csönd lett. Aztán Purcell bosszúsan azt mondta:

- Ha megbízik bennem, Johnson, akkor jobb volna elmondania mindent. Nem értek semmit az egészből. Mi köze a maga házasságának “a másik”-hoz? Ki az a “másik”?

- A feleségem, hadnagy úr.

- Vagy úgy! - mondta Purcell. Johnson ránézett, és folytatta:

- Talán azt akarja mondani, hogy nem is olyan nagy hibát követ el az ember, ha megházasodik. Hadnagy úr, ne mondja ezt! - kiáltott fel szemrehányóan, mintha Purcell valóban kifejezte volna ebbeli véleményét. - Biztos nagyon súlyos hiba volt, ha ilyen keservesen kell érte bűnhődnöm egész keserves életemen keresztül!

Purcellre nézett, mintha azt várná, hogy kifejezésre juttassa helyeslését, s mivel a hadnagy hallgatott, megint megszólalt, most némi büszkeséggel a hangjában:

- Nem voltam szegény, hadnagy úr! Ha most, ebben a pillanatban otthon volnék, nem kellene ró-lam gondoskodnia az egyházközségnek! Volt egy kis házikóm, egy darabka kertem, nyulaim, tyúkjaim. Gondolhatja, mit jelent, ha mindent faképnél hagytam, és megint elszegődtem matróznak a Blossomra. Az én koromban, hadnagy úr!

- Gondolom, maga is úgy volt ezzel, mint én - jegyezte meg Purcell. - Fogalma sem volt róla, ki-csoda Burt.

- De én tudtam. Már szolgáltam a parancsnoksága alatt - felelt Johnson.

- És mégis inkább ezt vállalta? - kérdezte tőle elképedve Purcell.

- Inkább ezt - felelte nyugodtan, józanul Johnson. Némi szünet után megint Purcell szólalt meg:

- És ez az oka annak is, hogy velünk tartott?

- Igen, hadnagy úr.

- Az a gyanúm - mondta Purcell újabb szünet után -, hogy a maga választotta megoldás túlságo-san is gyökeres. Végeredményben elszökhetett volna a feleségétől akkor is, ha Angliában marad.

- Nem, hadnagy úr! - felelte Johnson.

És mélységes meggyőződéssel a hangjában hozzátette:

- Megtalált volna.

Elhallgatott, szabad kezével legyintett, mint aki el akarja hessegetni emlékeit, majd így folytatta:

- Itt egész jól megvagyok, hadnagy úr. Nem panaszkodhatok.

Alázatosan hozzátette:

- Végre-valahára talán békességem lesz.

A ház elől most gyors léptek kopogása hallatszott, s valaki izgatott hangon bekiabált:

- Purcell! Purcell!

- Itt vagyok - kiáltott vissza Purcell.

Megkerülte a kunyhó sarkát, Johnson követte. White volt a jövevény. Zihált, szeme kitágult, ajka remegett. Szaggatottan, akadozva ennyit mondott csak:

- Mindenki kint van a sziklafalon. Puskával. Már mindenütt kerestem. - Lélegzethez jutott, nagyot nyelt, és hozzátette: - Vitorla a láthatáron.

Purcell megrendült, mintha ököllel vágtak volna az arcába.

- Messze van? - kérdezte fakó, tompa hangon. - Felénk tart?

White vállat vont, sarkon fordult, és futásnak eredt. Egy szót sem szólt többet.

- Jöjjön, Johnson - mondta Purcell. Csak nehezen állta meg, hogy ő is futni ne kezdjen. - Ugyan, hagyja már a fejszét, arra most nincs szüksége! - tette hozzá türelmetlenül.

Nem a West Avenue-n ment végig, hanem átvágott a bozóton keresztül. Johnson alig tudott lé-pést tartani vele.

- Micsoda história, hadnagy úr! - motyogott az öreg.

- Bizony! - felelte Purcell, fogát összeszorítva. - Talán mégsem jó helyet választott magának arra, hogy békessége legyen.

A Blossom Square-on haladtak át, s elmentek a csoportosan álldogáló nők mellett, akik szótlanul néztek rájuk. Ők már tudták. Nyilván megtiltották nekik, hogy a sziklafal közelébe menjenek. Ott ácsorogtak egy csomóban a sátor mellett. Minden munka abbamaradt.

Amikor Purcell ahhoz a réshez ért, amely az északi sziklafal felé nyílt a bozótban, Mason rákiál-tott, hogy ne mutatkozzék. Ez az óvintézkedés voltaképpen felesleges volt: a hajó még nagyon is messze volt tőlük, s a szigetnek nyilván csak a körvonalait lehetett róla látni.

Az angolok is, a tahitiak is ott ültek a bozót szélén, térdükön a puskájuk, néhány kis pálmafa mögé húzódva, amelyek alig voltak ember nagyságúnál magasabbak. Mason állt, szeme a távcső nyí-lására tapadt. Senki sem szólt egy szót sem. Minden tekintet a tengeren látható vitorlára szegeződött.

- Kelet felé halad a hajó. Nem tart felénk - szólalt meg aztán Mason.

De valamennyien tudták, hogy ez nem sokat jelent. A sziget egyetlen térképen sem szerepelt. A parancsnok tehát nyilván fel akarja majd deríteni.

Mason leeresztette a távcsövet, áttette bal kezébe, és jobb szemét kezdte dörzsölni. Mason e mozdulatát Purcell jól ismerte, olyannyira, hogy szinte megütődött, hogyan folyamodhat e szoká-sához ilyen kritikus pillanatban is.

A kapitány csakhamar abba is hagyta, s átnyújtotta a távcsövet Purcellnek. Ez is a szokásos szer-tartásához tartozott.

- Purcell úr! - szólt Mason, és hangja nyugodt volt. - Ki tudja venni, milyen zászlója van?

Purcell keze verejtékes volt, amikor a távcsövet szeméhez emelte, s egy pillanatig nem is tudta eléggé összpontosítani figyelmét, hogy a zászló színeit megállapítsa. Aztán torka elszorult, mintha gombóc volna benne, s alig hallható hangon válaszolt:

- Angol lobogót visel. Fregatt.

- A távcsövet! - szólt Mason fojtott hangon.

Valósággal kikapta a kezéből. Purcell jobb szemére szorította a tenyerét, s amikor levette, látta, hogy az emberek nem a vitorla felé néznek, hanem feszülten, szorongva Masont figyelik.

- Úgy van - jelentette ki Mason.

Hirtelen feszültség támadt a levegőben, és a csend szinte elviselhetetlenné vált.

Baker Purcellhez fordult, és megkérdezte tőle:

- Gondolja, hadnagy úr, hogy bennünket keres?

Purcell ránézett. A walesi fiú szabályos, napbarnított arca meg sem rezzent, de a hadnagy azért észrevette, hogy alsó ajka szinte pillanatonként kicsit megrándul. Nem tudott mit felelni a kérdés-re. Érezte, hogy a saját lába is reszket, s megfeszítette izmait, hogy leküzdje ezt a reszketést.

- Fütyülök rá, hogy bennünket keres-e, vagy sem! - szólalt meg most elkeseredetten MacLeod. Ádámcsutkája fel-alá járt sovány nyakán. - Elég nekem az is, hogy bennünket fog itt találni!

Ezek után senki sem szólt többet. Egy fregatt! Hogyan gondolhatnak ellenállásra egy hadihajóval szemben?! Purcell végignézett az embereken. Napbarnított bőrükön átütött a sápadtság, de pánikot, Smudge kivételével, egyikük arcáról som lehetett leolvasni. Smudge szeme riadtan ugrált ide-oda, alsó állkapcsa leesett, és szakadatlanul, görcsösen dörzsölte kezét.

Purcell leült az egyik kis pálmafa tövében. Csak ing és nadrág volt rajta, s nem valami jól érezte magát. A hűvös északnyugati szél elég erősen fújt, s a sziklafal keleti részén olyan sűrű volt a bozót, hogy elfogta a napot. Purcell zsebre vágta két kezét, előrehúzta vállát úgy, hogy hátán megfeszültek az izmok. Közben véletlenül saját lábára esett a tekintete. Lába reszketett.

Nagyot nyelt, és körülnézett. Senki sem figyelt rá. Minden szem a tenger felé szegeződött. Mé-lyet lélegzett, fél kezével a földre támaszkodott, s ahogy letette, puskákba ütközött. A szigeten kétszer annyi puska volt, mint ahány ember, s a tartalék fegyvereket Mason fatörzsekre rakatta, hogy ne heverjenek a földön.

- Vigyázat! - szólalt meg Baker, aki odanézett, és követte Purcell tekintetét. - Töltve vannak!

Purcell vállat vont. Micsoda eszeveszett gondolat! Puskákkal egy fregatt ellen! Ami őt illeti, sem-miért a világon nem hajlandó lőni bárkire is. Felemelte azt a puskát, amely keze ügyébe akadt, s váratlanul támadt figyelemmel vizsgálta. Milyen kár, hogy ilyen embertelen célt szolgál ez a fegyver! Hiszen olyan szép! A puska tusa tömör volt, simára esztergált, fája szép, csöve pedig tompán, megnyugtató, fémes fényben csillogott. Purcell végigsimította a fegyver agyát, s jólesett súlyát a lábán éreznie. “Értem, miért szeretik az emberek a puskájukat, hiszen szép, könnyed, férfias. Ugyanazok az emberek, akik kitalálták ezt a pokoli eszközt, értették a módját, hogyan öltöztessék szép formába” - gondolta magában. Megsimogatta a térdén fekvő fegyvert, érezte komoly, meleg, barátságos súlyát. Lába reszketése egyszerre megszűnt.

Mason leeresztette a messzelátót, végignézett az embereken, és fakó, színtelen hangon így szólt:

- Felénk tart.

Néhány pillanatig nem történt semmi sem, azután MacLeod csöndesen annyit mondott:

- Nekünk kampec.

Minden szem feléje fordult. MacLeod jobb kezével olyan mozdulatot tett, mintha kötelet hurkol-na a saját nyakára, aztán megrántotta a képzeletbeli kötél felső végét, fejét a vállára horgasztotta, nyelvét kiöltötte, szemét elfordította. Amúgy is volt ebben az emberben valami hullaszerű, arcjá-téka tehát nagy hatással volt a többiekre. Mindenki elfordult. Mason elvörösödött, pislogott, elő-reszegezte fejét, s anélkül, hogy bárkire nézett volna, kijelentette olyan szenvedélyesen, hogy szin-te egyenként robbant ki belőle minden szó:

- Engem élve nem kerítenek a kezükbe!

Felemelte fejét. A matrózok arcáról le lehetett olvasni, hogy osztják volt parancsnokuk elhatáro-zását. “Én vagyok a vezérük - lobbant fel benne egy pillanatra a büszkeség -, tőlem várják, hogy mentsem meg őket.”

- Megkaphatnám a távcsövet, kapitány úr? - szólalt meg Purcell.

Mason odanyújtotta neki, s ekkor vette észre, hogy Purcell is egy puskát tart a térdén. “Lám, még ez az ártatlan bárányka, ez a Purcell is” - gondolta magában… Mint egy hullám, úgy öntötte el a büszkeség. Úgy érezte, nagy hadihajó a sziget, ő a parancsnok rajta, és most teljes sebességgel irányítja a fregatt ellen, hogy kettéhasítsa. Soha ilyen teljesnek és nagyszerűnek nem érezte életét. “Megsemmisíteni a fregattot! - gondolta magában haragosan. - Nem baj, ha elpusztulok én is! A hajót szétrombolni, ez a fontos, csak ez!”

- Kapitány úr! - szólalt meg most White.

A mesztic olyan hallgatag természetű volt, hogy szinte csodálkoztak, ha hallani lehetett a hangját. Láthatólag ő maga is csodálkozott ezen, zavartan nézett körül, és tétovázott, folytassa-e. Purcell észrevette, hogy nála is úgy nyilvánul meg az izgatottság, mint a tahitiaknál: sötét bőre elszürkül.

- Kapitány úr! - szólalt meg újra White. - Én úgy látom, a tenger itt elég sekély, a hullámverés na-gyon erős, és a fregatt talán nem meri partra küldeni a csónakját…

- Talán meggondolná a dolgot, ha itt nem volna a Blossom - felelte Mason.

Kétségkívül így állt a dolog. Erre senki sem gondolt. A Blossom elárulja őket! Árbocok nélkül, teljesen leszerelve, puszta vázként ott állt a part egyetlen darabján, ahol ki lehetett kötni.

- Kapitány úr! - fordult most Baker Masonhöz.

MacLeod felmordult, de olyan ellenségesen, hogy Baker elhallgatott. Amióta eljátszotta a lázadó matrózokra váró akasztást, a skót úgy tett, mintha egyáltalában nem érdekelné sem a veszély, sem a vita. A hátán feküdt, összekulcsolt két kezét tarkója alá tette, szemét félig lehunyta; puskája ott hevert mellette.

- Mit akarsz? - kérdezte Baker barátságtalanul, és rászögezte csillogó, fekete szemét.

- Csak azt - felelte megvetően MacLeod -, hogy vannak fickók, akik egyik napról a másikra megfeledkeznek az elhatározásukról.

Baker napbarnított arca elvörösödött. Valóban “kapitány úrnak” szólította Masont, de mindenki ezt tette ma reggel óta, és MacLeod csak őt vonta felelősségre érte. Mereven nézett a skótra. Dü-hös volt rá, haragudott saját magára is, és nem tudott mit felelni.

- Nos, mit akar? - vágott közbe türelmetlenül Mason.

- Nincs más módunk a védekezésre, mint az, hogy lövöldözünk azokra a fiúkra, akik partra szállnak?

Mason arcára visszautasító kifejezés ült ki. Kurtán odavetette:

- Miért?

- Hát… szóval… - magyarázkodott zavartan Baker. - Csak úgy, figyelmeztetés nélkül lövöldözni olyan matrózokra, akik nem is sejtenek semmit…

- Vagy te, vagy ők… - szólt közbe Smudge, fogát összeszorítva.

Arca fakó volt a rémülettől, alsó ajka lefittyedt, apró patkányszeme nyugtalanul, szorongón villo-gott a reá hulló őszes fürtök között.

- Smudge megadta a választ - mondta Mason.

- Ugyan! - szólt közbe MacLeod, és kinyitotta a szemét. - Meg is adta, meg nem is.

Felemelte puskáját, és felállt. Beletartott vagy egy másodpercbe, amíg teljes magasságában kiegyenesedett. Amikor ez megvolt, kidüllesztette fél csípőjét, kényelmesen puskájára támaszkodott, és végignézett a matrózokon. Nadrágja olyan szűk volt, hogy kirajzolódtak rajta medencecsontja vonalai, és piszkos fehér trikója alatt - ő volt az egyetlen, aki trikót viselt - meg lehetett volna számolni a bordáit. Félig lehunyt szemmel fesztelenül, fölényesen állt. Most jobban emlékeztetett egy vigyorgó csontvázra, mint valaha. Nem szólalt meg, várta, hogy mindenki rá figyeljen. És valóban feléje fordult minden tekintet. Masont kivéve, aki tüntetően hátat fordított neki, és jobb szemére szorította a távcsövet.

- Ugyan! - mondta megint MacLeod. - Szerintem Smudge válasza nem válasz, be is bizonyítom, hogy nem az, merthogy mellébeszélt. Én ugyan igazán nem bánom, ha kinyírjuk a fregatton szolgáló valamennyi fickót, a parancsnokukat is beleértve. De mondtam már, hogy ez csak süket duma. Más itt a valóságos helyzet, éspedig a következő, fiúk: a fregatt vízre bocsát egy csónakot, beleül vagy egy tucat matróz, a kurva mindenüket. Átjönnek a hullámverésen, kikötnek a parton. Akkor mi lesz, mit gondoltok? Rájuk lövünk, egyet-kettőt kicsinálunk, másik kettőt megsebesítünk, mondjuk. A többi csónakba ül, és visszamegy a hajóra. Mit gondoltok, mit csinál erre a fregatt? Felszedi a horgonyt, és szép csöndesen odébbáll? Azt hiszitek? Ő Kegyes Felsége két matrózát lelőtték, és a fregatt megpucol majd? Uramisten, tényleg azt hiszitek? Vegyétek tudomásul, hogy a fregattnak ágyúi is vannak, ha még nem vettétek volna észre.

Megvetően mérte végig hallgatóit.

- No, majd én elmesélem nektek, mi fog történni. A fregatt parancsnoka azt mondja majd magában: két matrózomat megölték, a kurva mindenit, szóval, úgy látszik, nem valami jóakaratúak azok, akik a szigeten vannak. Biztosan banditák! Kalózok! Még az is lehet, hogy franciák! No, majd én megmutatom nekik! Ízzé-porrá lövöm a szigetet, és ha szétlőttem, kitűzöm rá a zászlót, elnevezem saját magamról, és Őfelségének, a mi Kegyes Urunknak, eggyel több szigete lesz… Ezt mondja majd magában a parancsnok. Aztán vízre bocsátja a ladikjai felét, beléjük rakja a fele legénységet, de mielőtt még megindítaná ellenünk, egy-két óra hosszat tüzet köp ránk mind az ötven ágyújából, az a rohadt tengerésztiszt, az anyja keservit. És hogy azután mi fog történni, fiúk, az már úgysem érdekel senkit, mivelhogy senki se éli túl közülünk.

Mason félrefordította fejét, s a válla fölött hátranézett az emberekre. Egészen nyilvánvaló volt, hogy a skót szónoki lendülete magával ragadta őket, és érvei meggyőzték a matrózokat. Olyan szemléltetően írta le a bekövetkező eseményeket, olyan színesen, és amellett olyan valószerűen, hogy senki sem kételkedett jóslata helytálló voltában.

Mason odanyújtotta a távcsövet Purcellnek, hirtelen megfordult, és farkasszemet nézett MacLeoddal.

- No és maga mit javasol? - kérdezte, és hangja remegett a dühtől. - Hogy adjuk meg magunkat? Nem elég ám pánikot kelteni, MacLeod! Tervre van szükségünk.

- Én nem terjesztek pánikot! - tiltakozott MacLeod. Dühítette, hogy az imént aratott szónoki siker után most védekezésre kényszerül. - Én csak elmondom, hogyan állnak a dolgok. Ami pedig a ter-vet illeti, azt meg kell tárgyalnunk egymás közt. Időnk van rá elég. Beletelik egy óra, amíg a fregatt ideér.

- Megtárgyalni? - kiáltott fel Mason elkeseredetten. - Nem vagyunk a parlamentben, hogy vitat-kozzunk, és amíg vitatkozunk, ne csináljunk semmit!

- Ide hallgasson, Mason - mondta MacLeod.

- Micsoda? Hogy mer így szólítani?! - kiáltott Mason. Dühében egészen elvörösödött. - Nem va-gyok hajlandó tovább tűrni a maga átkozott pimaszságát!

- Márpedig nyilván el kell tűrnie, Mason - folytatta MacLeod elnyújtott, éneklő hangon -, mivel eszemben sincs másképpen szólítani magát. Nem vagyunk a hajó fedélzetén. A Blossom ott korhad a homokon, nem ér egy fabatkát se többé. Akár a hajót, a kapitányát se lehet használni semmire. Ezt legnagyobb sajnálatomra meg kell magának mondanom, Mason. Egészen jól el tud vezetni egy bárkát, Mason, ezt el kell ismernem. De itt, a szárazföldön, maga se ér többet, mint akárki más. Meglehet a véleménye, ehhez joga van, de többre nem. Ami pedig a parlamentet illeti, megmondom, Mason, véletlenül telibe talált: éppen hogy amolyan kis parlament alakult itt, és éppen teg-nap este egyhangúan szavazott meg egy határozatot. Tudja, mi a határozat, Mason? Hogy ezentúl senki sem szólítja magukat a rangjukon, se magát, se Purcellt. Maga itt senki és semmi, jobb lesz, ha beletörődik a dologba. Joga van arra, hogy a véleményét elmondja, és kész.

Mason egy pillanatig csak bámult, nem jutott szóhoz, és szinte mozdulni sem tudott. Aztán ösz-szeszedte magát valahogy, kiegyenesedett, és merev, mozdulatlan arccal a matrózokra nézett.

- White? - kérdezte kurtán.

- MacLeodnak igaza van.

- Baker?

- Semmi kifogásom ön ellen - felelte Baker kissé zavartan. - De egyetértek velük. Nem vagyunk a Blossom fedélzetén.

- Jones?

- Az a véleményem nekem is, ami Bakernek.

- Johnson?

- Szintén - jelentette ki Johnson, szemét lesütve.

- Hunt?

Hunt felmordult, de nem szólt semmit.

- Smudge?

- Mit képzel maga tulajdonképpen, Mason? - bökte előre szemérmetlenül vastag orrát Smudge. - Azt hiszi, majd a talpukat fogjuk nyalni magának is, meg Purcellnek is? Elegünk volt az átkozott tisztekből… semmi szükség itt rájuk! Torkig vagyunk velük…

- Fogd be a szád! - szólt rá Baker. - Azért nem kell neveletlennek lenni!

Mason most Purcell felé fordult, aki egy fának támaszkodva nézte végig a jelenetet, és meg sem rezzent az arca.

- Ön tudott erről, Purcell úr? - kérdezte a kapitány gyanakvón. - Tudott erről a… szavazásról?

- Most értesültem róla - felelte Purcell.

Bosszankodva egyenesedett ki. Mason bizalmatlansága egy csapásra megszüntette azt a részvé-tet, amelyet iránta érzett.

Csönd lett, majd Mason ellenséges hangon azt kérdezte:

- No, és mi a véleménye róla?

Purcell néhány pillanatig hallgatott. Azon gondolkodott, hogyan értethetné meg Masonnel, hogy nem tart vele, anélkül azonban, hogy szembefordulna vele a matrózok jelenlétében.

- Nos? - sürgette Mason a választ.

- Ami engem illet - jelentette ki Purcell tisztán csengő hangon -, én ön iránti tiszteletből továbbra is kapitánynak fogom szólítani, de engem cseppet sem zavar, ha Purcellnek szólítanak az emberek.

- Cseppet sem zavarja? - kiáltott fel Mason felháborodva.

- Nem zavar, kapitány úr.

- Nos, ha maga nem… - mondta megvetően Mason.

Azt akarta mondani: “Ha maga nem szégyelli magát…“, de megállt a mondat közepén. Még a szája is nyitva maradt. Majdnem megszegte azt a sérthetetlen elvet, hogy tiszteknek sohasem szabad vitatkozniuk egymással matrózok jelenlétében. Mint egy kagyló, úgy csukódott be a szája. Hirtelen megint MacLeod felé fordult, s dühösen ráförmedt:

- Persze, maga főzte ki ezt az egész históriát, MacLeod! Maga a főkolompos! Maga tántorította el az embereket a kötelességüktől!

- Én nem főztem ki semmit, és nem vagyok főkolompos! - tiltakozott önérzetesen MacLeod, és kihúzta magát. - Jogom van arra, hogy meglegyen a véleményem, és ki is mondjam! És ha már a kötelességről beszél, Mason, mondok én magának még valamit! Nem én tanácsoltam magának, hogy intézze el a parancsnokát, és lázítsa fel az egész hajót.

Mason arca sötétvörösre vált, keze görcsösen összeszorult puskáján, és Purcell egy pillanatig azt hitte, hogy rá fog lőni a skótra. Nyilván ettől tartott MacLeod is, mert hóna alá kapta fegyverét, a puska csövét Mason lábára szegezte, ujját a ravaszra tette, és várt. Két-három pillanat telt el így, aztán Mason, látszólag a legteljesebb nyugalommal, vállára vette a puskát, s a feszültség felenge-dett.

- Matrózok! - szólalt meg Mason. Hangja aránylag nyugodt volt, de nem nézett senkire. - Ha azt hiszik, hogy meglehetnek a parancsnokuk nélkül is, rendben van!

Egy pillanatig tétovázott, észrevette, hogy bal keze reszket, gyorsan a háta mögé tette, majd megismételte, igyekezve gúnyt vegyíteni hangjába, de bizony elég szánalmas eredménnyel:

- Rendben van.

Megint megakadt. Szeretett volna úgy elmenni, hogy valami parancsnokhoz méltó kijelentést tesz, határozottan és hatásosan. De nem jutott eszébe semmi a világon. Szóhoz sem tudott jutni.

A matrózok mozdulatlanul várták, mi lesz. Még MacLeod sem szólt semmit. Érezték valamennyien, hogy Mason a döntő szót keresi, de nem találja. Távolról sem érezték a helyzet nevetséges voltát. Inkább zavarban voltak - helyette.

- Matrózok - szólalt meg Mason ismét, mereven, vérvörösen, sűrűn pislogva, bal kezét görcsösen háta mögé szorítva. - Én… - Harmadszor is megakadt. Smudge vihogott. Baker nyomban oldalba bökte a könyökével.

- Rendben van - nyögte ki végül Mason, s még mindig nevetséges erőfeszítéseket tett, hogy hang-ja gúnyosan csengjen.

Aztán megfeszítette vállát, sarkon fordult és elment.

Egy darabig csend volt. Aztán a matrózok megint kinéztek a tengerre, a fregatt felé. Most már percről percre nagyobbnak látszott, s fedélzetének minden négyzetlábján a halált hozta feléjük.

Smudge kihívóan szegezte előre orrát, és megkérdezte:

- No, mi van a terveddel?

- A tervemmel? - ismételte meg a kérdést MacLeod, és sötét pillantást vetett Smudge-ra.

- De hát valamit csak kell csinálni, az istenfáját! - kiáltott fel Smudge, aki úgy rettegett a fregattól, hogy kétségbeesésében szembe mert szállni MacLeoddal is. - Ha kiebrudaltad a kapitányt, akkor tessék neked a kormányhoz állni…

Helyeslő moraj támadt erre a matrózok között. MacLeod sovány csípőjére tette kezét, és megvetően mérte őket végig.

- Fiúk! - szólalt meg, gúnyosan elnyújtva minden szót. - Elveszítettétek a kapitányotokat! Arra ne is számítsatok, hogy én lépek a helyébe. Nekem egyetlen porcikám se kívánja a tiszti stráfot! Azon-kívül mondok nektek még valamit! Ha van köztetek olyan, aki a papájához szeretne szaladni, hogy az mondja meg neki, mit csináljon, hozzám ugyan ne forduljon az illető. Ezt jól jegyezzétek meg, fiúk: én nem vagyok senkinek a papája. Tervem pedig nincsen nekem sem.

Rövid szünetet tartott, kihívóan nézett a többiekre, majd hozzátette:

- A tervet valamennyiünknek közösen kell kidolgoznunk.

Csönd támadt. Majd Purcell szólalt meg nagyon udvariasan:

- Volna egy javaslatom.

Most minden szem feléje fordult. Egy kis pálmafa tövében ült, a puska a térdén feküdt, a távcsövet szeméhez szorította. Olyan csöndben volt eddig, hogy a többiek szinte megfeledkeztek róla. Most majdhogy meg nem botránkoztak a matrózok, hogy még mindig itt van. Természetesebbnek tartották volna, ha ő is elmegy Masonnel. Purcell kiérezte hallgatásukból az ellenséges hangulatot, s nyersen hozzátette:

- Ha nem akarják meghallgatni a véleményemet, el is mehetek!

- Purcell! - szólalt meg nyomatékosan MacLeod, s tekintete körbejárt a többieken: mintegy tanú-ul hívta őket, figyeljék azt, milyen engedékeny. - Mint már megmondtam Masonnek, mindenkinek joga van ahhoz, hogy megmondja a véleményét, és ez alól maga sem kivétel!

- Nos, nekem mindenekelőtt az a véleményem, hogy az északnyugati szól jóval erősebb lett, a hullámok nagyobbak, és nem hinném, hogy a fregatt horgonyt vetne most az öbölben, és csónakot bocsátana vízre.

Az emberek egyszerre fordultak valamennyien a tenger felé, s figyelték a hullámokat. Aztán Johnson megcsóválta a fejét, és rekedtes hangon megszólalt:

- Nem csúnyább ez, mint ahogy aznap volt, amikor mi szálltunk partra.

Néhányan nyomban ellentmondtak neki, de valahogy félénken: egyikük sem mert bizakodni, még kimondani sem, hogy remél, mintegy a sors bosszújától félve.

- Ami a puskákat illeti - folytatta Purcell -, MacLeodnak igaza van. Öngyilkosság volna fegyverhez nyúlni. Megmondom, mit javasolok én. Ha partra szállnak annak a hajónak az emberei, csak a tahitiaknak szabad mutatkozniuk a sziklafal tetején, hallassanak csatakiáltásokat, s ha kell, hajigál-janak köveket rájuk. Hadd higgye a fregatt legénysége, hogy bennszülöttekkel van dolga.

Csönd lett. Aztán Smudge mogorván megjegyezte:

- Nem látom be, mi különbség van e között és Mason terve között.

- Én sem - jelentette ki White. Keskeny résű, koromfekete szeme gonoszul csillogott.

MacLeod alsó ajkát rágta, és nem szólt egy szót sem.

- Pedig van különbség - felelte Purcell. - Mielőtt elindultunk Londonból, megkaptuk a Tengernagyi Hivatal utasítását, amely szigorúan megtiltja, hogy Óceániában bárhol partra szálljunk, ahol a bennszülöttek ellenségesen viselkednek velünk szemben.

Nagy csönd támadt erre. MacLeod a legnagyobb figyelemmel vizsgálta Purcell arckifejezését.

- Maga is olvasta ezt az utasítást, Purcell? - kérdezte azután lassan.

- Igen - felelte Purcell.

Tiszta, őszinte szeme MacLeodra szegeződött, s míg állnia kellett annak tekintetét, ezt gondolta magában: “Isten bocsássa meg nekem ezt a hazugságot!”

- Én mellette vagyok - mondta Baker.

- Én is mellette vagyok - szólalt meg Jones.

A többiek hallgattak. Purcell végignézett rajtuk. Hunt apró, vizenyős szeme a semmibe meredt. Semmit sem értett abból, amit körülötte beszéltek. MacLeodra bámult, mintha őt hívná segítségül. Az öreg Johnson helyeslően bólogatott, de lopva MacLeodra nézett, és Purcell kiolvasta tekinteté-ből, hogy nem mer addig véleményt nyilvánítani, amíg a skót nem nyilatkozik. White és Smudge tétovázott. Olyan nagyon gyűlölték Purcellt, hogy semmiképpen sem akartak javaslata mellett ál-lást foglalni. Ők is a MacLeod válaszát várták. “Hát ha ez parlament - gondolta magában Purcell -, akkor MacLeodé lesz benne a vezető szerep.”

- Hát… - szólalt meg végre lassan MacLeod -, nem is volna rossz a maga terve, Purcell, ha ott nem állna a homokparton a Blossom átkozott váza! Még a név is ott van a tatján, a parancsnok szépen el tudja olvasni távcsövén keresztül, mihelyt húszpercnyire lesz ide. És ha az a nyavalyás meglátja, elhihetitek nekem, fiúk, mindjárt egész csomó kérdés merül fel benne… Esetleg, ki tudja, azt hiszi majd, hogy a feketék koncolták fel a Blossom embereit, és talán elhatározza, hogy megnézi őket közelebbről, még akkor is, ha köveket hajigálnak a fejéhez.

- Hát akkor? - szólt közbe Smudge.

- Hát akkor megmondom, mi az én véleményem. Először azt kell tenni, amit Purcell mond, de ha azok a fickók a fregatton nagyon makacsak, akkor sipirc be a bozótba, a hegy felőli oldalon, a nők-kel, az élelemmel és a puskákkal együtt.

Megállt a beszédben, nagyot szippantott, mintha az időt szaglászná. Valóban erősebb lett megint az északnyugati szél, vagy csak ő képzelte?

- És miért a hegy felőli oldalon? - kérdezte Smudge.

- Mert ott van a víz!

- És mi a fenét csinálunk a bozótban?

- Átejtjük őket - felelte MacLeod, és megvetően szipogott. Hirtelen elvörösödött, hosszú törzse Smudge felé hajolt. Dühösen kiabálni kezdett:

- A krisztusát, hát még mindig nem érted? Mi van abban a tökfejedben, mi?! Nincs benne semmi? Kiszáradt, mint a döglött kagyló héja? Nem érted, hogy nem szabad megverekedni azokkal a nyavalyás dögökkel, mert ha megverekszünk velük, végünk van?!

- Akkor meg minek a puskák? - kérdezte Smudge.

MacLeod felegyenesedett, s nyugodt, de nagyon gúnyos hangon folytatta:

- Mert a mi drágalátos honfitársaink csökönyös emberek. Lehet, hogy üldözőbe vesznek bennünket. Lehet, hogy megpróbálnak kiéheztetni. Még az is megtörténhet, hogy ránk gyújtják a bozótot, és így piszkálnak ki bennünket.

- És akkor? - kérdezte White.

- Akkor előjövünk, és igyekszünk drágán adni a bőrünket.

Csönd lett. Aztán White felemelte a kezét, s magas, éneklő hangon azt mondta:

- Én mellette vagyok.

Valamennyien követték példáját, az egyetlen Hunt kivételével. A többiek felemelt keze körülbelül a szájáig ért, és apró malacszeme nyugtalanul meredt rájuk.

- No, mi lesz? - kérdezte tőle Smudge, és könyökével megbökte Hunt csípőjét. - Te nem szavazol?

Hunt erre felemelte a kezét.

- Purcell, kérem, mondja meg a feketéknek, hogy szedjék össze mindazt az élelmiszert, amit csak tudnak, vigyék a faluba, és álljanak készen arra, hogy biztonságba helyezzék az egészet a bozótban - szólt MacLeod.

Purcell lefordította a szavait, és a tahitiak haladéktalanul munkához láttak, nyugodtan, közönyösen. Amióta Mason nekik is puskát adott, ott ültek a helyükön, és ki nem ejtettek egyetlen szót sem.

- Kíváncsi vagyok, mit forgatnak ezek a jómadarak a fejükben - jegyezte meg MacLeod, s mutató-ujjával megdörzsölte orrcimpáját. - Csak cserben ne hagyjanak, ha be kell vennünk magunkat a bozótba!

- Nem fognak cserbenhagyni bennünket! - vágott vissza élesen Purcell.

Szeméhez emelte a messzelátót, kis időbe tartott, amíg megtalálta a fregattot. Most már szó sem lehetett tévedésről: a tenger erősen hullámzott, egyik-másik hullám olyan magasra csapott, hogy pillanatokig eltakarta a hajó orrát.

- Szerintem - szólalt meg Purcell, s erőt kellett vennie magán, hogy a hangja ne remegjen -, a fregatt most már nem közelítheti meg a partot, mert ilyen szélben nem tud manőverezni.

Ezzel átnyújtotta a távcsövet MacLeodnak. A skót káromkodni kezdett, mert nem sikerült első kí-sérletre beállítania. Aztán mozdulatlanná dermedt, sovány nyakán megfeszültek az inak és az iz-mok, tarkója elvörösödött. A matrózok is a tenger felé néztek, de közben ködfátyol ereszkedett a sziget köré, és a fregatt vitorláit nem lehetett olyan jól látni, hogy megállapíthatták volna, milyen irányban halad.

- Menekül a vihar elől! - üvöltött fel hirtelen MacLeod. - Nézze, Purcell, menekül a vihar elől!

Purcell átvette a távcsövet, s míg beállította, hallani lehetett az emberek ziháló lélegzését. MacLeodnak igaza volt: a fregatt ismét keletnek fordult. Vitorlái nagy részét bevonta, bal oldalról kapta a háromnegyedes szelet, és keservesen bukdácsolt a hullámokon. Nyilvánvaló volt, hogy mihelyt megkerüli a szigetet, délkeletnek fordul majd, hogy a hajótest dőlése csökkenjen.

Purcell lebocsátotta a távcsövet, és mélyet lélegzett. Úgy érezte, mostanáig nem is jutott levegő a tüdejébe, s hosszú idő után először jut lélegzethez. A tenger egyre viharosabb lett.

- Eszébe se jut kikötni a szerencsétlennek! - kiáltott fel valaki boldogan. - Egy óra múlva a nyomát se látni!

Mindenki a távcsövet kérte, személyesen akart meggyőződni arról, hogy a fregatt távolodik. Még nagyon is frissen élt bennük a veszély. Szinte attól tartottak, hogy még visszatérhet, ha beszélnek róla. Inkább a távcsőbe bámultak hát. Amikor Johnsonra került a sor, az öreg büszkén jelentette ki, hogy egész életében csak nézte, hogyan szorítja szeméhez Burt ezt a micsodát, de soha nem hitte volna, hogy eljön az idő, amikor ő emeli a szeméhez. Igaza volt: valóban a Burt távcsöve volt. Most pedig az övék. Burt halott, Mason nem számít többé, s ők szabadok.

MacLeod, puskáját vállára vetve, fél kezével az egyik kis pálmafához támaszkodott, és a látóha-tárt fürkészte. Amikor Johnson visszaadta Purcellnek a messzelátót, felegyenesedett és megszólalt:

- Van egy javaslatom. Gyújtsuk fel a Blossomot. Mégpedig most rögtön.

Csönd lett, majd Baker felháborodott hangja hallatszott:

- Ennyi jó fát elégetni?

Az ellenvetés nem maradt hatástalan. A matrózok mind MacLeodra pillantottak, majd elfordítot-ták tekintetüket. Ellentmondani nem mertek neki, de a Blossom felgyújtásával nem értettek egyet. Először is: a hajó az övék volt. A barkácsolóknak a hajó csupasz váza is mérhetetlen kincset jelentett. Hiszen száz meg száz hasznos apróságot lehet készíteni a rengeteg faanyagból meg a vasból, ami szintén jócskán akad benne.

MacLeod megvetően nézett végig rajtuk.

- Uramisten! - csattant fel érdes hangja -, hogy ezek a matrózok milyenek! Alighogy elvonult a veszély a fejük fölött, már el is felejtik!… Annyi eszük sincs, mint egy szardíniának! Elhiszem; hogy Baker barátunk szívesen faragna magának egy pipát a Blossom gerincéből, de kijelentem, fiúk, hogy én ugyan nem teszem kockára a drága kis nyakamat a Baker pipája kedvéért. Hát még mindig nem értitek, hogy a Blossom egyébre se jó, mint arra, hogy eláruljon bennünket?! Olyan, mintha a névjegyünket szögeznénk ki a szigetre: “Itt laknak a Blossom lázadói. Hozta isten őfelsége fregattjait!” Hozzá még olyan névjegy, amit a tengerről, több mérföldnyi távolságból is meglátni! A Blossom úgy vonz majd ide minden hajót, amely véletlenül errefelé téved, mint a cukor a legyeket! Értsétek hát meg végre! A hajóskapitányok majd megvesznek a hajóroncsokért. Ha meglátnak egy roncsot, akármilyen sürgős a dolguk, egyenesen arra tartanak, izgatottan vizsgálni kezdik, találgatva az okokat. Nekem elhihetitek, fiúk: nincs az egész Csendes-óceánon egyetlen parancsnok se, aki ne akarna itt partra szállni, és ne akarná körülszimatolni ezt a vázat!

Purcell az emberekre pillantott. MacLeodnak ismét sikerült meggyőznie őket.

- Ide hallgasson, MacLeod - szólalt meg a hadnagy. - Ha szavazni akarnak, szerintem jelen kellene lennie Mason úrnak is.

- Jogában áll - felelte MacLeod. Majd vállat vont, és hozzátette:

- Bár le merném fogadni egy pennybe, hogy nem lesz hajlandó eljönni. White, eredj, keresd meg a…

Azt akarta mondani: “Keresd meg a kapitányt.” De helyesbített:

- Keresd meg Masont!

White engedelmeskedett. Kapitány ugyan már nem volt, ő azonban még mindig a steward szere-pét töltötte be. Vele küldték az üzeneteket a falu egyik végéből a másikba. És ezt mindenki rendben levőnek találta, elsősorban White maga.

White néhány perc múlva vissza is tért.

- Nem akar jönni - jelentette lélekszakadva.

MacLeod felvonta szemöldökét, és sokatmondó mozdulattal emelte fel nyitott jobb kezét.

- Megmondta neki, hogy a Blossomról van szó? - kérdezte Purcell.

- Igen - felelte White. Purcell, mint már annyiszor, most is valami megmagyarázhatatlan gyűlöl-ködést olvasott ki szeméből.

- Megmondta azt is, hogy a Blossom felgyújtásáról van szó?

- Azt nem - felelte White.

- Felteszem szavazásra indítványomat - jelentette be méltóságteljesen MacLeod.

Purcell kivételével mindenki felemelte a kezét.

- Azt hiszem, ha megmondták volna Mason úrnak, hogy a Blossom felgyújtásáról van szó, akkor eljött volna - szólt Purcell.

- Az sem változtatott volna a dolgon - jegyezte meg Smudge.

- Az ő szavazata nélkül meg a magáé nélkül is megvan a többség.

- Nem erről beszélek - magyarázta álláspontját türelmesen Purcell. - Ami engem illet, én egyetértek azzal, hogy a hajót el kell égetni. De véleményem szerint módot kellene adnunk Mason úrnak arra, hogy kifejtse a maga álláspontját. Javaslom, hogy még egyszer üzenjünk neki, s kérjük fel, jelenjék meg.

- Felteszem szavazásra ezt a javaslatot - mondta MacLeod. MacLeod, White, Smudge, Hunt s va-lamivel utánuk Johnson is a javaslat ellen szavazott. Jones, Baker és Purcell pedig mellette. Ez a szavazás már kínosan érintette Purcellt. Immár világos volt, hogy MacLeod biztos többséggel ren-delkezik a “parlamentben”. White és Smudge meggyőződésből szavaz mellette, Hunt ostobaságból, Johnson pedig azért, mert fél.

- Purcell javaslata el van vetve - jelentette be MacLeod. Rövid szünetet tartott, majd megint megszólalt:

- Javaslom, hogy most azonnal égessük el a Blossomot.

Mindenki a javaslat mellett szavazott, csak Purcell hallgatott.

- Hát maga, Purcell? - kérdezte MacLeod.

- Tartózkodom a szavazástól - felelte Purcell.

- Mit jelent az, hogy “tartózkodom a szavazástól”? - kérdezte Johnson.

MacLeod vállat vont.

- Azt jelenti, hogy nem szavazol se mellette, se ellene.

- Ejha! - csodálkozott Johnson, tágra nyitva szemét. - Szóval az ember annyit mond, hogy “tartózkodom a szavazástól”, és ez azt jelenti, hogy se igen, se nem. És ehhez joga van az embernek? - tette hozzá, mint akit kétség gyötör.

- Hát persze.

Johnson még mindig bámult, s a fejét csóválta.

- No látod, ezt igazán nem hittem volna. “Tartózkodom” - ismételte szinte áhítatosan, mint aki nem érti, hogyan lehet ekkora hatalma egyetlen szónak.

- Jó, most már tudod, és maradj veszteg - szólt rá Smudge. MacLeod köhécselt, majd ünnepélyesen kihirdette az eredményt: - A Blossom felgyújtására vonatkozó javaslat mellett hét szavazat, egy tartózkodás ellenében. Egy személy távol van. A javaslatot elfogadottnak jelentem ki.

- Gyerünk! - kiáltott fel lelkesen Smudge.

Most, hogy már elhatározták a dolgot, a Blossom felgyújtását amolyan kirándulásnak vagy mulatságnak tekintették valamennyien. Hogy fog táncolni az az átkozott teknő! Talán még a kavics is megolvad tőle az öböl partján! A matrózok hanyatt-homlok rohantak a sziklafal felé, s Purcell még hallotta, hogyan ugranak egyik szikláról a másikra a partra vezető meredek ösvényen.

Purcell elfordult a tengertől, visszament a faluba, s befordult az East Avenue-ra. Nem akart me-gint átmenni a Blossom Square-on, nehogy a nők elhalmozzák kérdéseikkel.

Egy órával később éppen fát vágott a kertben, derékig meztelenül, amikor valaki a nevét kiáltotta. Felpillantott. Baker szólította. Arca sápadt volt.

- Jöjjön gyorsan! - kiáltotta Baker. - Gyorsan! Nagyon kérem! Szaladjunk! Maga az egyetlen, aki talán meg tudja akadályozni!…

Baker hangjából annyi aggodalom csendült ki, hogy Purcell nyomban mellette termett, s vele együtt futva indult az erdőn keresztül a sziklafal felé.

- Mi történt? - kiáltotta futás közben.

- Mason borzasztó jelenetet csinált. Alighanem a feketék figyelmeztették!… Az öreg valósággal az eszét vesztette. Ordított! Majdnem sírt! A lángok közé akart rohanni! Végül ráfogta a puskát MacLeodra…

- Lelőtte?

- Nem, a többieknek sikerült lefogni. Aztán összekötözték a kezét, felvitték a sziklafalra, a feketé-ket elzavarták… Rohanjunk, hadnagy úr! Rohanjunk!

- Miért? Mit csinálnak vele? - kérdezte Purcell, és szíve elszorult a rémülettől.

Baker megbotlott, nagy nehezen visszanyerte egyensúlyát, és Purcell felé fordulva mondta:

- Fel akarják akasztani!

6

Purcell egy szempillantással áttekintette az egész képet. Látta a hurkot, amely egy panpungfa legvastagabb ágán függött, látta a fa tövében Masont, keze-lába gúzsba kötve; félkörben a matrózok csoportját; a csoport mögött, a homokpartról felszálló hatalmas, sistergő lángokat és füstgo-molyokat.

Még futás közben észrevette azt is, hogy a kötelet nem kötötték rá a fa ágára, csak átdobták raj-ta. Másik vége a Mason jobb oldalán álló MacLeod kezében volt. Hunt hatalmas alakja a fogoly bal oldalán magasodott fel: olyan nagy volt, hogy a hurok arcával egy magasságban himbálózott.

Amikor meglátta, hogy Mason életben van, Purcell meglassította futását. Egészen kifulladt a ro-hanásban, s jobb kezét oldalára szorítva tartott a csoport felé. Rémülettől kitágult szemmel nézte Masont, Mason azonban nem nézett senkire. Majdnem vigyázzban állt, arca merev volt, szemét egyenesen előreszegezte. A bozót apró, tarka tollú madarai úgy felbátorodtak mozdulatlanságán, hogy körülötte csapongtak.

Amikor Purcell odaért, az egyik madár le is szállt a fogoly vállára, és vidáman, biztatóan megper-dült maga körül. Mason meg sem moccant, még a fejét sem fordította a madár felé.

- MacLeod! - kiáltott Purcell elfúló hangon.

- Ne féljen, Purcell, úgyse szavaztattam volna meg a népet maga meg Baker nélkül. Mindent a legszabályosabban fogunk csinálni. Mindenki elmondhatja a véleményét. És Mason is kap időt, amennyit csak akar, hogy védekezhessen.

- De csak nem gondolja komolyan… - kiáltott fel Purcell.

- A lehető legkomolyabban gondolom - felelte MacLeod. - Ha meg nem akadályozzák Masont a puskája elsütésében, akkor most már vízibolhák lakmároznának belőlem.

- De hát végül mégsem lőtt magára!

- Ugyan! Mert nem volt rá elég ideje - legyintett MacLeod. - White gyorsabb volt nála!

- Hát ezt azért nem mondanám - szólt közbe hirtelen Jones. Nem mondanám, hogy azért, mert nem volt elég ideje. Legalább két másodperc telt el, mielőtt White rávetette magát.

- Volt elég ideje rá, hogy célba vegyen engem - mondta MacLeod.

Jones fiatalos, nyílt arca szinte megrándult az erőlködéstől, amint megpróbálta pontosan emlé-kezetébe idézni, hogyan is történt a dolog.

- Nem, ezt se merném mondani - jelentette ki aztán. - Inkább azt mondanám, hogy olyan volt, mint aki tétovázik, nem tudja, lőjön-e, vagy sem.

Jones Masonre nézett, mintha az ő tanúvallomására várna, de Mason arca meg sem rezzent. Szá-ját összeszorította, tekintete merev volt, arckifejezése megvető. Mintha nem is hallaná ezt a vitát, amelynek kimenetelétől élete függ. Nyilván elhatározta, hogy ki sem nyitja a száját, és tudomást sem vesz bíráiról. “Bátor ember - gondolta magában Purcell bosszúsan. - Nagyon bátor és nagyon buta.”

- Látja! - szólalt meg Purcell rábeszélőn, nyomatékosan. - Még ha White nem vetette volna rá magát…

- Ohó! - vágott közbe indulatosan Smudge. - Ezt egyelőre csak Jones állítja. Én az ellenkezőjét mondom. Én állítom, hogy igenis lőtt volna.

Purcell szóhoz sem tudott jutni egy pillanatig. Smudge a Mason halálát követeli, villant át rajta a gondolat. Mélységes undort érzett, és olyan elviselhetetlenné vált számára Smudge puszta jelenlé-te, hogy ettől fogva rá sem tudott nézni.

- Purcell, próbáljon megérteni engem - szólalt meg most MacLeod.

Purcell azt mondta magában: “No, helyben vagyunk. Most átveszi a vita irányítását.” Közbevá-gott:

- Ide figyeljen! Nem kezdhetjük a szigeten való letelepedésünket gyilkossággal. Mert ez közönséges gyilkosság!…

Nagyon határozottan akart beszélni, és most kétségbeesetten figyelte a saját hangját: fakó volt, tompa, s hiányzott belőle minden férfiasság. Olyan erős izgalom áradt szét benne, hogy egyszerű-en képtelen volt kifejezni.

- Közönséges gyilkosság! - ismételte. - Mason rosszul tette, hogy magát célba vette, de ő akkor nem tudott uralkodni magán. Viszont maguk, ha felakasztják…

Megakadt. Végignézett az embereken: szavai hatástalanul peregnek le róluk. Mindennek vége. White, Smudge és MacLeod a javaslat mellett szavaz. Hunt apró, fakó szeme a hurokra mered, nagy, lapos, ostoba képéről nem lehet leolvasni semmit, de világos, hogy ő is MacLeod mellett szavaz majd. Johnson vastag orra a föld felé mutat, bal keze a szakállából kivillanó vörös pörsené-seket dörzsöli. Egyetlenegyszer sem néz Purcellre.

- Ez gyilkosság! - kiáltott fel Purcell.

De úgyis hiába volt minden. Olyan érzése volt, mintha köveknek beszélne. MacLeod ránézett. Az összes matrózok között ő volt az egyetlen, aki figyelmesen hallgatta végig, amit Purcell mondott. Nem sietett átvenni a szót; mintegy meg akarta mutatni, hogy nem korlátozza ellenfelét álláspont-ja kifejtésében. Mélyen ülő, villogó szürke szemét nem árnyékolta be szemöldök, éles, hajlott orra és kiugró álla között két keskeny ajka szinte görcsösen szorult össze. Arcán szemernyi zsír sem volt, a bőr mintha közvetlenül a csontokra tapadt volna; az arccsontjai alatt az ijesztően mély gödrök-ben láthatóan lüktettek állkapocsizmai.

- Maga azt mondja, Purcell - szólalt meg nagy sokára, méltóságteljesen -, hogy nem szabad gyilkossággal kezdenünk új életünket itt, a szigeten. No, én erre azt válaszolom, hogy igaza van. És éppen, mert most kezdjük az új életet itt a szigeten, éppen azért kell kemény kézzel fellépni azok ellen a kurvapecérek ellen, akik a puskájukkal akarnak játszani. Mert különben hová jutunk? Egymást fogjuk gyilkolni itt, a szigeten! Ez csak világos! Ha valakinek nézeteltérése van a szomszédjá-val: bum-bum! Ha jobban tetszik neki a másik földje, mint a sajátja: bum-bum! Ha el akarja hap-polni a másik indián nőjét: bum-bum! Mi lesz ebből? Az diktál majd, aki elsőnek süti el a puskáját! Kész anarchia! Kész mészárlás! Mondok én magának valamit, Purcell… - folytatta rövid szünet után. - Azért nem is haragszom Masonre, merthogy le akart puffantani. Nem volt eszénél ez az ember, vérbe borult előtte a világ, majd megveszett az ócska teknő miatt. De törvénynek lennie kell - jelentette ki nyomatékosan -, És példát kell mutatni! Éppen azért, mert most kezdjük, Purcell. Ez az, amiben nincs igaza. Annak a fickónak, aki ki akarja nyírni a bajtársát, vagy akár csak megpróbálkozik vele, anélkül, hogy egy szót szólna, annak szerintem kötél jár. Mégpedig azonnal! Haladék nélkül! Másképp sohasem lesz rend a szigeten! Rámegyünk valamennyien, az utolsó szálig!

Purcell elképedve nézett rá. Szemlátomást őszintén beszélt. Ez a lázadó valósággal a törvénytisz-telet megtestesítője volt. Ez a gyilkos polgártársai életét akarta megvédeni. Úgy beszélt, mint a rend emberéhez illik.

Váratlanul megszólalt Baker:

- Korit se akasztották fel, amikor rálőtt Mehoróra.

- Igaza van! - kapott az érven Purcell. - Precedens van rá! Nem volna igazságos kétféle mértékkel mérni.

MacLeod sokkal törvénytisztelőbb volt, semhogy meg ne ingatta volna ez a szó, hogy “prece-dens”. Habozása azonban néhány pillanatig tartott csak. Gyorsan összeszedte magát.

- Azok mind a ketten feketék voltak - mondta megvetően. Azok intézzék el egymás között az ügyeiket. Semmi közünk hozzájuk.

Csönd lett. Majd MacLeod szólalt meg újból:

- Akar valamit felhozni a védelmére, Mason?

Mason nem válaszolt. MacLeod megismételte a kérdést, és türelmesen várt. Purcell elfordította tekintetét. Lapockái között verejték csapott végig a hátán. Most már elkerülhetetlenül megy a do-log a maga útján. Éppen olyan kevéssé lehet megállítani, mint a lejtőn lefelé gördülő sziklát. MacLeod azt mondja majd: “Indítványozom, hogy Masont akasszák fel gyilkosság kísérlete miatt”; Jones, Baker és ő ellene szavaz majd, a többiek mellette. Purcell kezével a panpungfa törzsének támaszkodott. Hirtelen gyengeség fogta el, s nagyon idegenül érezte magát. Tekintete úgy siklott végig a bozóton, a körülötte levő embereken, mintha soha nem látta volna őket. A napfény vidám, csillogó foltokat vetett itt is, ott is, a ragyogó, tarka tollú madarak még mindig ott csapongtak a matrózok és Mason körül. Az egyik éppen a hurokra szállt le, két másik madár követte példáját, s a kötél szelíden himbálózni kezdett az emberek feje fölött.

- Javaslom… - szólalt meg MacLeod.

Ebben a pillanatban Hunt felmordult. A dolog olyan váratlan volt, hogy MacLeod elhallgatott, és minden szem az óriásra szegeződött.

- A Swallow-n történt - szólalt meg most Hunt. Apró, vizenyős szemét le nem vette volna a hurok-ról. - Emlékszem. Lehet vagy három éve ennek. Talán négy is.

Csönd lett. Miután Hunt nem folytatta mondókáját, Smudge, patkányképét feléje fordítva, megkérdezte:

- Mire emlékszel?

- Volt ott egy Decker nevű fickó - mondta Hunt.

Megint elhallgatott, mintha maga is csodálkoznék rajta, hogy megszólalt, Smudge-ra nézett, vö-rös borostás képe ráncokba szaladt, majd így szólt:

- Mi a fenének raktátok oda azt a disznóságot?

- Milyen disznóságot?

Hunt felemelte karját, s megfogta a hurkot. A tarka tollú madarak elröppentek.

- Masonnek - felelte Smudge. - Rá akart lőni MacLeodra. El fogjuk ítélni.

- Elítélni? - ismételte meg Hunt, mint a visszhang.

Fakó szeme hirtelen elfátyolosodott, és kuszán, zavartan beszélni kezdett:

- Az a Decker nevű fickó megütött egy tisztet. Rárakták a nyakára ezt a disznóságot, és megrán-tották a végét.

A többiek várták a folytatást, Hunt azonban megint hallgatásba burkolózott. Apró, halvány szeme a messzeségbe révedt. Mintha ott sem lett volna.

MacLeod egy darabig még hallgatott, majd így szólt:

- Indítványozom Mason felakasztását gyilkosság kísérlete miatt.

Erre az öreg Johnson felemelte fejét, és erős, határozott hangon azt mondta:

- Tartózkodom a szavazástól.

Jó előre megfogalmazta magában ezt a mondatot, És alig tudta kivárni, míg MacLeod befejezte a magáét, mert már úgy szerette volna kimondani. Amikor ez megtörtént, körülnézett, összehúzta apró szemét, s az orra hegyén levő szemölcsöt bámulta. Arca hihetetlen önelégültséget fejezett ki. “Hát mégsem veszett el minden” - gondolta Purcell, akiben hirtelen fellobbant a remény.

- Megvesztél? - rivallt az öregre fenyegetően Smudge.

Johnson a gyáva emberek bátorságával kihúzta magát, és kijelentette:

- Jogomban áll. MacLeod mondta.

- Ha már jogról beszélünk - szólt közbe Purcell, s jéghideg tekintettel meredt Smudge-ra -, figyel-meztetem, hogy nincs joga megfélemlíteni és így befolyásolni a szavazókat.

- Fogd be a szád, Smudge! - szólt rá MacLeod.

Aztán megfordult. Tekintete a többiek feje fölött Huntot kereste. Hunt ingerülten nézett vissza rá, és tompán, torokhangon morgott.

Hunt képe annyira be volt lapítva, hogy arcéle jóformán sehol sem emelkedett ki. Mintha egy gőzkalapács alá rakták volna üllőnek. Fiatal korában ökölvívó volt, és szegény, ostoba fejére éve-ken át szakadatlanul zuhogtak ellenfelei ökölcsapásai. Talán éppen ettől vált olyan ostobává és ingerlékennyé, s ezért ült apró, fakó szemében mindig a hajszolt állat riadtsága.

- Mit bámulsz rám így? - kérdezte MacLeod.

Hunt felmordult, de nem felelt. MacLeod vállat vont.

- Folytassuk - fordult a többiek felé. - Smudge?

- Mellette - nyilatkozott szinte lelkesen Smudge.

- White?

- Mellette.

- Én is mellette szavazok - mondta MacLeod.

- Jones?

- Ellene.

- Baker?

- Ellene.

- Purcell?

- Ellene.

- Hunt?

Hunt megint felmordult, dühösen nézett MacLeodra, aztán lassan, nagyon érthetően így szólt:

- Vedd le onnan azt a disznóságot!

Csönd lett.

- Masonnek készítettük - magyarázkodott Smudge. - Majdnem lelőtte MacLeodot.

- Vedd le onnan azt a disznóságot! - ismételte meg Hunt, és jobbról balra lóbálta fejét, mint a medve. - Látni se akarom többet.

MacLeod és Smudge összenézett. Purcell felállt, a szíve majd szétpattant, s éles hangon közbe-szólt:

- Mielőtt még valaki megint befolyásolni próbálná a szavazókat, fel akarom hívni a figyelmet arra, hogy Hunt szemmel láthatólag nem az akasztás mellett foglal állást.

Választ nem kapott senkitől sem. A matrózok valamennyien Huntre néztek, várták, mit szól. Hunt azonban csak rövid, tagolatlan, morgó hangokat hallatott, amelyeket semmiképp sem lehetett szavaknak tekinteni. Aztán rövid idő múlva megint a hurokra nézett, szája lebiggyedt, mintha mindjárt sírva fakadna, majd tekintete feljebb kúszott a kötél mentén, fel az ágig, amelyen csüg-gött, aztán a túlsó oldalon megint le, a MacLeod kezében levő végéig.

- Hunt, szavaznod kell - mondta MacLeod, szilárdan állva az óriás tekintetét. - Mellette szavazol, vagy ellene?

Hunt felmordult, karja, mint a villám, felemelkedett, elsuhant Mason előtt, keze elkapta MacLeod kezét, és kinyitotta, de olyan könnyedén, mintha játékát szorongató kisgyerek keze volna. A kötél vége kicsúszott MacLeod kezéből, s a levegőben himbálózott. Hunt megfogta a hurkot, és megrántotta. A kötél csúszni kezdett lefelé, eleinte lassan, majd egyre gyorsabban, végül a földre hullott, és összetekeredett, mint egy kígyó. Hunt belerúgott, többször egymás után felmordult, kurtán, diadalmaskodón, akár a kutya, ha siklót ölt.

Meg sem nyikkant senki. Purcell a lába elé nézett, a kötélre, az emberi találékonyság e beszédes bizonyítékára. Jó erős kenderkötél volt, közepe táján kátrányfolt, színét kiszítta a nap, helyenként pedig foszladozott, elkopott már. Most, hogy a földön feküdt, és tekervényei elrejtették a hurkot, tehetetlennek, ártalmatlannak, egészen jelentéktelennek látszott.

Purcell erőt vett hangja görcsös remegésén, és így szólt:

- Indítványozom, hogy Huntot tekintsük úgy, mint aki a javaslat ellen szavazott.

MacLeod sápadtan, fogát összeszorítva, sajgó kezét dörzsölte. Ha Hunt Purcell mellett szavazott, Johnson pedig tartózkodott, ez négy szavazatot jelentett az ő javaslata ellen és hármat mellette. Alulmaradt.

Érezte, hogy a matrózok mind rá néznek. Kihúzta magát, és meglepő dolgot művelt: mosolygott. Keskeny ajka szétvált; arca azonban nemhogy kigömbölyödött és teltebbnek látszott volna ettől, hanem ellenkezőleg, még beesettebbnek tetszett, és jobban emlékeztetett halálfejre, mint bármi-kor.

Nyugodt, gúnyos arckifejezéssel mérte végig társait egymás után.

- Fiúk! - szólalt meg elnyújtott, szaggatott hangján. - Nem értek egyet azzal, hogy Hunt ellene szavazott. Nem, fiúk, nem vagyok hajlandó a szavazást elismerni, mivelhogy nem szavazott keresz-tény módra, nem használta a nyelvét, amelyet azért adott neki az Úr, hogy szavakba foglalja a gondolatait.

Ez a jámbor hang meglepő volt valamennyi jelenlevő számára. Az általános megdöbbenés léleg-zethez juttatta MacLeodot. Senkinek som jutott eszébe, hogy tiltakozzék vagy félbeszakítsa szó-noklatát.

- Mindamellett igazságosnak kell lennünk. Ha Huntot nem számítjuk, és ha Johnson tartózkodik a szavazástól, akkor három szavazatot adtak le a javaslat ellen és hármat mellette. Nincs tehát többség mellette. De nincsen többség ellene sem. Felteszem tehát a kérdést: mit csináljunk?

A kérdés persze szónoki kérdés volt, mert MacLeod, mielőtt még bárki közbeszólhatott volna, már folytatta is:

- Majd én megmondom, fiúk. Visszavonom a javaslatomat.

Végignézett a matrózokon, mint aki azt mondta: “Látjátok, milyen nagylelkű vagyok?!” “Született politikus ez az ember! - gondolta magában Purcell. - Vereséget szenved, és úgy tesz, mintha győ-zött volna.”

- Szóval, az egész nem érvényes, elfelejtjük a történteket, Masont szabadon engedjük. És mi lesz most? Mi fog történni? - folytatta drámai hangsúllyal. - Ma vagy holnap Mason kezdi elölről, és a legközelebbi alkalommal szétloccsantja az agyvelőmet. - Tekintete most Huntra tévedt. - Vannak köztünk olyan nehézfejű emberek, akiknek nincs is szükségük agyvelőre, a puszta súlyuk is meg-tartja őket a lábukon. Nekem bizony szükségem van rá, másképp nem tudnám összetartani a csontjaimat, és úgy elfújna a szél, mint valami sárkányt. A legkisebb északnyugati szellő is elröpíte-ne… Újabb szavazást kérek, fiúk, de most rögtön. Indítványozom, hogy azt a csirkefogót, aki ezen-túl a bajtársa életét fenyegeti, vagy előhúzza a kését, huszonnégy órán belül ítéljük halálra és kös-sük fel.

Csönd lett. Aztán Baker bizalmatlanul megszólalt:

- Azzal, hogy az újabb szavazás Masonre nem vonatkozik?

- Igen, azzal.

- Én ellenzem - jelentette ki Purcell. - Senkinek sincs joga embertársa életét kioltani.

- Ámen - vágta rá Smudge.

Smudge olyan szemérmetlenül juttatta kifejezésre minden alkalommal Purcell iránti gyűlöletét, hogy a többiek kellemetlenül érezték magukat. Purcellnek egy arcizma sem rezzent.

- Felteszem az indítványomat szavazásra - szólt MacLeod.

Johnson tartózkodott, Hunt nem válaszolt, Purcell ellene szavazott, a többiek mellette.

- El van fogadva - állapította meg elégedetten MacLeod. White, leoldhatod a kötelet Masonről.

White teljesítette az utasítást. Mindenki Masonre nézett. Amikor megszabadult kötelékeitől, két-szer-háromszor megmozgatta kezét és karját, megigazította a dulakodás közben félrecsúszott nyakkendőjét, aztán sarkon fordult, és egyetlen szó nélkül távozott. Rá sem nézett senkire.

A matrózok utánanéztek.

- Azért bátor gyerek az öreg - jegyezte meg csöndesen Johnson. - Csuda keményen állt a hurok alatt!

- Fenéket! - felelte MacLeod, és megvetően szuszog ott. - Nem bátorság ez, hanem ilyen kikép-zést kapott. Ezeket a kurva tengerésztiszteket már abban a rohadt iskolában megtanítják arra, ho-gyan kell uralkodni magukon. Mást se dumálnak beléjük, mint hogy fiú, tartsd magad! Ha cigány-gyerekek esnek az égből, akkor is tartsd magad! Hát akkor persze hogy tartja magát, még a kötél árnyékában is…

- Azért mégis… - mondta Johnson.

Amióta tartózkodott a szavazástól, alaposan megjött a bátorsága. MacLeod nem felelt neki. El-fordult, és a partról felszálló lángokba nézett.

- No, én megyek vissza a tüzet nézni - jelentette ki lelkesen. - Ilyen tüzet nemigen láttam még! És az se fordul elő mindennap, hogy egy közönséges matróz saját kezével gyújthat fel olyan hajót, mint a Blossom!

Mindenki elnevette magát, MacLeod is nevetett a saját tréfáján. Éles, szikár arcán most vidámság és majdnem gyermekes kifejezés ült. A matrózok vihogtak, egyszerre beszéltek valamennyien, egymás vállát csapkodták. Purcell utánuk nézett, amikor nagy nevetés és taszigálás közepette eltűntek a sziklafalról levezető ösvényen. Már el is felejtették az egészet; olyanok voltak, mint az iskolás gyerekek, akik a nehéz óra után boldogan szöknek meg az iskolából. “És még csak nem is gonoszak” - gondolta Purcell.

Néhány lépést tett. Nem volt most kedve visszamenni a faluba. Nagy-nagy fáradtságot érzett. Le-ült a panpungfa tövéhez, amelyen kicsi híján a Mason teste függött, felhúzta a lábát, s két kezével átfogta a térdét. Megdöbbent, amikor végiggondolta az események könyörtelen láncolatát. Azért, mert reggel nyolc órakor egy fregatt bukkant fel a láthatáron, néhány órával később az összekötött kezű-lábú Mason ott állt a nyakába akasztandó hurok alatt.

És azért, mert Hunt három évvel ezelőtt végignézte egyik bajtársa felakasztását, és nem tetszett neki ez a látvány, Mason megmenekült a haláltól. Jelentéktelen kis véletlennek köszönhette tehát az életét: annak, hogy egy emlék megakadt valahol Hunt szegény, satnya, zavaros elméjében.

Háta mögül könnyed neszt hallott, de nem volt már ideje megfordulni; két hűvös kéz fogta be szemét, hátán pedig egy nő keblének érintését érezte.

- Ivoa! - kiáltott, és megfogta a szemére tapadó két kezet. De nem az Ivoa keze volt, hanem ki-sebb. Lefejtette szeméről. Valaki hangosan felkacagott, Itia volt. Mögötte térdepelt, vállához si-mult, és vidáman, kicsit gúnyosan nézett rá. Purcell rámosolygott, de elengedte a kezét és elhúzó-dott.

- Jaj! Jaj! - kiáltott fel Itia ijedséget színlelve, s a férfi vállába kapaszkodott. - Mindjárt lerántasz a földre!

- Ülj le inkább - mondta Purcell.

Itia elfintorította arcát, pillája lecsukódott, majd megint felemelkedett, csípőjét riszálta, fitos or-rát felhúzta, és végül leült. Purcell derűsen figyelte ezt a kis némajátékot. A magas és méltóságteljes nők mellett az apró termetű, karcsú, de telt idomú Itia szinte gyermeknek látszott, s éppen ez tette különösen bájossá.

Purcell ismét rámosolygott.

- Honnan jössz, Itia?

Ránézett. És Itia arca nyomban fontoskodó kifejezést öltött, és megismétlődött az előbbi arcjáték. Tulajdonképpen titok, honnan jön, nem is tudja, elmondhatja-e… Fekete szemében vidám szikrák villogtak. Milyen kerek és mosolygós az arca! Minden vonás felfelé futott rajta: a szemöldöke, a szeme, az orra, a szája sarka.

- A faluból - felelt nagy sokára.

- A faluból? Miért mondasz olyasmit, ami nem igaz? Itt ülök az ösvény előtt, láttalak volna jönni.

- De igen! De igen! - tiltakozott Itia, s elbiggyesztette a száját, mintha rögtön sírva fakadna. - Mi-ért bántasz engem, Adamo? Miért mondod, hogy hazudós vagyok?!

És nyomban hangosan kacagni kezdett, mintha a lehető legmulatságosabbnak tartaná, hogy az imént már-már sírást színlelt.

- Az ösvényen indultam el - mondta aztán -, de letértem róla, amikor megláttam a peritanikat a fa alatt. Tudtam, hogy a peritanik nem akarják, hogy odajöjjek. Hát a fatörzsek között besurrantam a bozótba. És onnan - mondotta, két kezével körbe mutatva, és törzsét elfordítva csípője körül, amitől melle kidomborodott -, onnan idáig kerültem. És láttam mindent! - jelentette ki vidám hangon, amelyet nyilván semmiképp sem indokolt a meglesett látvány.

- Mit láttál?

- Mindent.

- Hát ha mindent láttál, akkor most menj szépen vissza a faluba. Sok mesélnivalód lesz.

Itia elfintorította arcát, maga alá húzta lábát, válla a Purcell vállához ért. Feléje fordult, és félig lehunyt szemmel nézett rá.

- Hát nem jó itt?

Mosolygott. Aki kerekded arcára, ragyogó szemébe nézett, meg nem állta, hogy maga is el ne mosolyodjék. Purcell szinte meghatottan nézett rá. Itia a gyermekesség és a ravaszság fura keveréke volt, de gyermekes volt még a ravaszsága is.

Néhány pillanat telt el így, aztán Itia megint megszólalt udvariasan, szelíd, kedves hangon:

- Légy szíves, csókolj meg, Adamo.

Majdnem minden vahiné eltanulta a peritani módon való csókolózást. De nem érezték a szere-lem jelének. Még az is előfordult, hogy egymást csókolták szájon csak úgy, játékból, mert mulatságosnak tartották a dolgot.

Purcell odahajolt hozzá, és amikor meg akarta csókolni, látta, hogy Itia félig lehunyt pillája alól őt nézi. Felállt.

- Menj vissza a faluba, Itia.

Most Itia is felkelt, fejét lehajtotta, mint a rosszalkodáson rajtakapott gyerek, s amikor Purcell közelebb lépett hozzá, hogy megvigasztalja, hirtelen rávetette magát, lefogta a karját, háta mögött összekulcsolta két kezét, és szinte magánkívül szorította mellére a férfit. Purcell érezte mellén az Itia keblét, s mert a nő feje éppen az álláig ért, önkéntelenül is beszívta haja fűszeres illatát, amelybe a hibiszkuszvirágok illata vegyült.

Megfogta a nő vállát, hogy eltolja magától, ám Itia sokkal erősebb volt, semmint hitte. Hozzási-mult, combját a férfi combjára szorította, mintha össze akarna olvadni vele.

- Engedj el, Itia!

- Ó, nem! - suttogta Itia. Ajka Purcell nyakára tapadt. - Ó, nem! Dehogyis engedlek el! A karom-ban tartalak.

Purcell elnevette magát.

- Hát illik ez, Itia?

- Tudom - felelte a nő fojtott hangon. - Tudom, hogy illetlen vagyok. Mindenki azt mondja.

Purcell megint nevetett, majd hátratette két kezét, megfogta Itia csuklóját, és megpróbálta szét-húzni. Minden erejét meg kellett feszítenie, míg szétfeszítette a nő összekulcsolt kezét. Nem is engedte el, előrehúzta, kartávolságnyira eltolta magától Itiát, és egy pillanatig ebben a helyzetben tartotta. Tudta jól, hogy ha elengedi, megint megpróbálja átölelni és lefogni.

- Nem szégyelled magad, Itia? - kérdezte.

- De igen. Nagyon! - felelte a nő.

Felhúzta bal vállát, beletemette arcát, de fekete szeme kivillant. Kihívóan nézett Purcellre, olyan volt, mint egy kis mókus. “Szigorúbbnak kellene lennem hozzá - gondolta magában Purcell. - Min-den alkalommal lefegyverez a mókáival, a kedveskedésével… Ugyan, ne próbálj magadnak hazud-ni! - figyelmeztette önmagát. - Nemcsak a mókázásáról van szó.” Az Itia hajába tűzött két szál hi-biszkuszvirágra nézett, és összehúzta szemöldökét.

- Hallgass ide, Itia, és nagyon kérlek, ne felejtsd el, amit mondok. Én az Ivoa tanéja vagyok.

- Hát aztán! Mit számít az? Nem vagyok féltékeny - mondta Itia.

Purcell elnevette magát.

- Mit nevetsz? - kérdezte Itia, és csodálkozva húzta össze nevetős szemét.

- Nem érted? Éppen fordítva áll a dolog. Ivoának kellene féltékenynek lennie, vagy nem lennie.

- Azt hiszed? - kérdezte Itia. - Ha egy nő szerelmes, akkor féltékeny, még akkor is, ha a férfi nem az ő tanéja. Én például Ivoára nem vagyok féltékeny, de utálom, ha Omaata megcsókol, és arra a nagy mellére szorítja a fejedet.

- No, ebből elég volt! - jelentette ki Purcell. - Nagyon megharagszom, ha így folytatod. Azonnal menj vissza a faluba.

Még mindig fogta Itia csuklóját. Nem merte elengedni, amíg meg nem ígértette vele, hogy el-megy.

- Jól van - felelte Itia -, elmegyek, ha megmagyarázod.

- Ha megmagyarázom? Mit?

- Hogy miért nem akarsz a taném lenni.

Purcell bosszúsan válaszolt:

- Mert csak egy asszony tanéja vagyok.

- És miért nem kettőé? - faggatta tovább Itia. Állát a férfi bal vállára támasztotta, és ártatlan arc-cal nézett rá oldalról.

- Mert az rossz.

- Az rossz? - ismételte elképedve Itia. - Miért rossz az? Neked talán nem volna jó?

Purcell elfordította tekintetét. “Dehogyisnem - villant fel benne a gondolat -, de még milyen jó volna. Sajnos, jó volna.”

- Az én országomban tabu két nővel lenni - mondta végül.

- Olyan dolgokat mondasz, amik nincsenek - cáfolt rá Itia. - Minden peritaninak, aki a nagy csónakon jött, két asszonya volt Tahitiban. Némelyiknek három. Némelyiknek négy is.

- Mert ők nem tartják be a tabut - magyarázta türelmesen Purcell.

- És te betartod?

Purcell igent intett.

- Miért? Miért tartod be te egyedül?

A férfi kicsit elmosolyodott.

- Mert én…

Azt akarta mondani: “Mert én lelkiismeretes vagyok”, de nem tudta lefordítani. A tahiti nyelvben nem volt szó a “lelkiismeretes” jelölésérc.

- Mert én tiszteletben tartom a tabukat - mondta némi gondolkodás után.

Most rövid szünet következett, majd Itia diadalmasan állapította meg:

- Ez tabu a te nagy szigeteden, de nem tabu itt.

Gondolnia kellett volna erre: a tahitiak szerint minden tabu helyhez kötött.

Hangosan viszont azt mondta:

- A peritaniknál másképpen áll a dolog.

Aztán hozzátette:

- Akárhova megy az ember, a tabui vele mennek.

Elhallgatott, mert maga is megdöbbent, milyen találóan jellemezte saját magát és honfitársait.

Rövid idő múlva megszólalt megint:

- No, most megmagyaráztam neked mindent. Megígérted, menj hát szépen vissza a faluba.

- Nem haragszol? - kérdezte Itia.

- Nem.

- Igazán nem haragszol?

- Nem.

- Akkor csókolj meg.

Be kellett fejezni ezt a históriát. Elvégre nem állhat itt naphosszat, Itia csuklóját szorongatva. Le-hajolt hozzá, és megcsókolta. Itia ajka puha volt és meleg, és a csók a másodperc töredékével hosszabban sikerült, mint szerette volna.

- No jó, most már menj. Megígérted - mondta Purcell, amikor felegyenesedett.

Itia ránézett. Még a szokásos arcjátékról is megfeledkezett.

- Megyek, Adamo - mondta szelíden, mintha azzal, hogy engedelmeskedik, a férfi iránti hódolatát akarná kifejezni. - Igen, Adamo, megyek. Már megyek.

Purcell elengedte, s utánanézett. Ment az ösvényen, s olyan parányinak, olyan törékenynek látszott az évszázados fák alatt. Elmosolyodott és vállat vont: hiszen gyerek még. De mindjárt rend-reutasította magát. “Ne hazudjál saját magadnak. Nem gyerek, dehogyis az.”

Főleg azon csodálkozott, hogy lelkiismerete oly lagymatag, s oly kevéssé kifogásolja magatartá-sát. Megrázta magát, és elindult a falu felé. De alig néhány métert haladt csak, és megállt. Valami eszébe jutott, ami nagyon megdöbbentette: a bűn fogalma mintha halványabbá és tartalmatla-nabbá vált volna ez éghajlat alatt. A gondolat egészen újszerű volt, és jólesett foglalkoznia vele. De hirtelen felkapta a fejét. Hiszen ez tahiti gondolat! Mi mást jelent, mint azt, hogy az angliai tabuk nem érvényesek itt a szigeten? Ugyanezt mondta Itia is. “Szóval elismerem, hogy a vallás nem egyetemes érvényű… Nagyon derűs és lágy ez a vidék… Még a hitem is ellágyul itt.” Megakadt, nagyon zavartan. Ha az éghajlat elég arra, hogy az ember hite bomlásnak induljon, akkor tulajdon-képpen Itiának van igaza.

Felmerült benne az is, hogy mindeme gondolatokat az ördög sugallta neki. De ezt a magyarázatot nyomban el is vetette. Csak a pápisták gyanítják minden mögött az ördögöt. Ha így volna, a Gonosz fontosabb szerepet játszanék mindennapi életünkben, mint Isten. Megcsóválta fejét. Nem, nem, ezt túlságosan könnyű volna így magyarázni. Mihelyt nem értünk valamit, mindjárt az ördögre hivatkozunk, kicsit megijesztjük magunkat, s már nem is kell tovább gondolkozni. Ő bizony tisztázni fogja az egészet. Gondolkodni fog rajta. Tudja, hogy nem lehet boldog, ha nem teremt rendet önmagában.

Lépteket és hangokat hallott. Felemelte a fejét. A tahiti férfiak és nők jöttek szembe vele. Alig áll-tak meg, elmentek mellette.

- Adamo, te nem jössz? - kérdezte egy hang.

Látták, hogy Mason hazament. A dolog tehát mégiscsak jól végződött. Most hát lementek, mert ők is végig akarták nézni, hogyan hamvad el a Blossom. Nagy ünnep volt ez. Kíváncsi, vidám arcuk abba az irányba fordult, amerre a nagy, vörös lángok lobogtak.

A csoport legvégén jött Ivoa. Mellette Itia haladt, átölelte a vállát, és valósággal udvarolt neki… “No de ilyet!” - gondolta magában Purcell, kicsit bosszankodva.

Ivoa megállt.

- Te nem jössz, Adamo?

- Nem, hazamegyek - felelte Purcell.

Rövid szünet után Ivoa azt mondta:

- Hazamehetek veled, ha akarod.

Purcell tudta, milyen áldozat volna ez tőle, s így válaszolt:

- Nem, dehogy. Menj, nézd meg a tüzet.

Ivoa megkérdezte:

- Fáj neked, ha. látod, hogy a nagy csónak ég?

- Igen. Fáj egy kicsit. De te csak menj, Ivoa.

Itia belekarolt Ivoába, s fejét a vállára hajtotta. Úgy viselkedett, mintha modellt állna, s várná a festőt, aki megörökíti vásznán ezt a szerető testvérpárt.

“Hát ez hallatlan! - gondolta félig ingerülten, félig derűsen Purcell. - Máris úgy viselkedik, mintha második feleségem volna…”

- A viszontlátásra - mondta.

Elhaladt a két nő mellett, és a Cliff Lane-ről befordult az East Avenue-ra. Körös-körül néma csönd. “Egyetlenegy lélek sincs a faluban - gondolta - Masonen kívül… No meg rajtam kívül. Ha arra gondol az ember, mennyi erőfeszítésbe és fejtörésbe kerül, amíg egy hajó megépül… És most, egy-két óra alatt… Az öreg biztosan keservesen gyötrődik a kuckójában…”

Mason kunyhója felé indult. A partraszállás körüli nézeteltérés óta kissé elhidegült a viszony ket-tőjük között, s Purcell most kereste fel első ízben parancsnokát.

Mason a parancsnoki híd mellvédjét használta fel arra, hogy körülkerítse kertjét. Purcell most, amikor a kis ajtó kilincsére tette kezét, jólesően otthonos érzés fogta el. Keze tapintására is meg-ismerte a tatbástya karfáját. Közvetlenül Londonból való elindulásuk előtt csináltatták meg, s úgy kellett sietniük, hogy sem lecsiszolására, sem fényezésére nem maradt idejük. Be kellett érniük annyival, hogy lenolajjal bemázolták, s így a fa eredeti érdességét még mindig érezte.

Mialatt megtette a kerítés és a kunyhó közötti néhány lépést, Purcell csodálkozva állapította meg, hogy az elkerített terület nagyon kicsi. Mason talán a tizedrészét sem használta fel annak a teleknek, amelyet részére kijelöltek.

Halkan kopogott az ajtón, várt egy kicsit, majd ismét kopogott. Válasz azonban nem jött. Purcell megszólalt:

- Én vagyok, kapitány úr, Purcell.

Néhány pillanat telt el, mielőtt az ajtó másik oldalán Mason megszólalt:

- Egyedül van?

- Igen, kapitány úr.

Megint csönd lett, majd Mason azt mondta:

- Mindjárt kinyitom az ajtót. Menjen hátrább két lépéssel!

- Tessék?

- Menjen két lépéssel hátrább!

Mason hangja majdnem fenyegetően csengett, és Purcell engedelmeskedett. Ismét eltelt néhány pillanat, s Purcell már arra gondolt, hogy Mason egyáltalában nem hajlandó ajtót nyitni neki. Ám az ajtó ekkor lassan megfordult a sarkában, s mögötte ott állt a küszöbön Mason, jobb kezében az egyenesen előreszegezett puska.

- Emelje fel a kezét, Purcell úr!

Purcell elvörösödött, mindkét kezét zsebre vágta, és keményen így szólt:

- Ha már nem bízik bennem, akkor felesleges beszélgetnünk.

Mason egy pillanatig rámeredt.

- Bocsásson meg, Purcell úr - mondta valamivel barátságosabb hangon Mason, de puskáját még mindig nem eresztette le -, azt hittem, ezek a banditák meggondolták magukat, és önt akarják arra felhasználni, hogy ajtót nyissak nekik…

- Senkinek sem engedem meg, hogy felhasználjon - felelte Purcell hűvösen. - Fordulattól egyéb-ként nem kell tartania. Az emberek szavaztak, és semmi esetre sem fognak a határozatukkal ellenkező dolgot művelni.

- Az ő határozatuk… - mondta megvetően Mason. - Fáradjon be, Purcell úr, és csukja be maga mögött az ajtót.

Purcell eleget tett a felszólításnak. Mason a kunyhó belseje felé hátrált, és puskáját mindaddig az ajtónyílásra szegezte, amíg Purcell be nem zárta az ajtót.

Kis előszobában állt, amelynek túlsó oldalán egy másik, ugyancsak nagyon kicsiny ajtó nyílt.

- Tessék, tessék, Purcell úr! - mondta Mason, miközben rosszalló pillantást vetett a hadnagy mez-telen felsőtestére.

Ő maga úgy volt öltözve, mint mindig, nyakkendőt viselt, végig begombolkozott.

Purcell mögé került. Fémes csettenés hallatszott. Mason gondosan elreteszelte erődjét.

A hadnagy benyitott a kis ajtón; egy pillantást vetett a belső helyiségbe, és elképedve állt meg a küszöbön. A szobát, amely megnyílt előtte, Mason pontosan ugyanúgy rendezte be, mint a Blossomon levő kabinját. A legapróbb részletek is azonosak voltak. Minden ugyanazon a helyen állt: a fekhely, magas tölgyfa peremével, a nagy láda, az asztal és a két zömök karosszék, a négy-szögletes hajóablakok, a fehér vászonfüggönyök, a barométer, a Blossom építését ábrázoló, üveg alá rakott kis modellek, sőt, Purcell-lel szemben, a szoba teljes szélességében húzódó, szép, fénye-zett, mahagónifából készült válaszfal is. E válaszfalon alacsony ajtócska, rajta rézkilincs. A hajón ugyanez az ajtó egy keskeny folyosóra nyílt; itt nyilván a másik szobába vezetett, amely ugyanak-kora lehetett, amilyen kicsi ez volt, mert Mason olyan hűségesen másolta le egykori kabinját, hogy e földi szobáját is a kicsiny kabin méretére szabta.

- Foglaljon helyet, Purcell úr - szólt Mason.

Ő maga az asztal túlsó oldalán ült le, és puskáját az ágy széléhez támasztotta. Egy pillanatig zavartan hallgattak mind a ketten. Purcell az asztal lábára bámult, és elképedve látta, hogy azok a kicsi faékek, amelyek a Blossomon rögzítették az asztalt, most is ott vannak a lába körül, jó erősen a padlóba verve, mintha Mason attól tartana, hogy a sziget hirtelen himbálózni és bukdácsolni kezd, s a bútorok elmozdulnak a helyükről.

Purcell más helyzetben mulatságosnak tartotta volna ezt az apróságot, most azonban elszomo-rodott. Hirtelen megérezte, hogy látogatása értelmetlen, tehát felesleges.

Mason nem is nézett Purcellre. Szürke szeme a légsúlymérőre szegeződött. De rövid idő múlva megérezte, hogy Purcell figyeli, s gondterhelten kijelentette:

- Esik, Purcell úr. Reggel óta szakadatlanul süllyed. Nyilván vihart kapunk.

- Kapitány úr, ha megengedi, szeretnék önnek egy javaslatot tenni.

- Parancsoljon, Purcell úr - felelte Mason. Gondterhes és gyanakvó volt az arca.

“Máris! - gondolta magában Purcell. - Máris elzárkózik. Neki eleve gyanús minden ötlet, amely valaki mástól származik.”

- Kapitány úr! - szólalt meg aztán. - Olyan helyzet adódott, amely ellen nem tehetünk semmit, sem ön, sem én. Tényleges hatalom alakult ki a szigeten.

- Nem értem, amit mond - felelte Mason.

- A következőt akarom mondani - magyarázkodott Purcell kissé zavartan. - Ma reggel óta én va-gyok az egyetlen a szigeten, aki “kapitány úr”-nak szólítom önt.

Mason elvörösödött, hunyorgott, és ridegen kijelentette:

- Ezért nem mondok köszönetet. Ön csak a kötelességét teljesíti.

- Úgy van, kapitány úr - felelte Purcell csüggedten.

A Blossomból nemsokára füstölgő hamurakás marad csupán a Csendes-óceán egyik szigetének homokpartján, de Mason ragaszkodik ahhoz az illúzióhoz, hogy “a hajó fedélzetén Isten után a kapitány az egyedüli úr”… Kormánykerék már nincs, de Mason tovább kormányozza a hajót. Vihar sincs, de ő a légsúlymérőt figyeli. Nem inog semmi a lába alatt, de azért ékekkel rögzíti az asztal lábát. Nincs manőverezés, nincs vezénylés, de a matrózok még mindig matrózok; Mason a kapitá-nyuk, Purcell pedig a helyettese.

- Azt hiszem, kapitány úr, számot kell vetnünk azzal a körülménnyel, hogy az emberek amolyan parlamentfélét alakítottak - szólalt meg Purcell ismét.

- Parlamentet! - mondta Mason fölényesen. - Parlamentet! - ismételte, egyre fokozódó megve-téssel és elkeseredéssel, és felemelte mind a két kezét. - Csak nem akarja azt mondani, Purcell úr, hogy maga komolyan veszi ezt a parlamentet?

- Sajnos, kénytelen vagyok - felelte Purcell. - Kis híján felakasztatta önt.

Mason arcát elöntötte a vér; minden vonása remegett a dühtől, és jó néhány pillanatig tartott, amíg legalább látszólagos nyugalmat tudott arcára erőltetni. Amikor ez sikerült, mélységes nehez-teléssel nézett Purcellre.

- Ezzel kapcsolatban csak azt akarom mondani, Purcell úr - jelentette ki hűvösen -, hogy felesleges volt védelmébe vennie ezekkel a banditákkal szemben. Szívesen vállaltam volna, hogy felakasszanak, miközben felgyújtják és elégetik a Blossomot.

Purcell az asztal lábára szögezte tekintetét. “Hihetetlen! Micsoda vásári komédia! A kapitány ha-jójával együtt pusztul el. S ha már nem süllyedhet el vele együtt, mivel már partra szállt, legalább az az elégtétele legyen, hogy felkötik, miközben a hajót elemészti a tűz… Lám, ez járt a fejében, amikor olyan keményen tartotta magát a hurok alatt” - gondolta magában Purcell.

- Úgy gondoltam, a kötelességemet teljesítem, kapitány úr - mondta aztán békülékenyen, és fel-pillantott.

- Nem, Purcell úr, ön nem teljesítette a kötelességét! - kiáltott fel Mason szenvedélyesen. - A kötelessége az lett volna, hogy fegyverrel, érti, fegyverrel szegüljön szembe ezekkel a zendülőkkel, ahelyett hogy egyezkedni próbál velük.

- De azért nem tehetek szemrehányást önnek - folytatta rövid szünet után valamivel barátságosabb hangon, kezével a térdét dörzsölve. - Nekem magamnak is volt egy gyenge pillanatom. Pus-kavégre kaptam a főkolomposukat, és nem lőttem le. Le kellett volna lőnöm - ismételte. Szürke szeme a semmibe bámult, és öklével verte a térdét. - Ha ezt a csirkefogót leterítem, a többieknek megjött volna az eszük, és helyreállt volna a rend.

- Az emberek talán azt hitték - szólalt meg Purcell rövid szünet után -, hogy az ön elhatározása szerint járnak el. Hiszen ön maga mondta, még Tahitin, hogy a Blossomot el kell égetni, mihelyt berendezkedtünk a szigeten.

- De nem így! - kiáltotta Mason felháborodástól reszkető hangon, és kihúzta magát ültében. - Nem ilyen barbár módon! Elképzelhető olyan eset, Purcell úr, amikor a kapitány kötelességének tekinti, hogy elpusztítsa saját hajóját. Amikor én elgondoltam a Blossom megsemmisítését, azt hiszi, ilyen anarchia-kitörés lebegett a szemem előtt?! Ilyen üvöltözés, ez a röhögés?! Én másképpen képzeltem el a dolgot. Az emberek felsorakoznak a parton néma csöndben, jómagam néhány keresetlen szót mondok, parancsot adok, hogy vonják be a zászlót, azután gyújtsák meg a hajót, és valamennyien tisztelegve állunk, amíg a hajó, hogy úgy mondjam, elsüllyed a lángok között…

Megállt a beszédben. Úgy elérzékenyült az általa felidézett látvány felett, hogy Purcell, legna-gyobb megdöbbenésére, könnyeket látott csillogni a szemében. “A komédia folytatódik - gondolta Purcell. - Egyszerűen elfelejtette, hogy megölte Burtöt és ellopta a hajót a tulajdonosaitól!”

- Még egy fokkal süllyedt, amióta itt van - jegyezte meg váratlanul Mason, a légsúlymérőre pil-lantva, nyugtalanul.

Felkelt, és gondosan becsukta a két hajóablakot, mint aki attól tart, hogy mindjárt becsap a hul-lám, és elsodorja a bútorokat. Purcellnek már eddig is melege volt, de most valósággal fullasztó lett a hőség. Masont azonban láthatólag nem zavarta, noha előírásszerűen volt öltözve. “Milyen szerencsés természete is van” gondolta magában Purcell, aki érezte, hogy hátán végigcsorog a verejték, s karja elviselhetetlenül viszket és ég.

Mason visszaült a helyére.

- Kapitány úr - szólalt meg újra Purcell nagyon határozottan -, azért jöttem, hogy egy javaslatot tegyek önnek.

- Tessék, figyelek - felelte Mason nagyon tartózkodóan.

Purcell ránézett a vele szemben ülő férfira, szögletes fejére, makacs homlokára, erős, kiugró áll-kapcsára. Minden szilárdnak látszott ezen az arcon, egyetlen rés nem nyílt rajta, olyan áthatolha-tatlan volt, akár a kőszikla.

- Kapitány úr! - szólalt meg Purcell ismét; gyötörte a tehetetlenség, a biztos kudarc előérzete. - Két tábor áll egymással szemben azon a parlamenten belül, amelyet az emberek megalakítottak. Az egyikhez MacLeod, White és Smudge tartozik, a másikhoz pedig Baker, Jones és jómagam. A két párt között ingadozik Hunt és Johnson. Soha nem lehet egészen bizonyosan tudni, hogyan szavaznak majd, de többnyire MacLeod mellé állnak. MacLeod tehát többséggel rendelkezik, és így szinte korlátlan úr a szigeten…

Rövid szünetet tartott, majd így folytatta:

- Ez a helyzet véleményem szerint igen veszélyes, és azért jöttem, hogy két olyan lehetőséget ja-vasoljak önnek, amelyek segítségével változtathatunk rajta.

“Alig figyel rám - gondolta Purcell. - Holott az ő élete is, az enyém is, a matrózoké is, helyzetünk a szigeten, a tahitiakkal való egész viszonyunk, mind-mind attól függ, hogyan határoz. Meg kell ezt értenie!” - Mintha imádkoznék, olyan erősen, buzgón mondta ezt magában. Azután összeszedte a bátorságát, Mason szemébe nézett, és olyan határozottan és keményen beszélt, ahogyan csak telt tőle.

- Két dolgot javasolnék, kapitány úr. Az első az, hogy ön is jelenjék meg a tanácskozásokon, és ve-gyen részt a szavazásban. A második pedig, hogy segítsen, éppen a szavazatával, hogy a tahitiak is jelen legyenek a tanácskozásokon.

- Azt hiszem, maga megőrült, Purcell úr! - mondta Mason színtelen, tompa hangon.

Kidülledt szemmel bámult Purcellre. Elképedtében alig tudott szóhoz jutni, még felháborodni sem volt képes.

- Kérem, várjon, hadd magyarázom meg! - folytatta szenvedélyesen Purcell. - Először is: a méltá-nyosság azt követeli, hogy a tahitiak is részt vegyenek a tanácskozásokban; hiszen az ott hozott határozatok rájuk is vonatkoznak. Másodszor: mélységesen tisztelik önt, és szavazatuk, az önével, az enyémmel, Bakerével és Joneséval együtt, biztosítja az ön számára a többséget, és MacLeod semlegesítését…

Egy teljes másodpercig csönd volt. Mason feltámaszkodott a karosszékben, két kezét a karfára támasztotta, és lángoló tekintete Purcell arcára szegeződött:

- Purcell úr! - szólalt meg végül. - Egyszerűen nem hiszek a fülemnek! Maga azt javasolja, hogy én, Richard Hesley Mason, a Blossom parancsnoka, üljek le ezzel a lázadó csürhével, velük vitas-sam meg a kérdéseket, és szavazzak?! Mert azt mondta, ha jól értettem: szavazni!… És mintha még ez sem volna elég magának, azt kívánja, hogy ezek mellett az emberek mellett, akik banditák ugyan, de legalább angol állampolgárok, ott üljenek a tanácskozó testületben a feketék is. Feketék, érti?! Vegye tudomásul, hogy ez a legsértőbb javaslat, amit…

- Semmi sértőt nem látok abban, amit javasoltam - vágott közbe élesen Purcell. - A választás na-gyon egyszerű: vagy bezárkózik a kunyhójába, és akkor semmi befolyása nem lesz arra, ami a szigeten történik, vagy elhatározza, hogy beavatkozik, erre pedig csak egy mód van, éspedig az, hogy elfoglalja helyét a tanácskozó gyűlésben, és a tahitiak segítségével átveszi McLeodtól a vezetést.

Mason felállt. Arca. merev volt. A maga részéről befejezte a tárgyalást. Purcell is felállt.

- Van egy harmadik út is, Purcell úr - mondta Mason, s tekintete, Purcell feje fölött, a mennyezet egyik pontjára szegeződött, szigorúan, mereven -, és ez az egyetlen, amely önérzetemmel összee-gyeztethető.

Itt szünetet tartott, azután hozzátette:

- Ez az út pedig az, hogy várok.

- Mire vár? - kérdezte Purcell elég nyersen.

- Várom - mondta Mason mélységes meggyőződéssel hangjában -, hogy az emberek megunják MacLeod esztelenségét, eljöjjenek a házamba, s megkérdezzék tőlem, mik a parancsaim.

Valósággal megható volt ez. Mason csak közhelyekben tudott gondolkozni. Képzeletben már lát-ta, hogyan kopognak be hozzá az emberek, hogyan kapják le sapkájukat, s vakarják zavartan a fe-jüket, hogyan kérlelik földre sütött szemmel: “Kapitány úr, legyen szíves, vegye át megint a kor-mányt…”

- Van valami más javaslata is? - kérdezte fagyosan Mason. Purcell felemelte fejét és ránézett. Mason ott állt előtte egyenesen, súlyosan, mellét kidüllesztette, vállát leengedte, szögletes feje keményen ült cserzett tengerésznyakán: 80 kilónyi bátorság, hajóstapasztalat, csökönyösség és előítélet volt az egész ember.

- Nincs más javaslatom - mondta Purcell.

- Akkor hát ajtót nyitok önnek - szólt Mason.

Megint felvette puskáját, elhúzta az ajtó reteszét, félreállt, és míg Purcell kilépett, a fegyvert az ajtónyílásra szegezte. Több szó nem esett közöttük.

Aztán becsapódott az ajtó, Purcell hallotta a retesz csettenését és a zárban megforduló kulcs ne-szét.

Öt lépéssel tette meg az utat a kis bekerített udvaron keresztül, előrehajolt, s kezét a kerítés ajta-jának kilincsére tette. Most vette csak észre: Mason pontosan akkorára méretezte kis udvarát, amekkora a Blossom parancsnoki hídja volt.

7

Még egy hosszú hétig kellett várniuk a nőknek: akkorra készült el az utolsó kunyhó teteje is. MacLeod mint ács kizárólag magának tartotta fenn azt a feladatot, hogy a pálmafa tetőkeretet a szarufákra erősítse, és tempósan, aprólékos gonddal végezte ezt a feladatot. Alapossága egyébként nem volt felesleges, mert az északnyugati szél, a tenger felől védő erdősávon keresztül is, olykor igen hevesen zúdult a falura.

December 3.-án, miután egész nap dolgoztak a súlyos, fülledt melegben, MacLeod végre kijelentette, hogy a házikók elkészültek. Délben az angolok összejöttek a falu közepén, s rövid megbeszé-lés után elhatározták, hogy a tanácskozó testület aznap este kilenc órakor ülést tart, és határoz a nők elosztásáról. Purcell nyomban közölte ezt a hírt az érdekeltekkel, ami óriási izgalmat váltott ki a nagy sátorban, a tahiti nők között. Ez az este mindegyikük számára három hónapi várakozás, tervezgetés és cselszövés után tesz majd pontot - vagy szerencsés, vagy szerencsétlen módon.

Az előző tanácsülést, azt, amely a Blossom felgyújtását határozta el, és gyilkosság kísérlete miatt ítélkezett Mason felett, rögtönözve tartották meg a sziklafal tetején. Most azonban idejük is volt, tetszés szerint választhatták meg a helyet is, és minden vita nélkül megállapodtak abban, hogy az ülést a nagy indiai fügefa tövében tartják. Az óriási fa elég messze volt ugyan a falutól, hiszen a második fennsíkon állt, s útközben fel kellett kapaszkodni az első és a második fennsík közötti, meglehetősen meredek hegyoldalon, de bizonyos érzelmi szempontok szóltak mellette. Az indiai fügefa alatt ültek össze első ízben a matrózok, itt határozták el titokban, egyhangú szavazással, hogy tisztjeiket többé nem szólítják rangjukon. És noha ez a szavazás, legalábbis látszólag, csupán egy részletkérdést döntött el, tulajdonképpen ettől a perctől kezdve vált tudatossá a matrózokban, hogy felszabadultak a hajón rájuk nehezedő rabszolgaság alól.

A falu közepén amolyan őrbódéfélét tákoltak össze, és ebben helyezték el a Blossom harangját, valamint azt az óriási faliórát, amely egykor a tiszti ebédlőt ékesítette. Bárki megnézhette így, hány óra van, és szükség esetén harangszóval riadóztathatta az egész közösséget. Alighogy az esti étkezés befejeződött, Ivoa kivételével minden nő az őrbódéhoz sietett, s figyelte, hogyan ugrik egyik percről a másikra az óra gyorsan, ütemesen mozgó nagymutatója. Minthogy az órát egyikük sem tudta leolvasni, ennek a várakozásnak valójában nem volt sok értelme, s Purcell, aki messziről, a fák közül meglátta a csoportot, oda is ment hozzájuk, és megmondta nekik, hogy túlságosan korán van még.

A nők erre nevetni kezdtek. Annyi baj legyen, majd várnak, nagyon kellemes ez a várakozás. Ne-vetve vették körül Purcellt. Nem tudja-e Adamo véletlenül, melyik peritani akarja Horoát választani? Hát Itihotát? És Tumatát? És Vaát? Purcell tréfásan befogta fülét, amire még nagyobb nevetés tört ki. Körülötte mindenütt nagy, fekete szemek ragyogtak, s fehér fogsorok villogtak a barna ar-cokon. Fehérek voltak azok a tiarévirágok is, amelyeket a nők csípőig érő gyönyörű, göndör fekete hajukba tűztek. Purcell szeretettel nézett rájuk. Hullámos vonalú, barátságos szájuk gyanútlanul nyílt meg, s elővillant éles, emberevő-fogsoruk. Gyöngyöző, dallamos, csengő nevetésük egyre erősebb lett. Valamennyien egyszerre beszéltek hozzá. É Adamo, é! É Adamo! Vajon Adamo is má-sik asszonyt választ magának Ivoa helyett? “Nem, dehogyis!” - jelentette ki Purcell határozottan. Erre a nők körülduruzsolták, úgy magasztalták. Hogy milyen jó Adamo! Milyen hűséges! Ő a legjobb tané a szigeten! “Babuskám!” - kiáltotta Omaata, utat törve magának a vahinék csoportján keresztül. És olyan erősen szorította a melléhez, hogy Purcell felkiáltott. A többiek harsányan kacagtak. “Vigyázz, Omaata, még eltöröd!…” Az óriásnő valamit lazított ölelésén, de azért nem engedte el áldozatát. Nagy, fekete szeme meghatottan csillogott, csupa szeretet volt, és sötét bőrű, izmos, hatalmas keze újra meg újra végigsimította a férfi szőke haját. “Babuskám, babuskám, babuskám…” Purcell már nem is próbált szabadulni. A vállára nehezedő óriási kar megbénította, arca az asszony nagy, meztelen keblébe süppedt, s elfulladva, zavartan, de meghatottan figyelte Omaata mély, zengő, vízesés zúgására emlékeztető hangjának mellében rezgő visszhangját. Purcell feje felett Omaata szeme olyan volt, mint két, gyengédséggel színültig teli, nagy tó. Meghatottsága lassanként átterjedt valamennyi vahinéra, már nem nevettek, még szorosabban tömörültek Purcell körül, ujjuk hegyével megérintették a hátát, s egészen elérzékenyültek. Milyen szőke, milyen tiszta, milyen szelíd ez az Adamo! Adamo, testvérünk, kis testvérkénk, Adamo, drága kicsi Adamo testvérkénk! Omaata végre-valahára elengedte. Purcell vörösen, kócosan, lihegve fordult a nők felé:

- Mondtam már, hogy ráértek még! Nyugodtan lemehettek fürödni a partra.

Nem, dehogy, inkább várnak itt. “A viszontlátásra, Adamo! A viszontlátásra, testvérünk! A viszontlátásra, babuskám!” Az óra nagymutatója ebben a pillanatban egyet ugrott előre, határozottan, gyorsan, aztán megállt, sőt kicsit vissza is pattant, mintha fékezni próbálná saját lendületét. Nagy nevetgélés és kiabálás támadt. Dehogyis, van még idő. Adamo mondta, hogy van még idő bőven. “Aué, akkor megyek, megfésülködöm” - mondta Itia.

Nyolc óra harmincöt perckor megjelent a Nordester streeten White, s a kis téren keresztül az őr-bódé felé tartott. Amikor a nők meglátták, elhallgattak, és utat nyitottak neki. A mesztic nesztelen járása, sárgás bőre, ferde vágású, koromfekete szeme nem maradt hatás nélkül a tahiti nőkre. De becsülték is, mert mindig nagyon udvariasan viselkedett. White most is fejbólintással köszöntötte őket, amikor áthaladt közöttük, aztán hátat fordított nekik, és karját kinyújtva a bódé tartóoszlo-pának támaszkodott. Összehúzta szemöldökét, hogy a sűrűsödő félhomályban követni tudja a mu-tató mozgását. Ő is korán jött, és jó öt percig állt mozdulatlanul. Csak egyszer fordult hátra, ekkor titokzatos tekintete végigfutott a mögötte álló nők arcán, s egy pillanatra megakadt az Itiáén. Ami-kor a nagymutató a nyolcasra ért, ünnepélyesen megfogta a harang rúdját, s néhány pillanatig erőteljesen, egyenletesen mozgatta ide-oda.

Purcell és Ivoa némi késedelemmel lépett ki kunyhójából. Először a Banian Lane mentén lobogó fáklya imbolygó, erős fénye ötlött szemükbe; aztán, amikor közelebb értek, meglátták a szigetla-kók hosszú sorát is. A fáklyafény sötét árnyképként rajzolta ki alakjukat a bozót megvilágított hát-terére. Nevetés, énektöredékek, tahiti kiáltások hallatszottak. Az este nagyon enyhe volt, ezért MacLeod kivételével derékig mindenki meztelen volt. Közelről Purcell könnyen meg tudta külön-böztetni a világosabb bőrű angolokat. A két fáklya, amelyek közül egyik a sor élén haladt, a másik pedig a végén, elég gyér világosságot adott, és Purcell csak fehér trikójáról ismerte meg a közvetlenül előtte haladó MacLeodot. Később, amikor szeme hozzászokott a félhomályhoz, Észrevette azt is, hogy a skót egy, kötéltekercset visz, a vállán átvetve, egyik kezében két karót, másik sovány karja végén pedig egy nagy asztaloskalapács csügg. Mellette, mint megállapította, Smudge töré-keny alakja rajzolódott ki. Kezében egy kétsarkú tengerésztiszti csákót lóbált. Mind a ketten hallgattak. Amikor Purcell beállt a sorba, úgy tettek, mintha észre sem vették volna. Smudge azonban egy idő múlva hátrafordult, és Ivoa arcába bámult.

Amikor a második fennsíkra értek, az elöl haladó fáklya kivált a sorból, s feléjük közeledett. Aki vitte, jó magasan a feje fölé emelte, úgy forgatta; nyilván azért, hogy ne érjék a sercegve égő fák-lya szikrái. Megkapó látvány volt: a közeledő fáklya fenn a magasban lobogott, lángja körül fény-gyűrű ragyogott, látni lehetett a fáklyát tartó ember hosszú, sötét karját is, alatta azonban már csak a közeledő körvonalai rajzolódtak ki homályosan.

- Purcell? - csendült fel White éneklő hangja.

- Itt vagyok - válaszolt Purcell.

Megállt, kezét ellenzőnek szeme fölé emelte, hogy a pattogó szikráktól védje; White leeresztette a fáklyát, vízszintesen tartotta, végét kissé a föld fölé fordítva. Arca hirtelen kivált a homályból, az alulról jövő megvilágítás még jobban kihangsúlyozta keleties jellegét, kiálló arccsontját, halántéka felé emelkedő szemöldökét.

- Purcell - mondta White -, Mason egy levelet küld magának. Nem jön el a gyűlésre. Azt mondta, ha róla lesz szó, maga olvassa majd fel a levelét.

- Köszönöm - felelte Purcell.

Átvette a levelet, látta, hogy le van pecsételve viasszal, és zsebre vágta.

- Ezért kár volt hátrajönnie - jegyezte meg udvariasan. - A levelet átadhatta volna a fügefánál is.

- Féltem, hogy elfelejtem - mondta White.

A fáklya megint felfelé lendült, s megindult a menetoszlop éle felé, de most gyorsabban. Lángja hol a magasba emelkedett, hol lehanyatlott az éjszakában. White nyilván futva igyekezett előre. “Milyen lelkiismeretes. Megkérik, hogy adjon át egy levelet, és siet átadni. Azt mondják neki, vilá-gítson fáklyával a menetnek, pontosan teljesíti. Sőt, még szalad is, hogy hamarabb a helyén legyen. Csak tudnám, miért gyűlöl úgy engem” - gondolta magában Purcell, és elszomorodott. Néhány pillanatig olyan bosszúságot érzett, mint amikor igazságtalanság éri az embert.

Amikor a fügefa legkülsőbb vastag ágának vonalába értek, MacLeod nagy kalapácsával a földbe verte a két karót, egymástól körülbelül ötlábnyira. Amikor ez megvolt, horgászzsinórt vett elő a zsebéből, és jó szorosan odakötötte a két fáklya kihegyezett végét a két karóhoz. Utána két kezével nagy kört rajzolt a levegőbe, és intett az angoloknak, hogy foglaljanak helyet a fáklyák körül. Ö is leült, és hátát kényelmesen a fügefa vastag ágából kiinduló függőleges gyökérnek támasztotta.

Az emberek egy pillanatig zavarban voltak, tétováztak. Eddig mindig állva tanácskoztak. Mihelyt elhatározták, hogy leülnek, nyomban fontossá, szinte túlságosan fontossá vált, ki milyen helyet választ magának. Valójában azonban pontosan úgy folyt le a dolog, ahogyan előre meg lehetett volna jósolni. Smudge MacLeod jobb oldalára ült, White a baljára. MacLeoddal szemben Purcell foglalt helyet, Jones és Baker között. A fáklyák a két párt közé estek. A kör két sarkára Hunt és Johnson került. Hunt kivételével mindenki meghökkent azon, milyen pontosan fejezi ki ez az elhe-lyezkedés a tanácskozó testület jellegét. “És én vagyok Őfelsége ellenzéke - gondolta keserű gúny-nyal Purcell. - Idáig jutottunk. Annak az eszeveszett Masonnek a hibájából itt tartunk máris.”

A tahiti nők Purcell mögé ültek. Idegesen nevetgéltek, és állandóan össze-összesúgtak. A hat tahi-ti férfi állva maradt. Arra számítottak, hogy MacLeod őket is hellyel kínálja a két fáklya körül; ami-kor megértették, hogy kizárták őket a körből, arcuk meg sem rezzent, nem lehetett leolvasni róla sem csalódást, sem haragot, de óvatosan, tartózkodóan viselkedtek. Szemük a peritanikra szegeződött, s igyekeztek kitalálni, mi fog történni. A nyelvtanulásban nem mutatkoztak olyan tehetsé-gesnek, mint a tahiti nők többsége; egyikük sem tudott elég jól angolul ahhoz, hogy követhette volna a vitát.

A tahiti férfiak tartózkodó viselkedése és az angolok hallgatása nem maradt hatás nélkül a nőkre. A nevetés elnémult. Feszült, ideges, majdnem ünnepélyes csönd borult arra a harminc emberre, akinek itt kellett élnie, együtt, mindhalálig, ezen a kicsiny szigeten.

MacLeod, hátát a fügefa léggyökerének támasztva, úgy ült, mint aki a kártyaasztalnál a bankot adja. Azt a kötéltekercset tartotta kezében, amellyel a matrózok kicsi híján felakasztották Masont. Még a hurkot sem oldották meg azóta. A csomó egyébként nem csúszkált, mert a kötél kissé ned-ves volt. Az a kátrányfolt, amelyen Purcell szeme megakadt, amikor Mason fölött ítélkeztek, most nem feketének, hanem fakónak, szürkésnek látszott. A két fáklya fénye felülről ömlött a skót arcá-ra, keskeny homlokát kisimította, szemgödrét mély lyukká változtatta, és kiemelte hajlott orrát, amely olyan volt most, mint egy görbe penge. A mély csöndben feléje fordult minden szempár. Nagyon is tudatában volt annak, milyen helyet vívott ki magának a szigeten, biztos volt magában, biztos ékesszólása hatékony voltában is, de most hallgatott. Szürke szemét maga elé szegezte, csontvázszerű teste mozdulatlanul, mereven feszült a piszkos, fehér trikó alatt, s mint az ügyes színész, tovább fokozta közönsége feszült várakozását.

- Talán kezdhetnők! - szólalt meg Purcell élesen.

- Egy pillanat! - felelte MacLeod, és ünnepélyesen felemelte jobb kezét. - Előbb szeretnék valamit mondani. Uraim! - folytatta, mint aki úgy érzi, hogy a “fiúk”, vagy “matrózok” nem megfelelő meg-szólítás ilyen komoly kérdés tárgyalásakor. - Eljött a pillanat, amikor megosztozunk az indián nő-kön. Már jó ideje mondogatjuk, hogy megcsináljuk, és meg is kell tennünk, mert nem mehet to-vább az a bujálkodás és bűnözés, ami a Blossom fedélzetén folyt. Nem mintha kifogásom volna a bűnözés ellen. Egészen jó dolog az, amíg fiatal az ember, és keservesen gürcöl. De most, hogy partra szálltunk, és mindenkinek megvan a maga kis házikója, most rendet kell csinálnunk, verje meg az isten! Mindenkinek legyen meg a törvényes élete párja. Másképpen azt se fogjuk tudni, kitől valók azok a kis srácok, akik a világra fognak jönni. És kire fogom hagyni a házamat, ha azt se tudom, melyik az én gyerekem?

Rövid szünetet tartott. “Hiába járta húsz évig a tengereket, mégis megmaradt skót parasztnak - gondolta magában Purcell. - Minden vagyona négy deszkafal egy puszta szigeten, de már azon töri a fejét, hogy a fiára hagyja…”

MacLeod most megint megszólalt, nagyon határozottan:

- Szóval megosztozunk az indián nőkön. Megmondom, mit javasolok én. Tegyük fel, hogy valamelyik kurvapecér nem ért egyet a javaslattal, és ugyanazt a nőt akarja, akit a szomszédja. Akkor szavazni fogunk, melyiké legyen a kettő közül. És úgy lesz, ahogy megszavazzuk! Ez a törvény!… Elő-fordulhat, hogy valamelyik srácnak nem tetszik a döntés, merthogy nem kapott kedvező szelet a vitorlája. Annak én azt mondom: “Fiú, a törvény - törvény. Fehér emberek ülnek itt együtt, amit az ő gyűlésük kimond, az törvény.” Ha Mason inkább szárazdokkba vonul, semmint hogy ide vitorláz-zék, ez az ő dolga. De a törvény törvény, még Masonre is vonatkozik, hiába tiszt. Nem akarjuk, hogy zűrök legyenek a szigeten. Ha előfordul, hogy valamelyik matróz kést fogna arra az istenverte jó keresztény strici bajtársára, hát az ne felejtse el, mit hoztunk törvénybe fenn a sziklafalon, miután a Mason ügyét letárgyaltuk!… Itt van ez a kötél, gondolom, nem kell mondanom többet. Itt van, ni. Nem mondom, a sodratai kicsit talán kikoptak már, de azért jó erős kenderkötél, és nem hiszem, hogy akad olyan fickó itt a szigeten, akinek ne bírná el a súlyát…

Elhallgatott. A tekercset bal kezébe fogta, jobbjával pedig a hurkot emelte a magasba, megmu-tatta, előbb jobbra, aztán balra, mint a pap, aki ereklyét tart a hivők elé, hogy imádják. Aztán elmosolyodott, vékony orra két oldalán még jobban beesett az arca, állkapcsának minden egyes iz-ma élesen rajzolódott ki a bőre alatt, s keskeny ajka gúnyos mosolyra húzódott.

- Fiúk, ha valamelyik srácnak kedve van arra, hogy ezen az ablakocskán keresztül kukkantson be kicsit a mennyországba, az csak vegye elő a kését.

A kötelet térdére tette, mély, fekete szemgödrében harciasan villogott a szeme, száján néma vi-gyor ült, és végignézett hallgatóságán. Purcell Baker könyökének érintését érezte oldalán. Feléje fordult. Baker odahajolt hozzá, s a fülébe súgta: “Nem tetszik nekem ez a sok fenyegetőzés. Az a gyanúm, hogy valamit forral.” Purcell rábólintott, de nem szólt semmit. Hunt háta mögött gyorsan, fojtott hangon tárgyaltak a tahiti férfiak, s Tetahiti hangosan megkérdezte a nőktől:

- Mit mond a Csontváz?

Omaata feltérdelt, úgy válaszolt:

- Azt mondja, hogy elosztják a nőket, és akinek nem tetszik a dolog, azt felakasztja.

- Folyton akasztani akar - mondta Tetahiti megvetően.

A tahiti férfiak megint összesúgtak, valamivel hangosabban, mint az előbb, de még mindig olyan halkan, hogy Purcell nem értette, mit beszélnek.

MacLeod felemelte a kezét, csöndet kért és várt. Ebben a pózban, ahogy a kezét felemelte, tér-dét maga alá húzta, törzsét szoborszerűen megfeszítette, a fáklyák világánál olyan volt, mint a varázsló, aki valami titkos szertartást végez. Mögötte sejlett sötét, magas falként az indiai fügefa tartóoszlopaival.

- Ide hallgassatok, fiúk! - szólalt meg MacLeod. - Elmondom, hogyan fogjuk csinálni. Smudge tud írni, mindenkinek a nevét felírta egy darab papírra. Először is megkérem Purcellt, ellenőrizze, nem maradt-e ki senki. Amikor ez megvan, összehajtjuk a papírokat, bedobjuk a Burt csákójába, és a legfiatalabb, tehát Jones, kihúzza őket. Az a srác, akinek a nevét kihúzzuk, azt mondja: “Fainát aka-rom, vagy Rahát, vagy Itihotát…” Ha senkinek sincs ellenvetése, megkapja, akit kér. De ha valamelyik másik fiú megszólal, és azt mondja: “Ellenzem!”, akkor szavazni fogunk. Akié a többség, az kap-ja meg a lányt.

Purcell kiegyenesedett, és felháborodottan így szólt:

- Ezt az eljárást nem fogadom el. Gyalázatos gondolat! Azzal nem is törődik, hogy az illető nő beleegyezik-e?

MacLeod megvetően szipogott.

- Vigyen el az ördög, ha számítottam erre az ellenvetésre - mondta és körülnézett. - Az ember azt hinné, Purcell, hogy maga egyáltalában nem ismeri ezeket a fekete nőket. Az egyik férfi annyit számít nekik, akár a másik. Ahogy esik, úgy puffan. Láttuk a Blossom fedélzetén.

Többen nevettek. Purcell élesen vágott vissza:

- Ami a tahiti nők viselkedésére vonatkozó véleményét illeti, az áll jó néhányra Őfelsége igen tisztelt alattvalói közül is. A tahiti nők egymaguk nemigen tudtak volna erkölcstelenül viselkedni.

- Ez egészen más - jelentette ki fölényesen MacLeod.

- Nem látom be, miért volna más - felelte Purcell. - Igazán nem értem, milyen jogon követeli meg a nőktől azt az erényt, amellyel maga nem dicsekedhet. De nem ez a lényeg. Másról van itt szó. Amikor maga azt mondja, hogy rendnek kell lenni, ebben egyetértek magával. Viszont nem értek egyet azzal, hogy maga nem tartja szükségesnek a nők beleegyezését. Ez nem rend, hanem közönséges erőszak!

- Nevezze, aminek akarja! - felelte lekicsinylően MacLeod. - Engem ugyan nem érdekel szikrányit se. A házasságról megvan a magam véleménye, és még csak nem is én találtam ki, mit szól hozzá! Tegyük fel, hogy hazamentem volna a skót felföldre, ahelyett hogy itt rohadok, és találtam volna otthon egy lassie-t(lány, kislány), aki tetszik nekem. Elmentem volna a papájához, és azt mondtam volna neki: “Kedves uram, ez meg ez vagyok, ennyi a jövedelmem, hajlandó-e hozzám adni a lá-nyát?” És ha az öreg erre a tenyerembe csap, nem hiszem, hogy a leányzó beleegyezését is ki kellene kérni. Nem bizony, uram! És nem hiszem, hogy a kislány valami nagyon húzódoznék! De nem ám! Végeredményben - a szája gunyoros mosolyra húzódott - én se vagyok más fából faragva, mint a többi férfi, legföljebb a csontjaim zörögnek kicsit, ha leülök. Viszont nyugodt lehet, jól kipárnázott kislányt választottam volna magamnak, nehogy megüssem a bordámat, ha véletlenül rá találok esni…

Az emberek nevettek. Amikor megint csönd lett, MacLeod folytatta mondókáját:

- Hát így valahogy történt volna a dolog nálunk odahaza, Skóciában, Purcell, és igazán nem látom be, hogy azért, mert arra vagyok ítélve, hogy itt éljek a Csendes-óceán kellős közepén, a vadak között, miért kellene térden állva kérnem egy istenverte néger tyúkot, hogy a kedvére tegyek?!

- Nem arról van szó, hogy a kedvére tegyen - vágott vissza Purcell ingerülten, mert kezdte kihozni sodrából MacLeod demagógiája -, hanem arról, beleegyezik-e a nő abba, hogy a maga felesége legyen!

Az öreg Johnson felemelte a kezét, mintegy engedélyt kérve a felszólalásra, nyugtalanul vizsgálta saját orra hegyét, aztán repedtfazék-hangon megszólalt:

- Ha megengedi, hadd…

MacLeod felé pislantott, ijedten, mint a rajtakapott kiskutya, és nyomban folytatta:

- Engedje meg, Purcell. Mondjuk, azt mondom: “Horoát akarom!”, és Horoa nem akarja. Aztán azt mondom: “Taiatát akarom!”, és Taiata sem akarja. Azt mondom: “Vaát akarom”, és Vaa se akarja. Vagyis hogy felsorolom egymás után valamennyit, és egyik se akarja…

Felemelte szemét, Purcellre nézett, és ijedten azt mondta:

- Vagyis az a vége, hogy nekem nem jut nő.

- Higgye el nekem - mondta Purcell -, még mindig jobb, ha az embernek nincs felesége, mintha olyan nő a felesége, aki nem egyezett bele.

- Nem tudom… Nem tudom… - hajtogatta Johnson, kételkedőn csóválta a fejét, és a szakálla közt pirosló pattanásokat piszkálta. - Ha egy nő rossz, akkor nagyon rossz, mindenütt az, kívül-belül egyforma. De ha jó!… Uramisten, akkor édes, akár a méz.

Körülötte nevettek. Johnson elhallgatott, csodálkozva és ijedten nézett szét, és így szólt:

- Csak azt akarom mondani…

- Csak mit akarsz mondani? - vigyorgott Smudge.

MacLeod oldalba bökte a könyökével.

- Hagyd már beszélni! Mit piszkálod örökösen?

Johnson hálásan pillantott a skótra, s Purcell agyában egyszerre világosság támadt: értette már, hogyan osztja meg a szerepeket Smudge és MacLeod. Az egyik örökösen gyötri az öreget, a másik “megvédi”. Johnson pedig, félig félelemből, félig hálából, még jobban ragaszkodik hozzájuk.

- Csak azt akarom mondani… - szólalt meg ismét, a MacLeod megjegyzéséből bátorságot merítve Johnson.

Igyekezett önérzetesen kihúzni magát, ami meglehetősen szánalmasan sikerült, s mint aki meg-szokta, hogy tiszteletteljesen hallgatják szavait, komolyan kijelentette:

- Amikor az előbb beszélt, Purcell, alaposan meggondoltam a dolgot. Itt van ez a beleegyezés-história. Hát szóval, ami a beleegyezést illeti, nem vagyok a maga véleményén. Nem bizony. A beleegyezés nem az, aminek maga gondolja, Purcell. Itt van például az én feleségem. Ő aztán beleegyezett, de ettől egy csöppet se lett jobb az egész.

Néhányan nevettek még, aztán MacLeod megkérdezte:

- Kér még szót valaki?

Csönd lett. MacLeod végignézett a jelenlevőkön.

- Ha senkinek sincs mondanivalója, javaslom, hogy térjünk rá a szavazásra. Ki van amellett, hogy kikérjük a fekete nők beleegyezését?

- Tegye fel talán úgy a kérdést, hogy ki van ellene - szólt közbe Purcell.

MacLeod ránézett, megrántotta hegyes vállát, és így szólt:

- Ki az, aki ellenzi, hogy az indián nők beleegyezését kérjük?

Felemelte a kezét. Hunt nyomban követte a példáját, utána, ebben a sorrendben, Smudge, White és Johnson is.

- Öt szavazat a nyolcból - állapította meg MacLeod. - Purcell javaslata elvetve.

Rövid szünet után Purcell szólalt meg:

- Huntnak igazán nem kell attól tartania, hogy Omaata visszautasítja. Kíváncsi vagyok, miért sza-vaz mégis maguk mellett.

- Kérdezze meg tőle - felelte nyersen MacLeod.

Purcell mereven ránézett, de nem szólt egy szót sem többet.

- Smudge, add oda a csákót Purcellnek!

Smudge felkelt, keresztülment a két fáklya közötti térségen, és átnyújtotta a kalapot Purcellnek. Burt halála után a matrózok megosztoztak a holmijain. Kalapja Smudgenak jutott. Álmában sem gondolhatott ugyan arra, hogy valaha a fejére veszi, olyan bő volt neki, de azért diadaljelként ki-akasztotta kunyhója falára, és szitkok valóságos áradatát zúdította rá, valahányszor felrémlett benne a Burt zsarnoki rémuralma és a tulajdon gyávasága.

Mialatt Purcell egymás után kivette a csákóból a papírdarabkákat a fáklyák világossága felé tart-va, hogy el tudja olvasni a neveket, majd négyrét hajtogatta mindegyiket, a feszültség kissé felol-dódott, s az emberek beszélgetni kezdtek egymással. A tahiti férfiak, akik eddig Hunt háta mögött álldogáltak, most leültek, s nagyon halkan megbeszélték az imént látottakat. Omaata is odament hozzájuk, s Purcell meghallotta, hogy a férfiak tőle tudakolják a szavazás értelmét. Hunt apró, fakó szeme a semmibe meredt, úgy dúdolgatott magában. Nagy erőfeszítéseket tett, hogy kövesse a vitát, ám a kísérlet nem járt eredménnyel, és most, hogy senki som beszélt, határozottan meg-könnyebbült. Hatalmas öklét vastag combjára támasztotta, le nem vette volna szemét Omaatáról, s türelmesen várta, hogy visszaüljön melléje. A Purcell háta mögött ülő tahiti nők megint nevetgél-ni és sugdolózni kezdtek. Nagyon jól tudták, mit jelent a szavazás, és csúfolódtak a peritanik szán-dékán, akik nagyralátón maguk akarnak választani a vahinék közül, ahelyett, hogy a vahinék választanák őket, ahogy ez szokás, amióta világ a világ.

Purcell, miközben a papírszeletkéket ellenőrizte, szeme sarkából figyelte az ellentábort is. Smudge halkan, suttogva, hosszú tanácskozásba kezdett MacLeoddal, s ez utóbbi szemlátomást nem értett egyet vele. White nem vett részt a beszélgetésben. Egy ízben felállt, és megigazította az egyik lekókadó fáklyát. Purcell egyetlenegyszer kapta csak rajta azon, hogy nyugtalan pillantást vet a nők felé. Tőle jobbra az öreg Johnson ideges, szaggatott mozdulatokkal dörzsölte a szakálla közt kiütköző sötétpiros foltokat. Bár a szavazás eredménye biztosította, hogy nem kell egyedül visszatérnie kunyhójába, még mindig nem volt egészen nyugodt.

Baker Purcellhez hajolt, és a fülébe súgta:

- Megdolgozták Johnsont, és bedumálták Huntnak, hogy mit kell csinálnia.

Purcell rábólintott, Baker pedig remegő hangon folytatta:

- MacLeod ellenzi majd, ha Avapuhit választom, és a szavazás az ő javára fog dönteni.

Purcell Baker felé fordította fejét, s figyelmesen a walesi fiú napbarnított, finom vonású arcába nézett, amely alig háromujjnyira volt az övétől. Baker tekintete csupa szorongás volt. “Tényleg szereti Avapuhit” - gondolta Purcell.

- Megnézem ezeket a papírszeleteket - mondta neki. - Közben menjen oda Avapuhihoz, és mond-ja meg neki, hogy tűnjék el a bozótban, ha maga felemeli jobb kezét. És maradjon is ott. Maga pedig, ha a szavazás MacLeod javára dönt, válassza magának Horoát.

- Miért Horoát? - kérdezte bizalmatlanul Baker.

- Majd megmagyarázom.

Baker habozott, aztán, mintha megértette volna, felkelt. Purcell el sem fordította a fejét, áttette a papírszeleteket bal kezébe, egyenként kinyitotta, megint összehajtotta, és visszatette őket a kalapba.

Alig fejezte ezt be, amikor Baker visszatért, és leült mellé a földre. Vele szemben MacLeod még mindig suttogva, de egyre hevesebben vitatkozott Smudge-dzsal. Baker odasúgta neki:

- Tegye le a jobb kezét a földre. Szeretnék átadni önnek valamit.

Purcell teljesítette kérését, s egy hideg, kemény tárgyat érzett tenyere alatt. Összecsukta kezét. A Baker kése volt benne.

- Tartsa magánál. Félek, hogy elvesztem a fejem.

Purcell zsebre vágta ökölbe szorított kezét.

- No, gyerünk! - szólalt meg fennhangon MacLeod. Mindkét kezét felemelte. Lassan csönd lett.

- Kilenc cédulát számoltam meg és ellenőriztem - jelentette Purcell. - A kilenc angol férfi neve áll rajtuk. Nem látom azonban a tahiti férfiak nevére kiállított cédulákat. Ebből arra kell következtet-nem, hogy ki akarják zárni őket az osztozkodásból.

- A következtetés nagyon helyes - felelte szokott elnyújtott hangján MacLeod.

- Ez igazságtalanság - folytatta igen határozott hangon Purcell. - Ezzel az eljárással súlyosan meg-sértenék a tahitiakat. Éppen úgy joguk van asszonyt választani maguknak, mint nekünk.

MacLeod egymás után Smudge-ra, White-ra és Johnsonra nézett, sokatmondóan és diadalmas-kodón, mint aki tanúul hívja őket: íme, megint valóra vált egyik jóslata. Aztán Purcell felé bökött hegyes állával, fakó szempillája lejjebb ereszkedett, és mélységes megvetéssel így szólt:

- Magától már ez se lep meg, Purcell, hiszen tudjuk, maga sülve-főve együtt van ezekkel a feke-tékkel. Az isten akárhová tegyen, ha láttam életemben fehér embert, aki ilyen jóban van a vadem-berekkel! Folyton köztük ténfereg, nyalja-falja őket, vagy azok magát! Ölelgeti, megcsókolgatja, megtapogatja őket, kelleti magát, férfiakkal, nőkkel, mindegy. Fura egy gusztusa van!

Smudge röhögött, Johnson elmosolyodott, de zavartan azonnal el is fordult, mintha MacLeod felé tüntetni akarna a mosolyával, Purcell előtt pedig titkolni szeretné. “A szarházi!” - morogta foga között Baker. A kis Jones megérintette Purcell könyökét, és halkan megkérdezte: “Seggbe rúgjam?” Purcell nem válaszolt. Szép vonású, szőke, szigorú kifejezésű feje mintha márványból lett volna. Rövid szünet után a levegőbe nézett MacLeod feje fölött, és nyugodt hangon ennyit mondott csak:

- Gondolom, vannak még más érvei is.

Baker csodálattal nézte. Purcell a megvetésre megvetéssel válaszolt, amellett játszva verte ezen a téren MacLeodot. Az ő megvetése fölényes volt: nem érzett ki belőle az a szándék, hogy megsértse ellenfelét.

- Nohát, ha éppen tudni akarja, Purcell - felelte MacLeod -, igenis vannak más érveim is, és elhi-heti, nyomnak valamit a latban. Csak várjon egy kicsit, majd mindjárt bedobom őket! Talán vannak ezen a szigeten olyan szerencsétlen flótások, akik még nem vették észre, hogy tizenöten vagyunk férfiak, angolok meg feketék együtt, nő viszont csak tizenkettő van… No már most, tegyük fel, be-lerakunk minden nevet a csákóba. Mi lesz az eredmény? Az, hogy az utoljára kihúzott három fickó-nak már nem jut nő.

Gúnyos pillantása körbejárt az embereken.

- Lehet, hogy ez a három ember fekete lesz… De meglehet az is, hogy fehér. No már most, nekem egy csöppet se tetszenék, ha fehérek volnának az illetők. Mit szól hozzá, Purcell? Jobb szeretem, ha a maga kedvencei maradnak nő nélkül, mintha Smudgenak, White-nak, vagy Jonesnak nem jut…

- Miattam sose fáradj! - szólt közbe a kis Jones, és kifeszítette a vállát. - Én majd csak segítek ma-gamon!

- Ide hallgasson, MacLeod! - szólalt meg Purcell, és előrehajolt. - Mi ketten nemigen szoktunk egy véleményen lenni, de higgye el, hogy most az egyszer komoly dologról van szó. Gondolja meg, mi történik majd, ha a tahiti férfiak magukra maradnak itt a fügefa alatt azzal a három nővel, akiket maguk meghagynak nekik.

- Ugyan mi? - kérdezte MacLeod. - Három nő hat férfinak, nem is olyan rossz arány. Mindenkinek jut egy fél asszony. Ez egész tűrhető, két férfira egy nő. Nekem, isten bizony, nem jutott mindig ennyi.

- Értse meg, hogy mérhetetlenül fel lesznek háborodva, és…

- Majd megbékélnek - vágott a szavába MacLeod. - Megjegyzem, Purcell, nekem nincs semmi kifogásom ellenük. Nem mondom, én nem tölteném azzal az időmet, hogy nyalom-falom őket, de nincsen velük semmi bajom. Hanem ha aközött kell választanom, hogy ők-e, vagy mi, akkor azt mondom, hogy mi. Először mi!

- Ellentmondásba keveredik.

- Hogyhogy? - kérdezte MacLeod felegyenesedve. Ez a megjegyzés elevenérc tapintott: csökönyös skót logikáját vonta kétségbe.

- Maga nem akarta, hogy a tiszteknek előjogaik legyenek itt a szigeten a matrózokkal szemben, most pedig előjogokat biztosít az angoloknak a tahitiakkal szemben!

- Én senkinek se biztosítok előjogokat - felelte MacLeod, a szavakat elnyújtva -, de azt megmon-dom magának, Purcell, hogy van bizonyos sorrend abban, ahogy az embereket nézem. Akire első-sorban gondolok, akár a nap süt, akár vihar van, szóval az egyes szám nálam James Finchley MacLeod, az én tulajdon kedves mamám legkedvesebb fiacskája. Utána a haverokra gondolok, őutánuk a Blossom többi embereire. És csak azok után jönnek a feketék.

- Nagyon önző álláspont ez! - jelentette ki Purcell felháborodva. - Amellett súlyos következményei lesznek, higgye el!

- Akár lesznek, akár nem, ez az én álláspontom! - felelte MacLeod. Kezét összekulcsolta a térdén, s halálfejszerű arca, amely még beesettebbnek látszott a fáklyafényben, hangtalan vigyorra húzódott. - Ami pedig az önzést illeti, abban igaza van, Purcell. Nem félek én senkitől. És ezek a fiúkák se! - Sovány karja körbejárt, s egész hallgatóságát összefogta. - Ők is önzők! Önző kis fickók mind. És ezek az önző fickók szépen le fogják szavazni a maga indítványát, Purcell.

Rövid szünet után, még mindig mosolyogva, megkérdezte:

- Van még valakinek mondanivalója?

És szinte szünetet sem tartva folytatta:

- Akkor szavazunk. Ki van ellene?

Felemelte kezét. Hunt nyomban követte példáját, utána Smudge, végül pedig Johnson. White meg sem moccant. Az emberek meghökkentek. MacLeod, anélkül, hogy a kezét leeresztette volna, balra fordította fejét, és a meszticre nézett.

White keskeny, alig látható, fekete szeme rezzenés nélkül állta a tekintetét. Aztán lassan, sietség nélkül elfordult, és maga elé nézett.

- Tartózkodom a szavazástól - mondta éneklő hangon, csöndesen.

- Tartózkodol? - kérdezte MacLeod fojtott dühvel. Jobb keze még mindig a levegőben volt, apró szeme villogott.

- Figyelmeztetem - szólt közbe élesen Purcell -, hogy nincsen joga befolyásolni a gyűlés tagjait, White-ot éppoly kevéssé, mint Huntot vagy Johnsont.

- Nem befolyásolok én senkit! - csattant fel tiltakozva MacLeod hangja.

White tartózkodása ellenére is ő maradt felül. Négy szavazata volt a Purcell három szavazatával szemben. Hanem a White tartózkodása mégiscsak nyugtalanította. Nem volt már biztos az embe-reiben.

Visszafogta hangját, de még mindig White arcába nézett.

- Nem vagyok egy véleményen veled - mondta White éneklő hangsúllyal.

Arca nyugodt volt, sima, karját illedelmesen összefonta a mellén, udvarias hangjában pedig sze-líd, de hajthatatlan makacsság érzett.

- Akkor mellettem kellett volna szavaznia - jegyezte meg Purcell. White hallgatott. Amit gondolt, elmondta. Nem volt több mondanivalója.

- Hát ez elég nagy meglepetés… - mondta Baker, Purcell felé hajolva.

- Nem is olyan nagy - súgta vissza Purcell.

- Négy szavazat ellene - állapította meg rövid szünet után MacLeod. - Egy tartózkodás. Purcell indítványát elvetettük.

De látszott rajta, hogy White tartózkodása kedvét szegte.

- Purcell, adja már oda a csákót Jonesnak! - mondta bosszúsan. - Ideje elkezdenünk, ha nem aka-runk itt ülni egész éjszaka.

Jones letérdelt, majd törökösen leült, és csupasz lába szárára tette a kalapot. Ő volt az egyedüli az angolok között, aki pareut viselt, s ami igaz, az igaz: ő volt az egyetlen, akinek a testalkata, bár méretre kisebb volt, állta az összehasonlítást a tahitiakkal. Jimmy után ő volt a hajón a legfiatalabb: alig töltötte be tizenhetedik évét; felsőteste karcsú volt, finom vonalú, de erőteljes, szőke haját egészen rövidre nyírta. Szeplős, rövid orra kicsit fitos volt, majdnem egészen szőrtelen álla pedig rövid, mintha még nem nőtt volna meg teljesen. Porcelánkék, őszinte tekintetű szeme a ha-jósinaséra emlékeztetett, de Jones férfiasabb és kihívóbb volt, mint Jimmy. Tudta magáról, hogy milyen erős, s mellén majdnem mindig megfeszítette az izmokat, talán tetszelgésből, talán hogy még domborúbbak legyenek.

- No, mi lesz? - szólt MacLeod. - Hajlandó vagy nekilátni?!

Jones bal kezével combjára szorította a kalapot, a jobbal pedig a benne levő papírdarabokat ke-vergette. Nagyon izgatott volt, nem mert belefogni a sorsolásba, mert attól félt, hogy a legelső angol, akinek a nevét kihúzza, Amureiát találja választani. Amikor a Blossom kikötött Tahitiban a lázadás után Jones Amureia karjai között ismerte meg először a szerelmet. A leány alig volt tizenhat éves, és Jones nem maradt hozzá hű sem Tahitin, sem utána a hajón. De amikor már betelt a hódítás új örömével, visszatért Amureiához. S amióta partra szálltak a szigeten, mindenfelé együtt lehetett látni őket, amint ünnepélyesen, kéz a kézben sétáltak valamelyik ösvényen.

- No, rajta, mire vár? - súgta oda neki Purcell.

- Be vagyok gyulladva - felelte Jones. - Állatian be vagyok gyulladva, hogy leütik a kezemről Amureiát!

- Ugyan, kezdje már - mondta mosolyogva Purcell. - Fogadok egy shillingbe, hogy a magáé lesz.

Zsebébe nyúlt, előkotort egy átlyukasztott egyshillingest, s a földre hajította, saját maga és Jones közé. Jones a pénzdarabra meredt. Láthatólag nagy hatást tett rá.

- Csináld már! - szólt oda neki Purcell másik oldaláról Baker; fél kezével a földre támaszkodott, s előrehajolt, hogy jobban lássa sógorát.

Jones kivette az egyik papírdarabot, kinyitotta, a fáklya világossága felé fordította, s elolvasta, mi áll rajta. Kinyitotta a száját, majd megint becsukta, nagyot nyelt, alig tudott szóhoz jutni. Végül kinyögte:

- Jones…

Olyan bámész arcot vágott, úgy elképedt, mert a saját nevét húzta ki, hogy Hunt kivételével mindenki elnevette magát.

Jones hátrahúzta vállát, és megfeszítette mellén az izmokat, mintegy jelezve: nem tűri, hogy ki-nevessék. De harcias külseje mögött nagy-nagy szorongás húzódott meg. Olyan izgatott volt, hogy megint csak nem tudott szóhoz jutni.

- No, mi lesz? - szólt újból MacLeod. - Leszel szíves még ma nyilatkozni? Ide hallgass, fiú, te vagy az első, tizenkét nő között válogathatsz, de azért igyekezzél egy kicsit, gondold meg gyorsan.

- Amureia - szólt Jones.

Kisfiús orra fölött összehúzódott a szemöldöke. Nyugtalanul tekintett körül, nem akarja-e valaki elvitatni tőle választottját…

- Nincs ellenvetés? - kérdezte MacLeod, és meglóbálta a kötél végét, mint valami fütyköst. Hátra-vetette, egy-két pillanatot várt, aztán jó erősen a földre ütött vele, két lába közé.

- A tied!

- Amureia! - szólalt meg fojtott hangon Jones, és hátrafordult. Amureia nyomban jelentkezett, belépett a fénykörbe, mosolyogva letérdelt Jones mellé, s megfogta kezét. A karcsú, csinos lány arcában volt valami gyermeteg kifejezés, és ettől hasonlított tanéjára. Jones izmai hirtelen eler-nyedtek, hosszan, mélyen fellélegzett, félig füttyentve, félig sóhajtva. Válla előrecsuklott, melle beesett, fejét vállára hajtotta, s csodálattal nézte Amureiát. Itt van mellette. Az övé. Az öröm szin-te a magasba röpítette. Érezte, hogy kettőjük előtt ott az egész élet, s ennek az életnek soha nem lesz vége.

- Talán volnál szíves elengedni az indián babád kezét, és folytatni a sorshúzást! - vetette oda epé-sen Smudge.

Jones kivette a kalapból a második papírszeletet.

- Hunt! - hirdette ki harsányan.

Hunt abbahagyta a dúdolást, elmordult, felkapta fejét, és apró, vizenyős szemét csodálkozva szegezte Jonesra, a kalapra, és a Jones kezében levő papírdarabra. Utána MacLeodra pillantott, nyugtalanul, mintha segítségül hívná.

- Rajtad a sor. Te a feleséged választod - mondta neki MacLeod.

- Milyen feleséget?

- A tiédet, Omaatát.

Hunt mintha elgondolkodott volna, majd megkérdezte:

- És miért válasszam őt?

- Hogy a tiéd legyen.

- Úgyis az enyém - jelentette ki Hunt, lapos képét előretolva, s összeszorítva térdén nyugvó két hatalmas öklét.

- Hát persze hogy a tiéd. Csak annyit mondasz, hogy “Omaata”, és ideül melléd.

Hunt bizalmatlanul bámult rá.

- Miért mondtad, hogy “választod”?

- Tizenegy nő van. Választhatsz a tizenegy nő közül.

- Fütyülök a tizenegy nőre - mordult fel Hunt, s olyan mozdulatot tett, mintha kisöpörné őket a maga világából. - Omaata az enyém.

- Azért kell azt mondanod, hogy “Omaatát akarom”, és Omaata a tiéd.

- Miért, most nem az enyém?! - kérdezte Hunt, és fenyegető pillantást vetett MacLeodra.

- Dehogyisnem, a tiéd. Hallgass rám, tedd azt, amit mondok. Azt mondod, hogy “Omaata”, Omaata leül melléd és kész.

- Miért mondjam azt, hogy “Omaata”?

- Úristen! - kiáltott fel MacLeod, és mind a két kezével a fejéhez kapott.

Purcell maró gúnnyal jegyezte meg:

- Nem mesélné el nekem, MacLeod, hogyan éri el, hogy Hunt mindig maga mellett szavazzon? Azt hiszem, sok idejébe kerül a dolog!

MacLeod dühös pillantást vetett rá, de egy szót sem szólt.

- Fejezzük már be! - szólt közbe idegesen Baker. - Javaslom, hogy Purcell szóljon Omaatának, ül-jön le Hunt mellé, és ezzel tekintsük elintézettnek az ügyet.

MacLeod beleegyezően bólintott, Purcell pedig lefordította a felszólítást. Abban a pillanatban ki-vált a félhomályból a háta mögött Omaata hatalmas alakja, Purcell csodálkozva fordult hátra. Azt hitte, az asszony még mindig ott van, a tahiti férfiak csoportjában. Ülő helyzetéből még óriásibb-nak látta Omaatát, mint máskor. Amikor az asszony elhaladt közte és Baker között, hogy belépjen a körbe, megdöbbenéssel állapította meg, milyen hihetetlenül vastag a combja, Omaata megállt egy pillanatra a fáklya mellett, mert a fény elvakította, és Zsonóját kereste tekintetével. Háttal állt Purcellnek, árnyékot vetett rá, a tűz kiemelte roppant méretű teste körvonalait, és sötét válla, amelyen visszfények villogtak, egy pillanatra olyan volt, mint a sima, fekete márvány.

Leült Hunt mellé, és mély, turbékoló hangja valóságos szóáradatot zúdított rá, a kettőjük érthe-tetlen nyelvén. Hunt szelíden morgott, ez volt a válasza.

- Dorombol - jegyezte meg halkan Jones.

Purcell elmosolyodott. Baker szép metszésű barna arca azonban feszült maradt. Szeme beesett-nek látszott, alsó ajka idegesen meg-megrándult.

Még mindig csönd volt. MacLeod és Smudge halkan tárgyalt egymással, mintha csak hirtelen fel-lángolt volna közöttük az a vita, amely néhány perccel korábban kirobbanni látszott közöttük. Jones várt a harmadik papírszelet kihúzásával, amíg be nem fejezik.

Purcell kissé megborzongott. Mint MacLeod kivételével valamennyien, ő is meztelen volt derékig, s most erősebb, sósabb, hűvösebb lett a szél. A fáklyák fénye mintha hirtelen elhalványult volna. Felkelt a forró égövi hold. Óriási nagy volt, s fénye olyan erős, mintha hajnalodnék. Egyszerre megvilágította a tisztást, MacLeod háta mögött kivált a homályból az indiai fügefa lombos útvesztője, sötét és világos foltok bukkantak fel, s a sátor titokzatos mélységeit még jobban kiemelte a léggyökerek távolodó oszlopsora. Purcell hátrafordult, rámosolygott Ivoára, azután végigtekintett a többi nőkön. Rajtuk is elömlött a tündéri fény, foguk és szemük fehérje villogott hajuk sötét foltja alatt. Türelmesen várakoztak. Purcell lenyűgözőnek érezte azt az elpusztíthatatlan életerőt, amely szelíd arcukról, fennhéjázást nem ismerő testükből áradt. Serlegre emlékeztető kerekded formájukkal az új élet hordozói lesznek. Csak hadonásszanak puskájukkal a peritanik, lóbálják a kötelet, vitatkozzanak és “válasszanak”. Milyen jelentéktelen, milyen értelmetlen az egész. Mi volna a sziget a nők nélkül? Börtön! “És belőlünk mi maradna néhány évtized múlva? - gondolta Purcell. - Egy halom porladó csontváz.”

- Adamo! - szólalt meg most ingerkedve Ivoa, és sokatmondó mozdulattal emelte mindkét kezét melléhez. - Biztos vagy benne, hogy engem akarsz választani?

- Biztos - felelte mosolyogva Purcell. - Téged. Csakis téged. Örökre téged.

- Elaludtál, gyerek? - szólalt meg most MacLeod, a szavakat elnyújtva.

Purcell visszafordult. Jonesra pillantott, aki kihúzta kezét Amureia kezéből, s a kalapba nyúlt.

- Mason! - kiáltott csengő hangon. Purcell felemelte kezét.

- Levelet hoztam tőle.

Előhúzta zsebéből a levelet, és a világosság felé tartotta. Le volt pecsételve, a viaszpecséten Ma-son nevének kezdőbetűi álltak; apró betűs, gondosan, olvashatóan írt címzése pedig a következő-képpen szólt:

Adam Briton Purcell hadnagy úrnak, a Blossom első tisztjének,

Szárazföldön, a nyugati hosszúság 130° 24° és a déli szélesség 25° 2’ fokán.

Feltörte a pecsétet, kibontotta a levelet, és felolvasta:

Purcell úr, gondoskodjék róla, hogy nekem is juttassanak egy nőt, aki főzni tud rám, s rendben tartja ruháimat és fehérneműmet.

Richard Hesley Mason kapitány, a Blossom parancsnoka

Purcell a levélre bámult. Nem akart hinni a szemének: Mason mégiscsak nőt akar.

Eszébe jutott, hogyan ült a Blossom parancsnoki fülkéjében, amikor elindultak Tahitiból. Rákvörös volt, égnek emelte karját. Micsoda felháborodással utasította vissza azt az indítványt, hogy hozzanak magukkal még három nőt! “Már amúgy is túlságosan sok nőt viszünk magunkkal, Purcell úr! Engem különben cseppet sem érdekelnek! Ha csak a magam kényelmére vagyok tekintettel, egyetlenegyet sem viszek magammal!” És lám, most “tekintettel van a maga kényelmére”, és bejelenti, hogy igényt tart egy nőre…

Abban a pillanatban, amikor gondolatai során idáig ért, megszólalt MacLeod:

- Nem feleséget akar az öreg, hanem takarítónőt!

Itt-ott nevetés támadt, a matrózok megjegyzéseket tettek Mason valószínű frigiditására, nagyon mulatságosnak találták ezt a témát, és jó öt percig tárgyaltak róla.

MacLeod felemelte kezét, hogy véget vessen a tréfálkozásnak, és így szólt:

- Meg akarom mutatni, hogy jó gyerek vagyok. Nem fogom az öreget arra kényszeríteni, hogy maga mossa a gatyáját. Akkor se, ha le akart durrantani.

Körülnézett; éles orra majdnem keskeny ajkáig ért.

- Ha nem kerül neki semmibe, milyen nagylelkű! - jegyezte meg félhangosan Baker.

MacLeod úgy tett, mintha nem hallotta volna. Folytatta mondókáját:

- Javasolom, adjuk neki Vaát, ha senki nem tart rá igényt.

Senki sem mozdult. MacLeod a földre csapott a kötél végével, és felkérte Purcellt, fordítsa le a határozatot.

Az erős, de nem valami szép Vaa felkelt. Odament a körhöz, és jó erősen megvetette parasztasz-szonyéra emlékeztető vaskos lábát. Széles talpa, összezsugorodó lábujjai mintha belekapaszkodtak volna a talajba. Erős kezét hátratette, és udvariasan kijelentette: megtiszteltetés számára, hogy a nagy csónak főnöke lesz a tanéja. A tahiti nők nevettek, és Itia odakiáltott neki:

- Hé, Vaa, hé! Nagyon hideg ám a te tanéd!

Vaa széles, parasztos arcán mosoly suhant át. Azt felelte:

- Majd én megmelegítem!

S nyomban el is indult a falu felé, hogy úgy tegyen, ahogyan mondotta.

Jones újabb papírszeletet húzott ki, s erőteljes hangon kiáltotta:

- Johnson.

Johnson összerezzent, lesütötte szemét, és az orra hegyén levő szemölcsre bámult. Jobb keze fe-jével ritkás szakállát dörzsölte. Aztán kinyújtotta keresztbe rakott lábát, fél térdre támaszkodott, majd felkelt, fürgébben, semmint ilyen idős embertől várni lehetett. Topogott, hol az egyik, hol a másik lábára nehezedett, lopva jobbra-balra sandított, s egyre a szakállát dörzsölte. Teste nagyon sovány volt ugyan, de hasa kiállt, kemény volt, kerek és püffedt, egészen gyomra magasságáig, ahol igyekezett észrevétlenül beleolvadni törzsébe. Emiatt a domborulat miatt Johnsonnak nagyon előre kellett nyújtania a nyakát, ha megpróbálta kihúzni magát. Ám karja már réges-rég lemondott arról a reményről, hogy vállával egy síkban maradjon. Ez az előrecsüggő kar összesodort hajókötélre emlékeztetett, olyan sovány volt. Belső oldala apró fekete pöttyökkel volt telehintve, s kiálló, vastag, kék erek csíkjai húzódtak végig rajtuk.

Bizalmatlanul, félénken nézett körül, mintha attól tartana, hogy a neve említése után támadt csönd valamilyen kelepcét rejt. Réges-rég elhatározta már magában, kit fog választani, de most habozott, megmondja-e. Nem volt biztos benne, nem tesz-e ellenvetést valaki, s attól tartott, hogy a kérdéses nő a gyűlés kedvező határozata ellenére is visszautasítja. Tekintete, még mindig lopva, ide-oda járt MacLeod és Purcell között, mintha felváltva kérné a többség és a kisebbség támogatá-sát. Aztán a nők csoportja felé sandított. Ráncos szemhéja szakadatlanul verdesett, mintha leplezni próbálná, kire szegezi tekintetét. Kivörösödött szeme a félelem és a sóvárgás különös keverékét tükrözte. Olyan volt, mint a rossz gyerek, aki egy pennyt lopott, markában szorongatja, s a cuk-rászda kirakata előtt az üvegen keresztül bámulja a kiválasztott süteményt, és sem arra nem tudja elszánni magát, hogy belépjen az üzletbe, sem arra, hogy elmenjen.

- No, mi lesz? - csattant fel hirtelen MacLeod hangja.

Johnson félénk szemét feléje fordította, abbahagyta szakálla dörzsölését, s anélkül, hogy bárkire nézett volna, vékony, magas hangon azt mondta:

- Taiata.

Szerényen választott: Taiata volt a legkevésbé csinos és a legidősebb a tahiti nők között.

- Van ellenvetés? - kérdezte MacLeod, s felemelte feje fölé a kötél végét.

Johnson jóformán be sem várta, hogy a földre üssön vele, felkapta fejét, és izgalomtól reszkető hangon szólította választottját: - Taiata!…

A tahiti nők összesúgtak, de senki sem állt fel, senki sem válaszolt a hívó szóra. Johnson ajka remegni kezdett. Felemelte karját, jobb keze hüvelykujját bal keze hüvelyk-és mutatóujja közé fogta, és lassú, gépies mozdulatokkal dörzsölni kezdte. “Mindjárt sírva fakad” - gondolta Purcell.

- Taiata! - ismételte meg a felszólítást jó hangosan MacLeod. A nők csoportja egy pillanatra elnémult, majd megint sugdolózni kezdtek. Taiata felállt. Az alacsony, vaskos, kicsit görbe lábú nő lassú léptekkel, kicsit ringatózva tartott a kör felé. Duzzadt szemhéja eltakarta szemét, s arcán, amelyet hirtelen megvilágított a fáklyák fénye, zárkózott és zsémbes kifejezés ült. Johnson halkan, vékony hangon felnevetett, és választottja elé indult. Megfogta kezét, és egy helyben állva amolyan tánclépésfélét próbált. Nevetséges volt a jelenet, de olyan szánalmas, hogy senkinek sem ju-tott eszébe nevetni. Leült, Taiata azonban, mihelyt helyet foglalt mellette, nyersen kirántotta kezét a Johnsonéból, és hidegen, visszautasítóan nézett rá. Apró szeme egészen eltűnt dagadt szemhéja között.

- Szegény Johnson - jegyezte meg Purcell halkan.

De nem kapott választ. Jones Amureiára nézett, Baker pedig sápadt arccal, fogát összeszorítva, maga elé meredt.

- Jones! - szólt rá a matrózra szigorúan MacLeod.

Láthatóan ideges és nyugtalan volt ő is. Jones elengedte Amureia kezét, és újabb papírdarabkát húzott ki a csákóból.

- White! - kiáltotta olyan hangosan, mintha White legalábbis a tisztás túlsó végén lett volna.

White nem mozdult, arca sem rezzent. Nem szólalt meg mindjárt. Törökösen ült, két nyitott tenyere szép csendesen feküdt a térdén. Még mindig nem mozdult, csak jobb keze mutató-és nagy-ujjával dobolt a nadrágján. Másik három tömpe, rövid, lapos végű ujját könnyedén felemelte, mintha zongora billentyűin akarna skálázni. Két-három másodperc telt el így.

- Itia - mondta aztán csöndesen White.

A nők között erre nagy izgalom támadt, a suttogó viták most nyilván szenvedélyesebbek voltak, mint az előző alkalmakkor. Purcell hátrafordult. Itia térdelt, és szemét lesütve, ajkát összeszorítva rázta fejét. Itihota, tőle jobbra, vállára tette kezét. A másik oldalról Raha és Tumata biztatta. Itihota ezt mondta: “Fogadd el. Nem rossz ember. Nem fog megverni.” “Nem akarom, nem, nem!” felelte Itia.

- Itia! - kiáltott rá harsányan MacLeod.

Itia felkelt, odalépett a körhöz, és megállt Amureia és Johnson között, MacLeoddal szemben. Szeme szikrázott.

- Ide hallgass, peritani Csontváz! - szólalt meg, és haragosan nézett a skótra. - Égni kellene az ar-codnak, amiért így cselekszel, ahogyan cselekszel. Mi értelme olyan nőt választani, aki nem választott téged?

Úgy beszélt, mintha nem White, hanem MacLeod választotta volna asszonyának. Hangosan folytatta:

- Tudod, mi történik, ha olyan nőt választasz, aki téged nem választ? Felszarvaznak!

A tahiti nők csoportjából fojtott nevetés hallatszott. A férfiak is nevettek, jóval hangosabban. Hála az Eatuának, Itia rossz modora néha előnyös volt!

MacLeod feltámaszkodott.

- Mit beszél ez a nő?

- Azt kérdezi magától, akarja-e, hogy a felesége megcsalja - közölte tárgyilagosan, nyugodtan Purcell.

Majd még hozzátette:

- A kérdés egyébként amolyan szónoki kérdés. Nem magára vonatkozik személy szerint.

MacLeod szeme haragosan villant meg. De uralkodott magán.

- Mondja meg neki, hogy fogja be a száját, és üljön le White mellé - szólt aránylag nyugodt han-gon.

Purcell lefordította a felszólítást.

- Nem utálom a sárga embert - válaszolt Itia, s láthatóan igyekezett udvarias lenni. - A keze nincsen tele fagyott vérrel, mint a Csontvázé. Mindig szelíd, mint a lomb árnyéka…

Itia kihúzta magát, izmos kis teste megfeszült, és határozottan kijelentette:

- De tanénak nem akarom őt. Tanénak Mehanit választom!

Mehani felállt. Egy nő őt választotta, s azzal, hogy felállt, elfogadta a nő választását. Mehani egyébként egyformán szerette valamennyi nőt, de Itiához különös barátság fűzte.

MacLeod tekintete Itiáról Mehanira tévedt. Felesleges volt lefordítani Itia szavait. MacLeod ösz-szeszorította a fogát, meglóbálta a kötél végét, és dühösen így szólt:

- Mondja meg neki, hogy ha azonnal le nem ül White mellé, verést kap.

- Ezt a fenyegetést nem fordítom le - felelte Purcell. - Veszedelmes dolog! Mehani már saját asz-szonyának tekinti Itiát. Ha egy ujjal hozzányúl, leüti magát.

- Törvény van rá, felakasztjuk érte - felelte MacLeod.

- Ha tudják - szólt Purcell, és merően nézett rá.

MacLeod felkapta hegyes állát, és lehunyta szemét. Ha harcra kerül a sor, Purcell, Jones, Baker s a hat tahiti férfi száll velük szembe. Esetleg a nők is. Keservesen bánta, hogy nem hoztak magukkal puskákat.

Balra fordult, és így szólt:

- Kelj fel, White, menj a feleségedért.

Leplezni próbálta vereségét: White-ra bízta a dolog elintézését. White nem is próbált meglepe-tésszerűen rajtaütni Itián. Lassan, méltóságteljesen állt fel, úgy indult a nő felé. Itia két nagy ugrással kitért előle, aztán sarkon fordult, hihetetlenül könnyedén keresztülfutott a tisztáson; hosszú fekete haja lobogott. Egyenesen nyugatnak tartott, a bozót felé.

- Állj, Mehani! - ordított Purcell.

Mehani, aki éppen Itia után akart iramodni, megtorpant, megállt. Teste súlya az egyik lábán nyu-godott, izmos teste oldalt fordult, fejét felemelte, orrcimpája lüktetett; olyan volt, mint a rohanás közben hirtelen megállított agár.

- Ha utánamégy, puskával fognak kergetni - mondta neki Purcell tahiti nyelven. - Maradj. Gyere vissza velünk együtt a faluba. Majd még hozzátette:

- Hosszú még az éjszaka…

Mehani, szemét Purcellre szegezte, leült. White nem mozdult, nézte, hogyan szalad el Itia a hold-fényben. Ha utána fut, csak elveszíti minden tekintélyét. Mihelyt eltűnt a bokrok között, lassú léptekkel visszatért a körbe, és leült előbbi helyére. Amióta kiejtette Itia nevét, egyetlen szót sem szólt.

- Majd megtaláljuk! - jelentette ki MacLeod. - Enni, inni csak kell neki.

Mindenki hallgatott. Purcell összehúzta szemét, és közönyös hangon megszólalt:

- Javaslom, hogy White válasszon magának másik nőt. Például Itihotát. Itihota szívesen elfogadná férjéül White-ot.

White már nyitotta a száját, de mielőtt szóhoz jutott volna, közbevágott MacLeod:

- Igenis, nagyságos uram, hát persze! - mondta maró gúnnyal. - Ahogy uraságod parancsolja! White-nak Itihotát, Itiát pedig Mehaninak! Hogyisne! Maga nagyon ravasz ember, Purcell, de vi-gyen el engem az ördög, ha eltűröm, hogy így legyen! Van egy gyűlésünk, ha netán elfelejtette volna. És egy fekete nem fog nekünk diktálni, még akkor se, ha magának a legkedvesebb pajtása! Ami pedig Itiát illeti, sose búsuljon, Purcell, el fogjuk kapni!

Purcell hűvösen megjegyezte:

- A bozót öt kilométer, körös-körül a sziget partja mentén. Egy magas hegy, rajta forrás. Tizenhét ember, aki minden módon támogatja a szökevényt!

- Akkor is a kezünkbe kerül - felelte MacLeod, és intett Jonesnak, hogy folytassa dolgát.

Jones belenyúlt a csákóba.

- Baker - jelentette be majdnem suttogó hangon, és bűntudatosan nézett sógorára.

Amióta Amureia leült mellé, eszébe som jutott Baker, s az, ami nyugtalanította.

Baker felemelte napbarnított arcát, és tisztán, érthetően így szólt:

- Avapuhi.

Nagy csönd lett. Minden szempár MacLeod felé fordult. A skót nyilván várta ezt a pillanatot. Most, hogy elérkezett, mintha meglepte volna a dolog. Néhány másodperc telt el így. A kötél vége ott feküdt két lába között a földön. Szemét lesütötte, halálfeje mozdulatlanul, mereven ült sovány nyakán. Meg sem moccant. “Tétovázik - gondolta magában Purcell. - Nyilván Itia szökése ingatta meg. És ha nem volna tekintettel a többiekre…”

- Ellenzem - szólalt meg most MacLeod. Felemelte szemét, és mereven Bakerre szegezte.

Baker farkasszemet nézett vele, de nem szólt egy szót sem. MacLeod fél kézzel a földre támaszkodott, felállt, és háttal a fügefa gyökerének dőlt. Arra számított, hogy Baker nekimegy, s jobbnak látta állva fogadni a támadást.

- Fiúk! - szólalt meg a szokásos elnyújtott hangon, s tekintete végigsiklott társai arcán. - Nem azért követelem Avapuhit, mintha ártani akarnék Bakernek…

- Ó, nem, dehogy! - vágott közbe Baker remegő hangon.

- ...de rendnek kell lenni! - folytatta MacLeod, figyelemre sem méltatva a közbeszólást. - Nem engedhetjük meg, hogy az asszonyok kézről kézre menjenek itt a szigeten. Kérdezem, kié volt Avapuhi Tahiti szigetén? MacLeod papáé. És kié volt a Blossom fedélzetén? Ugyanezen személy tulajdon anyjának egyetlen édes fiáé! De hát tudjátok ti is, milyenek ezek a nők! Alighogy partra szálltunk itt a szigeten, az én indián nőm egyszerre csak ráakaszkodott Bakerre. Csak úgy, szeszély-ből, mert kedve szottyant rá! Tudjátok, milyen csapodárok ezek a fekete nők! Én pedig kijelentem, hogy ezt nem szabad tűrni - jelentette ki emelt hangon - Mert ha eltűrjük, akkor befellegzett min-dennek. Se rend nem lesz, se családi élet! A saját házunkban se mi leszünk az urak! Fiúk, higgyétek el nekem: akár mindjárt szoknyát is köthetünk magunkra, és odaállhatunk mosogatni!

Smudge és Johnson nevetett, de valahogy meggyőződés nélkül. Baker szeméből félreérthetetle-nül ki lehetett olvasni szándékát, s attól tartottak, hogy általános verekedésre kerül sor. Ez esetben még Hunt roppant erejére sem számíthattak, mert Hunt Omaata karjai közt úgy dorombolt, mint valami óriási macska, és a legkevésbé sem érdekelte, ami körülötte történt.

- No jó, gyerünk tovább! - folytatta MacLeod. - Amikor Avapuhi faképnél hagyott, nem szóltam egy szót se. Jó gyerek akartam maradni. Nem akartam zűrt csinálni Bakerrel…

- No persze, jobb szeretsz szavazni, mint verekedni, mi? - vágott közbe Baker nyugodt, de olyan sértő hangon, hogy MacLeod belesápadt.

Purcell Bakerre pillantott. Törökösen ült, mindkét kezét zsebre vágta. Alsó ajka időnként még mindig megrándult, különben azonban mozdulatlan volt az arca. De karikás, lázasan csillogó fekete szeme mereven szegeződött MacLeodra, és mélységes megvetés sugárzott belőle.

- Nem hagyom magam provokálni - felelte MacLeod, aki egyszerre visszanyerte nyugalmát. - Hiába akarsz zűrt csinálni, nem fogod elérni, Baker. Van törvény rá, és én ahhoz tartom magam.

- És ki csinálta azt a törvényt, ha nem te? - kérdezte Baker. Nagyon lassan beszélt. - Most pedig a törvény mögé bújsz, hogy ne kelljen verekedni, mi?! Beszélni, azt igen, azt tudsz! Beszédben akár-kivel felveszed a versenyt. De azt nem láttam soha, hogy nagyon igyekeztél volna előre, amikor verekedni kellett. Amikor Burt rád parancsolt, hogy dobd a szegény srác testét a tengerbe, milyen gyorsan engedelmeskedtél, mi? Te is, meg a haverod is, Smudge, lapultatok szépen! Akkor is a törvénynek engedelmeskedtél, ugye?

Olyan élesen, tagoltan beszélt, hogy szinte minden szót MacLeod arcába vágott.

- A provokációdra nem is felelek - jelentette ki a skót rendületlenül, mint a szikla. - Ami Avapuhira vonatkozik, elmondtam. Rajtad a sor, beszélj. Ha végeztél, szavazunk.

Baker ugyanolyan lassan és könyörtelenül folytatta:

- Sürgős neked a szavazás, ugye, MacLeod? Szavazni könnyű, igaz-e, MacLeod?! Ugyanolyan könnyű, mint kést döfni valakinek a mellébe, aki nem tud védekezni! Úgy, ahogy te csináltad Si-monnal!

Váratlan dolog történt ekkor: a tahiti férfiak csoportjából helyeslő moraj hallatszott. Soha nem hallottak Simonról, s nyilván nem értettek egy szót sem abból, amit Baker mondott. De hangjából és tekintetéből megérezték, hogy alaposan helybenhagyja MacLeodot, s ezzel egyetértettek. A skót még a fejét sem fordította feléjük. A fügefa gyökerének támaszkodott, kezét a háta mögé dugta, állát előreszegezte, szemét félig lehunyta. Várt, amíg a tahiti férfiak mormogása elhalt, aztán összehúzott szemét Bakerre szegezve, megkérdezte:

- Befejezted?

- Nem, még nem fejeztem be - felelte Baker ugyanolyan jeges és sértő hangon, mint előbb. - Ar-ról beszéltem, mi az, ami könnyű, MacLeod. Például: felakasztani Masont, amikor keze-lába meg van kötözve. Ehhez nem kell bátorság. Csak szavazás kell hozzá.

- Senkit se akadályozok meg benne, hogy megszerezze a többséget - szólt közbe MacLeod.

- Látod, a többség, ez is könnyű - folytatta Baker ugyanazon a lassú és nyugodt hangon, amelyben azonban hihetetlen feszültség érzett. - Könnyű behálózni egy olyan fickót, aki soha semmit nem ért abból, ami történik. Könnyű megfélemlíteni egy szerencsétlen öregembert, aki nem tud védekezni. Nézz csak oda!…

Hirtelen Johnson felé indult, és haragos, velőkig ható pillantással mérte végig. Purcell megdöbbent, olyan erő, vagy pontosabban szólva, annyi kíméletlenség volt tekintetében. Johnson a száját tátogatta, mintha nem kapna levegőt, s egészen összezsugorodott, mint a bogár, amelyet forró vízzel locsolnak le. Két kezét szorosan térde köré fonta, lehajtotta fejét, s így is maradt, ebben a helyzetben, kuporogva, megsemmisülten, tönkresilányítva.

Baker szánakozva vállat vont, és megint MacLeodra nézett.

- Még valami, ami igazán nem nehéz dolog - folytatta. Hangja remegett, s ettől még áthatóbb, még élesebb lett, amit mondott. - Egy nőt verni, főleg, ha az illető nem is védekezik, mint például Avapuhi. Ezért is bánt, hogy otthagyott. Horoával már másként áll a dolog. Horoa visszaüt, ha megütöd. Ezt pedig nem szereted. Odavágni, azt igen! A nő haját cibálni, azt igen! A térdeddel rugdosni, azt is! De verekedni: azt már nem! Még Horoával sem! De nem ám! Horoával nem köny-nyű elbánni! Ha hozzányúlsz, a fejedhez vág valamit, akármit! Tegnap este például a kalapácso-dat…

- Ezt nem is tudtam! - szólt közbe Jones, és hangosan, kisfiúsan felkacagott.

Fiatalos vidámságkitörés volt ez, minden hátsó gondolat nélkül, hirtelen csattant fel, s utána egyszerre néma csönd lett. MacLeod szemrebbenés nélkül állta eddig a sértéseket. De most, a Jones ártatlan nevetésétől, idegei felmondták a szolgálatot. Most kezdett sajogni benne az a sok seb, amelyet Baker szúrásai ejtettek rajta. Szeme már nem villogott, zavarossá vált, és furcsán merev-vé. Válla előrecsuklott, jobb keze pedig zsebébe mélyedt.

Baker ugyanabban a pillanatban a földre tette kinyújtott bal lábát, jobb térdét pedig kissé meg-emelte, mint az indulásra kész futó. Megfeledkezett arról, hogy kését átadta Purcellnek, és hideg dühében, amely majd szétfeszítette izmos kis testét, puszta kézzel is hajlandó volt megverekedni MacLeoddal. Zihálva, minden izmát megfeszítve, egész erejét összpontosítva szögezte dühtől ré-szeg szemét MacLeodra, s tekintetében ott izzott a feltétlen bizonyosság, hogy megöli.

MacLeod kinyitotta kését a zsebében. Homlokán csorgott a verejték. Kétségbeesett erőfeszítéssel próbálta leküzdeni indulatát, amely ellenállhatatlanul taszította Baker felé. Némi öngúnnyal gondolta magában: “Verekedni egy fekete nőért!” Képtelen, értelmetlen dolog, hiszen megkaphatja szavazás útján, minden kockázat nélkül! “Hagyom magam beugratni”, gondolta megvetően. De ugyanakkor egy lépést tett előre, mereven, mint valami automata, s keze görcsösen összeszorult kése markolatján.

- MacLeod! - kiáltott rá Purcell.

MacLeod összerezzent, mint akit álmából riasztanak fel, egy teljes másodpercig Purcellre meredt, aztán mélyet lélegzett, és kihúzta kezét zsebéből. Még mindig farkasszemet nézett Bakerrel, úgy hátrált, lassan, egészen addig, amíg háta mögött nem érezte az indiai fügefa léggyökerét. A kritikus pillanat elmúlt, Purcell észrevette, milyen szaporán emelkedik és süllyed fehér trikója sovány bordái felett, s hogy nagy erőfeszítéssel próbál úrrá lenni szaggatott lélegzésén.

- Ha senki sem akar hozzászólni, javaslom, hogy térjünk át a szavazásra - mondta MacLeod rövid szünet után.

Baker megmozdult. Purcell karjára tette kezét. “Hagynia kellett volna, hogy nekimenjek - mondta Baker halkan, indulatosan. Megöltem volna.” Purcell megszorította a karját. Baker leült, és lehunyta szemét. Egyszerre nagyon fáradtnak látszott.

MacLeod leült, kezébe vette a kötél végét, és fakó hangon azt mondta:

- Indítványozom, hogy Avapuhit adják nekem.

Felemelte kezét, Hunt, Smudge és White követte példáját, majd két másodperccel később Johnson is.

- Öt szavazat a nyolcból - állapította meg MacLeod ugyanolyan színtelen, fáradt hangon. - A javaslatot elfogadottnak nyilvánítom.

Győzött, de nem tudott örülni győzelmének. Örökösen töprengett, tele volt tervekkel, de mind között azt tekintette a legszebbnek, hogy szavazás útján elveszi Avapuhit Bakertől. És most, hogy megtörtént, mégis úgy érezte: ő szenvedett vereséget.

- Avapuhi! - szólalt meg nagy sokára.

Baker felnyújtotta jobb kezét; közben a nők csoportjában nagy mozgolódás és zűrzavar támadt. Purcell csak nehezen tudta megállni, hogy hátra ne forduljon.

- Egy pillanatra! - szólalt meg Baker, mint aki azért emelte fel a kezét, hogy szót kérjen. - Azt hi-szem, jogom van egy másik nőt választani!

- De még mennyire, bajtárs! - felelte MacLeod, s igyekezett magára erőltetni a korábbi lendületes és fölényes modort. - Hát hogyne, hogyne! Igazán nem áll szándékomban egyedül epekedni hagyni a Blossom egy matrózát! Még Masonnek is joga volt egy indián nőre! Válassz csak, fiú!

Ám MacLeod egész szabad szájú ékesszólása hamisan csengett. A skót csalódottnak és fáradtnak látszott.

Baker a szeme közé nézett, és csengő hangon így szólt:

- Horoa.

MacLeod arca megrándult. “Vajon tényleg ragaszkodik hozzá? - tette fel magában a kérdést Purcell. - És ha ragaszkodik hozzá, miért akarta megkapni Avapuhit? Hogy ne kelljen bevallania vereségét? Hogy megalázza Bakert?”

MacLeod gépiesen megismételte:

- Horoa?

- Miért, talán őt is akarod? - kérdezte Baker, maró gúnnyal hangjában.

Csönd lett. MacLeod félig lehunyta szemét, és előreszögezte az állát.

- Van valakinek ellenvetése? - kérdezte tompán, közömbösen. Meglóbálta a kötél végét, nem is várt, a földre ütött vele.

- A tied.

- Horoa! - szólalt meg Baker.

Mint amikor egy szép kanca kilép a folyóból, Horoa farának egy rugalmas, erőteljes mozdulatával a kör közepén termett. Teljes magasságában kiegyenesedett, könnyedén megállt MacLeod előtt, szeme izzott, ujját vádolón a skótra szegezte, és széles taglejtésekkel nagy szónoklatba kezdett. Beszéd közben nem maradt egy helyben, hanem valósággal körültáncolta a kört, hol jobbra, hol balra, mintha türelmetlenül várná, mikor iramodhat neki. Nyakát és erős szügyét büszkén kifeszítette, hosszú lába szára idegesen mozgott, táguló orrcimpáját felemelte, s nyaka heves, türelmetlen mozdulatai meg-megrázták hosszú sörényét.

A tahiti férfiak csoportjából nevetést, bátorító szavakat, sőt időnként ütemes tapsot is lehetett hallani. E biztató kíséret mellett Horoa, változatlan hévvel, jó öt percig szónokolt, s mintha egyetlenegyszer sem kellett volna lélegzetet vennie, vagy a megfelelő szót keresnie. Valósággal nyerített és toporzékolt közben, mintha mindjárt el akarna száguldani kedvezőbb tájak felé. Aztán ugyanolyan hirtelen fejezte be a beszédét, ahogyan elkezdte. Keble még mindig hullámzott az erőfeszítéstől. Leült Baker mellé, két izmos kezébe szorította a fiú fejét, magához húzta, és erős ajkát szájára forrasztotta.

- Fordítást kérek - mondta MacLeod.

Purcell arcán derű tükröződött. Szemöldökét felvonta, és megkérdezte:

- Szó szerint?

- Csak nagyjából - felelte sietve MacLeod.

- Nagyjából féltékenységi jelenetet rendezett magának, amiért Avapuhit választotta helyette.

Purcell figyelmesen nézett MacLeodra, s úgy rémlett neki, hogy hullaszerű arcán egy pillanatra öröm suhan át. Folytatta mondókáját:

- Végül megállapította, hogy Baker sokkal kedvesebb, mint maga, s nagyon örül neki, hogy ő lesz a tanéja. Gondolom, ezt csak mérgében mondta - tette hozzá Purcell nagylelkűen.

- Akár így, akár úgy, nekem ugyan mindegy - felelte MacLeod. Arca merev volt, mint egy maszk.

Rövid szünetet tartott, majd felkiáltott:

- Avapuhi.

A nők csoportja elnémult, és mozdulatlanra dermedt. MacLeod hangosan megismételte:

- Avapuhi.

S mikor senki sem válaszolt, felkelt. A nők mind feléje fordították arcukat, s MacLeod tekintete az egyikről a másikra siklott.

- Itihota! - kérdezte szigorúan. - Hol van Avapuhi?

Itihota, mint engedelmes iskolás lány, felállt, úgy felelte:

- Elment - mondta angolul, éneklő hangsúllyal, és jobb keze mutatóujjával nyugat felé mutatott.

- Leülhetsz - mondta MacLeod nyugodtan.

Ő maga is visszatért a helyére, és leült. Arca nem fejezett ki semmit. - “Szépen állja a csapást” - állapította meg suttogva, elismerően Jones. Purcell bólintott.

- Majd megkerül - mondta MacLeod, anélkül, hogy hangját felemelte volna.

Jonesra pillantott, s felszólította:

- Folytasd.

Jones belenyúlt a csákóba, kihúzott egy cédulát, széthajtogatta, s így szólt:

- MacLeod.

- Én már választottam - felelte amaz nyugodtan.

- Tovább!

- Purcell.

Purcell könnyedén elmosolyodott. Kicsit nevetségesnek érezte, hogy a saját feleségét válassza. Majdnem suttogva mondta:

- Ivoa.

Az asszony ott állt mögötte. Most leült mellé, jobb oldalára, csodálatos kék szeme férje szemébe mélyedt, vállát vállához támasztotta.

- Ellenzem! - kiáltott ekkor harsányan közbe Smudge.

Kiáltása az első pillanatban Purcell fülébe hatolt csupán, de tudatáig még nem jutott el. A hirtelen támadt, feszültséggel teli csöndben fogta csak fel jelentését. Arcát éppen vállára hajtotta ekkor, és Ivoára mosolygott. A mosoly ajkára fagyott, és Smudge megszólalása után egy teljes másodperccel még mindig ott ült az arcán. Aztán lassan eltűnt, s Purcell rendszerint oly nyugodt arcvonásain most mélységes megdöbbenés tükröződött. Szeme tágra nyílt. Smudge felé fordította fejét, rábámult, mintha meg akarna győződni róla, jól hallotta-e, aztán lassan végignézett a többieken. Mintha kételkedett volna az imént lejátszódó jelenet valóságában.

Hitetlenkedése úgy lerítt arcáról, hogy Smudge mogorván megismételte:

- Ellenzem!

Purcell kitágult szeme Smudge-ra szegeződött. Minden harag nélkül nézett rá, mintha nehezére esnék elismerni, hogy Smudge egyáltalában a világon van.

- Azt akarja mondani ezzel, hogy magának követeli Ivoát? - kérdezte nagyon lassan.

- De még mennyire! - felelte Smudge.

Csönd lett. Purcell nem tudta levenni tekintetét Smudge arcáról. Úgy nézte, mint aki egy rejtélyt próbál megfejteni.

- Ez hallatlan - mondta halkan, majdnem magában. Tovább fürkészte Smudge vonásait, mintha remélné, hogy valahol megleli majd a rejtély magyarázatát. Aztán félhangosan azt mondta még:

- De hiszen össze vagyunk házasodva.

Arca még mindig ugyanazt a teljes hitetlenséget fejezte ki. Mintha nehezére esett volna ilyen nyilvánvaló tényt leszögeznie.

- Arra én fütyülök! - felelte Smudge.

Smudge a földön hevert, fél könyökére támaszkodva. Amikor elkiáltotta magát, hogy “Ellenzem!”, akkor sem mozdult. Csapott álla és elmosódott homloka között szinte szemérmetlenül ugrott előre vastag orra, s mert a nagy orr előrehúzta két orcáját is, egész ábrázata és fejformája állatpofára emlékeztetett. Nem nézett Purcellre. Szemgödrében mélyen ülő apró, fényes, fekete, cipőgombszerű szeme jobbra-balra nézelődött, nyugtalanul és ádázul. Közben, valószínűleg öntu-datlanul, a feje állandóan mozgott: újra meg újra előrebökte vastag orrát a semmibe, mint a disz-nó, amikor a moslékban turkál ormányával.

Purcell még mindig nem szólt egy szót sem, MacLeod tehát, komolyan, mint egy bíró, Smudge felé fordult, és azt mondta neki:

- Ha kifogást emelsz, meg kell magyaráznod, miért.

- De még mennyire! - mondta Smudge. Londoni kiejtéssel beszélt, s ez minden elejtett szavába valami megfoghatatlanul szemtelen és kihívó árnyalatot vitt. - Nem is kell itt sokat magyarázni! Matrózok, ti vagytok a tanúk rá! Azt mondtuk, hogy megosztozunk a nőkön, igaz-e, vagy sem? Ha pedig kimondtuk, akkor Purcellnek is oda kell raknia a nőjét a többi közé, és neki is részt kell ven-nie a sorshúzásban. Tudom, Purcell azt fogja felhozni erre, hogy már három hónapja összeállt az indián nőjével. Nem látom be, hogy ez jogcím volna! Sőt ellenkezőleg! Miért mindig csak ő? Miért ne válthatná fel valaki? Mondjuk, például én. Szerintem nem Ivoa a legjobb tyúk itt a szigeten, de azért klassz nő! Csudára tud viselkedni! Olyan a modora, mint egy előkelő dámáé! Büszke, meg mifene. Kezdettől fogva kinéztem magamnak. Itt süllyedjek el, ha nincs hozzá legalább annyi jo-gom, mint egy istenverte tisztnek!

- Magának elment az esze! - felelte Purcell, akit inkább elképesztett, mintsem felháborított ez az ocsmány szónoklat. - A feleségemet követeli. De hiszen ez képtelenség! Förtelmes!

- A feleségét! - kiáltott Smudge. Felült, és vastag orrát diadalmasan döfte előre, mintha végre-valahára rábukkant volna kedvenc eledelére. - A feleségét! Sejtettem, hogy ezt fogja feltálalni nekünk! Én pedig azt mondom magának, még egyszer mondom, hogy fütyülök a házasságára! Ennyit se számít előttem, ni! Nem érvényes. Mit számít annak a papnak a fintorgása?! Fütyülök rá, mondom! És hajlandó vagyok átvenni magától Ivoát, akár férjezett, akár nem, akár van pap, akár nincs!

Purcell nem annyira Smudge szavaira figyelt, inkább arra, hogy ez az ember képtelen volt szem-benézni vele. Lassan körülnézett a “többség” tagjain. Hunt kivételével, aki mit sem látó szemmel meredt rá, s közben dúdolgatott, egyikük sem nézett szembe vele, sem MacLeod, sem White, sem Johnson. Nyilván előre tudták a dolgot, villant fel Purcellben a gondolat. Hajlandók segédkezet nyújtani ehhez a gyalázatossághoz!

Baker könyökét érezte karján. Feléje fordult.

- Alighanem mégiscsak meg kell verekednünk - súgta Baker. Jones is meghallotta, előrehajolt, hogy ránézzen, elengedte Amureia kezét, és megszorította derekán a pareut.

- Adja vissza a szerszámomat! - folytatta Baker suttogva, s bal kezét letette a földre, Purcell mel-lé. Purcell nemet intett, s közben feltérdelt, pontosan úgy, mint Baker az imént, amikor a skótot hívta ki. Ez a mozdulat felrázta kábulatából. Elsápadt, szíve gyorsabban vert, keze remegni kezdett. Zsebre vágta. Ott rátapintott Baker késérc. Kemény és meleg volt a markolata, jólesett megtapo-gatni. “Értem már, hogyan jut az ember odáig, hogy öljön” - gondolta magában, miközben ujjai görcsösen összeszorultak a kés nyelén. Nyomban elöntötte a szégyen. Elengedte a kést, és kihúzta kezét a zsebéből.

Néhány másodperc telt el így. Beszélni akart, de nem sikerült szólnia. Csak most vette észre, hogy állkapcsát görcsösen összeszorítja, s ki sem tudja nyitni a száját. Nagyot nyelt, s harmadszorra, óriási erőfeszítés árán sikerült megszólalnia.

- Smudge, maga nem tudja, mi a házasság! - mondta elfojtott hangon. Ajka elfehéredett és remegett, s arcáról le lehetett olvasni, milyen kétségbeesetten erőlködik, hogy ne veszítse el hidegvérét. - A házasság nem fintorgás. A házasság fogadalom. Nem a szertartás a fontos. Az a fontos, hogy két ember megígéri egymásnak: együtt fognak élni mindhalálig.

- Annyi baj legyen! Legfeljebb eggyel több ígéretet szegnek meg - felelte Smudge vigyorogva. Megint előrebökte a képét, s apró fekete szeme szikrázott a dühtől. - Nekem ne hozakodjék elő a házasságával többet, Purcell, se a mézesmázos dumájával, meg a bibliával és a többivel! A házas-ságáról megvan a véleményem, mit szól hozzá?! Ha van itt olyan fickó, akit nem sikerült magának átejteni a fintorgásával, hát én vagyok az! Tudom én, mire ment a maga játéka, Purcell, s azt is tudom, hogyan főzte ki! Ravasz ember maga, Purcell, azt el kell ismerni! Mindig az édes Jézuskát emlegeti, de közben persze maga felé hajlik a kis kacsója! Amikor rájött a Blossom fedélzetén, hogy csak tizenkét nő jut tizenöt férfira, azt gondolta magában: “Ebből még nagy zűr lesz a szigeten, amikor meg kell osztozni rajtuk!” Hát gyerünk! Ráveti magát a legcsinosabbra, akinek még modora is van, meg minden, gyorsan behálózza, eljátssza neki a komédiát az Úristennel, gyerünk, megkeresztelünk, elveszlek feleségül, Mason összead bennünket. Így aztán, amikor megérkeztünk a szigetre, azt gondolta magában: “No, legalább nyugodt lehetek. Nem veszek részt a többiek ve-szekedésében! Saját külön vadászterületem van, az Atyaisten védelme alatt.” Olcsó mulatság: egy kis ima a fedélzeten, és lefoglalta magának az indián nőjét!

Smudge megint előrebökte az orrát, nagyot lélegzett, s mintha beszéd közben felelevenedett volna Purcell ellen táplált nagy haragja, olyan lendülettel folytatta, amely már-már erkölcsi felhá-borodásra emlékeztetett:

- Milyen jól kigondolta! Milyen szépen elképzelte, Purcell! Mint az olyan emberek, akik azt mondják: “Először én!”, és a többiek utánam, ha még jut nekik is! Mint afféle tengerésztiszt, aki meg-szokta, hogy mindig őt kínálják először, és mindenből a javát kapja! Mindig a kosár tetejéről, a tejnek csakis a színét! A bajtársainak jó lesz a hulladék! Hát én mi vagyok, mi? Kutya?! Négy lábon járok? Hasra fekszem, ha a gazdám rám szól? Mi a nyavalya jutott nekem az életben magához képest? Hogy tizenöt éves koromban már ott gürcölhettem a Temze rakpartján, egy falat penészes kenyérrel meg egy csepp ginnel a bendőmben? Naponta tizenhat óra hosszat gyapotbálákat kira-kodni? Kinek jutottak azok a csipkeruhás hölgyek, akik kijöttek a rakpartra, előttük két paci, a fe-nekük mögött két inas? Talán bizony nekem? Egy frászt! Én csak annyi voltam a szemükben, mint a sár a rakparton! Isten ments, hogy a topánkájukat bepiszkítsam! Még csak ki se szálltak a hintójuk-ból. “Te gyerek, keresd csak meg Jones hadnagyot!… Vagy Smith hadnagyot!… Vagy Purcell hadnagyot!” - tette hozzá olyan kirobbanó dühvel, hogy könny szökött a szemébe. - Nekem meg oda-dobnak egy pennyt. Egy pennyért nézzem végig a kézcsókokat, a szemezéseket, a legyezővel való ujjra koppantásokat! A fene a kényes modorukat! Én meg persze annyit se számítok, mint a cipőjük talpán a sár! De itt nem vagyunk ám Londonban, Purcell - folytatta, a fogát csikorgatva. - Itt nin-csenek hintók, se tisztek, se csipkeruhás dámák! És bírák sincsenek, akik akasztófára küldenek egy derék srácot Tyburnben, mert ellopott öt shillinget! Itt egyenlők vagyunk valamennyien, Purcell! Én is pont annyit érek, mint maga! És majd a haverok döntik el, hogy kettőnk közül kié lesz a maga indián nője, akár a felesége, akár nem! Még akkor is, ha megszakad az az édes kicsi szíve, mert el kell válnia magától.

Smudge egészen elérzékenyült gyerekkora felidézésétől. Úgy érezte, izgatottsága igazolja követe-lését, és most először mert Purcell szemébe nézni. Megdöbbent, mert a haragnak, a neheztelésnek nyomát sem látta benne. Ettől csak még fokozódott vak dühe. És mert Purcell nem szólt, harciasan feléje bökött orrával, és elkeseredett, szemtelen hangon megkérdezte:

- No, mit tud felelni erre?

- Semmit - felelte Purcell a lehető legnyugodtabban.

Úgy érezte, nincs többé probléma, hiszen már tudta, mi járt a Smudge fejében, amikor magának követelte Ivoát. Ami még hátra van, az könnyű: most már csak verekednie kell.

- Véleményem szerint a vita be van fejezve - mondta nyugodt, egyenletes hangon, szinte szelíden.

Smudge apró patkányszeme hirtelen megvillant.

- Akkor javaslom, hogy tegyük fel szavazásra - mondta. MacLeod felé fordította fejét, MacLeod azonban egyetlen pillantásra sem méltatta. Tekintete Purcellre szegeződött, s igyekezett elfojtani növekvő nyugtalanságát.

- Ha valaki szavazást indítványoz - mondta furcsán tétova hangon -, akkor természetesen fel kell tennem szavazásra a kérdést.

Purcell felállt, és MacLeodra nézett.

- Ezt nem fogja feltenni szavazásra, MacLeod! - jelentette ki határozottan. - Ez a szavazás becste-lenség! Visszautasítom!

- Visszautasítja? - szólt MacLeod, pontosan azon a hangon, ahogyan egy méltóságában sértett bí-ró beszélt volna. - Visszautasítja a gyűlés szavazását? Nem fogjuk kikérni az engedélyét, jegyezze meg magának!

Purcell, hangját fel sem emelve, azt mondta erre:

- Akkor tanácskozzanak tovább maguk közt.

Csönd lett, majd MacLeod feszülten megkérdezte:

- Mit akar ezzel mondani, Purcell?

- Azt akarom mondani, hogy mihelyt szavazásra teszi fel ezt a kérdést, elhagyom a gyűlést, és nem ismerem el többé illetékességét.

Ekkor felkelt Baker, és odaállt Purcell mellé. Jones előbb az egyikre nézett, majd a másikra, szintén felállt, és Purcell bal oldalára lépett. Fél lábát előrerakta, mellkasán kivételesen nem feszítette meg az izmokat, de szeme éberen figyelt.

Most a tahiti férfiak is megszólaltak. Valamennyien egyszerre beszéltek, a legnagyobb izgalom érzett hangjukon. Nem értették a főszereplők szavait, ezért az egész jelenet amolyan némajátékféle volt a szemükben, s nem is tudták mindig eldönteni, mit jelent. Most azonban ki volt zárva minden félreértés. A három peritani ott állt, farkasszemet nézett a Csontvázzal, és szembefordult akaratával.

- Szerettem volna elkerülni ezt a szakítást - folytatta nyugodtan Purcell. - Hajlandó voltam en-gedményeket tenni, hogy ne kerüljön sor rá. Ha most mégis elkerülhetetlenné válik, nagyon veszé-lyes helyzetet teremt. Ne hozzon ki a sodromból, MacLeod! Ha Jones, Baker és én elhagyjuk a gyűlést, akkor a légkör hamarosan elviselhetetlenné válik. Két párt alakul ki a szigeten, két klikk, amelyik harcolni fog egymás ellen, vagy, a legjobb esetben nem vesz tudomást egymásról. A sziget kicsi! Sokáig nem lehet ilyen körülmények között élni!

- Ha itt hagyják a gyűlést, úgy fogunk elbánni magukkal, mint árulókkal - kiáltott közbe szenvedé-lyesen Smudge. - Fel fogjuk kötni magukat!

- Fogd be a szád! - szólt rá MacLeod.

Bár látszólag magabiztosan viselkedett, belül habozott. Ha Purcell elmegy, valamennyi tahiti férfi az ő táborához csatlakozik. Purcellé lesz a többség, támogatni fogják a nők is. “És mindez e miatt az eszeveszett Smudge miatt - gondolta magában dühösen. - Egyszerűen nem lehet lebeszélni a rögeszméjéről!” Sőt, még támogatnia is kell, hogy biztosítsa magának a szavazatát. MacLeod nagy csodálkozással és keserűséggel állapította meg, hogy ura ugyan a szigetnek párthívei segítségével, de egyben az ő rabszolgájuk is.

- Gondolja meg a dolgot, MacLeod! - folytatta Purcell. - Nem vagyok ellensége a gyűlésnek. Sőt ellenkezőleg! Amíg szavazunk, amíg vitatkozunk, addig senki sem rántja elő a kését. De ha a többség arra használja fel hatalmát, hogy meggyötörje a kisebbséget, akkor ez gonoszabb zsarnokság, mint a Masoné volt. Még ha erőszakot alkalmazna, akkor sem vagyok hajlandó elismerni!

MacLeod tisztában volt e szavak értelmével. Ultimátumot jelentettek. Purcell leplezte ugyan fel-szólítása ultimátumjellegét, hiszen nemcsak nem fenyegetett, de MacLeodot vádolta azzal, hogy erőszakot alkalmaz. De azért, ha leplezett formában is, ultimátumot intéztek hozzá, annak minden bonyodalmával.

Smudge megérezte MacLeod bizonytalanságát. Dühében, félelmében és izgatottságában elvörö-södött, ökölbe szorította a kezét, aprócska alakja kiegyenesedett. Orrával a levegőt döfködte, és hisztérikusan kiabálni kezdett:

- Ne hagyd magad átejteni, MacLeod! Ne hallgass rá! Szavaztass! Mire vársz még? Hagyod, hogy egy nyavalyás tiszt parancsoljon neked?!

A tahiti férfiak megdöbbenve figyelték arcjátékát és ordítozását.

- Maamaa!( Bolond, tahiti nyelven.) - szólalt meg Tetahiti, s mutatóujjával megkopogtatta homlokát. Körülötte nevettek. Omaata teli torokból odakiáltott Purcellnek:

- Mi baja a kis patkánynak, Adamo?

Purcell feléje fordult.

- El akarja venni tőlem Ivoát, és a többiek meg fogják szavazni.

A tahiti férfiak felmorajlottak. Morajuk fokozatosan zúgássá erősödött, amelyet a nők szenvedélyes kiáltásai kísértek. Mehani elszántan felállt. Ivoa a húga volt, Smudge szemérmetlen követelése tehát majdnem annyira sértette őt, mint Purcellt. Kinyújtotta két kezét, csöndet kért, majd felháborodott, de azért választékos beszédbe fogott. A Csontváz és Smudge szemére vetette barátságtalan viselkedésüket. Sajnálta, de meg kellett mondania: ez a két peritani úgy viselkedik Adamóval, mint a koca kölykei, s ugyanolyan rosszul bánik a tahitiakkal is. Világos, hogy a Csontváz őket, tahiti férfiakat kizárta az osztozkodásból, és hatuknak három asszonnyal kell majd beérniük. Ez persze nem sokat változtat a dolgon, mert ő, Mehani, határozottan kijelenti, hogy ő bizony játszani fog minden peritani asszonyával. (Nevetés.) De azért mégiscsak sértés ez. Sértő Tetahitira, a főnök fiára. Sértő reá is. Sértő valamennyiükre. Ő, Mehani egy nagy főnök fia. És mindenki tudja, tette hozzá szemérmesen, kinek a fia az ő apja, Otu, a nagy főnök… Ezért volt Otu jó és nagylelkű a peritanikhoz. És most a nagy csónak főnöke maamaa lett. Egész nap a kunyhójába zárkózik. A Csontváz vette át a hatalmat. Ő pedig rosszabbul bánik a tahitiakkal, mint a hadifoglyokkal szoktak. Ki akarja fosztani testvérét, Adamót, el akarja ragadni tőle feleségét. Ezért ő, Mehani, Otu fia kijelenti: Adamo mellett kell harcra kelni, a Csontváz ellen. Aki ugyanezen a véleményen van, nyilatkozzék.

Mehoro és Kori azonnal felállt, valamivel később Ohu és Timi is követte példáját. Tetahiti utolsó-nak kelt fel, nem mintha ő nem lett volna ugyanolyan elszánt, mint a többiek, de ő is főnök fia volt, koránál fogva Mehaninál is előbbre való, meg akarta tehát mutatni, hogy alaposan meggondolja a dolgot, mielőtt állást foglal. Viszont, az illemszabályoknak megfelelően, ő szólalt meg először, s komoly, súlyos hangon azt mondta:

- É a roa!( Mindenben helyeslem.)

Társai visszhangként ismételték meg ugyanezt a rövid mondatot.

MacLeod a hat tahiti férfira nézett, majd Purcell, Baker és Jones csoportjára tévedt pillantása. Száját egyetlen vékony, kanyargó vonallá szorította össze, orra éles volt, mint a kés.

- Javaslom a vita elnapolását. A feketék nyomása alatt nem lehet tanácskozni - mondotta.

- Itt nincs kibúvó, MacLeod - felelte Purcell ridegen. - A tahitiak senkit sem fenyegetnek. Ha a gyűlés most határozathozatal nélkül elnapolja magát, mi kilépünk.

- Ne hallgass rá! - üvöltött fel megint Smudge. - Ne hallgass rá! Tedd fel szavazásra, MacLeod.

MacLeodnak már nem maradt ideje válaszra. Omaata felállt. Hunt panaszosan felmordult, Omaata azonban nem törődött vele. Egyet lépett előre, s a kör mintha hirtelen megtelt volna vele. Haragosan összevonta szemöldökét, s nagy fekete szeme végigsuhant a tahiti és a peritani férfia-kon.

- Ti férfiak, ti csak beszéltek - szólalt meg vízesésszerű hangja. - Csak beszéltek… Én, Omaata, most tenni fogok valamit.

Két nagy lépéssel elhaladt White és MacLeod előtt, s oda ment, ahol Smudge ült. Smudge vissza-hőkölt, Omaata azonban gyorsabb volt nála. Lehajolt, jó erősen megmarkolta a férfi nadrágját, köldöke táján, és felemelte az apró emberkét a levegőbe. Kinyújtott roppant karja könnyedén tartotta, szemével egy magasságban.

- Iti ore(Kis patkány.) - mondta mély, zengő mellhangján.

És jobb kézzel pofozni kezdte Smudge-ot. Tulajdonképpen nem is pofozta, csak ütögette az arcát, körülbelül úgy, ahogyan a magáról megfeledkező macskát szokták veregetni. Ám Omaata nem volt teljesen tudatában erejének. Smudge üvöltött. Omaata keze olyan szorosan csavarta hasán a nadrágot, hogy fuldoklott tőle. Arca vérvörös volt a kapott pofonoktól. Eszeveszetten kapálódzott, rugdalózott, nevetségesen apró öklével hadonászott, és szakadatlanul fülsiketítően kiabált.

A tahiti férfiak között Omaata akciója hihetetlen derültséget keltett. Bosszút állt vele aznap este elszenvedett megaláztatásaikért. A vahinék éles, magas hangon huhogtak, a férfiak torkuk szakadtából kacagtak, törökösen behajtott lábukat combjukig emelték, és lábszárukat csapkodták elragadtatásukban.

- Omaata! - kiáltott rá MacLeod.

- Engedd el, Omaata! - kérlelte tahitiül Purcell.

- Iti ore - ismételte fogát összeszorítva az asszony.

Nem hallgatott senkire. Tovább legyintgette Smudge arcát. Smudge üvöltött, rúgott, karmolá-szott, pofáját előrenyújtotta, mint a kelepcébe esett állat. Karja nem volt elég hosszú ahhoz, hogy öklével vagy körmével Omaata arcához érjen, de meztelen lábával sikerült az óriási asszony hasát rugdosni. Omaata ezt szemlátomást fel sem vette.

- Micsoda hatalmas hasizmai lehetnek! - állapította meg őszinte csodálattal Jones.

MacLeod felkelt, és Omaata felé indult. Ez az őrült Smudge tulajdonképpen megérdemelte a fe-nyítést. De hát ő volt a többség vezetője, nem volt más választása, be kellett avatkoznia. Smudge egy szavazatot jelentett.

Füle zúgott az áldozat üvöltésétől. Óvatosan lépett Omaata mellé. Tartott tőle, hogy az asszony hatalmas karja ellene fordul, vagy hogy a felesége védelmére siető Hunt találja rávetni magát.

- Hagyd abba, Omaata! - szólt rá szigorúan.

Az asszony még a fejét sem fordította felé, de mivel mégiscsak belefáradt abba, hogy kinyújtott karral tartotta Smudge-ot a levegőben, oldalt lépett, közben vállával félretolta a skótot, de úgy, mint aki észre sem veszi, és Smudge kapálódzó testét arra a gyökérre akasztotta, amelynek tövé-hez támaszkodott addig MacLeod. Közben jelentősen csökkentette ütései erejét: úgyszólván csak fricskákkal traktálta már.

- Purcell úr! Hadnagy úr! - ordított Smudge. Arca sötétpiros volt. - Szóljon neki, hogy hagyja abba.

Purcell átment a kör túlsó oldalára; tekintete nyugtalan volt. Kezét Omaata vállára tette, és így szólt:

- Kérlek szépen, engedd el! Még agyonvered!

- Oa! Ember! - felelte Omaata mennydörgésszerű hangon. - Csak úgy paskolom, mint a csecsemőt szokták.

- Elég! Omaata! Elég! - kiáltotta fülébe Purcell.

- Legalább nem felejti el! - felelte Omaata, roppant vállát megrántva.

Süketen, mint a megtorló Igazság, tovább ütötte. Részrehajlás nélkül, felváltva mért egy-egy ütést Smudge jobb és bal orcájára, s mivel áldozata kezével és könyökével igyekezett védeni arcát, olykor mutatóujjával gyomorszájon bökte Smudge-ot, úgyhogy az kénytelen volt odakapni, fedet-lenül hagyva arcát. Valahányszor Omaata hatalmas ujja hasának ez érzékeny pontját érte, Smudge ordítása éles, magas üvöltésbe csapott át, amely a csapdába került patkány visítására emlékeztetett.

- Ne! Ne! Elég! - kiáltott Purcell.

Mind a két kezével belekapaszkodott Omaata karjába, jobban mondva rácsimpaszkodott. A nő kicsit megrázta magát, s Purcell máris a földön gurult.

- Babuskám! - szólt Omaata, s aggódva nézett rá a magasból. - Remélem, nem okoztam fájdalmat neked?

- Nem, dehogyis - felelte Purcell, és felállt. - De nagyon kérlek, engedd el! Engedd már el!

- Hadnagy úr! - üvöltött fel Smudge. - Tartsa meg Ivoát! De mondja meg neki, hogy hagyja abba!

MacLeod Hunt vállára tette kezét: benne volt utolsó reménysége.

- Hunt, szólj a feleségednek, hogy hagyja abba! Még megöli Smudge-ot.

Hunt hirtelen egész testével Omaata felé fordult, mintha nyaka és törzse egy darabból volna. Ap-ró, fakó szeme az előtte lejátszódó jelenetre meredt. Úgy nézte, mint aki csak most veszi észre az egészet. Belapított, sebhelyekkel borított arcára valami csodálkozáshoz hasonló kifejezés ült ki. Felmordult:

- Megöli Smudge-ot?

- Hát nem látod? - ordította fülébe MacLeod. - Smudge-ot, a bajtársadat! Ne engedd, Hunt! Megöli!

Hunt nézte, nézte, hogyan ütlegeli felesége Smudge-ot, s jobb kezével melle vörös szőrzetét dörzsölte. Nem értette, miért bánik így Omaata Smudge-dzsal, de egy pillanatig sem vonta kétségbe, hogy megvan rá az alapos oka.

- Megöli! - kiabálta fülébe MacLeod.

Hunt abbahagyta szőrös melle vakargatását, arca olyan volt, mint aki mélyen elgondolkodik valamin, majd így szólt:

- Hát aztán?

Megrázta fejét, mint a kutya, ha kijön a vízből. Örült, hogy megtalálta a kellő választ. Most az egyszer legalább világos és egyszerű volt a dolog. Amit Omaata csinál, az helyes. Ha Omaata meg akarja ölni Smudge-ot, jól teszi.

- Smudge-ot! A haverodat! - ordított MacLeod.

Hunt egész magasságában kiegyenesedett, tenyerével félretolta MacLeodot, és azt mondta:

- Omaata, jövök én is, segítek.

- Maradj ott, ahol vagy! - felelte Omaata, szeme sarkából rápillantva. És mert Hunt még egyet lépett előre, rákiáltott: - Sit down!(Ülj le!)

Hunt leült.

- Omaata, kérlek szépen! - kiáltotta Purcell.

Megint megpróbálkozott. Megint ráakaszkodott Omaata karjára. Omaata nem merte lerázni, félt, hogy valami baja történik. De azért tovább ütlegelte Smudge-ot; Purcell súlya csak gyengítette ütéseit, megállítania nem sikerült.

- Omaata! - kiáltott Purcell.

Most hirtelen reccsenés hallatszott, olyasféle, mint amikor szövetet hasítanak ketté. Smudge a földre esve, hasra vágódott. Nadrágja szakadt el, egy jókora darabja az óriásasszony kezében ma-radt. Smudge nyomban felkelt, két kezével fogva szakadt nadrágja két szélét, s jól-rosszul takarni igyekezett meztelenségét. A tahitiak még jobban nevettek.

- Iti ore - mondta Omaata, vastag ajkát biggyesztve, s kivillantva hatalmas fogsorát.

Ezzel megindult Smudge felé. Purcell azonban rávetette magát és átkarolta. Feje körülbelül az asszony kebléig ért. Omaata éppen nekilendült, lába beleakadt Purcell lábába, és elvesztette egyensúlyát. Még estében is volt annyi lélekjelenléte, hogy oldalt vesse magát, s ne zuhanjon Adamóra, akit agyonnyomhatott volna roppant súlyával.

Smudge kereket oldott, szaporán kapkodta kurta lábát, rohant a tisztáson keresztül. A tisztás le-felé lejtett, s a távlat hatásaképpen úgy látszott, mintha kis feneke közvetlenül a talaj fölött imbo-lyogna. Mindenki felállt, és kacagva, kiabálva figyelte menekülését. Mialatt utánanéztek, egy tintafekete felhő fedte el a holdat, és Smudge eltűnt, mintha a föld nyelte volna el.

Hiába világított a fáklya, mihelyt nem sütött a hold, az egész tájra mintha egyszerre félhomály borult volna. Purcell visszatért a helyére, s az a fura érzése támadt, hogy alkonyodik. A szél most viharrá erősödött, meztelen vállára pára hullott. Megborzongott.

Jones feléje hajolt. Kisfiús arcán még mindig ott ült a mosoly.

- Soha életemben nem nevettem ennyit.

- Márpedig rosszul tette - felelte Purcell nyersen.

Omaata is visszatért a helyére, a tahitiak ujjongva ünnepelték. MacLeod a fügefa gyökerének támaszkodott, de nem ült le. Várt, amíg a lárma elül, aztán felemelte kezét, és tompa, fakó hangon azt mondta:

- Javasolom, hogy zárjuk be az ülést.

Jones belenézett a csákóba.

- Még egy név van benne.

- No jól van, húzd ki - szólt MacLeod. Fáradtan simította végig arcát. Smudge menekülése révén elkerülte a Purcell-lel való szakítást, de White is, ő maga is asszony nélkül maradt, Smudge nevet-ségessé vált. Purcell erősebb volt, mint valaha, a feketék pedig már-már a nyílt lázadásig merész-kedtek.

Jones széthajtogatta a papírszeletet, s hangosan olvasta el a nevet:

- Smudge.

Vidáman, fiatalosan felkacagott. Hiszen tudhatta volna előre: a csákóban összesen kilenc név volt, az utolsó tehát nem lehetett más, mint Smudge. Jones nevetése egyébként magányosan halt el, nem felelt rá visszhang sehol. A gyűlés résztvevői szomorúak és fáradtak voltak. Mint a többség, a kisebbség is elégedetlen volt a vita eredményével. Bakernek szintén nem jutott asszony. A tahiti férfiak sem nevettek már, hanem halkan tárgyaltak egymással. A szigeten kialakuló három párt közül kétségkívül őket érte a legnagyobb sérelem.

- Minthogy Smudge nincs jelen, nem juttathatunk neki nőt - jegyezte meg epésen Baker.

- Márpedig mégiscsak ezt kell tennünk! - vágott vissza MacLeod, akinek sikerült valamelyest visz-szanyernie előbbi kihívó modorát. - Mert ha ezt nem intézzük el, mielőtt szétoszlunk, és négy nőt hagyunk a feketéknek, akkor később keservesen nehéz lesz egyet visszaszerezni tőlük!

Senki sem válaszolt. Senkinek sem volt kedve vitába bocsátkozni. Nagy, gyér cseppekben meg-eredt az eső, s úgy kopogott az indián fügefa kemény levelein, akár a bádoglemezen.

- Tumatát javasolom - szólalt meg ismét MacLeod. - Azt hiszem, jóban van Smudge-dzsal.

Purcell hátrafordult, és megkérdezte:

- Tumata, akarod, hogy Smudge legyen a tanéd?

- Igen - felelte Tumata, és felállt.

Szemrehányó pillantást vetett Omaatára, és azt mondta:

- Hozzám mindig nagyon kedves volt.

Ez a megjegyzés felkeltette Purcell érdeklődését. Figyelmesebben vette szemügyre Tumatát. Vonásai elég közönségesek voltak, de szeme szép és szelíd, s arcában is volt valami határozottság.

- Van ellenvetés? - kérdezte MacLeod.

- Nem lehet ellenvetés - szólt Jones. - Mindenki el van látva.

Egészen ártatlanul tette ezt a megjegyzést, nem is gondolt arra, hogy MacLeod nincs “ellátva”. A skót azonban gúnyos célzásnak érezte, amit mondott, és sötét, fenyegető pillantást vetett rá. Ba-ker, aki mindig készen állt arra, hegy sógora segítségére siessen, elfogta ezt a pillantást, és kama-tostul adta vissza MacLeodnak. Alig egy pillanatig tartott a két szempár közti küzdelem, de amikor véget ért, súlyos csönd borult a körben ülő emberekre. “Máris idáig jutottunk! - gondolta magában Purcell. - Egy jelentéktelen szó, a legkisebb mozdulat is elég már…”

- Fejezzük be! - mondta hangosan.

- Odaítéljük! - jelentette ki MacLeod, s olyan mozdulatot tett, mintha a földre ütne a kötéllel, de a mozdulat befejezetlen maradt. Majd nagy mogorván hozzátette:

- Az ülést bezárom.

Mintha csak e néhány szót várta volna a vihar, abban a pillanatban hihetetlen erővel kezdett sza-kadni a zápor. Az angolok és a tahitiak merőben másként viselkedtek: amazok, asszonyaikkal együtt, rohanni kezdtek a tisztáson keresztül a falu felé, emezek pedig a nagy fügefa lombfülkéibe húzódtak. Purcell megfogta Ivoa kezét, és követte őket.

A faóriás útvesztőjében sűrű sötétség vette körül, és csak hangjuk után lelte meg a tahitiakat. Mihelyt közéjük ért, az addigi beszélgetés elnémult.

- Ki van itt? - kérdezte Purcell, akit feszélyezett ez a csönd.

- Mind itt vagyunk, Adamo - felelte Mehani. - Mind a hatan. És velünk van Faina, Raha és Itihota is.

- Az a három nő, akit a peritanik meghagytak nekünk - tette hozzá keserűen Tetahiti.

Purcell hallgatott, a megjegyzés hangja belefojtotta a szót. Szeme lassanként hozzászokott a félhomályhoz: már ki tudta venni az arcok körvonalait és a körülötte felvillanó szemek fehérjét.

- Megyek, megkeresem Itiát - mondta Mehani.

Hozzá intézte szavait. Hangja ugyanolyan volt, mint máskor. Purcell felemelte fejét.

- Ebben a záporban?

- Érte kell mennem. Biztosan nagyon fél.

- Mitől?

- A tupapahuktól.

Csönd lett, majd Purcell megkérdezte:

- Meg fogod találni?

Mehani halkan felnevetett, s így válaszolt:

- Játszottam már bújócskát vele.

Majd hozzátette:

- A viszontlátásra, Adamo, testvérem.

A szokásos szavakat mondta, s hangjában ugyanaz a szeretet és bizalom érzett, mint mindig. Nem, Mehani nem változott.

Purcell utánanézett. Olyan nesztelenül távolodott, mint egy macska. Amikor az óriási fügefa szé-léhez ért, egy pillanatra kirajzolódott még atlétaalakja a lombsátor egy résén keresztül látható égdarabka valamivel világosabb hátterén. Azután lehajolt és eltűnt.

Mehani távozása után hirtelen úgy érezte Purcell, hogy hidegebb lett körülötte. Fölöttük kopogva, szinte elkeseredetten verte az eső a fügefa leveleit. A tahitiak hallgattak.

Purcell megszólalt:

- Kértem a gyűlésen, hogy a ti neveteket is tegyék a mieink közé.

Tetahiti komoly hangja válaszolt rá:

- Tudjuk. Omaata elmondta.

Purcell várt egy kicsit, de semmilyen további megjegyzés nem hangzott el.

- Testvérek! - szólalt meg rövid szünet után. - Igazságtalanul bántak el veletek, de én nem csatla-koztam ehhez az igazságtalansághoz. Sőt megpróbáltam harcolni ellene.

Csönd lett megint, majd Tetahiti hűvösen udvarias hangon így szólt:

- Tudjuk. Megpróbáltad.

Vajon mit jelenthet ez a “megpróbáltad”? Azt vetik talán a szemére, hogy próbálkozása nem járt sikerrel?

Hosszabb ideig várt, de senki sem szólt többet. Aztán Ivoa vállára tette kezét, és fülébe súgta:

- Menjünk.

- A viszontlátásra, Tetahiti, testvérem - mondta Purcell. - A viszontlátásra, mind! A viszontlátásra, testvérek!

- A viszontlátásra, Adamo - felelte Tetahiti.

Azután már csak több hang udvarias mormogását hallotta. Purcell feszülten figyelt, amíg ez is elnémult. A szíve összeszorult. Egyetlen tahiti sem szólította “testvérnek”.

8

Egész éjszaka esett az eső. Reggel, amikor kilépett kunyhójából, Purcell megállapította, hogy a szél északnyugatiról délnyugatira fordult. Most először fújt a szigeten délnyugati szél, s a matrózok a hirtelen időváltozásból arra következtettek, hogy hideget és esőt hoz. És a szél iránya valóban délnyugati maradt a következő három héten át, s nem múlt el nap anélkül, hogy ne esett volna. Az eget szakadatlanul súlyos felhők borították, s a hosszú hullámokat vető Csendes-óceán zöldesszür-ke színt öltött. Még valamicske hó is esett, de a pelyhek, alighogy földet értek, nyomban elolvadtak.

A tahitiak számára újszerű és nyugtalanító volt a tartósan rossz idő, hiszen egész életükben nem szenvedtek ennyit a hidegtől. Ám az esőt hozó délnyugati szélnek volt előnyös hatása is: megön-tözte a batáta-és táróvetéseket, amelyekkel éppen akkor készültek el a sziget lakói, és megtaka-ríthatták a vízhordással járó munkát, legalábbis addig, amíg az esőzés tartott. Egyébként minden alkalommal vagy egy tucat embernek kellett üstökkel és különböző edényekkel elindulnia, s oda-vissza kétórás utat megtennie, hogy vizet hozzon a hegyi forrásból. S minthogy egyik-másik edény elég súlyos volt, elhatározták, hogy a vízhordásban, nemre való tekintet nélkül, minden szigetlakó-nak részt kell vennie. Három csoportba sorolták tehát a huszonhét lakost, s mivel kétnaponként csak egyszer kellett vizet hozni, egy-egy csoportra minden hatodik napon került csupán sor. Mason csak a feleségét küldte, maga nem volt hajlandó részt vonni a munkában. Valahányszor megjelent az emberek között, puszta jelenléte is feszélyezte őket, úgyhogy szinte hálásak voltak neki, amiért kivonta magát a közös munka alól.

MacLeod, mihelyt esni kezdett az eső, egy nagy, kocka alakú favázat ácsolt össze, s kibélelte a Blossom egyik csónakfedő ponyvájával. Mivel három ilyen nagy ponyvát őriztek meg, a skót még két hasonló víztartót tudott készíteni. Mind a hármat a szabad ég alatt helyezték el. Együttes befo-gadóképességük elég nagy volt ahhoz, hogy az esős időszakban fedezze a telep teljes vízszükség-letét.

Amíg a kunyhók építésével el nem készültek, és a nőkön meg nem osztoztak, a szigetlakók élete közösségi jellegű volt. Kényelmesebbnek látták csupán egy konyhán főzni, és közösen étkezni. Amikor mindenki beköltözött saját otthonába, a közösségi élet jórészt megszűnt. Minden családnak külön konyhája volt. Ám a táplálék megszerzése, legalábbis egyelőre, közös feladat maradt. Addig is, amíg az első aratás ideje elérkezik, a pazarlás elkerülése érdekében helyesebbnek vélték, ha nem bízzák kinek-kinek a tetszésére a gyümölcs-és vadon termő batátaszedést. Ezt a munkát is csoportosan végezték. Az előre meghatározott mennyiségben szedett gyümölcsöt mindenki a Blossom Square-re hordta, s ott egyenlő részekre osztották fel az egyes családok között. Az őrbódé mellett, amelyben a Blossom harangja és a tiszti étkező faliórája volt, két kecskelábat állítottak fel, s néhány deszkát erősítettek rájuk. Az angolok “piacnak” nevezték ezt a szerkezetet, amelyre (pontosabban szólva, csak középső részére) kirakták a gyümölcsöt és a zöldséget. Az asztalt ugyanis három részre osztották, oly módon, hogy korlátszerű keskeny léceket szegeztek rá, mégpedig szél-tében. A jobb oldali rekeszbe került a hal, a bal oldali rekeszbe pedig a hús.

Amikor az angol vagy tahiti halászok megérkeztek a fogással, a jobb oldali rekeszbe rakták, és nyomban meghúzták a Blossom harangját. Erre a jelre minden asszony azonnal a piacra sietett, s miután udvariasan megbámulták a nagyszerű fogást, függetlenül a halak számától és nagyságától, nevetni és zajongani kezdtek, úgy tettek, mintha veszekednének, kinek mi jusson, s egy óránál is tovább húzták a zsákmány elosztását, olyan örömük telt ebben a játékban. Az angolok horoggal fogták a halat, a tahitiak pedig szigonnyal. Ám nem csupán ez volt a különbség közöttük. Ha a halá-szat eredményesnek ígérkezett, a tahitiak soha nem fogtak több halat, mint amennyire éppen szükség volt. A peritanik viszont valósággal mámorosak lettek a sikertől, és jóval többet hoztak haza, mint amennyit el tudtak fogyasztani az összes telepesek. A fogás jó felét, amely máskülön-ben megromlott volna, visszadobták ilyenkor a tengerbe. Az asszonyok meg is jegyezték ezzel kapcsolatban, hogy a peritanik mindig maguknak akarnak mindent, és kapzsiságukban sohasem érik be annyival, amennyi valóban kell nekik.

A piactól jobb kéz felé egy kerek lyukat ástak a földbe, és mozaikszerűen kibélelték kövekkel. Ez volt a közösség tűzhelye. Valahányszor elejtettek egy vadmalacot, hatalmas tüzet gyújtottak a tűz-helyben, s mikor a kőburkolat már az izzásig hevült, a tüzet eloltották, és bele tették az előzőleg kibelezett, megmosott és darabokra vágott állatot, amelynek gyomrába egy tüzes követ varrtak be. Letakarták banánlevelekkel, a lombra batáta-és tárógyökereket, avogádó-és mangógyümölcsöket raktak, ezekre újabb levélréteget, s az egészet földdel fedték le. Ilyen módon, több rétegben, egyszerre főzték meg az egész ebédet.

Amikor a vadmalac megsült, a piac bal oldali részében kiterített levelekre tették, s Omaata felszeletelte egyenlő darabokra; a nők sorba álltak, mindegyik banánleveleket tartott a kezében. A vadmalacok, mivel más emlős állat nem élt a szigeten, nagyon elszaporodtak; mindazonáltal, óvatosságból, úgy határoztak, hogy hetenként csak egyet ejtenek el, nehogy kimerüljön az élelemforrás. A vadászatot a tahitiakra bízták, mert ők jól ismerték az állatok fortélyait és szokásait; ily alkalmakkor puskákat is adtak kölcsön nekik; a fegyverrel egyébként ugyanolyan jól tudtak már bánni, mint az angolok.

A tahitiak, már a szigetre érkezés napjától fogva, nagy mennyiségű kenyérfagyümölcsöt szedtek össze. Ezeknek az emberfej nagyságú gyümölcsöknek a húsát nyomban elvermelték, hogy erjedjen. Két hónappal később úgy vélték, hogy az erjedés már befejeződött, s a pép egy részét kivették a veremből, vízzel összegyúrták, zsemléket szaggattak belőle, s megsütötték a közös tűzhelyen. Ezt a kenyérpótlékot eleinte nemigen merték rendszeresen fogyasztani, mert attól tartottak, hogy nem húzzák ki a készlettel a jövő évi termésig. De amikor egy hónap múlva felmérték, mennyit fogyasztottak, és mekkora a megmaradó készlet, megállapították, hogy kissé túlságba vitték a ta-karékoskodást. Ettől kezdve hetenként egyszer sütöttek “kenyeret”. A sütőből kikerülő “zsemlék” szépen megpirultak, ám csak aranybarna színük hasonlított a kenyérre, ízük is, halmazállapotuk is más volt. Mihelyt a héjukat átharapta az ember, elolvadtak a szájában, mint a cukorka, és kellemes, bár kissé savanykás zamatuk is inkább gyümölcsre emlékeztetett.

Élelem tehát akadt bőven a szigeten, ám főleg főzelék és gyümölcs szerepelt az étlapon. A halá-szatra nem mindig volt alkalmas az idő, sokszor a fogás sem volt gazdag, úgyhogy a szigetlakók hetenként átlag háromszor-négyszer ettek halat, húst pedig, mint már láttuk, csak egyszer. Az angolok vérmes reményeket tápláltak a halászcsér-tojásokkal kapcsolatban, és nagy csalódás volt számukra, amikor megtudták, hogy a csérek csak júniusban és júliusban tojnak, tehát hat hónapig kell még várniuk, míg “tojást is ehetnek reggelire”, mint Mason mondotta annak idején.

Az első esős hét folyamán is elállt néhányszor, rövidebb-hosszabb időre a zápor. Ezeket a szüne-teket arra használták fel, hogy a panpungfák kérgéből nagy darabokat hántottak le. A kérget az asszonyok mozsarakban összetörték, pépet készítettek belőle, s ezt addig nyújtották és vékonyí-tották, amíg egészen szövetszerű nem lett. Ha megszárították, az anyag amolyan durvább posztóra emlékeztetett, de az a furcsa tulajdonsága volt, hogy új korában, ha behajlították, halkan ropogott. Amíg az esős időszak tartott, a nők hol egyiküknél, hol másikuknál gyűltek össze, s ilyen szövetda-rabok készítésével foglalkoztak.

Sem MacLeod, sem White nem akarta magát azzal nevetségessé tenni, hogy expedíciót szervez a neki juttatott nő felkutatására. Világos volt egyébként, hogyha a sziget belsejében próbálják felku-tatni a szökevényeket, azok jó előre értesülnek közeledtükről, hiszen a bennszülöttek kiválóan tud-ják messziről jelezni a veszélyt. MacLeod különben a nők elosztása másnapján is hangoztatta, hogy az eső még biztosabban hazakényszeríti majd a két lázadó asszonyt, mint a magánytól való rette-gésük. Ám az eső hiába szakadt éjjel-nappal, három héten keresztül, változás nem történt. Purcell bizonyos jelekből megállapította, hogy a “többség” tagjai összebeszéltek, és állandóan figyelik Mehanit. Ezt Ivoa útján meg is üzente neki, és amikor megkérdezte Ivoát, hogyan fogadta fivére a hírt, az asszony így felelt:

- Nevetett. Nagyon jót mulatott rajta.

- Ez az egész?

- Azt is mondta, hogy a peritanik rossz harcosok volnának.

- Miért?

- Mert nem tudnak nyomokat olvasni. És Timi erre azt mondta, hogy ha háború volna, a tahitiak legyőznék a peritanikat, még akkor is, ha a peritaniknak volna puskájuk, nekik pedig nem.

- Ezt mondta?!…

- Igen. De mindenki letorkolta. Hiszen tudod, milyen Timi…

Purcell maga egyébként nem találkozott Mehanival. Mehani naphosszat aludt a tahitiak közös házában, fázósan beburkolózott a pareuja fölé vett ingbe, amely valamikor Burté volt, s amelynek berakott melldísze és csipkés kézelője elragadtatással töltötte el.

Az esős napok végtelenül hosszúra nyúltak. A faluban mást nem is lehetett hallani, mint a mozsártörők ütemes csattogását a mozsarakban. A vahinék valamennyien összegyűltek egyikük kuny-hójában, s vidáman zajongtak panpungszövet-készítés közben. Többnyire énekeltek, de néha ab-bahagyták ezt, hogy elmondják egymásnak a falu legfrissebb híreit, vagy a lehető legrészleteseb-ben összehasonlítsák tanéjuk különböző érdemeit. Ilyenkor csak nevetgélést és felkiáltásokat lehetett hallani, majd néhány perc múlva ismét működésbe léptek a mozsártörők. Újrakezdődött a tompa és titokzatos csattogás, mintegy ütemet adva egy szomorú dallamú, de vidám szövegű éneknek.

Purcell legközelebbi szomszédja, nyugat felé, Johnson volt, akinek kunyhójából már a nők elosztását követő első héten heves vita, majd tompa ütések és nyögések hallatszottak át. Azután néma csönd lett. Mindez a déli étkezés után történt, s három nappal később, ugyanebben az órában, Purcell ugyanezeket a neszeket hallotta azonos sorrendben. Csak azt nem tudta, melyikük veri há-zastársát, Taiata-e, vagy Johnson. Ivoához fordult felvilágosításért. Az asszony a fejét rázta, s el-mondta, hogy a faluban mindenki tudja, milyen rosszul sikerült Johnson házassága. Ez nem is cso-da, ha olyan természetű nőről van szó, amilyen Taiata. Jó néhány tanéja volt már Tahitin, de egyik mellett sem tartott ki egy hónapnál tovább. Amikor a Blossom horgonyt vetett az öbölben, már öt esztendeje nem talált magának férjet, még a tahiti öregek között sem. Alighanem ezért is határozta el, hogy a peritanikkal tart.

Mason és Vaa viszonyáról ezzel szemben senki sem tudott semmit. Az asszony, amióta a peritani főnök vahinéja lett, feltűnően távol tartotta magát társnőitől. Ritkán járt el otthonról, legföljebb a piacra. Mason viszont soha nem mutatkozott a faluban, s ha egyik ösvény fordulójánál véletlenül találkozott valakivel, nem is viszonozta köszönését. Amikor elállt az eső, hosszú, magányos sétára indult a hegyoldalon. Ha esett, akkor csak a “parancsnoki hídján” járkált háromszor naponta, egy deszkapallón, amelyet kövekre rakott, egyik mellvédtől a másikig. Talán azért sétált így, hogy a lába ne legyen nedves, de talán azért, hogy úgy érezze, még mindig a hajóján járkál. Ha Purcell, aki kis hajóablakában olvasott, felemelte fejét a könyvről, látta, hogyan jár ide-oda, a kalapját és vállát verdeső esőben, amelyről láthatólag nem is vett tudomást. Négyszer vagy ötször tette meg az utat, majd megállt, két kezét a mellvédre tette, kihúzta magát, előreszögezte állát, s mereven nézett a távolba, mintha nem is a néhány méternyire levő kókuszpálmák jelentenék a látóhatárt, hanem a végtelenbe nyúló tenger tarajos hullámaira nyílnék a kép.

Reggeltől estig szakadt az eső. Purcell olvasott. Előtte a szoba egyik négyszögletes hajóablaka, mögötte a ház elhúzható fala, amely délre, a hegyre nézett. Amikor a kunyhót építette, pompás ötletnek tartotta, hogy kitárhatja majd a napfény, a meleg előtt. Csakhogy délről jött az eső is, és a szörnyű délnyugati szél. S most a szél szakadatlanul rázta a vájatban a félrehúzható falat, s minde-nütt beszivárgott a víz. Kis tócsákba gyűlt a padlón, s végigcsorgott a deszkák közein, hiába ácsolta össze eresztékekkel.

Soha ennyi esőt nem látott Purcell, még Londonban, még szülőföldjén, Skóciában sem. Arra éb-redt, hogy fehér köd veszi körül, nagy gomolyokban lebeg a fák között. Utána jéghideg apró szemű eső szitált. A vattás ködcsomók lassan ritkulni kezdtek, s már-már ágy látszott, mindjárt áttűz raj-tuk a nap. S valóban fel is szállt a köd, de helyébe az eső lépett. Naponta felvonultatta minden vál-tozatát: a szitáló esőt, a vastag, nagy cseppekben lezúduló záport, a vad szélrohamok kísérte ziva-tart. A sziget köves talaja nem szívta be a vizet, s így felülete sártengerré változott. Már csak főze-léket tudtak osztani, mert ebben az ítéletidőben sem halászni nem lehetett, sem vadászni. A MacLeod készítette, vitorlavászonnal bélelt három víztartály színültig megtelt, és sietve kellett levezető csatornát ásniuk, hogy a felesleges víz lecsorogjon a sziklafalon. Az ösvények lassanként járhatatlanná váltak, a kövek, amelyekkel kirakták őket, elsüllyedtek, mintha csak beszippantotta volna őket a sár. Újabb köveket kellett összeszedniük - ezúttal a legszélesebb és leglaposabb köveket válogatták ki -, és fáradságosan az ösvényekhez szállítaniuk, hogy az előzők tetejére rakják őket. A faluban azért hagytak meg minél több kókuszpálmát, hogy lombjuk védelmet nyújtson a napsütés ellen. Most azonban köd és fojtó pára lebegett állandóan a fák között.

Mindenünnen csorgott a víz. Nyirkos, nedves volt minden, és bomlani kezdett. A levegőben éme-lyítően édeskés szag terjengett, s átitatott mindent. A házak sarkában penész lepte be a deszkákat, a szerszámokat hiába zsírozták be, huszonnégy óra alatt megrozsdásodtak.

A Blossom öble az északi parton volt, tehát szélárnyékban, így itt viszonylagos nyugalom honolt. Hanem nyugat felől a szó szoros értelmében oldalba kapta az óceán a sziklafalat, és roppant hullámokat zúdított rá. A hullámpermet olykor hihetetlenül magasba szökkent, odafönt elkapta a délnyugati szél, és újabb, ezúttal sós esőként zúdította a falura. A második hét vége felé a szigetlakók arra riadtak fel az éjszaka kellős közepén, hogy tompa lökés rengeti meg az egész szigetet. Reggel aztán megállapították, hogy leomlott a sziklafal előreugró része, amelyet aláásott a hullámverés. Pontosan azon a helyen történt ez, ahol MacLeod annak idején felszerelte a csörlőjét. Purcellnek időnként az az érzése támadt, hogy a sziget a szél és a víz hatalmas csapásai alatt mindjárt leszakad horgonyláncáról, amely az óceán fenekéhez köti, úszni kezd a vízen, az eső szitává lyuggatja, s végül darabokra törik, és feloldódik a környező víztömegben.

Mihelyt leszállt az éjszaka, a vahinék mindegyik kunyhó kis ablakában egy doédoét gyújtottak meg, ezzel adva a tupapahuk értésére, hogy jelenlétük nem kívánatos. Purcell, hogy olvasni tudjon, hármat gyújtott meg egyszerre. E tékozlás nem járt semmiféle kockázattal, mert doédoé bősége-sen termett a szigeten. E szó egy vadon termő dió és fája tahiti neve volt. A gyümölcs tele volt félig szilárd növényi olajjal, s az angolok eltanulták a tahitiaktól, hogy mécsesnek lehet használni, ha pálmarostot fűznek át rajta, bélnek. Persze, a fénye gyengébb volt, mint egy gyertyáé, s lángja olykor akkorákat csattant, mint egy rakéta, de az olaj kellemes, fűszeres illatot árasztott, amely nem okozott fejfájást.

Purcell olykor a hajóablakhoz lépett s kinézett. A fák között itt-ott elővillantak a parányi fények. Félelmetes volt elgondolni, hogy ötszáz tengeri mérföldes körzetben ez a szikla és a rárakódott, fáit és gyümölcseit termő vékony sárréteg jelenti az egyetlen lakható földdarabkát, s a csöpp sziget körül nincs más, mint a hullámok, szél, eső és sötétség…” Bennünk pedig - gondolta Purcell -, akik ebbe a vékony sárrétegbe kapaszkodunk, úgy túlteng az erő, hogy pártokat alakítunk egymás ellen…”

A kapun elég erősen bezörgetett valaki. Mielőtt Purcell felkelt volna, Ivoa már szaladt ajtót nyitni.

Vaa lépett be. Haja csuromvíz volt, vállán azonban méltóságteljesen hordta a Blossom egyik takaróját. Bejött, alig észrevehető fejbólintással üdvözölte Ivoát, majd ahhoz az asztalhoz ment, amely mellett Purcell olvasott, és minden bevezető nélkül így szólt:

- A taném azt kérdezi tőled, meglátogathat-e ma este?

Vaa fellépése meghökkentette Purcellt. Csak valamelyik tahiti nagytörzsfőnök engedhette volna meg magának, hogy így, ajtóstul rontson a házba.

- Ma este? - kérdezte, és kételkedően vonta fel szemöldökét.

- Ma este - válaszolta Vaa.

A kunyhó közepén állt, tömzsi lábát szétterpesztette. Csorgott róla az csővíz, és kis tócsába gyűlt lába körül. Kihúzta magát, parasztos, széles, becsületes arcán büszkeség tükröződött: tudatában volt, milyen előkelő társadalmi rangra emelkedett, amikor Mason felesége lett.

- Késő van, és esik az eső - felelte Purcell, kissé csodálkozva Vaa előkelő magatartásán. - De ha a tanéd kívánja, holnap reggel elmehetek hozzá.

- Mondta, hogy ezt fogod mondani - jelentette ki Vaa, még mindig valami alig megfogható gőg-gel, úgy, mintha egy alantasával beszélne. - Nem akarja. Azt mondta, hogy jobban szeretné még ma este.

- Hát akkor jöjjön! - szólt Purcell.

Vaa megint alig észrevehető, hűvös fejbiccentéssel üdvözölte Ivoát, és elment.

Mihelyt becsukódott mögötte az ajtó, Ivoa kacagni kezdett.

- Hogy ez hogy pöffeszkedik! - kiáltott fel. - Vaa, ember, Vaa! Olyan egyenesen jár, mint egy tavana vahiné!(Főnökfeleség!) És tudod, milyen alacsony sorban született?!

- Nem lehet kétféleképpen születni! - jegyezte meg haragosan Purcell. - Megszületett, és kész. Ne légy hiú, Ivoa!

- Én? - kérdezte Ivoa, és bájos mozdulattal emelte melléhez mindkét kezét. Purcell csak bámulta, milyen kecses, de szilárdan kitartott véleménye mellett.

- Büszke vagy rá, hogy főnök leánya vagy…

- De hát valóban az vagyok! Otu nagy főnök!

- Otu okos és jó ember. Arra légy büszke, hogy Otu lánya vagy, ne arra, hogy főnök az apád.

- Ezt nem értem! - mondta Ivoa, és leült az ágyra. - Otu azért főnök, mert ő Otu.

- Nem igaz! - felelte Purcell nekihevesedve. - Otu akkor is Otu volna, ha nem volna főnök.

- De főnök! - állapította meg Ivoa, és sokatmondó mozdulattal tárta szét karját.

- Értsd meg végre! - magyarázta Purcell. - Ha te büszke vagy arra, hogy főnök az apád, akkor semmi ok sincs arra, hogy Vaa ne legyen büszke, mert ő meg egy főnök felesége.

Ivoa elfintorította arcát. A kapun zörgettek, s arcáról nyomban eltűnt a fintor. Már nem volt ideje arra, hogy tovább játssza a vitát, tehát ragyogó mosolyt küldött Purcell felé, és szaladt ajtót nyitni.

- Jó estét, nagy csónak főnöke - mondta udvariasan.

- Hümm! - mormogta Mason.

Nem tudta megjegyezni a bennszülött nők nevét. Belezavarodott. Mindegyik “a”-ra végződött. Amellett olyan egyformák voltak: félmeztelenül mászkáltak, folyton fecsegtek. Vagy a mozsarukat verték azzal az istenverte mozsártörővel!

Purcell felkelt, és az egyik zsámolyra mutatott.

- Azt hiszem, első ízben üdvözölhetem házamban.

- Hümm! - felelte Mason.

Leült, és körülnézett.

- Hideg van magánál - állapította meg gőgösen.

— Hideg bizony - felelte mosolyogva Purcell. - Emiatt az elhúzható fal miatt. Nyilván tökéletesíte-nem kell a megoldást.

Csönd lett. Mason a lábára bámult. Purcellnek az a furcsa érzése támadt, hogy zavart, ijedt, s nem tudja, hogyan kezdje a mondókáját.

— Három doédoét éget egyszerre? - kérdezte Mason, s hangjából enyhe rosszallás csendült ki, mintha Purcell még mindig a hajón volna, és a Blossom olajkészletét tékozolná.

- Igen, olvastam éppen.

- Látom - felelte Mason.

A Purcell asztala felé hajolt, és fennhangon olvasta el a könyv címét:

- Gulliver kapitány utazásai.

- Olvasta?

Mason megrázta négyszögletes fejét.

- Éppen eleget olvastam belőle ahhoz, hogy megállapítsam: ez az állítólagos Gulliver kapitány so-ha nem volt tengerész. Amit pedig azokról az országokról mesél, amelyekben állítólag megfordult, hát én egy szavát sem hiszem el…

Purcell elmosolyodott. Ismét hallgatott.

- Purcell úr! - szólalt meg egy idő múlva Mason. - Köszönetet kell mondanom önnek, hogy nekem juttatta Vaát.

Majd a legkomolyabban hozzátette:

- Minden vonatkozásban meg vagyok vele elégedve!

- Ennek igazán nagyon örülök, kapitány úr! - felelte Purcell. - De MacLeodnak kellene köszönetet mondania. Az ő gondolata volt Vaa.

- MacLeod! - mondta Mason, és elvörösödött. - Végtelenül sajnálom, hogy bármivel is adósa va-gyok ennek a…

Azt akarta mondani: “ennek az átkozott skótnak”, de még idejében eszébe jutott, hogy Purcell is skót származású.

- Képzelje csak - folytatta a legmélyebb felháborodás hangján -, tegnap találkoztam ezzel az alak-kal. Kezében volt a Burt szögmérője. Persze visszaköveteltem tőle. Tudja, mit volt képe válaszolni?! “Ez nekem jutott Burt hagyatékából. De ha meg akarja venni tőlem, hajlandó vagyok eladni magának.”

- Eladni? - kiáltott fel Purcell. - Mit akar itt kezdeni a pénzzel?

- Ezt kérdeztem tőle én is. Azt felelte, hogy húsz év múlva elévül a lázadás, s ha akkor felbukkan majd egy angol hajó, és hazaviszi, Skóciába, nem akar fillér nélkül megérkezni a szülőföldjére…

Purcell elnevette magát, Mason azonban nem nevetett vele. Szemét a földre szögezte: gondter-heltnek látszott. Aztán, egy pillanat múlva, felemelte fejét, összeszedte magát, és élesen, szinte kihívóan így szólt:

- Én… egy szívességet szeretnék kérni magától.

“No végre!” - gondolta magában Purcell.

- Készséggel állok rendelkezésére, ha tehetem - bólintott rá. Mason egy türelmetlen kézmozdu-lattal mintha el akarta volna hessegetni ezt a szokványosan udvarias szólamot.

- Természetesen vissza is utasíthatja a kérésemet - mondta már-már sértő hangon.

- Egy szóval sem mondtam, hogy visszautasítom - felelte Purcell mosolyogva.

- A következő dologról van szó - folytatta Mason, az előbbi türelmetlen hangon vágva el Purcell tiltakozását. - A hegyen tett sétáim közben felfedeztem az északi lejtőn egy barlangot, amelyet igen nehéz megközelíteni. Egy nagyon meredek ösvény vezet csak oda… Illetve ösvénynek is lehet nevezni… Tulajdonképpen nem is az. Olyan meredeken emelkedik, hogy az ember csak a sziklába kapaszkodva tud előrejutni… A lényeges az, hogy más úton nem is lehet megközelíteni a barlangot. Tudniillik jobbról-balról hatalmas bazaltfalak védik… tulajdonképpen inkább sziklatornyoknak kellene nevezni őket… azokat nem lehet megmászni… A barlang teteje viszont messze előreugrik a bejárat fölé, úgyhogy a csúcs felől sem lehet a nyíláshoz jutni, még kötél segítségével sem. Meg-jegyzem még, hogy a barlangban, belül, van egy forrás is…

Itt megállt, mintha maga is csodálkoznék, hogy ilyen hosszú ideig beszélt egyfolytában.

- Alaposan megvizsgáltam a barlangot, és megállapítottam, hogy támadás esetén egyszerűen bevehetetlen volna - folytatta aztán. Szürke szeme hirtelen felvillant. Hirtelen felemelte a. hangját, és hozzátette: - Állítom, Purcell úr, hogy egyetlen ember, hangsúlyozom, egyetlenegy ember, ha van fegyvere és elegendő lőszere, és természetesen ennivalója is, a barlang bejáratában fel tudna tartóztatni egy egész hadsereget…

“A fregatt” - gondolta magában Purcell. Valóságos rögeszmévé vált ez Masonben. Hiába védték a szigetet hatalmas sziklafalak, Mason még mindig nem érezte eléggé bevehetetlennek. Még ennél is erősebb biztosítékot keresett, s felfedezett egy második védelmi vonalat. A sziget volt szemében az erődítmény, a barlang pedig a fellegvár…

- Természetesen nem kívánom öntől, hogy velem együtt tüzeljen a támadókra - szólalt meg újra Mason hűvösen -, hiszen ismerem az ön felfogását. És nem számítok persze az emberekre sem…

Itt megállt, majd magabiztosan folytatta, de érzett a hangján, hogy egyáltalán nem biztos a dol-gában.

- ...amíg vissza nem térnek a kötelességteljesítés útjára. - Újabb szünetet tartott, majd ünnepélyesen bejelentette:

- Öntől, Purcell úr, csak azt kérem, hogy segítsen nekem fegyvereket és lőszert átszállítani a barlangba.

Megint elhallgatott, szürke szeme Purcellre szegeződött. Mivel Purcell nem szólt semmit, így folytatta:

- Megkérhettem volna erre Vaát is! Nagyon erős - folytatta, s fürkésző pillantással mérte végig Purcellt, mintha sajnálná, hogy a felesége nem erőteljesebb és vállasabb. - Csakhogy a bennszülöttek, amint látom, félnek a barlangok közelébe menni, mert azt tartják, hogy tupapahuk laknak bennük… Ez persze más vonatkozásban igen szerencsés körülmény. Az ő részükről nem kell lopás-tól tartanunk…

- És a matrózok? - vetette közbe Purcell.

- Miért csábítanák őket a fegyverek? Mindegyiküknek van puskája. Egyébként sem fenyeget az a veszély, hogy felfedezik a barlangot. A vízhordást kivéve úgyszólván ki sem mozdulnak soha a falu-ból. Vérbeli tengerészek, utálnak gyalogolni. Gondolja meg, Purcell úr: hetek óta itt vagyunk már, és kinek jutott eszébe felmászni a hegycsúcsra? Mindössze két embernek, önnek és nekem.

Megint szünetet tartott, majd hozzátette:

- Természetesen titoktartást kérek öntől.

- Ezt megígérem - vágta rá azonnal Purcell.

Elég hosszú ideig hallgattak mind a ketten, majd Purcell így szólt:

- Kapitány úr, legnagyobb sajnálatomra kénytelen vagyok megtagadni azt a szívességet, amelyet kér tőlem. Ha segítenék önnek a fegyvereket átszállítani abba a barlangba, akkor az ön cinkostár-sává válnék azokban a gyilkosságokban, amelyeket ön egy partraszállás esetén netán elkövetne velük.

- Gyilkosságokban?! - kiáltott fel Mason.

- Hát mi más volna? - kérdezte nyugodtan Purcell.

Mason felállt. Arca sötétpiros volt, homlokán kidagadtak a kékes erek, szakadatlanul pislogott.

- Úgy vélem, Purcell úr - mondta, s hangja megremegett a visszafojtott dühtől -, hogy jogos ön-védelemből cselekedném…

- Nekem nem ez a véleményem - jelentette ki határozottan Purcell. - Beszéljünk világosan, jó?! Akik itt vagyunk, valamennyien bűnösök vagyunk: vagy lázadók, vagy lázadók cinkostársai. Ha szembeszállnánk Őfelsége hadseregével, és fegyvert fognánk a partraszállókra, akkor ezt a bűnt egy újabbal tetéznők: lázadással. Ezenkívül minősített gyilkosságot követnénk el, ha szerencsétlen-ségünkre megölnők az ellenünk kiküldött tengerészeket…

- Purcell úr! - kiáltott fel Mason olyan féktelen haraggal, hogy Purcell már azt hitte, mindjárt megüti. - Soha életemben nekem… Purcell úr! - folytatta eszeveszett dühvel -, nem vagyok hajlandó eltűrni… Ez a legnagyobb… hogy mer ön a legnagyobb nyugalommal…

Ajka remegett, tekintete merev volt. Újra meg újra belefogott így egy-egy mondatba, de nem tudta befejezni egyiket sem. Attól, hogy sehogy sem tudta kifejezni magát, csak még dühösebb lett. Kezét ökölbe szorította, s elhatározta, hogy nem mondja el szónoklatát. Ennyit mondott csu-pán fojtott, fakó hangon:

- Nincs több szavam önhöz.

Ezzel sarkon fordult, az ajtó felé indult, kinyitotta, és kiment, merev léptekkel, gépiesen.

A szél kétszer vagy háromszor is becsapta az ajtót, míg Purcellnek eszébe nem jutott becsukni.

Visszatért asztalához, és gondterhelten leült. Mason hevessége már-már nem volt normális.

- Az Eatuára mondom! Kiabált! Kiabált! - álmélkodott Ivoa. Az ágyon volt, lábát maga alá húzta, vállára egy takarót terített.

- Egy szívességet kért tőlem, de én megtagadtam.

Ivoa figyelmét nem kerülte el, hogy tanéja el akar hallgatni valamit előle. Valósággal mardosta a kíváncsiság, ám a tahiti illemszabályok értelmében nem volt szabad kérdéseket feltennie, főleg férjének nem.

- Maamaa! - állapította meg fejcsóválva. - Mondd, Adamo - folytatta ingerkedve -, miért van az, hogy a peritanik olyan sokszor maamaaák?!

- Nem tudom - felelte Purcell mosolyogva. - Talán azért, mert túl sok tabujuk van.

- Ó, nem! - mondta Ivoa. - Nem ez lesz az oka. A Csontváznak nincsenek tabui, és mégis ő a legmaamaább valamennyiük között.

Majd így folytatta:

- Ha nem volna maamaa, nem sértette volna meg az én fivéreimet azzal, hogy kizárja őket az osztozkodásból.

Elhallgatott, s elfordult, mint aki úgy érzi, hogy többet mondott a kelleténél.

- Haragusznak rá ezért?

- Igen, haragusznak rátok - felelte az asszony, fejét még mindig elfordítva. - Nagyon haragszanak.

Volt a hangjában valami, ami nyugtalanította Purcellt. Ezért megkérdezte:

- Rám is?

- Rád is.

- Ez pedig igazságtalan! - kiáltotta Purcell felháborodva. Felkelt, odament az ágyhoz, leült Ivoa mellé, és megfogta mind a két kezét.

- Hiszen láttad te is…

- Láttam - mondta Ivoa.

Rövid szünet után megszólalt megint.

- Azt mondják, hogy úgy bánsz barátaiddal, mint ellenségekkel.

- De hisz ez nem igaz! - kiáltott Purcell, akit mélységesen bántott ez a vélemény.

- Azt mondják, hogy a kis patkány el akarta venni tőled a feleségedet, és te mégsem akartad en-gedni, hogy Omaata elverje. És ez igaz is - állapította meg, s megrendítő pillantást vetett Purcellre.

“Szóval Ivoa is neheztel rám” - gondolta Purcell. Felállt, járkálni kezdett a szobában. Egészen le-sújtotta, amit hallott. Az egyik oldalon gyűlölik, a másikon gyanúsítják… Egyszerre szörnyen egyedül érezte magát.

- És Mehani? - kérdezte, s egy pillanatra megállt. Ivoa félrefordította fejét, mintha nem hallotta volna.

- Azt mondják, nem engedted, hogy Uili megölje a Csontvázt.

- Megölje! - kiáltott fel Purcell, s két kezét fülére szorította. Ölni! mindig csak ölni!

Megint járkálni kezdett föl és alá a szobában. Érezte, mennyire nem tudja megmagyarázni magatartását még Ivoának sem.

- És Mehani? - kérdezte ismét, felesége előtt megállva.

Néhány pillanatig csönd volt. Aztán Ivoa összefonta karját a mellén, és gúnyosan azt mondta:

- Légy boldog, ember! Mehani még mindig szeret.

Purcell arca felderült, s Ivoa bosszúsan állapította meg:

- Azt hiszem, jobban szereted Mehanit, mint engem.

Purcell mosolygott, s visszaült mellé az ágyra.

- Ne légy olyan, mint a peritani vahinék…

- Miért, azok milyenek?

- Majdnem mindig féltékenyek.

- Én nem vagyok féltékeny - tiltakozott Ivoa. - Láthatod, Itia állandóan fut utánad, azt akarja, hogy játsszál vele. És mit csinálok én?… Talán bizony kiabálok?…

Ez a megjegyzés zavarba hozta Purcellt. Nem is felelt rá. Rövid szünet után megkérdezte:

- Mehani mit mond?

- Védelmez téged. Azt mondja, te egészen különös ember vagy, téged nem lehet úgy megítélni, mint másokat. Azt állítja, hogy te moá(Szent.) vagy.

Alulról Purcellre nézett, és ártatlanul megkérdezte:

- Mondd, Adamo, igaz ez? Igaz, hogy moá vagy?

Purcell legszívesebben vállat vont volna. De erőt vett magán, s inkább járkálni kezdett megint a kunyhóban. A tahitiak szemében moának lenni nem valami hősies erőfeszítés eredménye, hanem alkati kérdés. Az egyik ember nagy moá, ahogy a másik kacsalábú: ilyennek született. Szóval ez rendkívüli tulajdonság, esetleg csodálatra méltó, de nem tekintik különös érdemnek. “Hát csak hadd higgyék rólam! - határozta el magában Purcell. - Higgyék ezt, ha így jobban megértik a visel-kedésemet…”

Megállt, és nagyon komolyan azt mondta: - Igen, Ivoa, igaz.

- Ó, Eatua! - kiáltott fel Ivoa, s olyan boldogság sugárzott arcáról, hogy Purcell elszégyellte magát. “Micsoda szélhámos vagyok!” - gondolta zavartan.

- É, Adamo, é! - folytatta Ivoa. - Olyan boldog vagyok! Láttam egyszer egy moát Tahitin, de az na-gyon öreg volt! Jaj, milyen öreg és roskatag volt! Most pedig itt van velem mindennap egy moá a házamban! És szép is! És az én taném! - fejezte be kitörő örömmel, s az ég felé emelte két karját.

Ledobta válláról a takarót, leugrott az ágyról, odaszaladt Purcellhez, átölelte, és összevissza csókolta. Purcell meghatottan és zavartan nézte. Ivoa apró csókokkal hintette tele arcát, állát, ajkát, arca közben szüntelenül cikázott, és újra meg újra felvillant csodálatos kék szeme fénye. Milyen szép ez az asszony! Mennyi fény, mennyi melegség, mennyi jóság sugárzik belőle!…

- Szóval moá vagy - ismételte elragadtatva Ivoa.

Karjai közé szorította, s lassan, majd egyre gyorsabban hátrálni kezdett, mintha táncot járna vele. Purcellt derű és boldogság öntötte el. Ivoa az ágy felé húzta, hátravetette magát, s a férfi nevetve zuhant rá. Aztán már nem nevetett. Ivoa ajkát kereste, de még felvillant benne ez a gondolat: “Furcsa elképzeléseik vannak a tahiti nőknek a szentekről!”

Másnap szép, derűs idő volt, még a nap is kibukkant, három hét óta először. Purcell tizenegy óra tájban lépett ki kunyhójából, végigment a West Avenue-n, és bekopogott Bakerékhez.

Horoa nyitott ajtót. Csupa tűz volt, izmai feszültek, szemében fékezhetetlen akarat villogott.

- Jó reggelt, Adamo, testvérem! - kiáltott fel.

Ott a küszöbön átölelte, és szenvedélyesen megcsókolta, peritani módra. Amikor Purcell megint levegőhöz jutott, akkor vette csak észre, hogy az asszony mögött ott áll a szoba közepén Baker is, nyugodtan mosolyogva.

- Jöjjön velem! - szólt Purcell. Be sem lépett a szobába. - Szükségem van magára. Meg akarom látogatni MacLeodot.

- MacLeodot? - ismételte meg Baker. Napbarnított, finom vonalú arca nyomban elváltozott.

- Jöjjön csak! - szólt Purcell. - Itt az ideje, hogy tárgyalni kezdjünk.

Amikor Horoa észrevette, hogy Baker el akar menni, elébe állt, a szeme izzott, és sörényét rázva szenvedélyes szónoklatba kezdett. Baker kérdő pillantást vetett Purcellre.

- Szemrehányásokat tesz, hogy elmegy, pedig nem is aprított neki fát.

Baker megveregette Horoa csípőjét, kissé elmosolyodott, és azt mondta:

- Rögtön, Miss. Rögtön!

E szavaknak semmi hatásuk nem volt. Horoa nyaka idegesen remegett, orrlyuka kitágult, s farát kifeszítve, toporzékolva folytatta sérelmei felsorolását.

Baker Purcellhez fordult.

- Hogyan mondják tahitiül, hogy “mindjárt”?

- Araué.

- Araué, Horoa, araué! Araué - jelentette ki nyomatékosan Baker.

Megint megveregette az asszony csípőjét, és kilépett a kunyhóból. Horoa megállt az ajtóban, s tovább folytatta vádbeszédét a távolodó két férfi felé.

- Kicsit fárasztó - állapította meg Baker. Rövid szünet után hozzátette:

- Nem is rossz lány, higgye el. Csak fárasztó. Örökösen színházat játszik. Mindenből jelenetet csi-nál.

Megállt, visszaintett, és odakiáltotta az asszonynak: - Araué! Araué!

Aztán elindult megint.

- Azt hiszem, bánkódik MacLeod után. Mellettem alighanem túlságosan nyugodt az élete.

Purcell feléje fordult, s megjegyezte: - Pontosan ezt mondta ő is.

Baker elnevette magát.

- Nagyszerű! Akkor legalább az ő részéről nem lesz akadály!

A nap már melegen sütött. Csodálatos volt, hogy a ragyogó égbolt megint elővillant a pálmafák levelei között, s megint ott csapongtak körülöttük a tarka madarak. Amíg az eső esett, nem lehetett látni őket, s az ember azt hihette volna, hogy elpusztultak mind, olyan parányiak és törékenyek voltak. De lám, most megint előbukkantak, és élénkebbek, barátságosabbak voltak, mint valaha.

Baker megszólalt, de hangja most másképpen csengett: - Azt hiszi, zöld ágra tud vergődni MacLeoddal?

- Azt hiszem, igen - felelte Purcell.

Johnson kunyhója előtt Purcell halkan megjegyezte:

- Alighanem itt is nagy jelenetek vannak, ha abból következtetek, ami áthallatszik hozzám.

- Az asszony veri az öreget.

Purcell megállt, és Bakerre nézett. - Az asszony? Biztos maga ebben?

- Láttam egyszer, amikor egy fatuskóval kergette férjét a kertben.

- Szegény öreg - állapította meg Purcell.

Honnan nem menekült, csakhogy óceánok legyenek közte és a között a boszorkány között, akitől rettegett. És itt, a világ túlsó végén, egy másik boszorkány karmai közé került.

Baker finom vonalú arca összeráncolódott. - Látja, hadnagy úr…

- Purcell.

- Purcell… Látja, Purcell, Johnson rosszul számított. Csúnya nőt választott magának. Azt hitte, hogy mert csúnya, csupa jó tulajdonsága van. Csakhogy ez nem igaz. Ha így állna a dolog, mindenki a csúnya nőket hajszolná. Képzelje csak el! Ők volnának a legkapósabbak! Csakhogy az az igazság, hogy a csúnya nők éppen olyan kiállhatatlanok, mint a csinosak…

Aztán rövid szünet után még hozzátette: - És tetejébe még csúnyák is.

- Maga nagyon sötéten lát mindent. Azt hiszem, Avapuhi…

- Ó, Avapuhira nem mondhatok egy rossz szót sem! - mondta, Baker, s megrázta fejét. - Csak úgy általánosságban mondom. Tudja, Purcell, a nők általában…

Megdörzsölte homlokát jobb szemöldöke fölött, úgy fejezte be a mondatot:

- ...kicsit fárasztóak szerintem. Aztán hozzátette még:

- Soha nincsenek megelégedve a helyzetükkel. Mindig másvalamit kívánnak, mint amijük éppen van. Másik férjet. Másik ruhát. Mit tudom én, mit még!

- Azt hiszem, igazságtalanul ítél. A tahiti nők nem ilyenek!

- Horoa bizony ilyen!

Purcell rápillantott. Ideges típus. Nyugodtan ideges. Arca meg sem rezzen, de szeme körül sötét karika, s alsó ajka úgy lüktet, mint egy ütőér…

Baker minden átmenet nélkül megkérdezte:

- Megmondaná nekem, mit keresünk MacLeodnál?

- Van egy ötletem - felelte Purcell. - Tegnap este beszélgettem Masonnel, akkor támadt ez a gon-dolatom. Nem tudom még, ér-e valamit. Ha nem sikerül, jobb, ha meg sem mondom előre, mire gondolok.

Mason háza előtt haladtak el. A kapitány ott járkált a “hajóhídon”, a deszkaösvényen, cipőben, nyakkendősen, állig begombolkozva, kalapban.

- Jó reggelt, kapitány úr - köszöntötte Purcell, de nem lassított.

- Jó reggelt - ismételte meg Baker, mint a visszhang, azt azonban már nem tette hozzá, hogy “kapitány úr”. Mason még csak a fejét sem fordította feléjük. Ment, egyenesen előrenézett, a látóhatár felé, lábát óvatosan rakosgatta, törzsét megfeszítette, mintha hajófedélzet himbálóznék alatta. Olykor türelmetlenül emelte kezét fejéhez, hogy elkergesse a közvetlenül körülötte röpködő ma-darakat. Purcellt szúnyogokat hessegető emberre emlékeztette ez a mozdulat, amelyet valaho-gyan ide nem illőnek érzett, maga sem tudta, miért.

- Amint látom, a madarak nem sínylették meg az esőt - mondta Purcell.

Bakerre pillantott, és halkan hozzátette: - Hát Avapuhi?

- Ő sem.

- És Itia?

- Ő sem.

- Mikor látta Avapuhit? - kérdezősködött tovább halk hangon Purcell.

- Tegnap. Horoa elment Omaatához pampungrostot törni, és sikerült megszöknöm.

- Talán nem kell már nagyon sokáig várnia - szólt Purcell. Bakerre nézett. Most egyszerre még közelebb érezte magához. Napbarnított arca oly tiszta. Olyan egyenesen, őszintén viselkedik. Gesz-tenyebarna szeméből annyi derű sugárzik. Mindig szelíd és barátságos, de érzik mögötte az erő. “Sőt az erőszak is - állapította meg magában Purcell. - Ez az egyetlen olyan tulajdonsága, amit nem szeretek.”

Mihelyt Purcell rátette kezét a MacLeod kertjébe nyíló kisajtóra, megjelent háza küszöbén a skót, és mögötte, félig eltakarva, meztelen felsőtesttel, kezét háta mögé dugva, White is. A mesztic ne-vetségesen alacsonynak és kövérnek látszott MacLeod mellett.

- Mit akarnak? - kiáltott feléjük barátságtalanul az utóbbi.

- Magával beszélni - felelte Purcell, de nem lépett be az ajtón. Rövid szünet következett.

- Mind a ketten? - kérdezte azután bizalmatlanul MacLeod. Purcell agyában csak most merült fel a gondolat, hogy a skót talán támadástól tart.

- Szeretném, ha Baker tanúja volna annak, amit mondani akarok magának. De White is maradhat, ha akarja.

- Jó! - felelte MacLeod. - Jöjjenek be.

Mialatt a két látogató átment a kerten, MacLeod ott állt kunyhója küszöbén, és figyelte a felé kö-zeledőket. Hosszú, hanyag tartású törzse valahogy ferdén és szabálytalanul ült vékony gólyalábán; jobb kezét könnyedén csípőre tette, de mélyen ülő szemét nem kerülte el a vendégek egyetlen mozdulata sem.

Amikor Purcell belépett a kunyhóba, mindenekelőtt az tűnt fel neki, mennyi faliszekrény van a helyiségben. A falak mentén egészen a tetőig értek, de jutott belőlük az ajtó és a két hajóablak köré is. A szekrényeken, különböző magasságban, kis ajtók nyíltak, mindegyiken zár volt vagy lakat.

A faliszekrényeken kívül csak egy súlyos tölgyfa asztal állt a szoba közepén, valamint elég sok zsámoly. Ebből arra lehetett következtetni, hogy MacLeod házában szokott tanácskozni a “többség”.

MacLeod az asztal túlsó oldalára állt, mint aki ügyel arra, hogy valami akadály legyen közte és látogatói között. Aztán hirtelen kinyújtotta feléjük csontvázszerű karját és kezét - karja olyan hosz-szúnak látszott, hogy szinte a szoba túlsó faláig ért -, és hellyel kínálta őket, de egyetlen szót sem szólt. Leültek, White nesztelen léptekkel megkerülte az asztalt, s a skót mellett foglalt helyet. Kezét térdére tette, mutató-és középsőujjával dobolni kezdett, figyelmes fekete szemét Purcellre szegezte. MacLeod állva maradt, kezét zsebre vágta.

A négy férfi néhány pillanatig egymásra nézett. Egyetlen szó sem hangzott el. Purcell arra számított, hogy MacLeod támad majd először, s megpróbálja szokott lendületével lerohanni. Ám MacLeod láthatólag nem sietett beszélni. Egyelőre hallgatott a méltóságteljesség valóságos meg-testesüléseként. Egész magatartása azt juttatta kifejezésre, hogy Purcell és Baker látogatása szokatlan valami, amely magyarázatot kíván. “Csodálatos dolog - gondolta Purcell. - Három hónappal ezelőtt ugyanolyan matróz volt, mint akármelyik másik. Most meg úgy áll ott, a faliszekrénynek támaszkodva, olyan hűvösen és tartózkodón, mint egy diplomata, aki kihallgatáson fogadja vendé-geit.”

- Tessék, figyelek - szólalt meg ebben a pillanatban MacLeod. Igen, erről van szó, pontosan erről: hivatalos fogadás… William Pitt fogadta így a nagyköveteket.

- Véleményem szerint - kezdte mondókáját Purcell - a jelenlegi helyzet nem tartható fenn örökké. Ez a helyzet senkinek sem kellemes. És ha elhúzódik, lehetetlenné tesz közöttünk minden megálla-podást. Éppen ezért úgy vélem, hogy ideje volna megegyeznünk egymással.

- Megegyezni? - kérdezte MacLeod.

Purcell ránézett, de a skót arca kifürkészhetetlen volt.

- Ha jól látom, a jelenlegi helyzet egyikünk számára sem kielégítő - folytatta Purcell. - Baker és Mehani nem azzal a nővel él, akivel szeretne. White-nak és magának pedig nincs felesége.

Rövid szünetet tartott, hogy amazoknak idejük legyen ezt a keserű pirulát lenyelni.

- Nos? - kérdezte MacLeod.

- Azt javasolnám, hogy egyezzünk ki - ismételte meg Purcell. MacLeod rövid hallgatás után kije-lentette:

- Nem vagyok ellensége a megegyezésnek. Mit javasol?

- Én csak egy megoldást látok - szólalt meg ismét Purcell. - Lényegében cserét ajánlok: White adja át Itiát Mehaninak, és megkapja tőle Fainát. Maga pedig mondjon le Avapuhiról, és Baker visszaadja magának Horoát.

MacLeod hallgatott egy pillanatig, majd felemelte fejét, mély lélegzetet vett, s kezét még jobban zsebébe süllyesztette.

- Ezt nevezi maga megegyezésnek, Purcell? Hol itt a megegyezés? Azt értem, hogy mit vesztek vele, csak azt nem látom, mit kapok érte. És magának van képe ezt “megegyezésnek” nevezni? Egyezség? Legfeljebb annyiban, hogy egyesek csak veszítenek vele. Például én. Tudja, mit? Nézzük csak, hogyan kezdődött az egész história! Maga, úgy látszik, már elfelejtette. Baker elhappolja tőlem Avapuhit. Rendben van! Utána szavazunk a dologról, a többség visszaadja nekem a nőt, erre az eltűnik a balfenéken, jön maga, és azt mondja: “Egyezzünk meg, jöjjön vissza Avapuhi, és legyen megint Bakeré!…” Állati, hogy mit nem mer maga, Purcell, ezt az egyet meg kell adni!… Idejön olyan szelíd képpel, mint Gábor arkangyal, ül ártatlanul, mint Jézuska, a feneke alig ér a székhez, mert hogy mindjárt felszáll a mennyországba, és ezt a meg-e-gye-zést ajánlja nekem!… Komolyan mondom, hihetetlen. Hát a törvény, az semmi, arra fütyül?! Ide hallgasson, Purcell, van ám gyűlés is, ha tán elfelejtette volna! Törvények vannak! Szavaztunk! És amit megszavaztunk, az úgy ma-rad!… Hát csak ezt akartam magának mondani!…

Nagy lélegzetet vett.

- Ami pedig Avapuhit illeti, őt majd elkapjuk, ne féljen! Talán hamarabb, mint egyesek gondolnák! Nem mindig az a matróz a gyorsabb, aki szél irányában vitorlázik! Azért, mert kicsit kiengedtem a vitorlakötelet, azért még eljutok én, ahová akarok! Legyen nyugodt, nagyságos uram, eljutok! És ha én egyszer beleakasztom a csáklyámat abba a kis dereglyébe, majd rendet csinálok alaposan, és akkor, legyen nyugodt, se isten, se ördög le nem kapcsolja többet, mihelyt leengedem a horgonyláncot!

- Tegyük fel - szólalt meg most váratlanul Baker, és hűvös hangjában fojtott düh remegett -, te-gyük fel, hogy sikerül rátenni a kezed, és ide hozod. Akkor mit csinálsz majd? Beszögezed az abla-kaidat? Vasrudat teszel az ajtóra? Bezárod valamelyik faliszekrénybe? Odaláncolod az ágyhoz? Erre gondolsz, ember?

- Hogy én mit csinálok a törvényes feleségemmel, az egyes-egyedül rám tartozik - jelentette ki méltóságteljesen MacLeod. Ezzel elhallgatott. Szemlátomást nem akart vitába bocsátkozni Baker-rel. Purcell várt egy darabig, de MacLeod nem szólalt meg. Visszautasította az ajánlatot, s vissza-utasítása véglegesnek látszott. Purcell azonban még mindig MacLeodra nézett, mert volt a viselke-désében valami, ami felkeltette a figyelmét. Talán nem is olyan határozott ez a visszautasítás? MacLeod még mindig nem tessékelte ki őket. Nem szakította meg a tárgyalást. Ravasz volt, nem-csak csökönyös! Okos és ravasz, sőt éles eszű. Valamit megszimatolt. Még várt. Az elutasítás csak egy érv volt az alku során, semmi több.

- Ha az a véleménye, hogy kézre fogja keríteni Avapuhit - szólalt meg Purcell -, vagy ha úgy gon-dolja, hogy itt tudja tartani, miután kézre kerítette, ez azt mutatja, hogy a helyzet még nem érett a megállapodásra. Ez esetben azt javaslom, hogy halasszuk későbbre a további tárgyalást.

Csönd volt. Összenéztek. MacLeod nem mondott sem igent, sem nemet. Abban a kérdésben, va-jon helyesebb-e elhalasztani a tárgyalást, nem foglalt állást. Semleges maradt. Félrevonult. Tulajdonképpen nem is volt jelen. “A ravasz róka, nem akarja megkönnyíteni nekem, hogy ráígérjek” - gondolta magában Purcell.

Vállat vont, és felállt. Ebben a pillanatban White abbahagyta a térdén való dobolást, és megszólalt:

- Én belemegyek.

- Azt akarja mondani ezzel, hogy ha megkapja Fainát, lemond Itiáról Mehani javára? - kérdezte Purcell.

- Pontosan ezt akarom mondani.

Purcell Bakerre pillantott, majd visszaült a helyére.

- Rendben van - mondta, s igyekezett leplezni elégedettségét. - Véleményem szerint igen bölcsen cselekszik. Mihelyt innen elmegyek, felkeresem Mehanit és a többi tahiti férfit. Mivel kettőjükre jut egy asszony, a döntés nem csupán Mehanitól függ. De nem hinném, hogy nehézségeket tá-masztanak majd.

MacLeod felé pillantott. A skót a semmibe bámult. White fellépésével kapcsolatban sem elége-dettséget, sem bosszankodást nem lehetett leolvasni arcáról. Nyilván nem is érdekelte a dolog. Az ő álláspontja nem változott.

“Ha most felkelek, hagyja, hogy elmenjek - gondolta Purcell. - Túlságosan biztos benne, hogy úgyis visszajövök. Vajon mikor árultam el magamat? - gondolta bosszúsan. - Miért olyan bizonyos benne, hogy még valamit akarok felajánlani neki?”

- Gondolja meg a dolgot, MacLeod - mondta erélyesen. - Gondolja meg még egyszer, mielőtt elmegyek.

MacLeod meg sem rezzent.

- Már meggondoltam - vetette oda hanyagul.

Némi gúny érzett a hangjában. Mintha nagyon jól tudta volna, hogy látogatója ultimátumát nem kell komolyan vennie.

- No jó, vizsgáljuk meg még egyszer a kérdést - szólt Purcell. Előhúzott zsebéből egy feketés színű bőrerszényt, megoldotta zsinórját, és az asztalra öntötte, ami benne volt. Néhány aranypénz elgu-rult, ezeket tenyerével gondosan maga elé söpörte, mintha kockával akarna szerencsét próbálni. Olyan csönd volt, hogy Purcell hallott minden lélegzetvételt. A többiekre pillantott. Mozdulatlanok voltak mind, mintha csak megkövültek volna. Csak a szemük volt eleven. Ali Baba mesebeli kincse sem tehetett volna nagyobb hatást rájuk. Aztán valaki köhögött. MacLeod kihúzta kezét a zsebéből. Az egyik deszka megreccsent alatta, amikor másik lábára helyezte át testsúlyát, hogy közelebb lépjen. Éles, keskeny orra az asztal fölé hajolt. Purcell hallotta halk, sípoló lélegzetét. Mintha összeszorult volna a torka, s alig tudná beszívni a levegőt.

- Tíz font sterling van itt, MacLeod. A magáé, ha átengedi Avapuhit Bakernek.

- Purcell! - kiáltott fel Baker.

Purcell felemelte a kezét, hogy elhallgattassa. MacLeod felegyenesedett.

- Verjen meg az isten! - szólalt meg fojtott hangon. - Huszonöt esztendeig gürcöltem a tengere-ken, de verjen meg az isten, ha valaha ilyesmit láttam!

A durván legyalult, lenolajjal felületesen feketére festett tölgyfa asztalon szép szelíden sorakoz-tak az egymásra rakott aranypénzek. Az egyik hajóablakon betűző napsugár hivalkodóan villant meg rajtuk. Voltaképpen szerény, szinte jelentéktelen kis oszlop volt: lapos, kerek, elég csinos vé-setű fémdarabkák halmozódtak egymásra, amelyeket a sziget egyik lakója sem használhatott semmire a világon. Az egyik pénzdarab kicsit kiállt a többi közül, s Purcell gyors, gondos kézmozdu-lattal visszatolta a helyére.

- Nos? - kérdezte aztán.

MacLeod teljes magasságában kiegyenesedett, és zsebre vágta két kezét.

- Szégyen, gyalázat! - szólalt meg felháborodott hangon, szája sarkában azonban gúnyos redő je-lent meg. - Mégiscsak gyalázat, az a véleményem! Egy tengerésztiszt, aki aranyért nőket vásárol! Azért bizony kár volt Őfelsége istenverte tengerésztisztecskéi között nevelkedni évekig, tanulni, hogyan kell szép feszesen viselkedni, hogy a végén ilyen mesterségre fanyalodjék, Purcell! Szégyen és gyalázat, azt mondom én magának! Én persze csak amolyan csavargó vagyok valamelyik londoni rakpartról - folytatta egyre gúnyosabban -, akit meg lehet vesztegetni, hogy mondjon le a feleségéről, ugye? A törvényes feleségéről, akit a parlament ítélt oda neki annak rendje és módja szerint! Hát az erkölccsel mi lesz, Purcell? Azt szépen ledobjuk a hajóról a konyhai hulladékkal, hadd hízzanak rajta a cápák?! Hogy az isten akárhová tegyen! - folytatta hunyorítva, mintha a színlelt felháborodásról hirtelen áttérne az erkölcsi felháborodás kifigurázására. - Hát ezt tanulta maga a bibliájából? Kerítő szerepét játszani a törvényes férj és a felesége volt szeretője között?

Purcell felállt, és keményen így szólt:

- Nincs időm arra, hogy az ostobaságait hallgassam. Ha nemet mond, mondja meg, és máris me-gyek.

Ugyanakkor az asztalhoz lépett, tenyerét az aranypénzek közé tette, mint aki be akarja söpörni őket az erszényébe.

MacLeod azt mondta: - Húszat.

- Tessék? - kérdezte Purcell, és mozdulatlanul megállt.

- Húszat. Húsz fontot. Belemegyek, ha húsz fontot ad.

- Mindjárt gondoltam - felelte Purcell.

Visszahúzta kezét az asztalról, zsebébe nyúlt, egy másik erszényt vett elő, és nagyon nyugodtan megjegyezte:

- Nehogy esetleg később bánkódjék, amiért nem kért még többet, szíves tudomására hozom, hogy ez minden pénzem.

Ezzel megoldotta a másik erszény zsinórját is, és tartalmát az asztalra öntötte. Azután bal kézzel egyenként megfogta a pénzdarabokat, s egy második halomba rakta őket, az első mellé.

- Ez összesen húsz font - szólalt meg újra. - Egyébként nem is adok húsz fontot magának, hanem csak tizenkilencet. A huszadikért még valamit kell adnia.

- Ugyan mit akar még? - kérdezte MacLeod elvörösödve, fájdalmasan, mintha ő volna az, akit ki-fosztanak.

- Burt szögmérőjét.

MacLeod kitátotta a száját, Purcell azonban nem engedte szóhoz jutni. Élesen, határozottan jelentette ki:

- Vagy igen, vagy nem! Határozzon!

MacLeod felsóhajtott, kivett zsebéből egy kulcsot, kinyitotta vele a háta mögött levő faliszek-rényt, elővette a szögmérőt, s mogorván letette az asztalra, az aranyak mellé.

- Akkor hát rendben volnánk - mondta Purcell. - Lemond Avapuhiról Baker javára, és visszafogad-ja Horoát.

- Rendben van - felelte MacLeod, és rosszkedvűen lesütötte szemét.

Purcell, mint a játékos, aki elveszítette a tétet, feléje tolta az aranyakat. Mozdulatától ledőlt a két oszlop, s az aranyak szétgurultak az asztalon. A pénz így még többnek látszott. MacLeod szétterpesztette sovány ujjait, és összeszedte a pénzdarabokat. Purcell megfigyelte, hogy nem egymásra, hanem körbe egymás mellé rakta őket.

- MacLeod! - szólalt meg ismét.

MacLeod türelmetlenül emelte rá tekintetét. Szemlátomást bosszantotta, hogy megzavarják te-vékenységében.

- MacLeod! - folytatta Purcell komolyan, nyomatékosan. - Örülök, hogy sikerült megállapodnunk. Ami engem illet, rendkívül fontosnak tartom, hogy barátságos legyen közöttünk a viszony.

- Én is - felelte félvállról MacLeod, s olyan kézmozdulatot tett, mint aki nagyon szeretne már vé-get vetni a beszélgetésnek. Nyilvánvaló volt, hogy türelmetlenül várja, mikor hagyják végre magá-ra. Baker tekintete ide-oda járt MacLeod és Purcell között. Szemlátomást bosszantotta barátja naiv jóhiszeműsége.

- Értse meg végre - folytatta Purcell, s kék szeme komolyan szegeződött MacLeod arcára -, milyen fontos, hogy elkerüljük a sziget lakosai között a súrlódásokat. Minthogy elég különös körülmények között élünk itt, a legkisebb nézeteltérésnek is tragikus következményei lehetnek.

- Persze, persze - hagyta rá MacLeod szórakozottan, és türelmetlenül két kezét az aranyakra tet-te. - Ebben nincs köztünk véleménykülönbség, Purcell - tette hozzá, mintha csak kikényszerítette volna belőle ezt a helyeslést Purcell reá szegeződő, beszédes, tiszta tekintete.

- Meg kell mondanom magának - folytatta Purcell -, hogy nagyon nyugtalanít a köztünk és a tahitiak között kialakult viszony. Ez a viszony már most sem jó. Nem szabadna semmit tennünk ezentúl, ami még jobban megronthatná.

- No persze, persze - helyeselt MacLeod, s látszott, hogy oda sem figyel.

Baker megérintette Purcellt könyökével. - Gyerünk! - súgta oda neki.

Valósággal szenvedett: miért nem látja Purcell, mennyire nem törődik MacLeod azzal, amit mond neki?

Purcell most kicsit elhallgatott, felegyenesedett, elpirult, és látható erőfeszítéssel így szólt:

- Még valamit szeretnék mondani magának. Nem… nem szeretném, ha ellenségének tekintene. Nem vagyok a maga ellensége.

Ezzel hirtelen, mereven, könyökét be sem hajlítva, kinyújtotta karját, és felkínálta a kezét.

MacLeod egy cseppet visszahőkölt. Egy teljes másodpercig bámult Purcell feléje nyújtott kezére, aztán az aranyakra pillantott, amelyeken az ő két keze nyugodott. Nagy nehezen felemelte jobb kezét, megfogta Purcellét, s az asztal felett megrázta.

- Én is így vagyok vele - mondta, de hangjában nem volt semmi melegség.

Amikor MacLeod elengedte kezét, Purcell Baker felé fordult, mintegy felszólítva, hogy kövesse példáját.

- Szervusz! - mondta Baker.

Ezzel már ment is az ajtó felé. Dühös volt Purcellre, hogy lehet ilyen vak. Maga pedig egyáltalá-ban nem érzett keresztényi szeretetet a skót iránt.

Nyitva tartotta az ajtót, s előreengedte Purcellt. White is felállt, követte őket. Nyilván észrevette ő is, mennyire szeretné MacLeod már kívül látni mindnyájukat.

Amikor a kertajtón kiléptek, Purcell White felé fordult.

- Most megyek a tahitiakhoz, s mihelyt tudok valamit, eljövök magához, megmondani.

- Köszönöm - felelte szelíden White.

Zajtalan macskaléptekkel távozott, mint mindig. Kunyhója a rombusz északi csúcsán állt, Huntéval szemben.

Baker és Purcell szótlanul haladt tovább, az East Avenue-n lefelé. Örültek, hogy megint süti őket a nap. MacLeod kunyhóját hidegnek érezték.

Bakernek késő este volt találkozója Avapuhival. Várnia kellett hát egész nap, hogy megmondhas-sa neki a jó hírt… Gondolatban már látta is, amint lassan tágra nyitja gyönyörű fekete szemét, s kezét az ő kezére teszi: “Mondd, Uili, igaz? Tényleg igaz?” Ó, milyen szelíd, milyen jó…

Baker Purcellre nézett, és izgatottan, meghatottan azt mondta: - Nagyon szépen köszönöm, Purcell.

Purcell elfordította fejét, és hűvösen válaszolt: - Nincs mit.

Mindketten zavarban voltak. Baker úgy érezte, nem köszönte meg eléggé Purcellnek, amit tett, de nem mert tovább hálálkodni. Purcell hangja szokatlanul csengett.

- Gondolom, MacLeod most egyenként kipróbálja fogával az aranyakat - jegyezte meg Purcell.

- Az átkozott skótja - mormogta foga között Baker.

- Tessék? - kérdezte Purcell, és hirtelen megállt.

Baker is megállt. Purcell haragosan nézett az arcába, szemöldökét összevonta, egész teste meg-feszült. Baker csak bámult, nem értett semmit az egészből.

- Ha nem tudná, én is skót vagyok!

- Elfelejtettem… - dadogta Baker. - Bocsánatot kérek!

Majd még hozzátette:

- Persze, vannak kivételek is.

Purcell arcát elöntötte a vér. “No már megint bakot lőttem” gondolta magában Baker.

- Nem úgy van! - szólalt meg felháborodottan Purcell. - Ne mondjon ilyesmit, Baker! Nincsenek kivételek! Hallja?! Kivétel nincs! Ha valaki előítéleteket táplál egy néppel szemben, akkor kiterjeszti az egyének minden hibáját az egész népfajra, és igyekszik korlátozni az egyes emberek jó tulajdonságait! Ez pedig ostobaság! Ez… illetlenség!… Higgye el nekem! Akkor már helyesebb az ellenkezőjét csinálni.

- Az ellenkezőjét? - kérdezte komolyan Baker.

- A jó tulajdonságokat általánosítani, és a hibákat tekinteni kivételnek.

Bakernek ezen volt mit gondolkodnia. Rövid idő múlva elmosolyodott, szeme pajkosan megvil-lant, és így szólt:

- No jó, megpróbálom a maga módszerét alkalmazni, Purcell! Azt mondom hát, hogy minden skót furfangos, csak maga nem.

- Csak én nem? - kérdezte Purcell sértődötten, és megint neki indult. - Hát ezt ugyan mire alapoz-za?

No, már megint olyasmit mondott, amit nem kellett volna! De a zavart sikerült leküzdeniük. Mind a ketten érezték, hogy vitájuk mélyén ott bujkál a barátság meleg áramlata. “Hála a baklövések-nek” - gondolta Baker.

Purcell szigorú arcéle azonban várta a választ. Igazán olyan, mint egy angyal, gondolta meghatottan Baker. És még ravasznak képzeli magát!

- Hát szóval - mondta végre, nekiveselkedve -, amikor maga erkölcsprédikációt tartott MacLeodnak, az a végén oda se figyelt már, csak az járt a fejében, mikor hagyják magára a kincseivel…

- Ezt én is láttam - felelte Purcell, s most egyszerre szomorúnak és fáradtnak látszott. - De mit csináljak? Nem volt más választásom. Meg akartam mondani neki.

Aztán hozzátette:

- Kész őrültség! Fogalma sincs róla, milyen veszélyes helyzetet idéztek fel.

- Veszélyeset? - kérdezte Baker. - Miért veszélyes a helyzet?

Purcell háza elé értek éppen.

- Bejön hozzám, Baker? - hívta Purcell, de nem felelt előbbi kérdésére.

Ivoa elébük szaladt. A tahiti illemszabály tiltotta, hogy bármit is kérdezzen, de ahogy Baker arcára pillantott, nyomban hozzá sietett.

- É Uili, é! - mondta, kezét a férfi vállára tette, s arcát arcához dörzsölte. - É Uili, é! Úgy örülök, veled együtt.

Baker mosolygott, alsó ajka meg-megrándult. Most, hogy otthonában látta Ivoát, még erősebben öntötte el az Avapuhi visszatérése feletti boldogság.

Nehézkesen, mint az iskolás gyerek, aki betűzi a szavakat, így szólt:

- Ua mauru-uru vau.

Aztán Purcellhez fordult, és megkérdezte:

- Csak azt szeretném tudni, miért ilyen hosszú tahitiül a köszönöm?!

- Nem sietős a dolguk - felelte Purcell.

Baker nevetett, megint Ivoára nézett, s vidáman megismételte:

- Ua mauru-uru vau.

Ivoa megveregette ujjaival jobb arcát, majd tahitiül kérdezett valamit tanéjától.

- Azt szeretné tudni, mikor találkozik Avapuhival - fordította le Purcell.

- Mondja meg neki… Várjon csak! - emelte fel kezét. Eleven, barna szemében csak úgy villogott az öröm. - Majd én megmondom neki tahitiül. Ivoa - szólalt meg ünnepélyesen -, araué.

Úgy tetszett neki a dolog, hogy megismételte: - Avapuhi, araué!

- Ó, milyen boldog! - mondta Ivoa. Átölelte Purcell vállát, és hozzásimult. - Nézd, ember, nézd, milyen boldog!

- Üljön le! - fordult Purcell mosolyogva Bakerhez. - Nem, ne a zsámolyra, a karosszékbe! Éppen most készültem el vele.

- Remek ez a gördülő fal - jegyezte meg Baker, miután leült, s körülnézett kicsit. - Mintha tera-szon ülne az ember. A nap besüt a lakásába.

- Már amikor süt - felelte Purcell, s elfintorította arcát. - Maradjon itt, Baker! Tartson velünk ebédre, batáta van, költsük el együtt.

- Ó, köszönöm, köszönöm, köszönöm - szólt Baker.

Majd Ivoához fordult, s nevetve, mint a részeg, neki is megköszönte:

- Ua mauru-uru vau.

Ivoa is nevetett, aztán valamit mondott Purcellnek tahitiül.

- Mit mond Avapuhiról? - kérdezte Baker.

- Azt mondja, hogy miatta külön is örül, mert olyan szelíd, mint a kis gida.

- Igaza van! Pontosan így van! - helyeselt Baker, s a szeme felragyogott. - Olyan szelíd, mint a kis gida! A keze, a szeme, a hangja, a mozdulatai… - Elragadtatásában összeütötte a kezét. - Például ahogyan a szempilláját felemeli, amikor ránéz az emberre. Így valahogy - próbálta utánozni. - Las-san, nagyon lassan.

Hirtelen megállt, zavartan, mert restellte, hogy így elragadtatta magát. Purcell mosolyogva nézte.

Hallgattak egy kicsit, aztán Baker minden átmenet nélkül megkérdezte:

- Miért mondta az előbb, hogy MacLeod nagyon veszélyes helyzetet teremtett?

- A tahitiak haragusznak ránk.

- Ha az ő helyzetükbe képzelem magamat - szólt Baker -, én sem mondhatnám, hogy valami ren-desen viselkedtünk velük szemben.

Rövid szünet után ismét megszólalt:

- És veszélyes, hogy haragusznak ránk? Hiszen olyan jó gyerekek.

- Ismerek egy walesi fiatalembert - felelte Purcell, merően Baker szemébe nézve -, aki olyan jó gyerek, hogy mielőtt vitatkozni kezd, jobbnak látja rám bízni a kését.

Megint csönd lett. Baker arca elsötétült. Azt mondta:

- Sajnálom is, hogy megtettem. Most legalább nyugtunk volna.

- Ugyan, hallgasson! - szólt rá keményen Purcell.

Baker tényleg hallgatott egy pillanatig, majd barna szemét nagyon komolyan Purcellre szegezte, és így szólt:

- Alaposan meggondoltam én mindezt az utolsó három hétben. Nem értek egyet magával. Megértem magát, de más a véleményem. Maga előtt szent az emberélet. De éppen ebben téved, hadnagy úr! Majd meglátja, milyen sokba kerül még nekünk, hogy tiszteletben tartottuk a MacLeod életét!

És mert Purcell nem válaszolt, Baker felegyenesedett a karosszékben, s így folytatta:

- Nem haragszik, ha megkérem, hogy küldje el Ivoát ebéd után Horoához, mondja el neki ő a dol-got? Nemigen megyek haza estig, és szeretném, ha akkor már ott sem volna. Óriási jelenetet rendezne. El lesz ragadtatva a dologtól, de azért mégis jelenetet rendezne. Aztán, ha MacLeodhoz ér, ott újabb jelenetet csinál! Ez a nő csak akkor érzi jól magát, ha zűr van körülötte!

Elmosolyodott, vállat vont, aztán elnézőn hozzátette: - Mint egy féktelen kanca.

Purcell rábólintott, s Baker nyugodtan hátradőlt a karosszékben.

Purcell a padlón ült, hátát a gördíthető fal keretének támasztotta, jobb térdét majdnem az álláig felhúzta, bal lábát pedig kinyújtotta a kertbe. Szőke haja csillogott a napban.

- Egy dolog van csak az egészben, amit nem értek! - szólalt meg hirtelen Baker. - Miért vitt magával két erszényt?

- Tudtam, hogy fel fogja srófolni az árat.

- Jó, de miért vitte magával az egész vagyonát abban a két erszényben? Nem lett volna elég a fe-le?

- Hát nem mindegy? - kérdezte Purcell. Szemét összehúzta, mert a nap az arcába tűzött, s a messzeségbe nézett, a hegy felé. - Olyan, mintha kavicsokat adtam volna neki.

- Most igen. De húsz év múlva?

Purcell megcsóválta fejét.

- Ha húsz év múlva, vagy akár huszonöt év múlva kiköt egy fregatt a szigeten, akkor MacLeod nem sokáig élvezheti a vagyonát. Felkötik!

- Felkötik? Miért kötnék fel?

Purcell megint a hegy felé nézett, és közömbösen így szólt:

- A lázadás bűntette sohasem évül el.

Baker előrehajolt karosszékében, és megdöbbenten bámult Purcellre. Aztán, pár pillanattal ké-sőbb, azt mondta:

- Szóval akkor… maga ejtette át őt?… Uramisten! - tette hozzá. - Egyik skót a másik ellen! No, legalább ezt is megértem!… és maga volt a ravaszabb! Túljárt az eszén!

Purcell elmosolyodott, aztán eltűnt arcáról a mosoly, s gondterhelt kifejezés ült ki rá, amint a he-gyet nézte.

- Tudom, mire gondol most - jegyezte meg rövid szünet után Baker. - Arra gondol, milyen boldo-gan élhetnénk ezen a szigeten, ha az a pár csirkefogó nem volna. Mert hányan is vannak összesen?! Hárman vagy négyen! Smudge, MacLeod, Timi… Látja, Timi hiába fekete, maga se mondhatja róla, hogy valami nagyon rokonszenves… Tudja, mit mondanék, ha én volnék az Úristen? Azt mondanám magamban: lám, ez a három ember elront mindent a szigeten. Itt csak egy megoldás van. Magamhoz szólítom őket…

- Csakhogy maga nem az Úristen - mondta Purcell.

9

A két szökevény még aznap visszatért a faluba. Nagy diadal volt ez a tahiti nők számára, némi elégtétel a tahiti férfiaknak is, a Csontváz számára pedig presztízsveszteség. Omaata megkondítot-ta a harangot a Blossom Square-on, s a többséghez tartozókat kivéve, odacsődült az egész falu. Itia és Avapuhi virágkoszorút viselt, mintha áldozatot akarnának bemutatni, csillogó szemük, sziporká-zó, csengő nevetésük mutatta, hogy majd kicsattannak az egészséges erőtől.

Nagy volt az örvendezés. A többiek arcukhoz dörzsölték arcukat, végigtapogatták őket, a hátukat veregették. Purcell, amikor odaért, először a vállukat dömöckölte, majd orrát nyakukra hajtotta, s megszaglászta őket. Ezen mindenki nevetett. A tahiti anyák csecsemőjüket szokták így becézni. Purcell viszont rajongott a tahiti nők bőréért, amely lágy volt és illatos, majdhogy el nem olvadt ujjai között.

Omaata nagy beszédet tartott. Lám, a dolgok visszatértek a rendes kerékvágásba: végül mégis-csak a nők választották meg tanéjukat, nem pedig fordítva. Amikor befejezte beszédét, a két szö-kevényt kérdések özönével árasztották el. Hogyhogy nem áztak meg? Hol húzódtak meg a nagy esőzés idején? Hogyan táplálkoztak? Ám a két nő csökönyösen megtagadta a választ minden kérdésre: mosolyogva, fekete szempillájukat lesütve, összebújva zárták magukba titkukat.

Este, doédoék fényénél, olyan dalokra és táncokra került sor a piactéren, amelyek bujaságban és az életöröm kirobbanó erejében jóval felülmúlták Purcell összes addigi tapasztalatait. Uili és Ropati is velük tartott, s majdnem ugyanolyan féktelenül mulattak ők is, mint a tahitiak. Amikor megérkezett Zsono, harsány, ujjongó kiabálás fogadta. Omaata hozta magával férjét, aki esetlenül medve módjára mindjárt himbálózni kezdett. Röviddel ezután odahívták a sárga embert is. Senki sem haragudott rá, hiszen mindig oly szelíden, olyan udvariasan viselkedett. Itia arcához dörzsölte az arcát, s két-három nő, hogy megvigasztalja, mert le kellett mondania a kiválasztott vahinéról, mindjárt ajánlatot is tett neki, amely láthatólag nem hagyta hidegen.

Másnap a délnyugati szél helyett átvette az uralmat a passzátszél, s a passzát verőfényes napokat és csillagos, ragyogó éjszakákat hozott. Mivel a tahitiak nem napok, hanem éjszakák szerint számí-tották az időt, a peritanik karácsonya a tizenegyedik hold kilencedik éjszakájára esett. Mint a hó-nap minden egyes éjszakájának, ennek is megvolt a maga neve: Temateának hívták, vagyis a halakra sütő nyugati holdnak.

Ez a nap kedvező előjelű volt. S valóban szerencsésen indult, mert Mehaninak sikerült még délután elejtenie, egyetlen lövéssel egy vadmalacot. Elvitte Omaatának, aki megtisztította, a többi asszony pedig közben a tűzhelyet készítette elő. Purcellnek az az ötlete támadt, hogy elküldi White-ot Masonhez, valamint a többség tagjaihoz, s meghívja őket, vacsorázzanak együtt valamennyien a szabadban, a Blossom Square-en, a holdfényben, s ünnepeljék meg közösen a karácsonyt, és em-lékezzenek meg hazájukról. Mihelyt White elindult, megkérte Mehanit, hívja meg a tahitiakat, csatlakozzanak ők is a peritanikhoz.

Nem telt bele egy óra sem, s Purcellnek be kellett látnia, hogy ábrándokat táplált, s a frontok immár sokkal merevebbek voltak, semmint hitte. Meghívása mindenütt elutasításra talált.

MacLeod azt üzente, hogy sajnálja, de már meghívta saját házába a barátait. A többség tagjai szintén sajnálták: MacLeodhoz hivatalosak vacsorára. Purcellnek az volt az érzése, hogy MacLeod az ő üzenetét közvetítő White-ot használta fel arra, hogy saját meghívását elküldje, s az ő tervét meghiúsítsa.

Mason válasza jóval nyersebb volt. “Azt üzeni, hogy nincsen válasz” - jelentette White, kissé zavartan, amiért ilyen durva visszautasítást kell közvetítenie.

- És a szögmérő?

- Átadtam, azzal, hogy ön küldi.

- Mit mondott?

- Azt mondta: “Jó.”

Purcell felvonta szemöldökét.

- Ez volt az egész?

- Igen.

- Elmondta neki, hogyan került a birtokomba?

- El.

- És erre mit mondott?

- Semmit.

- Nem küldött semmilyen üzenetet?

- Nem.

Purcell White arcát fürkészte. De nem, a mesztic nem hazudott soha. Rendkívül lelkiismeretes volt minden megbízás teljesítésében: nem érte be azzal sem, hogy szóról szóra ismételte meg az üzenetet, hanem utánozta még annak hanglejtését, sőt arcjátékát és pillantásait is, aki az üzenetet küldte. Amikor például idézte azt a kurta választ, hogy “Jó”, ez félreérthetetlenül a Mason dölyfös és zárkózott “Jó”-ja volt.

A tahitiak válasza a lehető legudvariasabb volt. Ezerszer meg ezerszer köszönik szépen Adamónak a meghívást; igen megtisztelő számukra, hogy őket és három asszonyukat meghívja, vegyenek részt a peritanik vacsoráján. Végtelenül sajnálják azonban, de az adott körülmények között meghívását nem fogadhatják el.

Purcell éppen a fatönköket ásta ki kertjében, amikor Mehani meghozta ezt a választ.

- Azt mondták, “három asszonyukat.” - kapta fel a fejét.

- Igen.

- Ki mondta ezt? Tetahiti?

- Igen.

- És mindenki nevében beszélt?

Mehani csak bólintott rá. Purcell, rövid szünet után, tovább faggatta:

- Miért ő a főnök itt? Tahitin a te apád ugyanolyan nagy főnök, mint az övé.

- Tetahiti öreg. Harmincéves.

- És ha meghívnám vacsorára ma estére, a kunyhómba?

- Nem fogadná el a meghívást.

S mert Purcell nem szólt, Mehani még hozzátette: - Azt mondta, hogy nem vagy moá.

“Szóval hiába hazudtam - gondolta szomorúan Purcell. - De, mert elkezdtem, most már tovább kell hazudnom Ivoának is, Mehaninak is…”

- Tudod - szólalt meg ugyanabban a pillanatban Mehani -, én sem hiszem, hogy az vagy.

Purcell elképedve bámult rá. Mehani erre elnevette magát. - Remélem, te sem hiszed, Adamo?

Purcell még mindig rámeredt, s nem tudta, mit mondjon erre.

Mehani megveregette vállát, abbahagyta a nevetést, s most már komolyan így szólt:

- Nem hiszik, hogy moá vagy, de azt hiszik, hogy én azt hiszem. Ezért nekem továbbra is ezt kell mondanom.

Rövid szünet után Purcell megkérdezte: - Mire jó ez az egész komédia?

Mehani elfordította fejét, úgy válaszolt:

- Hát azért… mert, ha nem mondanám, nem jöhetnék ma el hozzád vacsorára.

- És ha nem mondanád, és mégis eljönnél, akkor mi volna?

- Akkor áruló volnék.

Purcell összerezzent.

- Hát itt tartunk? - kérdezte lassan. Torka összeszorult, úgy folytatta:

- És én mi vagyok az ő szemükben, ha nem vagyok moá? Cinkos?

Mehani nem válaszolt. Rövid idő múlva megfogta Purcell kezét, magához húzta, és arcára szorította.

- Eljössz? - kérdezte Purcell.

- Eljövök, testvér - felelte Mehani.

Szeme Purcellre szegeződött, és gyengéden csillogott. Hozzátette:

- Itiával együtt.

- Hogyhogy? - kérdezte Purcell. - Itiának megengedik, hogy eljöjjön?

- Tudd meg, Adamo, hogy Itiának senki sem parancsol.

- Még te sem?

- Még én sem - mondta nevetve Mehani.

Karácsony napján tehát mindenki ugyanannak a vaddisznónak a húsából evett; mindenki asztalára az a hús került, amelyet egyazon tűzhelyen sütöttek, ugyanazok az asszonyok, de külön-külön vacsoráztak: a tahitiak saját házukban, a többség MacLeodnál, a kisebbség Mehanival és Itiával együtt Purcellnél, Mason pedig otthon.

Három nap múlva, pontosan délben, valaki bekopogott Purcellhez. White volt. Megállt a küszöbön.

- MacLeod kérdezteti, kaptak-e halat?

A terített asztal ott volt, háromlépésnyire a mesztictől, s a többi fogás mellett, egy banánlevélen, a sima, fehér hal. White azonban mit sem látott: tapintatosan lesütötte szemét. Purcellnek az az érzése támadt, hogy ha nemmel válaszolna a feltett kérdésre, White minden megjegyzés nélkül közölné MacLeoddal tagadó válaszát.

- Amint látja - mondta fennhangon.

White felpillantott, az asztalra nézett, azt mondta: - Köszönöm! - aztán sarkon fordult.

- White! - szólt utána élénken Purcell. - Mi történt? Maguk nem kaptak?

White visszafordult, és hűvös, tárgyilagos hangon válaszolt: - Senki sem kapott közülünk.

Purcell erre tahitiül megkérdezte Ivoát: - Honnan van ez a hal?

- Mehani hozta.

- Halászni voltak ma délelőtt?

- Igen - felelte kurtán Ivoa, s elfordította a tekintetét.

- És amikor visszajöttek, nem húzták meg a harangot?

- Nem.

- Kinek adtak még halat rajtam kívül?

- Senkinek sem adtak semmit. Mehani adott. Mehani fogott a sajátjukon kívül nekünk, Uilinek és Ropatinak is.

Csönd lett. Aztán Purcell megkérdezte:

- Nem akarnak többet halat fogni a peritaniknak?

- Nem.

Purcell felsóhajtott, és White felé fordult:

- A következőket mondja…

White megrázta fejét, és közbevágott:

- Megértettem, amit mondott. Köszönöm.

- White!

White éppen a küszöbön állt. Visszafordult.

- Kérem, mondja meg MacLeodnak, hogy én nem tudtam a dologról.

- Meg fogom mondani neki.

Két nappal később, délután, Jones állított be Purcellhez. Csak egy pareu volt rajta, mint rendesen.

- Zavarom?

Purcell becsukta könyvét, és rámosolygott.

- Tudja, hány könyv volt a hajó könyvtárában?

- Nem tudom.

- Negyvennyolc. És egészen életem végéig van időm olvasni őket. Üljön a karosszékbe!

- Talán kiülnék a napra - felelte Jones.

Lehajolt, megfogta a súlyos tölgyfa karosszék egyik lábát, kinyújtott karral tartotta, és felegyenesedett. Vállán kidagadtak az izmok az erőfeszítéstől. Három lépést tett a karosszékkel, majd térdét behajlítva úgy tette le, hogy négy lába egyszerre ért földet, s oly könnyedén, hogy egy koppanás sem hallatszott.

- Bravó! - szólt mosolyogva Purcell.

E kiváló sportteljesítmény után Jones leült, szemét lesütötte, szégyenlősen, zavartan.

Belépett Ivoa.

- É Ropati, é! - kiáltott, jobb kezét felemelve, s szétterpesztett ujjait külön-külön mozgatva.

Mosolyogva lépett Joneshoz, s kezét anyás mozdulattal rövidre nyírt hajára tette. Jones porcelánkék szeme a semmibe bámult, arca megfeszült. Olyan volt, mint a gyerek, aki türelmetlenül várja már a becézgetés végét, hogy visszamehessen játszani.

- Olyan a hajad, mint a frissen levágott fű - szólt Ivoa.

Purcell lefordította szavait.

- De az én hajam nem zöld! - felelte Jones.

És felkacagott. Aztán megint összevonta a szemöldökét rövid orra fölött, karját keresztbe tette, kezét pedig karizmára, s komor arccal megtapogatta izmait.

- MacLeod ma reggel halászni ment a pereputtyával! - jelentette be majdnem tragikus hangon. - Láttam őket, amikor hazajöttek! Rengeteg halat hoztak!

A rengeteg szónál hangja hírtelen túl magasra ugrott, és fejhangba csapott át. Jones elpirult. Na-gyon bosszankodott, valahányszor a hangja így cserben hagyta.

- No és? - kérdezte Purcell.

- Nem húzták meg a harangot - mondta Jones méltatlankodva. - Inkább eldobták a fölösleget, semhogy nekünk adják.

- Nem szép dolog - szólt Purcell, és elhallgatott.

- Merthogy nem adnak a tahitiaknak, az még érthető… Csak visszaadjál nekik a kölcsönt… De mi-ért nem adnak nekünk?… Mi mit vétettünk ellenük?

Purcell vállat vont.

- Tudja mit? - kiáltott fel Jones, és keresztbe tett karját leengedve, harciasan kidüllesztette mel-lét. - Holnap mi megyünk halászni, Uili, maga és én…

- Nagyszerű ötlet! - vágott szavába Purcell. - Értem én, hová akar kilyukadni. Hazajövet meghúz-zuk a harangot, és mindenkinek adunk a halból…

Jones tágra nyitotta szemét, s rövid, fitos orra alatt a szája is kerekre nyílt, mint egy O betű.

- No jó! - folytatta Purcell, szándékosan nem hagyva időt neki, hogy magához térjen elképedésé-ből. - Menjen Bakerhez, értesítse, és szedjenek kukacokat! Már későre jár.

Ezzel felkelt, kikísérte Jonest a küszöbig, s utánanézett, amint ment felfelé a West Avenue-n. Jo-nes egyenletes, kimért léptekkel mendegélt, fejét hátravetette, hátizmait megfeszítette, hogy válla minél szélesebbnek lássék.

- Min mosolyogsz? - szólalt meg mellette Ivoa. Purcell felé fordult.

- Olyan helyes. Fura és helyes.

Még mindig Jones után nézett, s rövid hallgatás után hozzátette: - Szeretném, ha fiam volna.

- Az Eatua hallgassa meg kívánságodat! - felelte Ivoa.

A “kisebbség” halászata sikeres volt, ám Purcell nagylelkűsége semmi eredménnyel sem járt. A tahitiak nem fogadták el a felajánlott halat. A többség elfogadta ugyan, de amikor ők mentek halászni, nem viszonozták a kegyelmességet. Vaa viszont most is, a továbbiakban is megjelent az el-osztásnál. Masonnek fogalma sem volt, honnan kerül asztalára hal, vagy legalábbis úgy tett, mint-ha fogalma sem volna róla. A következő hónapok során sem viszonozta azoknak az embereknek a köszönését, akik ellátták élelemmel.

Elmúlt a január is. Ivoa teste kezdett elnehezedni, s már számolta, hány nap, jobban mondva, hány éjszaka van még hátra a szülésig. Úgy számított, hogy a hatodik hold közepe tájára esik majd, s nagyon remélte, hogy a hónap utolsó negyedére marad (ez ugyanis ünnep volt), s ha az Eatua meghallgatja könyörgését, talán éppen arra a csodálatos éjszakára, amelynek Erotooé oré a neve, vagyis Az az éjszaka, amikor a halak a mélyből a felszínre jönnek. Nagyon büszke volt arra, hogy Adamo gyermeke lesz az első, aki e szigeten jön világra. Ragyogó előjelnek tekintette a gyermek jövőjével kapcsolatban.

A tahiti nőkről általában az a vélemény, hogy nem nagyon termékenyek. Cook kapitány az ég bölcs előrelátásának tekintette ezt a tulajdonságukat, különös tekintettel laza erkölcseikre és szi-getük kicsiny kiterjedésére. Mindenesetre úgy állt a dolog, hogy egyelőre Ivoa volt az egyetlen terhes nő a szigeten. Áprilisig kellett várniuk a szigetlakóknak, amíg ki nem derült, melyik házban fog megszületni a második csecsemő. Igaz, a tahiti nők már március végén gyanakodni kezdtek, feltételezésük azonban oly valószínűtlennek tetszett, hogy a külső jeleket inkább az illető társnőjük otthon ülő, keveset mozgó életmódjának, illetve ebből származó elhízásának tulajdonították. Ápri-lisra azonban eloszlott minden kétely. S amikor a Turu (vagyis halak és rákok találkozásának éjsza-kája) után következő napon megjelent a piacon Vaa, hogy átvegye a vaddisznóból neki járó adagot, mélységes csönd támadt a várakozó vahinék sorában, olyan szembetűnő volt Vaa kiálló hasa. Vagy két héten keresztül ez az újság keltette a szigeten a legnagyobb szenzációt. Itia még egy gyermekesen trágár dalt is költött róla. A tahiti nők először jót mulattak a dolgon, de később tisztelni kezdték Vaát. Amikor felosztották a nőket, a nyilvánosság előtt jelentette ki, hogy ő majd “megmelegíti” a nagy csónak főnökét. És ez nyilván sikerült is neki.

Április hónap nagy csalódást is hozott számukra: a batátatermés rosszul ütött ki. A legpontosab-ban osztották szét a fejadagokat. Mindenki vermet ásott kunyhója mellett, s odarakta a részét. S mindenkinek azt tanácsolták, hogy a lehető legtakarékosabban bánjék kis készletével, mert más-ként nem tart ki az új termésig, s hozzá kell nyúlni a vadon termő batátákhoz is. Ezekből ugyanis minél nagyobb tartalékot akartak félretenni arra az esetre, ha a következő termés még rosszabb volna.

Május elején MacLeod megüzente Purcellnek, hogy a “feketék” verme mellett járt, s megállapí-totta, hogy készletük már alaposan megcsappant. Ha ebben az ütemben csökken tovább, akkor hat hónapig sem lesz elegendő. Ez esetben pedig nyilván a vadon termő batátákat kezdik majd fo-gyasztani a “feketék”, ami a félretenni szándékolt tartalék rovására történhet csak. MacLeod arra kérte Purcellt, járjon közbe náluk, és szólítsa fel őket, hogy takarékoskodjanak jobban.

MacLeod észrevétele megfelelt a tényeknek, s kérése indokolt volt. Purcell személyesen is meg-győződött erről, mert elment a tahitiak verméhez. Aztán szóvá is tette előttük a dolgot, de csak a maga nevében, MacLeodot meg sem említve.

Első szavaitól kezdve nyilvánvaló volt, hogy tökéletes értetlenségbe ütközik. Tahitin a természet olyan bőségesen nyújtott mindent, amire csak szükségük volt, hogy Purcell hallgatói egyszerűen fel sem fogták, miért kellene ma valamiről lemondaniuk a jövő érdekében. Ezt is azok közé a maamaa ötletek közé sorolták, amelyekkel a peritanik időnként előállnak, csak ők tudják, miért. Hiszen ha elfogy a termesztett batáta, még mindig akad vadon termő. S ha nem lesz vad batáta, lesz majd gyümölcs. Ha már nem lesz gyümölcs sem; akkor lesz hal. Hal mindig akad. S amíg az embernek elég ügyes a keze, és van jó szigonya, semmiképpen sem halhat éhen. Purcell elölről kezdte a magyarázkodást. Senkit sem tudott meggyőzni. Vagy egyórás vita után végül is megértette, hogy a tahitiak tapintatlannak tekintik fellépését. Búcsút vett hát tőlük és távozott.

A beszélgetés után egy héttel White értesítette Purcellt, hogy a déli étkezés után gyűlés lesz MacLeodnál. Purcell csodálkozott, hogy miért tartják másutt a gyűlést, miért nem a nagy fügefa alatt. White csak a fejét rázta: nem tudja. A gyűlés azonban fontos ügyet tárgyal majd, ezt mondta MacLeod.

Purcell két óra felé indult el, de nem tartott egyenesen a skót kunyhója felé, hanem végigment a West Avenue-n, és beszólt Bakerhez és Joneshoz. Egyiküket sem találta otthon, öt perccel azelőtt indultak el a Csontvázhoz. Purcell befordult a Nor’wester streetre; az volt a szándéka, hogy átvág a kókuszpálmaligeten, úgy megy MacLeodhoz. Alig tett tíz lépést a bozótban, amikor megpillantotta az egyik panpungfa tövében üldögélő Itiát. A nő lehajtotta fejét, s félig lehunyt pillái alól csillogó szemmel figyelte.

- Mit csinálsz itt, Itia?

- Téged vártalak - felelte Itia kihívóan.

- Engem vártál? - kérdezte nevetve Purcell. - Honnan tudtad, hogy erre fogok jönni? Nem ez a rendes utam.

- Utánad jöttem. Te nem láttál meg, mert a bozótba bújtam. Ó, de mulatságos volt, ember! Amióta kiléptél a házadból, követtelek. Horoától hallottam, hogy a Csontvázhoz tartasz.

- Nos, mit kívánsz tőlem? - kérdezte Purcell.

Itia felállt, közelebb lépett, s felé emelte kerek, derűs arcát. Amikor már csak egy méterre volt tőle, hátratette párnás kezét, és csendesen, szelíden így szólt:

- Szeretném, ha megcsókolnál, Adamo. Légy szíves!

- Ebből elég volt! - utasította rendre szigorúan Purcell. - Nem csókolok meg olyan asszonyt, aki Mehanié.

- És Tetahitié! - egészítette ki Itia. - Sőt egy kicsit Korié is.

- No látod - mondta Purcell. - Három tanéd van. Nem elég ennyi neked?

- Kettő - felelte Itia. - Kori csak icipicit.

Purcell elnevette magát.

- Mit nevetsz? - kérdezte Itia. Arcát félig válla mögé rejtette, úgy nézett rá élénk, fekete szemé-vel. - Nem tabu, ha két tanéja van az embernek. Miért ne lehetne neked is két asszonyod, Adamo? Biztos vagyok benne, hogy jó volna neked, ha két asszonyod volna.

Purcell megint nevetett. Lefegyverezte Itia, a természet e gyermeke: csupa naiv ravaszság, ösztön és báj is, de már egyetlen célra összpontosítja törhetetlen női szívósságát.

Itia már nem nevetett. Purcellt nézte.

- Új nyakláncod van - szólt Purcell.

- Panpungtobozból készült. Szagold csak meg, milyen illatos - felelte Itia, lábujjhegyre állt, s feléje nyújtotta a nyakláncot.

A szép narancssárga tobozok indával voltak összefűzve. Purcell megszagolta a nyakláncot, s halántéka nyomban lüktetni kezdett. Soha nem érzett még ilyen mámorító illatot. Későn vette észre, hogy Itia feléje lendül. Purcell mellére vetette magát, karját a férfi dereka köré fonta, teljes erejé-ből magához szorította, valósággal hozzátapadt. Megint azt a fortélyt alkalmazta, amely oly jól bevált a Blossom felgyújtásának napján.

Csodálatos illat áradt belőle: a panpungtobozokéba a hajába tűzött tiarévirágok finom, édes illata keveredett.

- Itia! - szólalt meg Purcell halkan. - Ha megcsókollak, akkor elengedsz?

Nyomban érezte, hogy hibát követett el. Nagyon hamar engedett. Itia nem hagyja kihasználatla-nul ezt az előnyt.

- Igen - felelte az asszony, és szeme csillogott. - De ne olyan kis csók legyen, mint a múltkor!

Purcell érezte hozzá simuló apró, friss, ruganyos testét. Lehajolt és megcsókolta. Aztán Itia háta mögé nyúlt, szétfejtette két kicsi kezét, előrehúzta, s így szólt:

- Elmégy most már?

- El - felelte az asszony, ráemelve nedvesen csillogó szemét.

S már futásnak is eredt, menekült. Úgy csapongott a bozót között, mint a napsugár. “Szégyen, gyalázat” - állapította meg fennhangon Purcell. De érezte, hogy nem érdemes saját magának ha-zudnia. Egyáltalában nem szégyellte magát. Felmerült előtte Itia oly kifejező arcocskája, apró, törékeny teste. Incselkedései, arcjátéka, mozdulatai, a női csábítás egész tánca… Nyilván előre kitervelt mindent a kívánt hatás elérése céljából. S hiába volt átlátszó egész mesterkedése; éppen azzal űzött gúnyt belőle, hogy bár látta és tudta a mesterkedést, mégis kiváltotta belőle azt a hatást, amelyre törekedett.

Amikor Purcell belépett MacLeod házába, a sziget angol lakosai, Mason kivételével, már valamennyien ott szorongtak az asztal körül. MacLeod hullaszerűen és fontoskodón trónolt köztük. Csontkeze alatt egy szabálytalan vonalakkal telerótt, nagy papírlap feküdt.

Baker a közte és Jones között levő üres zsámolyra mutatott, és Jones felállt, hogy a helyére en-gedje. Purcell, anélkül, hogy bárkire nézett volna, valami köszönésfélét mormogott. Választ nem kapott rá. Aztán MacLeod így szólt:

- Már csak magát vártuk.

Hangjában nem volt támadó él, pusztán a tényt állapította meg. Purcell leült, s a papírlapra pillantott. Megismerte: a szigetnek, pontosabban a sziget nem hegyes részének elnagyolt térképe volt. Amennyire kivehette, a Blossom öble elég szabadon volt megrajzolva, viszont a falu rombusz alakjáról s a négy oldalt sorakozó házak négyzeteiről kétségtelenül fel lehetett ismerni, mit ábrázol a rajz.

- Matrózok! - szólalt meg MacLeod -, van itt egy dolog, amit meg kell tárgyalnunk közösen, méghozzá sürgős az ügy. A földről van szó.

Szünetet tartott, s Purcellnek az volt az érzése, hogy ez a szünet kivételesen nem a megszokott színészkedés egyik kelléke. Amikor a “föld” szót kimondta, a skót arca nagyon komoly kifejezést öltött.

- Nem volt valami jó termésünk - folytatta MacLeod vontatottan, mint mindig. - De nem is ez nyugtalanít engem, merthogy a terméssel úgy van az ember, akár a nőkkel, hol jót fog ki az ember, hol rosszat, és azt mondanám, hogy az egyik kiegyenlíti a másikat, s az ember végül megtalálja a számítását. Nem, fiúk, másvalami az, ami miatt nincsen nyugtom. Vannak ezen a szigeten olyan fickók, akikben annyi előrelátás sincs, mint egy ágak között röpködő verébben, és ezek a fickók máris jó mélyen markoltak a vermükbe. Ha így folytatják, könnyű megjósolni, mi lesz belőle. Nem telik bele három hónap, és nekilátnak a vadbatátának. Kinek lesz kára belőle, ha hozzányúlnak? Nekem, nektek, valamennyiünknek! A vadon termő batáta a tartalékunk! Ez a tartalék szent és sérthetetlen! Mit gondoltok, törődnek majd ezzel a feketék, ha nem lesz mit zabálniuk? Mit tehetünk mi akkor? Őröket állítsunk? Nappal talán megtehetjük, de éjjel? Elég, ha pucérra vetkőznek, s mi csak mereszthetjük a szemünket, meg se látjuk, mikor csapják meg a batátáinkat!

MacLeod mindkét kezét az asztalra tette, tenyerével lefelé, és végignézett hallgatóin, mintegy hangsúlyozva, hogy a helyzet igen súlyos.

- Egyszóval van itt valami, ami nem stimmel - folytatta aztán. - Majd én mindjárt meg is mondom, mi az. Nem lehet mindent közösbe rakni, ahogy eddig csináltuk. Világos volt, hogy így nem fognak menni a dolgok! A halászattal, látjátok, mi a helyzet: ezek a feketék elhatározták, hogy ezentúl nem adnak halat a többieknek. Rendben van! Mi az eredmény? Az, hogy most három csoport jár halászni ezen a szigeten!

- Csak magukon múlt, hogy ne legyen kettőnél több! - jegyezte meg élesen Purcell.

- De mennyire! - helyeselt élénken Baker. - Ajándékot kaptatok, de eszetekbe se jutott viszonozni!

Jones nemigen hallgatott oda eddig, s kissé későn figyelt fel. Így csak lelkes bólogatással fejezte ki helyeslését. MacLeod és barátai azonban nem válaszoltak. MacLeod nyilván figyelmeztette híveit, hogy ne üljenek fel a kisebbség provokációinak.

- A tahitiak elhatározását nem helyeslem - folytatta Purcell. - De menthető a dolog: kisemmizték őket. Ha a tahitiakat is bevonták volna a nők elosztásába, nem került volna sor erre.

MacLeod keskeny arca mosolyra húzódott. Ettől még mélyebb lett az árnyék szeme alatt.

- Most persze ezt mondja, Purcell! - felelte vontatottan. - De ha Ivoát is a többihez tettük volna, azokhoz, akiken megosztoztunk, ez már nem tetszett volna magának. De nem ám! Ebben nem lett volna benne! Fura egy fickó maga: közösködni akar mindenben, csak a legfontosabbat veszi ki be-lőle!

- A kettőnek semmi köze egymáshoz! - felelte ingerülten Purcell. - A nőket különben sem lehet úgy elosztani, mint a batátát! Nekik is van beleszólásuk a dologba.

Metsző hangon tette hozzá:

- Erről egyébként maga is meggyőződhetett.

E kijelentés után csend lett. MacLeodnak egy arcizma sem rezzent. Baker viszont dicséretre méltó módon viselkedett: egy szót sem szólt. Még csak el sem mosolyodott.

- Jó, tegyük fel… - szólalt meg MacLeod, széles kézmozdulattal, mintha egy oda nem tartozó érvet akarna félresöpörni.

- Bocsánat, még nem fejeztem be - vágott a szavába Purcell. Felhívom a figyelmét arra, hogy vannak még dolgok, amiket közösen csinálunk itt, a szigeten, és nagyon előnyös számunkra, hogy így csináljuk. Például a vízhordás. Képzelje csak el, mi volna a helyzet, ha mindenkinek magának kellene gondoskodnia a vízről…

- Van még más is, ami közösen megy - szólalt meg most Baker. - Például a vaddisznó. Eddig még egy csoport sem indult külön vaddisznóra vadászni. Ugyan miért nem? Mert így kényelmesebb! Sokkal kényelmesebb átadni az elejtett vaddisznót Omaatának meg a többi asszonynak. Ki kell be-lezni, meg kell mosni, be kell fűteni a tűzhelybe, össze kell szedni a hozzávalót, és a végén fel kell trancsírozni. Nem hinném, hogy akad olyan csoport, amelyik lelkesen vállalná mindezt a munkát. Tanulság a históriából - fejezte be, MacLeod szemébe nézve -: ha nektek előnyös, osztozkodni akartok. Ha nem előnyös, akkor szó sincs osztozkodásról!

- Ezt jól megmondtad, fiú! - felelte MacLeod. Szélesen vigyorgott, s diadalmasan nézett körül, mintha Baker pontosan az ő véleményét fejezte volna ki. Majd hozzátette: - És nagy marhák vol-nánk osztozkodni, ha nem előnyös.

Baker már kinyitotta száját, hogy válaszoljon, de MacLeod megelőzte, és gyorsan folytatta:

- A földdel kapcsolatban pedig nagyon is előnyös nekünk, ha felosztjuk, merthogy merem állítani: Én nem kímélem a derekamat, ások is, gyomlálok is, kapálok is… Az én földecském meg van mű-velve tisztességesen. És amit hoz, azt én akarom megenni. Ide hallgasson, Purcell, mondok én magának valamit: ha akad olyan istenverte kurva fickó körülöttem, aki az izéjét vakarja, ahelyett, hogy istenigazában megfogná a munka végét, és aztán nem is takarít be semmit az év végén, no, ha az ilyennek aztán nincs betevő falatja, és összehúzza a nadrágszíjat, de úgy, hogy a csontja is beleroppan, hát én nagyon sajnálom magát az illetőt, de az az ő baja, mindenkinek maga felé hajlik a keze. Így látom én a dolgot!

Purcell ránézett. A paraszt. A skót hegyek parasztja. Robotol keservesen, és a szíve kemény, mint a kő. A feje úgyszintén.

- No, mit szól maga ehhez? - kérdezte MacLeod, mert Purcell hallgatott.

- Elvben ellenzem. Az én véleményem szerint a közös volt a legjobb megoldás. De mert a dolgok ezen már rég túlhaladtak, hiszen a szigeten három frakció van, sőt, tulajdonképpen négy, a vesze-kedéseket elkerülendő, talán jobb elfogadni a maga javaslatát. Persze, azzal a feltétellel, hogy a földek elosztása…

Rövid szünetet tartott, majd nagyon nyomatékosan fejezte be a mondatot:

- ...igazságosan történik.

- Efelől nyugodt lehet - felelte MacLeod. Arca ragyogott. Purcell most értette meg hirtelen, mi a titka annak, hogy MacLeod olyan nagy hatással van társaira. Nemcsak arról volt szó, hogy a skót volt a legértelmesebb közöttük. Keménysége ós makacssága mellett, furcsa módon, volt benne valami vonzó is.

- Én is azt hiszem, jobb lesz felosztani a földeket - jegyezte meg Baker. - Semmi kedvem ahhoz, hogy ellenőrizzék, nem eszem-e túl sok batátát.

MacLeod úgy tett, mintha nem értené a célzást.

- Nem lesz a szigeten egyetlen anyaszülte fickó se, akit sérelem ér majd - jelentette ki komolyan, a papírlapra téve kezét. - Mindent a legszabályosabban fogunk csinálni. White meg én leltárba vettük a megművelhető földeket. A Blossom sebességmérő kötelével mértük fel valamennyit. Fogadni mernék, most először fordult elő, hogy ez a szegény kötél a földet mérte, ahelyett hogy a vízben áznék valamelyik ócska teknő tatja mögött. No, amikor megnéztünk mindent, jegyzékbe vettük, ahogy mondtam, és felosztottuk egyforma részekre. És hogy ebben ne is legyen vita, azt javasolom, húzzunk sorsot az egyes darabokra…

Purcell felé fordult, és megnyerően rámosolygott megint. - Remélem, nem állítja, hogy így nem igazságos, Purcell?

- Annak látszik - felelte tartózkodóan Purcell.

Óvatos volt, ez a mézes-mázos hang gyanút ébresztett benne.

- Hanem egyre figyelmeztetlek benneteket, fiúk! - folytatta MacLeod, s végignézett a hallgatósá-gon. - Vérmes reményeket ne tápláljatok, mert valami nagy rész nem jut egyre-egyre. Ne képzeljétek magatokat földesúrnak birtokkal meg mifenével. Nem a! A gyümölcsösökhöz nem nyúlhatunk, meg erdőt irtani se lehet, merthogy a termőföld olyan vékony rétegben fekszik a sziklán, hogy a délnyugati szél első erősebb lehelete a tengerbe fújja az egészet! Összeszámoltam én, fiúk; az egész művelhető föld nem több mint tizennyolc hold, vagyis két hold jut egy embernek…

Purcell felugrott. Arcán mélységes megdöbbenés ült.

- Két hold! - kiáltotta. - Szóval kilenc részre akarja osztani?

- Miért? Mi a baj? - kérdezte MacLeod. - Hát nem kilencen vagyunk?

- Hát a tahitiak? - kiáltott Purcell.

- Nem feledkeztem meg róluk - felelte MacLeod. - Segítenek a fehéreknek a földet művelni, és természetben kapják a bért a végzett munkáért.

- Maga megőrült, MacLeod! Maga kötözni való bolond! - kiabált tovább Purcell sápadtan a düh-től. - Rabszolgákká akarja tenni őket?! Soha nem fognak ebbe belemenni!

- Fütyülök rá, belemennek-e, vagy sem - felelte MacLeod. - Nem ment el az eszem, hogy jó földeket adjak olyan fickóknak, akik lusták megművelni! Láthatta Tahitiban, mit csinálnak a földjükkel. Szégyen, gyalázat. Az ilyen fekete halászni: jó. Felmászni a kókuszpálmára: arra is jó. De földet művelni: nulla! Én mondom, hogy így van.

- Ide hallgasson, MacLeod! - mondta Purcell. Hangja remegett. - Maga nem tudja, mit csinál! Tahitin még a legszegényebb embernek is van saját kertje és néhány kókuszpálmája. Föld nélkül csak olyanok vannak, akiktől elvették a földet: a bűnözők, a sziget lakosságának az alja. Megfosztani a tahitiakat a földtől… maga nem tudja, mit csinál! Vérig sérti őket! Ha jobbról-balról arcul ütné egymás után mindegyiket, az sem volna rosszabb!

MacLeod sokatmondó pillantást vetett a többség tagjaira, majd Purcell felé fordult halálfeje.

- No persze, Purcell, magáról tudja mindenki, milyen lágy és jóságos kicsi szíve van - mondta, s hangjában véres gúny érződött. - Tudjuk azt is, hogy imádja a feketéket. Vegye tudomásul, hogy fütyülök rá, mit gondolnak, vagy mit éreznek ezek a feketék. A feketék az én szememben nem számítanak. Cseppet sem érdekelnek. A halászat volt az egyetlen, ahol valami hasznukat lehetett venni. Ennek pedig vége. Hát akkor mi szükség van rájuk? Semmi a világon. Kár minden falatért, amit megesznek! Felőlem felrakhatják valamennyit egy tutajra, menjenek isten hírével, és ha belefulladnak a tengerbe még Tahiti előtt, én ugyan nem sok könnyet ejtenék értük!

- De arra jók voltak, hogy segítsenek a Blossomot elkormányozni, mi? - szólt közbe a kis Jones, vállát megfeszítve. - Ha a feketék nincsenek, soha nem vergődünk idáig.

- Úgy van! - jegyezte meg Johnson.

Egyszerre fordult mindenki Johnson felé. Hangosan mert helyeselni a kisebbségnek, amikor az MacLeodot bírálta.

Még nagyobb meglepetést keltett azzal, hogy nyomban utána felállt. Esetlenül ácsorgott egy darabig, kis pocakja feltűnően kiállt sovány, beesett melléhez képest. Tétován dörzsölte a szakálla alól kiütköző piros foltokat.

- Elnézést kérek - szólalt meg reszketeg, vékony hangon -, úgy látom, a vita nagyon elhúzódik, fé-lek, sokáig tart még. El kéne mennem, fát kell vágnom a feleségemnek.

- Ülj le, a feleséged majd vár - szólt rá MacLeod.

- Megígértem neki, hogy fát vágok - ismételte Johnson; tovább dörzsölte a szakállát, és lassan, fokozatosan kifelé kászolódott -, és ha megígéri az ember, meg is kell tartani. Nem olyan ember vagyok, aki megszegi az ígéretét - tette hozzá, és szánalmasan, erőltetett önérzettel igyekezett kihúzni magát.

Közben, még mindig a többiekre nézve, apró, alig észrevehető mozdulatokkal hátrált a kijárat fe-lé.

- Ülj már le, az istenfáját! - kiáltott rá MacLeod. - Ülj le, ha mondom! Fontos dologról vitatkozunk, mindenkinek itt kell lennie!

Szavazz helyettem - felelte Johnson, s továbbsompolygott kis, csoszogó léptekkel az ajtó felé. - Megígértem, meg kell lenni! - hajtogatta, nevetségesen emelt hangon. Keze már az ajtó reteszén volt. - Az öreg Johnson nem olyan ember, aki csak úgy megszegi az ígéretét.

- Látom én, mi a bajod - szólt közbe vigyorogva Smudge. - Félsz, hogy a kurvád kiporolja a hátad, mi?!

Johnson elsápadt, kihúzta magát, s elég határozott hangon szólalt meg:

- Senkitől se tűröm el, hogy így beszéljen a feleségemről.

- Noná, majd szégyellem magam! - felelt Smudge. - Egyelőre ülj vissza a helyedre, vagy én ültet-lek le!

Ezzel felállt. Baker ugyanabban a pillanatban előrehajolt, és mutatóujjával Smudge térdére kop-pintott.

- Hagyd békén Johnsont! - szólt rá, fel sem emelve hangját, de villogó fekete szeme beszédesen szegeződött Smudge-ra. - A szavazatát megkaptátok, mit akartok még tőle?!

Csönd lett, s minél tovább tartott, annál elviselhetetlenebbé vált. A helyzet valóban különös volt. Mozdulatlanul állt mind a két ember; Johnson valósággal sóbálvánnyá meredt attól a fenyegető pillantástól, amelyet Smudge vetett rá az imént. Smudge pedig maga is mozdulatlanra dermedt Baker tekintetétől: sápadtan, dühösen állt.

- Ülj már le, Smudge - szólalt meg most jámbor, dörmögő hangon MacLeod. - Te meg Johnson, eredj csak, vágj fát az indián nődnek nyugodtan. Senki nem fog rád neheztelni érte.

Azzal, hogy ő döntötte el a vitát, egyrészt kimentette alvezérét a kínos helyzetből, másrészt sikerült elvitatnia az eredményt Bakertől. Smudge visszaült a zsámolyra, és szinte szemlátomást zsugo-rodott össze. Patkányarcát valósággal lelapította és összehúzta a félelem.

- Köszönöm, MacLeod - szólt Johnson, s hálásan emelte a skótra kivörösödött, örökösen könnyező szemét.

Ezzel kiment, alázatosan, meggörnyedve, a lábát húzva. Egyetlen pillantást sem vetett Bakerre.

- Ha jól emlékszem, a feketékről volt szó - jegyezte meg Jones. Kurta orrát felhúzta, s összeráncolta a szemöldökét.

Nagyon büszke volt előző közbeszólására.

- Nézze, MacLeod! - szólalt meg Purcell. - Miért tartottak velünk a tahitiak? Egyrészt barátságból, másrészt mert meg akarták osztani velünk a kalandot. Nem szabad, nem lehet őket elütni a földdarabkájuktól!

- De a viharban citeráztak! - kiáltott fel Smudge, aki mintha egyszerre visszanyerte volna előbbi epés, kihívó hangját. - Akkor bezzeg lógtak! Sose felejtem el! Mi voltunk csak, ha az árbocokra meg a kötelekre kellett mászni. Annyi bátorság nem volt ebben a nyavalyás hat fickóban együttvéve, mint egyetlenegy csirkében!

- Nem hiszem, hogy te vagy az, aki bátorságról papolhat - szólt közbe Baker.

- Ha már bátorságról van szó - folytatta Jones -, nem hiszem, hogy te fürödni mernél ott, ahol csak úgy nyüzsögnek a cápák. Mert ők megteszik. Különben én se mernék.

Megtapogatta karizmait, és komoran tekintett körül. No, most jól letorkolta Smudge-ot.

- Jonesnak igaza van - vette át a szót Purcell. - Mi nem félünk egy kis vihartól, a tahitiak nem fél-nek a cápáktól. A bátorság is csak megszokás dolga. Egyébként nem arról van szó, hogy mi a véle-ményünk róluk; hanem arról, hogy jár-e nekik föld. Amióta maguk elhatározták, hogy ellopják tő-lük a részüket, egymás után fedezik fel bennük a hibákat. Hogy gyávák, meg hogy lusták… Nevetséges mellébeszélés. Valójában nem hajlandók elismerni, hogy ugyanolyan jogaik vannak, mint maguknak!

MacLeod széttárta aránytalanul hosszú karját, sovány két kezével megmarkolta az asztal két sar-kát, és indulatosan kijelentette:

- Fütyülök a jogaikra! Érti, Purcell? Fütyülök a jogaikra! A halnak is joga van az élethez, amíg ki nem fogják, de ettől én még horogra kapom. Ha a feketéknek is adunk földet, akkor tizenöt részre kellene osztani a megművelhető területet, és egy-egy emberre alig jutna egy holdnál több. Kijelentem, hogy ez nem megy. Legalább két hold kell nekem, hogy tisztességesen meg tudjak élni, hogy jóllakjak én is, a feleségem is, meg a kölykeim is, ha lesznek! Gondolni kell a jövőre is. Nem vagyok hajlandó nagylelkűsködni olyan fickókkal, akik egy darab halat sem adnak nekem!

- Nem arról van szó, hogy nagylelkű-e hozzájuk, vagy sem! Arról van szó, hogy kifosztja őket!

- Jó! - felelte MacLeod. Felemelte két kezét, és az asztalra csapott. - Jó! Rendben van! Kifosztom őket! Hát aztán?!

Csönd lett. Purcell torka összeszorult, amikor kimondta:

- Ez háborút jelent! Nem érti?

- Hát aztán? - kérdezte MacLeod, ugyanolyan indulatosan és türelmetlenül. - Nem félek tőlük. Nekünk van puskánk. Nekik nincs.

Purcell a szemébe nézett.

- Szörnyű, amit mond, MacLeod!

MacLeod kurtán felkacagott, s hangja remegett a dühtől, amikor megint megszólalt:

- Sajnálom, hogy megsértem a maga nemes érzelmeit, Purcell, de ha más mondanivalója nincs, akkor talán át is térhetünk a szavazásra.

Purcell felegyenesedett.

- Áttérünk a szavazásra, s mindjárt meg is mondom, hogyan fog lejátszódni - mondta élesen. - Smudge maga mellett szavaz, mert egy véleményen van magával. Johnson átadta a szavazatát, mert fél Smudge-tól. Hunt maga mellett szavaz, mert egy szót sem ért az egészből; White, aki valószínűleg nem ért egyet magával, barátságból tartózkodik a szavazástól. Vagyis négy szavazata lesz három ellen. A szigeten nincs többé parlament, MacLeod, hanem zsarnokság van: a maga zsarnoksága. Én ezt tovább nem vagyok hajlandó tűrni!

- Hát ez a duma meg mit jelentsen? - szólt közbe MacLeod.

- Hagyjon kibeszélni! - mondta Purcell, és felkelt. - Maga esztelenséget művel, és ehhez én nem nyújtok segédkezet! Nem találok szavakat annak a jellemzésére, amit el akar követni. Ez… ez… ez… szemérmetlenség! Csak azért, hogy egy hold földdel többje legyen! - fűzte hozzá, s hangja felcsattant. - A szavazásban nem veszek részt, MacLeod, sem ebben, sem a következőkben. Ettől a perctől kezdve megszűntem a gyűlés tagja lenni!

- Ugyanúgy én is - szólalt meg Baker. - Torkig vagyok az aljas mesterkedéseitekkel. Igazán nagyon örülök, ha nem kell ilyen közelről látnom a képeteket, a tiédet, meg az ártatlan, alamuszi kedvencedét!

- Csatlakozom - jelentette be Jones.

Szeretett volna valami éles megjegyzést hozzátenni, de hirtelen nem jutott eszébe semmi. Beérte hát azzal, hogy komoran összevonta a szemöldökét.

- Nem tartóztatom magukat - felelte egykedvűen MacLeod. - Olyan szabadok, mint a madár. De ha már az érzelmekről beszélünk, hadd mondom meg: sohasem rajongtam Bakerért, s talán idővel sikerül megvigasztalódnom, ha elmegy. Magának azonban szeretnék mondani valamit, Purcell. - Hangja itt váratlanul melegebb lett. - Maga nem tudja, mit beszél! Egy hold föld, az egy hold föld. Lehet, hogy magának nem számít, mert megvolt mindene. De nekem, megmondom, ahogy van, nagyon is számít! Ha kölyökkoromban egy holddal több földje lett volna az anyámnak, akkor jól-lakhattam volna, és az anyámnak nem kellett volna felfordulnia, mert agyondolgozta magát! No jó, ez az én dolgom, nem érdekel senkit. Ha el akar menni, elmegy. Lehet, hogy jól kisírom majd magam a Smudge vállán, amikor már nem lesz itt, de majd csak beletörődöm a megváltoztathatatlanba. Rendben van, szóval kivonulnak - folytatta rövid szünet után. - Az egyes földdarabokat kisorsoljuk, és White majd megmondja maguknak, melyikük földje hol van. MacLeodban megbízhatnak! Minden a legnagyobb rendben lesz. A feketék, azok feketék, a fehér ember pedig fehér ember! És akármilyen zsarnok vagyok is, meg nem rövidíteném a világ minden kincséért egy talpalatnyi földdel egyetlenegy fehér bajtársamat sem!

Purcell sápadtan, izgatottan az ajtó felé indult. Egyetlen ütőkártyája sem volt. Az egyetlen dolog, amit tehetett: faképnél hagyni a gyűlést. Ám bármilyen jólesett neki ez az elhatározás, hatása en-nek sem volt.

- A viszontlátásra, Purcell! - szólalt meg újra MacLeod, amikor Purcell az ajtóhoz ért, sarkában Bakerrel és Jonesszal.

Purcell felfigyelt MacLeod hangjára, s visszanézett. Furcsa módon mintha sajnálkozás csillant vol-na meg a skót szemében. “Unatkozni fog majd - gondolta magában Purcell. - Mégiscsak izgalma-sabb volt ellenem vezetni a vitát. Világos, ha nincs ellenzék, nincsen igazi parlament. Elrontottam a kedvenc játékát.”

- A viszontlátásra - felelte Purcell, pillanatnyi szünet után. - Ha újra akarja alakítani a gyűlést, tudja, mik a feltételeim.

- Tudom, és nem fogadom el őket - felelte méltóságteljesen MacLeod.

Purcell alig érezte mellén a melegen sütő nap sugarait. Dühös volt, és majd megőrült a nyugta-lanságtól. Baker tőle jobbra haladt, az ő jobbján pedig Jones.

- No, ez is megvolna! - állapította meg Jones néhány pillanat múlva.

Purcell nem szólt semmit, Baker csak bólintott rá. A kis Jones vidáman, izgatottan folytatta:

- És most mit csinálunk? Megalakítjuk a másik gyűlést?

Baker szelíden oldalba bökte a könyökével.

- Ez az. Purcell lesz a vezér. Te leszel az ellenzék. Én meg tartózkodom a szavazástól.

- Én komolyan beszélek - jelentette ki Jones, és összevonta szemöldökét.

- Hát én talán nem? - kérdezte Baker.

Mason kunyhója elé értek, és Jones kicsit duzzogva azt mondta: - Én a Passzátszél utcán megyek. Megyek haza. A viszontlátásra.

- Maradj velünk, Ropati - szólt mosolyogva Baker. - Legfeljebb kerülsz egy kicsit, és a West Avenue-n mégy. Ugyan gyere velünk - ismételte, s karon fogta Jonest. (Jones azon nyomban megfeszítette a “muszkliját”.) - Ne hagyj itt. Fogalmad sincs, mennyit tanulok a társaságodban!

- Fogd be a szád!

- Miért fogjam be?

- Fogd már be, te strici!

- Micsoda stílus! - méltatlankodott Baker. - Csupa közönséges fráter lakik ezen a szigeten! Én el-költözöm innen.

- Látod, mekkora öklöm van? - kérdezte Jones, s meglóbálta öklét Baker orra előtt.

- Van szemem, tehát látok - felelte ájtatosan Baker.

- Hát majd mindjárt az oldaladban érzed.

- Felteszem szavazásra a javaslatot - mondta Baker, a skót kiejtést utánozva. - A szavazás szavazás, fiúk, mindent a legszabályosabban csinálunk. Ropati javaslatáról kell dönteni. Ki van mellette?

- Én - mondta Jones.

- Én ellene. Gábor arkangyal szintén.

- Csönd!

- Úgyse hallja, amit dumálunk. Füle van, de nem hall.

- Ámen - mondta rá Jones. - Hogy állunk a szavazással?

- Két szavazat ellene. Egy szavazat mellette. Ropati indítványa el van vetve. A törvény: törvény.

- Aki vét ellene, fel kell kötni.

- Úgy is van, fiú! - hagyta rá Baker.

Majd a saját, megszokott hangján hozzátette:

- Igazán örülök, hogy nem kell ezek közé járni többet. Ha volna a mi szigetünkkel szemben egy másik, átmennék oda.

- Miről beszélnek? - kapta fel most Purcell hirtelen a fejét. - Hogy milyen jó volna egy másik szi-get, ezzel szemközt.

- MacLeod azt is meg akarná hódítani.

- Hallgassanak ide, szeretnék valamit javasolni maguknak - mondta Purcell.

- No lám, mit mondtam? - kiáltott fel Jones, s porcelánkék szeme vidáman villogott. - Ugye, hogy megalakítjuk a másik gyűlést?

- A következőt szeretném indítványozni - folytatta Purcell. Megállt, és végignézett két társán.

- Elmegyünk a tahitiakhoz, és megosztjuk velük a nekünk juttatott földet.

- Úgy érti, hogy a mi kis földdarabkáinkat? Nem fog valami sok jutni egy emberre!

- Kétharmad hold.

Egy darabig hallgattak. Baker a földre bámult. Nyílt, napbarnított arca most egyszerre komoly lett és nyugtalan.

- Micsoda gyalázat! - szólalt meg néhány pillanat múlva. MacLeodnak meg a csatlósainak fejen-ként két hold jut, a tahitiaknak meg nekünk pedig kétharmad hold!

Majd hozzátette:

- Lesznek gazdagok és szegények. Máris!

- Nemet is mondhat - figyelmeztette Purcell.

- Nem mondtam azt, hogy nemet mondok - ráncolta homlokát Baker.

Megindult újra, s néhány pillanat múlva megszólalt:

- Csak nem jó arra gondolni, hogy a gyerekeim szegények lesznek.

Hirtelen megállt, felnézett az égre, barna szeme szikrázott a dühtől, és torkaszakadtából felordí-tott:

- És e miatt a pár csirkefogó miatt!

Hangja egyre emelkedett, és a “csirkefogó” szónál már vad üvöltésbe csapott át.

Rövid szünet után csendesen hozzátette: - Bocsánatot kérek.

- Gondolom, kicsit könnyített magán - jegyezte meg Purcell. - De mennyire. Gyerünk most rögtön.

- Hová? - kérdezte Jones.

- A feketékhez, megmondani, hogy osztozunk velük.

- De én még nem is mondtam meg a véleményemet!

- Mondd hát!

- Én mellette vagyok - jelentette ki Jones. - Három szavazat mellette. Purcell javaslata elfogadva.

Ezzel elnevette magát. Baker Purcellre pillantott. Összemosolyogtak.

Amikor a három angol a ház elé ért, a tahitiak éppen befejezték mindennapos ebéd utáni pihenő-jüket. Este nagyon későn tértek nyugovóra, reggel korán keltek, de nappal, déltájban, három-négy órát aludtak. Ebből a szokásukból szűrték le az angolok azt a véleményt, hogy “lusták”.

A nagy kunyhó délre néző, félrehúzható fala tárva-nyitva állt. Purcell, ahogy közelebb ért, már látta is a szundikálásból ébredő, nyújtózkodó tahiti férfiakat. Nyilván azok is észrevették őt, de Mehani kivételével, aki a Cliff Lane-en máris elébük indult, rájuk mosolyogva, egyikük sem üdvö-zölte az érkezőket, sőt úgy tett, mintha nem is látná őket.

Amikor már egészen közel voltak, Tetahiti kilépett a ház előtti tágas, feltöltött térségre, felvette az egyik fejszét, és nekilátott a favágásnak. Purcell bámulattal nézte izmos, erőteljes teste vonalát, amint feje fölé emelte a két kézre fogott fejszét. Mint az ív, úgy feszült hátra tökéletes alakja. Egy pillanatig mozdulatlanul lebegett a levegőben teste is, a fejsze is, azután lecsapott félkörben, gyorsan, suhanón, mint az ostorcsapás. Olyan villámgyors volt a mozdulat, hogy a fejsze éle szinte ké-kesen villogó vonalat rajzolt az égbolt ezüstszürke hátterére.

Purcell megállt, alig kétméternyire tőle, Tetahiti azonban semmi hajlandóságot nem mutatott ar-ra, hogy abbahagyja tevékenységét. A tahitiak udvariassága, éppen mert olyan messzemenő, egész sor szemtelenségre és bosszantásra nyújt lehetőséget. Ez azonban félreérthetetlen volt. Purcell ingerülten, ridegen azt mondta:

- Tetahiti, beszélnem kell veled. Fontos dologban.

Ez a valódi peritani nyerseség viszont Adamónál volt szokatlan. Tetahiti megértette belőle, hogy Purcell megsértődött, kicsit elszégyellte magát, amiért minden ok nélkül megbántotta, visszafogta az éppen a magasba emelkedő fejszéjét, s letette a földre. Aztán a kunyhó felé intett, mintegy fel-hívta a dologra testvérei figyelmét, leült az egyik fatönkre, s egy kézmozdulattal jelezte a három peritaninak, hogy ők is válasszanak helyet maguknak. Amolyan féludvariasság volt ez: hajlandó volt beszélgetni velük, de nem tessékelte be vendégeit a házba, és előbb ült le, mint ők.

Purcell kicsit várt, mielőtt mondanivalójába belekezdett volna. Sohasem került közelebbi kapcsolatba Tetahitival, mert hűvös fellépése elkedvetlenítette. A férfi ugyanolyan magas és erős volt, mint Mehani, de alig harmincéves létére arcán nyoma sem maradt már az ifjúságnak. Szája két oldalán mély redő húzódott, homlokán, két szemöldöke között is volt egy éles ránc; szemét félig elfedte súlyos szemhéja, s tekintete távolról sem volt olyan gyengéd és nyájas, mint Mehanié.

Purcell a szokott udvarias közhelyekkel kezdte, beszélt arról, milyen az idő, és milyen lesz, a halá-szatról, a termésről. Baker és Jones mögötte ült; mindketten eleve beletörődtek abba, hogy hosz-szan tartó és nekik érthetetlen tárgyalást kell végigülniük. Miközben Purcell beszélt, Mehani leült vele szemben, Tetahiti jobb oldalán. Könyökét térdére támasztotta, két keze ujjait hol összefonta, hol szétválasztotta, fejét lehajtotta, és maga elé nézett a földre. Ohu és Timi Tetahiti balján foglalt helyet, de kissé hátrább. Mehoro és Kori, akik között szoros barátság alakult ki, amióta Kori a Blossom fedélzetén majdnem megölte Mehorót, ott maradt a kunyhóban, mindkettő a küszöbön ült, és a levegőbe lógatta lábát.

- Tetahiti! - tért rá Purcell a tárgyra. - Nagyon súlyos dolog történt. Mi hárman, Uili, Ropati és én, otthagytuk a peritanik gyülekezetét.

Tetahiti könnyedén bólintott. Fejmozdulata körülbelül ezt jelentette: “Ez a bizalmas közlés igen megtisztelő reám.” Udvarias volt de udvariassága kihangsúlyozta a kettejük közti távolságot. Figyelmes szeme, súlyos szempillája alól, állandóan Adamo arcára szegeződött, de nem volt benne türelmetlenség vagy kíváncsiság, hogy többet tudjon meg az ügyről.

- A gyűlés elhatározta, hogy elosztja a földeket - folytatta Purcell. - Az elosztás igazságtalan. Ezért hagytuk ott a gyűlést.

Tetahiti még mindig hallgatott. Arcáról sem érdeklődést, sem megdöbbenést nem lehetett leol-vasni.

- A gyűlés úgy határozott, hogy kilenc részre osztja szét a földet, nem pedig tizenötre - mondta Purcell egyfolytában.

Közben állandóan Tetahitit nézte, s inkább megérezte, semmint látta, hogy a tahitiak közt izga-lom támad. Tulajdonképpen nem történt semmi, felkiáltás nem hallatszott, mozgást sem lehetett látni, de hirtelen feszült lett a légkör. Maga Tetahiti meg sem moccant, csak éppen szeme villogott keményebben.

- A Csontváz azt javasolta - folytatta Purcell -, hogy a tahitiak dolgozzanak a peritanik földjén, és természetben kapjanak bért a munkájukért.

Tetahiti röviden, gúnyosan felnevetett. Ez volt minden válasza.

- Ez az ajánlat sértő - ugrott fel hirtelen Ohu. - Nem vagyunk a peritanik cselédei.

Ohu magas, erőteljes, gyermekes arcú férfi volt. Úgyszólván ki sem nyitotta a száját, s többnyire Timire bízta, hogy az mondja el az ő véleményét is. Éppen ezért volt meglepő felszólalása: fel sem tételezték volna róla, hogy beszélni tud a nyilvánosság előtt. Mindenki kíváncsian várta a folyta-tást. Ez azonban elmaradt. Ohu ékesszólása kimerült e két mondattal. Amikor leült, szégyellte ma-gát, amiért elsőnek szólalt fel, s méghozzá ilyen rosszul. Tudta, hogy tökéletesen hiányzik belőle az a költői készség, amely Tahitin a politikus legfontosabb tulajdonságai közé számít.

- Igazat szóltál, Ohu - felelte Purcell. - Ez a javaslat sértő. Azért mondtam el itt, mert a Csontváz ezt ajánlotta. Én valami mást akarok javasolni nektek.

Kitárta karját, mintegy jelezve, hogy Jones és Baker nevében is beszél.

- Azt javaslom, hogy megosztjuk veletek a mi három részünket.

Csönd lett megint. Azután végre megszólalt Tetahiti.

- Ez nem igazságos - mondta halkan, mély hangon. - Uili, Ropati és Adamo: ez három. Mi, tahitiak, hatan vagyunk. Vagyis három rész jutna kilencnek. Nekik pedig hat részük volna hat ember részére.

Purcell számára nem volt egy szava, egy köszönete sem. Elhallgatott, mint aki újabb javaslatot vár. S mivel Purcell sem szólt, zavart csend támadt.

Mehoro elhúzódott Koritól, felkelt, lekuporodott Tetahiti mellé, s ráemelte tekintetét, mint aki szót kér. Széles, kerek arcáról derű és nyíltság sugárzott.

Tetahiti súlyos pillája szemére csuklott. Ezzel jelezte, hogy megadja a szót.

- Neked, Adamo, és neked, Uili - mondta Mehoro felegyenesedve -, meg neked, Ropati, nincsen alvadt vér a kezetekben. Nagylelkű dolog, hogy azt mondjátok: a mi három részünk a tiétek is. Ne-kem nagyon jólesett ajánlatod. De Tetahiti szava igaz: ez nem igazságos. Miért legyen a Csontváz-nak több földje, mint Adamónak vagy mint Ropatinak, vagy mint Mehorónak? - folytatta, és széles kezét négyszögletes, erős mellkasára szorította. Nem, ez nem igazságos!

Szenvedélyesen beszélt, s mély lélegzetet vett, mint aki kifulladt közben.

- Ha Tahitiban igazságtalan dolgot követ el egy főnök - folytatta aztán -, akkor elmennek hozzá, valamennyien együtt, és azt mondják neki: “Olyan dolgot csináltál, amit nem kellett volna. Most vissza kell csinálni.” Utána várnak egy holdat. És ha a főnök ez alatt az idő alatt nem tette jóvá a hibáját, akkor két ember elmegy hozzá éjszaka, és egy lándzsát szúr a kunyhója ajtajába. És utána várnak még egy holdat. És ha ennek a holdnak a végéig sem csinált semmit a főnök, akkor éjszaka körülveszik a kunyhóját, felgyújtják, s amikor a főnök kijön, megölik.

- És ha a főnöknek barátai vannak? - kérdezte Purcell.

- Ha nem hagyják el a főnököt, megölik őket is.

- És ha a főnöknek sok barátja van, és védekeznek?

- Akkor háború lesz.

- És hogyan vetnek véget a háborúnak?

- Megölik a főnököt és minden barátját.

- Ez sok vérontással jár - mondta Purcell. Tetahitira nézett, és nyugodtan hozzátette: - Szerintem nem szabad vért ontani.

Tetahiti lassan felemelte súlyos szemhéját, Purcellre szegezte szemét, és lassan, ünnepélyesen, mint az ítéletet kihirdető bíró, így szólt:

- Akkor te a rossz főnök barátja vagy.

- Nem vagyok a barátja! - tiltakozott Purcell szenvedélyesen. - Otthagytam a peritanik gyülekezetét annak jeléül, hogy nem értek egyet vele. És eljöttem hozzátok megosztani a földemet veletek!

Tetahiti meghajtotta fejét, és azt mondta:

- Adamo, te jó ember vagy. De nem elég jónak lenni. Azt mondod: “Megosztom veletek az igazságtalanságot.” De ez nem szünteti meg az igazságtalanságot.

Körös-körül helyeslő moraj hallatszott. Amikor a zaj elült, Mehani leoldotta térdéről összekulcsolt két kezét, és megszólalt:

- Tetahiti testvérem szava igaz szó. De azért nem úgy van, hogy Adamo a rossz főnök barátja. Harcolt ellene, bátorsággal is, szavakkal is, ravaszsággal is. Kezdettől fogva harcolt ellene. Nem szabad elfordítani fejünket Adamo testvéremtől, csak azért, mert nem akar vért ontani. Adamónak moá gondolatai vannak a vérről. És én, Mehani, a főnök fia, meghajtom a fejemet Adamo előtt - folytatta, és felállt.

Teljes magasságában kiegyenesedett, mélyet lélegzett, testsúlyát jobb lábára helyezte át, s megállt mozdulatlanul. Izmos, gömbölyded két karja oldalán csüggött, fejét félrehajtotta. Olyan köny-nyedén, olyan fenségesen állt, mint egy szobor.

Aztán ismét megszólalt:

- Emberek! Nem szabad úgy ítélnünk Adamóról, ahogyan egy más peritaniról ítélnénk. Sok-sok peritani jött már Tahiti nagy szigetére, de senkinek nem volt olyan aranyszínű haja, olyan tiszta kék szeme és olyan rózsás arca, mint neki. Nézzétek, emberek, milyen rózsás Adamo arca! - kiáltott fel Mehani, s keze és egész teste könnyedén mutatott Adamóra, mintha pusztán áttetsző arcbőre is bizonyítaná feddhetetlen tisztességét.

Purcell a vitától nevetségesen távol állónak érezte ezt az érvet. Annál nagyobb hatással volt a tahitiakra. Őszinte tisztelettel nézték Purcell arcát, s tiszteletük még nagyobb lett, amikor Purcell elvörösödött.

- És most ez az ember, akinek arca olyan, mint a hajnal, eljő hozzánk, és azt mondja: “Megosztom veletek a földemet.” Nekem, Mehaninak, a főnök fiának is jólesett ez az ajánlat. Nem ez az igazság. De jólesett.

Széles, előkelő kézmozdulatot tett, amely Otu gesztusaira emlékeztetett, és ütemesen, mintha költeményt szavalna, így fejezte be:

- Adamo nem hozta el közénk az igazságot. De elhozta a barátságot.

Karja ugyanakkor hanyatlott le törzse mellé, amikor térdét behajlította, s könnyedén, kecsesen visszaült a helyére.

- Jól mondtad! - helyeselt neki lelkesen Mehoro, majd Kori is megismételte:

- Jól mondtad!

Azután felállt Kori is, és hosszú gorillakarját lóbálva odajött Mehoróhoz, s leült mellé, vállát barátja vállának támasztva.

Most Timi állt fel. Purcell nyomban megérezte, hogy valami rejtett veszély fenyegeti. Pedig külsőleg Timi igazán nem látszott veszedelmesnek. Ő volt a legkisebb, a legkarcsúbb s kétségkívül a legszebb férfi is a tahitiak között. Sima, szőrtelen arcát valósággal bevilágította nagy, keskeny metszésű antilopszeme, amely kissé felhúzódott halántéka felé, hosszú, sűrű, szinte lombsátorszerű pillái árnyékában. Szembogara oly nagy volt, hogy majdnem egész szemrését betöltötte s kékes árnyalatú szeme fehérje csak szeme két sarkában villant elő. Tekintete ettől mélabúsnak látszott, ezt azonban vajmi ritkán lehetett megfigyelni, mert Timi többnyire félig lehunyta és lesütötte szemét, akár egy szűz lány.

- Mehani mondta is és nem is mondta - szólalt meg halk, fuvolázó hangon -, hogy Adamo moá. És talán igaz is, hogy Adamo moá. Lehet, hogy Uili is moá. Talán Ropati is az. Lehet, hogy nagyon sok moá akad a peritanik között…

Félreérthetetlen volt az a szemtelenség, amellyel beszédét kezdte, de talán még feltűnőbb az az igyekezete, hogy ne nézzen Adamóra. - “Ez kétségkívül ellenség” - gondolta Purcell.

- Az a három peritani, aki itt van most - folytatta Timi, anélkül hogy bármelyikükre pillantott volna -, eljött hozzánk, és azt mondta: “Veletek, tahitiakkal, igazságtalanságot cselekedtek. Tiltakozunk ez ellen az igazságtalanság ellen. És megosztjuk veletek a földünket.” Mi, tahitiak, pedig azt mondjuk: “Ez az osztozkodás nem tesz igazságot. Ezért nem kell nekünk.” A három peritani ezek után elmegy majd, átveszi a földjét, és megműveli. Nekünk pedig nincsen földünk.

Timi felemelte jobb kezét, kinyújtotta, és szétterpesztette ujjait. E taglejtés hihetetlenül kifejező és hatásos volt. Mintha csak kezében tartotta volna a földet, s az szétpergett volna ujjai között.

- Így hát a három peritani élvezi a földjét, nekünk pedig nincsen semmink!

Keze lehanyatlott törzse mellé, és gyilkos gúny csendült ki hangjából, amikor hozzátette:

- De a három peritani tiltakozik az igazságtalanság ellen. - Szünetet tartott, Korira és Mehoróra nézett, mintha különösen őket akarná meggyőzni, s aztán ugyanolyan gúnyos hangon folytatta:

- Amikor a nőket osztották el, ez a három peritani akkor is tiltakozott. Jó volt látni a tiltakozásu-kat, mert láttuk így, hogy a barátaink. De a tiltakozásnak nem volt eredménye. És a tiltakozás után a hat tahiti férfi három nőt kapott. E három peritani közül pedig mindegyiknek egy-egy asszony jutott.

Timi leült. Purcell akaratlanul is megcsodálta, milyen ügyesen célzott arra, hogy a három peritani tiltakozik ugyan az igazságtalanság ellen, de azért hasznot húz belőle…

Felnézett, és tekintete Kori és Mehoro reá szegeződő pillantásával találkozott. Barátságos volt ez a két szempár, s biztatta, hogy válaszoljon Timinek. Purcell Tetahitira nézett. Ő is várta a válaszát. Mehani hátravetette fejét, szeme unalmat fejezett ki, s akkorákat ásított, hogy majd kificamodott az állkapcsa. Ezzel juttatta kifejezésre, milyen kevésre becsüli Timi szónoklatát. “Talán inkább használt nekem ez a beszéd a többiek szemében, mintsem ártott” - gondolta Purcell.

- Timi! - szólalt meg Purcell. - Amit mondtál, azt jelenti: minden peritani rossz, az a három peritani, aki itt van, ugyanolyan rossz, mint a többi, de ezenfelül még képmutató is.

Purcell itt szünetet tartott, mintegy időt adva Timinek, hogy tiltakozzék a neki tulajdonított vélemény ellen. Timi azonban meg sem moccant. Törökülésben kuporgott a földön, Tetahiti jobbján, és a térdére bámult.

- Ha ezt gondolod, Timi - folytatta Purcell -, akkor nem vagy igazságos. A nők elosztásával kapcsolatban például az lett volna az igazság, ha azt mondják: minden nő válasszon magának tanét. Igen ám, de te is nagyon jól tudod, hogy akkor Ivoa engem választott volna. Avapuhi Uilit választotta volna. Amureia pedig Ropatit választotta volna. Szóval a nőkkel kapcsolatban ugyanúgy lett volna minden, ahogyan most van.

Rövid szünet után tisztán, érthetően kimondta a következtetést:

- Nem húztunk hasznot az igazságtalanságból.

Kori és Mehoro helyeslően bólintott, Mehani pedig elmosolyodott. Tetahiti kissé Timi felé fordította fejét, s határozottan, lekicsinylően, hangját fel sem emelve így szólt:

- Adamo igazat szól. A nők, akiket mondott, mindenképpen az itt levő három peritanit választották volna. Ezzel kapcsolatban nincsen okunk arra, hogy megkeményítsük ellenük szívünket.

Rövid szünet után így folytatta:

- Ügyelnünk kell, hogy igazságosan bánjunk Adamóval. Talán eljön a nap, amikor nekem, Tetahitinak is ellenségként kell bánnom Adamóval, abból az okból, amelyet már elmondtam, És amelyet mindjárt megismételek. De nem szabad elfelejtenünk: Adamo beszéli a nyelvünket. Adamo udvarias, mint az árnyat adó lomb. Adamo szelídebb - folytatta, hirtelen költői hangba csapva át -, mint a hajnal, amelyet orcáján hordoz. És ezenfelül Adamo ellene van az igazságtalan-ságnak.

Újabb szünet következett. Arca lassanként megint zárkózottá vált. Aztán így folytatta:

- De Adamo nem akar cselekedni, hogy megakadályozza az igazságtalanságot. Ezzel barátja ő a rossz főnöknek, mint mondtam. És a rossz főnök barátja nem a mi barátunk.

Purcell nagyot nyelt, s aztán így szólt fakó, tompa hangon:

- Kész vagyok cselekedni, ha van más mód a cselekvésre, mint az, amelyet Mehoro mondott.

Tetahiti elfordította tekintetét, s ezt felelte:

- Ítéld meg magad. Nincsen más mód.

- Ez mindnyájatok véleménye? - kérdezte néhány pillanat múlva Purcell.

- Aki nem így gondolkozik, mondja meg - szólt Tetahiti.

Purcell lassan végigjáratta szemét a tahitiakon. Egyik sem szólalt meg. Mehani mozdulatlanul ült, bal kezével jobb csuklóját szorongatta, szeme a földre szegeződött, arca hajthatatlanul határozott volt. Ő is egyetértett Tetahitival.

- Kérem az Eatuát, hogy ne legyen háború - mondta Purcell. Csönd volt. Aztán Tetahiti nagyon komolyan azt mondta:

- Ha háború lesz, választanod kell, melyik táborban a helyed.

Purcell felállt.

- Nem fogok fegyvert - felelte tompa hangon. - Sem a rossz főnök ellen, sem ellenetek.

Tetahiti súlyos szemhéja szemére csuklott. Felemelte a lábánál heverő fejszét, felállt, hátat fordított Purcellnek, s megint nekilátott a favágásnak.

10

Amikor Mason először kerülte meg csónakkal a szigetet, keleti partján egy kis öblöt fedezett fel. A szárazföld felől félkörben zárta le a meredek sziklafal, az óceán felől pedig egy sor zátony védte bejáratát. A kis öböl mélyén fekete homokkal fedett partszakasz húzódott, amelyet sem hajóval, sem a sziget belseje felől nem lehetett megközelíteni, hanem csakis úgy, ha az ember kötelet kö-tött a sziklafal tetején álló fügefa tövére, s ezen a kötélen ereszkedett le a bazaltsziklák aljáig. Az angolok Rope beach-nek(Kötélpart) nevezték el az öblöt, a kötélről, amelynek segítségével oda lehetett jutni.

Ezt a kis öblöt választotta magának halászhelyül a kisebbség, amikor a szigeten kialakult három párt elhatározta, hogy külön-külön fog halászni. Hallgatólagos megállapodással mind a többség tagjai, mind a tahitiak a kisebbségnek engedték át ezt a helyet. A leereszkedés s főleg a felkapasz-kodás sok fáradsággal járt ugyan, de az öböl halban igen gazdag volt, s mert az öböl keletre nyílt, a felkelő nap első sugarai rásütöttek, a sziklafal pedig védte az északnyugati széltől. Baker és Jones az öböl oldalára járt halászni, ahol sima és nyugodt volt a víz, Purcell azonban az egyik kiugró pontját választotta, ahol hihetetlenül erős volt a hullámverés. Az első alkalommal majdnem el is sodorta egy hatalmas hullám, és csak annak köszönhette az életét, hogy a visszahúzódó víz jó erősen odanyomta egy sziklához, amely a part és a nyílt tenger között volt; ezért aztán óvatosságból egy hajókötelet kötött a derekára, a kötél másik végét pedig a néhány méterrel mögötte emelkedő sziklához erősítette.

Már két óra óta halászgatott, s örült, hogy végre nem kell senkivel sem beszélgetnie. A sziget kicsi sziget volt, s a falu kis falu. Eléggé összezsúfoltan éltek itt, s a legutóbb lejátszódó események óta háza állandóan tele volt vahinékkal, akik hol tudakolni jöttek, mi az újság, hol ők hozták a híreket vagy álhíreket.

Purcell megrántotta a zsinórt, majd megint visszaengedte a vízbe. A faluban fullasztó volt a lég-kör. Ügy érezte, hogy a sziget még kisebbre zsugorodott össze az ott uralkodó feszültségtől. Amikor egyszer lement a Blossom-öbölbe, azon vette magát észre, hogy vágyakozva nézi a Blossom csónakjait, amelyek egymás mellett voltak kikötve, egy sziklatető alatt, hogy a napsütés ne érje őket. Alighanem Ivoának is ilyesmi járhatott az eszében, mert éppen előző este kérdezte meg tőle, milyen messze van a szigettől a legközelebbi földdarab. De sajnos, szó sem lehetett arról, hogy ötszáz tengeri mérföldet tegyen meg csónakon, olyan asszonnyal, aki terhessége vége felé jár. Egyedül talán még megpróbálkozott volna.

“Börtön ez a sziget - gondolta Purcell, akin hirtelen úrrá lett a csüggedés. - Az akasztófától sikerült megmenekülnünk, de az életfogytiglani börtöntől nem.”

Már megint elmulasztotta idejekorán kirántani a horgot: oda a csalétek. Túl sokat ábrándozik. Új csalétket tett a horogra, néhány lépéssel hátrább ment, s hogy jobban védve legyen a széltől, egy szikla mögé ült. Azon a helyen, ahová az imént egy halfejet dobott, csak úgy nyüzsögtek a vízibol-hák. Csupa apró, csontkemény, falánkul kapálózó láb a tojásdad, piszkos-sárgás-barna testek körül. Szörnyű harc játszódott le köztük. Egyhangú, végtelen búgás közepette tolongtak, egymásra mász-tak, megcsonkították és gyilkolták egymást, hogy maguknak biztosítsák a zsákmányt. A harc és a kegyetlenség teljesen felesleges és értelmetlen volt: a nagy halfejből jutott volna bőven valameny-nyinek, s órákig tartott volna, amíg lekopasztják a csontot. Purcell utálkozva nézte őket, s még arra sem tudta magát rászánni, hogy a lábával odébb lökje a nyüzsgő állatokat. Milyen ellenszenvesek voltak ezek a rovarok! Csak száj és kemény páncél! Egyetlen sebezhető pont, egyetlen emberi tulajdonság nélkül. Végtelen keménység és falánkság, amelynek még a saját érdek sem szab határt.

Ekkor egy kéz érintését érezte vállán. Megfordult. MacLeod állt mögötte.

- Szólítottam magát - kiabált a skót, mintegy mentegetőzve, és elhúzta a kezét. - De persze ebben a szélben…

Purcell csodálkozott, mit keres MacLeod az ő halászóhelyükön, s hamarjában nem tudott mit fe-lelni.

- Beszélnem kell magával - mondta MacLeod.

- Jó - felelte Purcell. - De ne maradjunk itt. Könnyen elsodorhatja a hullám.

Egyik kőről a másikra ugorva egy kis barlanghoz sietett, a mellé a szikla mellé, amelynek hegyére erősítette a derekára kötött biztosító kötelet. MacLeod követte, s mikor Purcell leült a barlang szájában, ő is helyet foglalt vagy egy méterrel odább. Szemét a tengerre szegezte.

- Remélem, amiért otthagyta a gyülekezetet, még nem vagyunk haragban? - szólalt meg hosz-szabb hallgatás után, s kérdő pillantást vetett Purcellre.

- Én nem vagyok haragban senkivel - felelte Purcell.

- Elmentem magához - folytatta MacLeod -, és a felesége mondta, hogy itt van, a Rope-beachen. Nem is rossz ez a kis zug - állapította meg némileg kétkedő hangsúllyal, s körülnézett az öbölben. - Legalábbis az olyan fiúknak, akik szeretnek fönn az árbocon őrködni kötéllel a derekuk körül. Ne-kem már elegem van ebből. Harminc évig csináltam ezt a tornamutatványt. Csoda, hogy ott nem hagytam a fogam!

Egészen fesztelenül, kényelmesen ült, hátát egy kerek sziklának támasztotta, megkopasztott sasprofilját fordította Purcell felé, hosszú, vékony póklábát hanyagul előrenyújtotta. Piros-fehér csíkos nadrágja a térdén nagy vitorlavászon-darabokkal volt megfoltozva, s legalább olyan mocskos volt, mint a bordáira tapadó fehér trikója.

- Láttam a maga félrehúzható új falát - szólalt meg ismét. - Merthogy úgyis ott jártam, voltam bátor kicsit szemügyre venni.

Rövid gondolkodás után hozzátette:

- Műkedvelő létére egész szépen belejött, Purcell. Már akkor észrevettem, amikor a házát építet-te. Rajtam kívül maga volt az egyetlen, aki eresztékekkel csinálta. És mi az eredmény? Csak a mi kettőnk háza zár tökéletesen. Pedig hát igazán nem volt valami okos - magyarázta mind jobban belemelegedve - a hajópalánk deszkákat szélükkel egyszerűen egymás mellé illeszteni, mivelhogy hézagfedő lécünk nem volt. És lám, így csinálták a többiek mind. Mi az eredmény? Tömíthetik a falat most már, ahogy akarják, mégis léghuzat lesz a házban. Amint mondtam, csak az ereszték a megoldás. És nem akarok magának bókolni, Purcell, de van érzéke a fához.

Purcell nem szólt. MacLeod futó pillantást vetett rá oldalról, s folytatta:

- Ami az eltolható falat illeti, mondok magának valamit. Látszik, hogy olyan ember csinálta, akinek megvan a maga elgondolása. Talán túlságosan is. Mindig mondtam: a jó műkedvelő ugyanolyan alapos munkát tud végezni, mint a profi. Csak az a különbség, hogy a műkedvelő lassabban dolgozik, és a kelleténél jobban tiszteli a szabályokat. Megmondom magának, min múlik a dolog, Purcell! - folytatta, bizalmasan felé hajolva, mint aki a szakma legféltettebb titkát leplezi le. - Az az igazi, ha valaki egyszerűen megszegi valamelyik rohadt szabályt, és mégis olyan jól csinálja a munkát, mintha meg se szegte volna.

- Köszönöm a tippet - mondta Purcell.

- Nagyon szívesen. És ha valamilyen szerszámra volna szüksége, csak szóljon. Nálam vannak a Blossom szerszámai is meg az enyémek is. Ezeket különben nem szoktam kölcsönadni senkinek. A maga esetében kivételt teszek, merthogy maga majdhogynem szakmabeli.

Hihetetlenül hangzott. Hogy MacLeod neki kölcsönadja a szerszámait. Purcellnek a szava is elállt ettől a szenzációs ajánlattól. A skót felé fordult. MacLeod a szemhatárt nézte, szemöldökét felhúz-ta, szája kicsit nyitva volt. Mintha ő maga is álmélkodnék saját ajánlatán.

- Tegnap eljöttek hozzám a feketék - mondta aztán minden átmenet nélkül. - A férfiak, mind a hatan. Velük volt Omaata is.

- Omaata?

- Igen. Ő volt a tolmács.

- Úgy! - szólt Purcell.

Aztán elhallgatott. Nem volt más válasza. Csak ez az “úgy!”, és ez a csönd.

MacLeod folytatta:

- Nyilván sejti, mit akartak mondani.

Purcell most sem válaszolt, tehát folytatta:

- Persze, nemet mondtam. Erre átadták ezt a kis micsodát, és elmentek.

MacLeod elővett valamit a zsebéből, és odanyújtotta Purcellnek. Egy köteg kis vessző volt, amelyet indával kötöttek össze.

- Tudja maga, mit jelent ez?

- Valami fogalmam van róla - felelte Purcell, és számolni kezdte, hány pálcika van a csomagban.

- Ne fáradjon. Huszonnyolc darab.

Purcell megint összekötötte a pálcikákat, és visszaadta a csomagot MacLeodnak.

- Véleményem szerint ez azt jelenti: egy holdat adnak magának arra, hogy gondolja meg magát.

- Egy holdat?

- Azaz huszonnyolc éjszakát.

- Értem - mondta MacLeod. Némi szünet után megkérdezte:

- És ha nem másítom meg az elhatározásomat?

- Akkor eljönnek éjjel, és egy lándzsát szúrnak a kapujába.

- És aztán?

- Ez azt jelenti, hogy még egy holdat adnak magának.

- És ennek a holdnak a leteltével?

- Megölik magát.

MacLeod füttyentett, és zsebre vágta két kezét. Arca meg sem rezzent, de mikor ismét megszólalt, a hangja valamivel tompábban csengett.

- És ezt hogyan akarják csinálni?

Rövid szünet következett, majd Purcell vállat vont, s azt mondta:

- Ne gondolja, hogy szabályos párbajra fogják kihívni. Az ilyesmi nem szokásuk. A tahitiak számára a háború gerillaharc, kelepcék, lesből való rajtaütések sorozata.

- Ez is olyan játék, amit ketten játszanak - felelte MacLeod. Purcell felállt.

Két lépést tett a barlangban. A szél most elállt, s máris érezte meztelen mellén a napfény mele-gét. Nyilván régóta sütött már rá a nap, de a hűvös tengeri szellőben nem érezte meg eddig.

- Játék! - mondta néhány pillanat múlva. - És ha még csak a maga életét kockáztatná ebben a já-tékban!

- Miért? Csak engem pécéztek ki, ha jól tudom - jegyezte meg gőgösen MacLeod.

S mert Purcell nem felelt, megszólalt megint:

- Szóval vérfürdőt akarnak rendezni? Azt hiszi, Purcell, ez a szándékuk?

- Nem a “szándékuk” - válaszolt Purcell. - Nem fehér emberekről van szó. A tahitiak nem gondol-kodnak arról, hogy mit fognak csinálni, és nem is vitatják meg a terveiket. Az indulataikra bízzák magukat. Aztán, egy szép napon, cselekszenek. Egységesen, teljes egyetértésben, bár soha nem beszéltek a dologról.

- Az indulataik! - mondta megvetően MacLeod. - Miféle indulatok?

- A sértődöttség, a gyűlölet…

- Velem szemben?

-. Magával szemben, Smudge-dzsal szemben, minden peritanival szemben.

- Maga ellen is?

- Ellenem is.

- Maga ellen miért?

- Nem értik a maga iránti viselkedésemet.

- Ebben van valami igazuk - állapította meg MacLeod. Csikorgó hangon felnevetett, de vidámsága hamisan csengett. Purcell azt mondta:

- Véleményük szerint nekem hozzájuk kellene csatlakoznom, hogy együttes erővel intézzük el magát.

MacLeod rövid szünet után kijelentette:

- Én bizony ezt tenném a maga helyében. És ezt tenné Baker is, ha nem a maga cimborája volna. Maga persze azt mondja erre: “Én, Purcell, ilyen vagyok, a vallásom ezt parancsolja.” Mondhatom magának, húsz évig gürcöltem a világ minden részén, és soha nem tapasztaltam, hogy a vallás szikrányit is változtatott volna az ember természetén. Aki rossz volt, rossz is marad, akár Jézus Krisztussal, akár nélküle… Hogy miért? Megmondom azt is. Amíg csak dumáról van szó, addig benne van - jelentette ki, összekulcsolva kezét a mellén, mint a szarkofágon ábrázolt domborművű alakok. - De ha cselekedni kell, szó sincs róla. Mi az eredmény? Hogy tízezer rohadt strici között egy olyan fickó akad, aki komolyan veszi a vallást. Ez az egy pedig maga, Purcell. Micsoda szerencse, hogy pont magával kerültem össze! Igazán nagyon szép tulajdonság - jelentette ki, s Purcell nem tudta megállapítani, vajon gúnyosan vagy tiszteletteljesen mondja-e. - Ha nem maga volna itt, akkor most három puskával erősebb volna a feketék tábora.

MacLeod hunyorgott, mintha a napfény zavarná, de összehúzott szeme résén keresztül lopva, ol-dalvást, Purcellre pillantott. Purcell elfogta ezt a pillantást, és nagyon megdöbbent. MacLeod nyilván nem volt olyan biztos az ő semlegességükben, mint mondotta. Azért jött, hogy felderítse a terepet. “De hát akkor csak komédia lett volna minden? A nyájasság, a baráti hang, az én asztalos képességeim dicsérete, a hitem előtti hajlongás? Pedig őszintének látszott. Esküdni mertem volna rá, hogy őszintén beszél.” Purcell nagyot nyelt. Még mindig túlságosan bízik az emberekben.

Hangjában érzett az ingerültség, amikor megszólalt:

- Nem fogok fegyvert maguk ellen, ha ez nyugtalanítja. Hogy Jones és Baker mit fog csinálni, azt nem kérdeztem meg tőlük.

- Nem mintha nyugtalanítana - felelte MacLeod vontatottan -, de megmondom magának úgy, ahogy van, Purcell: nagyon utáltam volna, ha fehér emberek feketékkel szűrik össze a levet saját fajtájuk ellen.

Purcell elvörösödött dühében. Zsebre vágta kezét.

- Gyalázatos ember maga, MacLeod! - kiáltott fel, s hangja remegett. - Még maga mer erkölcsről prédikálni azok után, amiket művelt… Förtelmes! És hogy én szolidáris legyek magával? Vegye tudomásul, hogy erről szó sem lehet! Egyetlenegy kérdésben sem vagyunk egy véleményen! Maga terrorizálta, kifosztotta, vérig sértette a tahitiakat a leg…

Nem talált szavakat, hogy kifejezze magát. A felháborodás újabb hulláma tört ki belőle:

- Látja, ez az, ami undorító! Az az utálatos, hogy maga vérbe és tűzbe borítja az egész szigetet, hogy kielégítse a kapzsiságát! Maga őrült és gonosztevő, MacLeod, vegye tudomásul! A kisujjamat se fogom megmozdítani maga ellen, de ha megölik a tahitiak, egy könnyem se fog hullani magáért! Ebben biztos lehet!

- Nagyon helyes! - felelte MacLeod rendíthetetlen nyugalommal.

Elmosolyodott, maga alá húzta hosszú lábát, és lassan felállt. Magas alakja, amely a nap és Purcell között rajzolódott ki, így a világossággal szemben, egészen valószínűtlenül vékonynak látszott.

- Hiába, mindennél többet ér az őszinteség, igaz? - folytatta majdnem barátságos hangon. - A jó-kívánságokért meg külön köszönet… De azért nem kell féltenie engem. Meglehet, vannak adottsá-gaim rá, hogy csinos csontváz legyen belőlem, de egyelőre még nem kell majd felütnie a bibliáját, és elmondani a megfelelő imát a holttestem fölött! De nem ám, uram! Majd vigyázok magamra! Azt pedig elhiheti MacLeod tatának, hogy nyitva tudja tartani a szemét, s ha jön a hullám, jókor fordít egyet a kormányrúdon. No mármost, ami a feketékkel való háborút illeti, ön azt mondja: “A maga hibája.” Rendben van, tegyük fel, hogy az én hibám. De erre a háborúra mindenképpen sor került volna, előbb vagy utóbb. Látott maga már olyan országot, ahol soha sincsen háború? És még valamit mondok én magának, Purcell, amit maga talán nem vett észre. Ez a sziget nagyon kicsi. Már most is túl kicsi nekünk. Mi lesz az utódainkkal, mi?! Szóval, ha háború, legyen háború! Legalább helyet csinál! És utána könnyebben lélegzünk majd.

- De csak ha nem kerül azok közé, akik helyet csinálnak! - jegyezte meg hűvösen Purcell.

Ez a visszavágás szemlátomást sokkal nagyobb hatást tett MacLeodra, mint az egész előző kiro-hanása. Pislogott, másfelé nézett, s nem is válaszolt mindjárt.

- Ne próbáljon engem begyullasztani! - mormogta aztán. Purcell ránézett. Ha ez az érzékeny pontja, talán érdemes még jobban odasújtani.

- Ide hallgasson, MacLeod, megmondom én, mi a baja magának - magyarázta. - Magából hiányzik a képzelőerő. El sem tudja képzelni, hogy maga is meghalhat. Csak a tahitiak halálával számol.

- A mi kezünkben vannak a puskák - felelte MacLeod. Most mereven bámult a földre.

Purcell is felállt.

- A puskákkal nem sokra mennek! - jelentette ki szenvedélyesen. - Azt hiszi, ez a néhány puska győzhetetlenné teszi magukat. Ebben pedig nagyon téved, MacLeod! Nekem elhiheti. Én végignéz-tem egy törzsek közötti háborút Tahitin. Nem is tudja, hogy mennyire téved! Fogalma sincs, milyen fortélyokra képesek ezek, ha harcolnak. Úgy fognak lesújtani magukra, hogy idejük se lesz felesz-mélni.

MacLeod a vállát vonogatta.

- Puskáink vannak - ismételte merev, mozdulatlan arccal. Megint bezárkózott. Alaposan bezárkózott a páncéljába. Nemcsak a félelem, de még a gondolkodás ellen is védve volt.

Megfordult, mint aki elmegy, de meggondolta magát, megint szembenézett Purcell-lel, s valamivel csendesebben így szólt:

- Johnson elmondta, hogy mikor vagy egy hónapja lázas volt, maga gyógyította.

- Igaz - felelte Purcell, szemöldökét felvonva. - De miért említi ezt? Nem vagyok orvos.

- Mi a véleménye erről?

MacLeod feléje nyújtotta jobb kezét. Egész keze feje duzzadt volt, s a duzzanat közepe vörös, gyulladt.

- Mi ez? - kérdezte szorongva. - Csak nem féfé?( Elefantiázis.)

Purcell csak ránézett MacLeod kezére, de nem fogta meg. Aztán arcára emelte tekintetét. Megdöbbent, milyen sápadt. MacLeod hajlandó volt az életét kockára tenni egy hold földért, de meg-rémült egy karcolástól.

- Ez kelés - mondta Purcell. - A féfé nagyon ritkán mutatkozik a kézen. A heréjén nincs semmi?

- Nincs.

- Ott szokott kezdődni. Vagy néha a lábszáron.

- Szóval ez kelés? - kérdezte MacLeod, s megnyalta kiszáradt ajkát.

- Azt hiszem, kelés. Forraljon vizet, s áztassa a kezét meleg vízben.

- Köszönöm szépen - mondta hálásan a skót. - Amikor észrevettem, hogy dagad a kezem, ez ala-posan beadott nekem. Eszembe jutott az a fickó, még Tahitin, akinek két kezével kellett felemelnie a heréjét, hogy járni tudjon. Azt azért el kell ismernie - folytatta felháborodva -, hogy ilyen beteg-ség keresztény emberek között nem fordul elő!

Purcell hallgatott.

- Köszönöm, doktor úr - mondta MacLeod megnyerő mosollyal, a két ujját a homlokához emelte félig komolyan, félig tréfásan. Aztán sarkon fordult, s egyik szikláról a másikra rakosgatva hosszú, vékony lábát, elindult. Purcell utánanézett. “Mint egy sáska, mint egy óriási sáska - gondolta magában. - Olyan kemény. És olyan falánk.”

Még vagy húsz percig horgászott Purcell, aztán összeszedte horgait és a zsákmányt, és csatlako-zott az öbölben beljebb halászó Bakerhez és Joneshoz. A nap már magasan állt. Ideje volt felka-paszkodniuk a sziklafalon.

- Látogatója volt? - kérdezte Baker.

- Majd elmondom.

Amikor felértek a fennsíkra, Jones azt javasolta, hogy ő elvinné a fogás egy részét a piacra. Purcell mosolyogva egyezett bele. Tudta, hogy Jonesnak öröme telik benne, ha nagy lendülettel meghúzhatja a Blossom egykori hajóharangját, megvárhatja, míg köréje gyűlnek a vahinék, s dicsérik, milyen szép és bőséges a fogás.

Baker és Purcell az East Avenue-ra fordult be. Egész úton hallgatott mind a kettő. Kezdtek gyana-kodni, ha a bozót és a fák közelében jártak, s nemigen mertek hangosan beszélni a szabadban.

Purcell kunyhója üres volt. Mint a tahitiak háza, ez is állandóan tárva-nyitva állt, s Purcell szomo-rúan állapította meg, hogy valaki “kölcsönvette” a karosszékét. Bosszantó volt a tahitiaknak ez a szokása, hogy a szomszédjuktól kölcsönvették, ami éppen az eszükbe jutott. Lehet, hogy egy hét múlva adják vissza a karosszéket, lehet, hogy egy hónap is beletelik. Mindenesetre várnia kell. Nagy modortalanságra vallott volna, ha érdeklődik, kinél van a szék, s természetesen a neveletlen-ség teteje lett volna visszakérni.

Purcell egy zsámolyra ültette Bakert, maga pedig a félrehúzható fal nyílásában foglalt helyet, s lábát a kertbe lógatta. Rövid hallgatás után így szólt:

- MacLeod azt akarta tudni, mit fogunk csinálni. Félt, hogy a tahitiakhoz csatlakozunk, és “három puskával” erősítjük a táborukat. Nyilván nem tudja, hogy nekem nincs is puskám.

- No és? - kérdezte Baker.

- Tudja, mi az álláspontom. De magával és Jonesszal kapcsolatban nem vállaltam semmiféle kötelezettséget.

Baker térdére támasztotta könyökét, és maga elé nézett. Napbarnított, szabályos vonású arca a szeme körüli sötét karikától s alsó ajka remegésétől kimerültnek látszott. Pedig tulajdonképpen nem dolgozott többet, mint bárki más. Purcell mindig is ilyennek ismerte: idegesnek, feszültnek, türelmetlennek.

- Nem értek egyet magával - szólalt meg rövid szünet után. - Ha az egyik lába üszkösödik az em-bernek, mit csinálnak vele? Lefűrészelik, nehogy átterjedjen az üszkösödés az egész testére. Igaz? MacLeod maga az üszök, ezt maga se tagadhatja, el fogja rohasztani az egész szigetet! Mit tesz maga, hogy megakadályozza ezt?!

Purcell rövid szünet után így válaszolt:

- Ha a tahitiakhoz akar csatlakozni, nem tartom vissza.

Baker vállat vont.

- Maga is tudja, hogy maga nélkül nem megyek.

Ez a kijelentés meghatotta Purcellt. Lesütötte szemét, s közönyösen azt mondta:

- Megtehetné nyugodtan. Azért még nem vesznénk össze.

Baker a fejét csóválta.

- Persze hogy nem. Nem hinném, hogy valaha is össze tudnék veszni magával. De hát… először is nem értek egy kukkot se a feketék karattyolásából, és nemigen érezném jól magam közöttük… És még csak nem is ez a legfontosabb - tette hozzá tétovázva.

Elfordította a fejét, és zavartan azt mondta:

- Inkább az, hogy rossz volna, ha nem lennénk együtt… Együtt voltunk mindig, amióta a Blossomról partra szálltunk.

Hirtelen felkapta a fejét, elvörösödött, s fojtott dühvel felkiáltott:

- Azt a keserves mindenit, hadnagy úr!… Miért is nem hagyta, hogy megtegyem, akkor éjszaka, amikor megosztoztunk az asszonyokon?!

Purcell hallgatott. Mindig ugyanaz a vita. Mindig ugyanaz a sérelem…

- És Jones? - kérdezte néhány pillanattal később.

- Jones azt teszi, amit én - felelte Baker.

Hirtelen léghuzat támadt, s mögöttük becsapódott a ház ajtaja. Purcell hátrafordult. Itia jött. Mozdulatlanul állt a csukott ajtó előtt, hajában hibiszkuszvirágokból font koszorú, nyakán a pampung nyaklánc, melynek szemei meztelen keble között csorogtak le. Csalódottan nézett Baker-re. Tudta, hogy Ivoa Avapuhihoz ment, s nem számított arra, hogy Purcellnél van valaki.

- Mit akarsz? - kérdezte ridegen Purcell.

De nyomban meg is bánta, hogy ilyen hangot ütött meg, és rámosolygott. Itia visszamosolygott. Szája sarka kissé felhúzódott, csillogó szeme halántéka felé húzódott, s apró, kerek arcocskája fel-derült.

- Adamo! - szólalt meg csengő, vidám hangon - Mehani várni fog téged Omaatánál.

- Mikor?

- Kis idővel a “nap hasa”(Tahiti nyelven dél) után.

- Miért Omaatánál? Miért nem jön hozzám?

- Ezt nem mondta.

- Ott leszek - felelte Purcell.

Ezzel hátat fordított Itiának. Az asszony azonban nem ment el. Még mindig az ajtóban álldogált, csípőjét az ajtófélfához támasztotta, jobb kezével a nyaklánc szemeit simogatta.

- Uili nem akar még elmenni? - kérdezte végül. Purcell nevetett.

- Nem, még nem megy el.

- Miért? Nem akar enni?

- Ha elmegy majd, én is vele megyek. Eredj, Itia!

S mert Itia úgy horgasztotta le fejét, mint a gyermek, aki menten sírva fakad, Purcell szelíden hozzátette: Go away.(Menj el.) Ez amolyan kedveskedésféle volt. Itiának nagyon hízelgett, ha Adamo peritani nyelven szólt hozzá.

- I go - mondta fontoskodva. Majd hozzáfűzte:

- Látod, Adamo, felvettem a pampung nyakláncomat. Most mindig felveszem, ha hozzád jövök.

- Miért?

- Tessék? - kérdezte Itia, harsányan kacagni kezdett, és szája elé kapta kezét, hogy elrejtse nevető arcát. - Hát nem tudod? Ember, tényleg nem tudod?!

Kiment, még mindig kacagva. Az ajtó ismét becsapódott.

- Csodára bukik magára - mondta Baker.

Purcell elengedte a füle mellett a megjegyzést, s Baker ismét megszólalt:

- Avapuhi biztosan vár már.

- Elkísérem - mondta Purcell.

Néhány lépést tettek a West Avenue-n, s Purcell megjegyezte:

- El kell szánnunk magunkat rá, hogy újra kikövezzük. Máskülönben a legközelebbi esős időszak-ban járhatatlan lesz.

- Gondolom, mindenkinek vállalnia kellene azt a darabot, amely tőle a szomszédjáig vezet - mondta Baker. - Maga például kikövezné Johnson házáig, Johnson az enyémig, én Jonesig, Jones pedig Huntig.

- Nem jó - felelte Purcell. - Ha így járunk el, lesznek jó és rossz útszakaszok. Higgye el nekem, jobb lesz, ha valamennyien nekilátunk, a nők is, és napi egy órát dolgozunk rajta. Mindenki maga hordaná fel a köveket magának a tengerpartról. Két hét alatt elkészülnénk az egésszel.

Már vagy egy hónap óta minden alkalommal az út kikövezéséről beszéltek, ha a West Avenue-n jártak. De semmit sem határoztak még: rajtuk is erőt vett a forró égövi nemtörődömség.

Johnson kunyhójából nagy veszekedés hallatszott. Purcell megismerte Taiata éles, magas üvölté-sét, amely túlharsogta az öreg Johnson reszketeg hangját.

- Ejha! - mondta Baker. Aztán még hozzáfűzte:

- Kíváncsi vagyok, miket olvas be neki a nő.

Purcell figyelt kicsit:

- “Koca kölyke!” “Herélt kakas!” “Patkány magva!”

- Ejha! - ismételte Baker.

Avapuhi és Ivoa Baker kunyhója küszöbén üldögélt. A két nő, mihelyt észrevette tanéját, elébük sietett.

- Elmegyek Omaatához - mondta Purcell.

- Vigyázz magadra, ember! - jegyezte meg Ivoa nevetve. Aztán hozzátette: - Én megyek haza.

- Elkísérlek - jelentette ki nyomban Avapuhi.

Ivoa, amióta másállapotban volt, egy lépést sem tehetett a faluban anélkül, hogy valamelyik vahiné hozzá ne sietett s belé ne karolt volna. Nagyobb figyelemmel és gondoskodással vették kö-rül, mint méhkasban a méhek a királynőt.

Purcell, amikor Ivoától elvált, meggyorsította lépteit. Várta, melyik pillanatban bukkan fel Itia. Jones kunyhójának ajtaja tárva-nyitva állt; Jones a küszöbön ült, teljesen meztelenül, s evett, Amureia mögötte. Mihelyt észrevette Purcellt, Jones felemelte jobb kezét, s olyan boldogan nézett rá, mintha legalább két napja nem látta volna. Jones vörösesszőke volt, Amureia pedig olyan feke-te, hogy elképzelni sem lehet feketébbet. De mind a kettőnek egyformán gyermekes volt az arca, egyformán bízó, barátságos a mosolya. Purcell megállt, s elnézte őket. Jólesett megpihentetni raj-tuk tekintetét.

- Nem eszik velem? - kiáltott oda neki lelkesen Jones.

- Omaatához kell mennem.

- Vigyázzon, még megfojtja! - szólt Jones nevetve. - Várjon csak, adok egy jó tanácsot. Ha átöleli és magához szorítja, feszítse meg jól az izmokat a hátán, a vállán és a mellén, és tartsa megfeszítve mindaddig, amíg szorongatja. Mindjárt megmutatom!

Felállt, erőlködve megfeszítette izmait, hogy aránytalanul kiduzzadtak, s úgy maradt. Arca sötét-pirossá vált.

- De elfelejti, hogy lélegzetet is kell venni! - jegyezte meg mosolyogva Purcell. - Ettől meg is ful-ladhat az ember.

- Ugyan, hova gondol! - tiltakozott Jones. Elengedte az izmait, kilehelte a levegőt, akkorát szusz-szantva, mint egy kovácsfújtató. - Jó trükk ez. Próbálja csak ki, meglátja!

- Megpróbálom - felelte Purcell.

Az első tárgy, amelyen megakadt Purcell szeme, amikor belépett Omaatához, a saját karosszéke volt. Ott ékeskedett a szoba közepén, s Purcellnek nem kis erőfeszítésébe került, hogy - túlságosan sokáig rá bámulva - ne mutatkozzék neveletlennek. Egyébként nem maradt ideje arra, hogy uralkodjék vagy ne uralkodjék magán, mert Omaata átkarolta és magához ölelte. Úgy érezte, hogy elsüllyed és feloldódik, hogy valósággal elnyeli az asszony testének roppant tömege.

- Engedj el! - mondta, mikor valahogyan levegőhöz jutott.

- Babuskám! - kiáltotta Omaata.

Felkapta a földről, olyan könnyedén, mint egy pelyhet, s harsányan, bömbölő hangon szerelmes szavak valóságos áradatát zúdította rá. Purcell azonban, mivel az asszony keblére szorította fülét, mintha nagyon messziről hallotta volna csak hangja tompa dübörgését. Omaata óriási két keze szorongatta hátát és bordáit, egészen testéhez szorult, feje a nő két hatalmas keble között pihent. Fuldokolni kezdett.

- Omaata, fáj! - kiáltott fel kétségbeesetten.

- Szegény kicsi babuskám - mondta Omaata szánakozva.

De a szánalom újabb szeretethullámot váltott ki belőle, s még szorosabban ölelte magához Purcellt.

- Omaata!

- Babuskám! - szólt az asszony bömbölve-turbékolva. Végre-valahára elengedte, de mindjárt me-gint megragadta hóna alatt, és felemelte arca magasságába.

- Ülj le! - mondta neki, s meglóbálta a levegőben, a karosszék fölött, s mikor Purcell lába a szék másik oldalára került, elég hirtelen beleejtette. - Ülj le, Adamo, babuskám! Elhoztam a karosszékedet, hogy kényelmesen ülj addig is, míg meg nem jön Mehani.

Hát ez volt a magyarázat. Hihetetlen, hogy valaki ilyen figyelmes, ilyen kedves legyen! Ekkora tá-volságból ide cipelni a súlyos, otromba karosszéket! Igaz, hogy elfelejti majd visszaadni! Két hét múlva is itt lesz nála… Hogy félórára beleültesse, két hétre megfosztja szokott ülőhelyétől… “Már megint peritani módon okoskodom - gondolta magában némi lelkifurdalással Purcell. - Micsoda kicsinyesség! Nem ez a fontos, hanem a szeretet, az érzés melege…”

Omaata a padlóra ült, a karosszék mellé, egyik kezét hátratette, a földre támaszkodott vele, a másikat pedig a térdére. Mozdulatlanul ült ebben a pihentető testtartásban, amelyet Purcell sok-szor megcsodált már a tahitiaknál. És milyen óriási volt! Purcell jó másfél lábbal feljebb ült nála, de az asszony nagy, sötét szeme egy magasságban volt az övével. Némán és mozdulatlanul ült. Olyan volt, mint valami hatalmas ülő szobor egy trónus lépcsőjén.

- Zsonóért eljött a Csontváz - mondotta, amikor látta, hogy Purcell körülnéz a kunyhóban. - Talán vadászni mentek, mert vitték a puskát is.

- Nem tudod, mit akar tőlom Mehani?

- Nem tudom.

El is hallgatott. Örült, hogy nem kell beszélnie, hogy csak nézheti Adamót, gyönyörködhet benne. Purcellt kezdte feszélyezni ez a néma imádat. Megszólalt:

- Neked nincsen pampung nyakláncod?

- De van.

- Miért nem viseled?

Omaata elnevette magát. Szemében derűs gúny villant meg.

- Ma nem veszem fel.

- Miért nem?

Az asszony még harsányabban kacagott. Kivillant erős emberevő-fogsora.

- Adamo a babuskám - felelte nevetés közben. - Adamót nem akarom tanénak.

- Ne légy már olyan titokzatos.

- Nincs itt semmi titok. A pampungfa diói átveszik a bőr illatát, és elkeverik a saját illatukkal - magyarázta ékesszólóan.

- Hát aztán?

- Ez az illat mámorító. Ha egy férfi beszívja, nyomban kedve támad játszani.

Hozzáfűzte:

- Én a nagy eső éjszakáján viseltem az enyémet.

- Melyik éjszakán? - kérdezte Purcell.

Omaata már nem mosolygott. Arcára szelíd mélabú borult, mintha nagyon-nagyon távoli múltat idézne fel.

- A Hoata éjszakáján, a nagy csónakon. Amikor táncoltam, hogy enyém legyen Zsono.

Egy darabig hallgattak. Azután Purcell megkérdezte:

- És mondd… Van férfi, aki ellen tud állni?

- Két dologról van szó - felelte jelentőségteljesen Omaata. - A nyakékről. És a bőrről.

Purcell elmosolyodott.

- Miért nevetsz, Adamo? - folytatta komolyan Omaata. - A bőrnek is jónak kell lennie. Különben nem jó a keverék.

- És ha jó?

- Akkor tahiti férfi nem tud ellenállni.

- És peritani?

- Olyan peritani, mint a nagy főnök, talán igen. Talán a Csontváz is. De Zsono nem. Uili sem, a kis patkány sem…

Purcellre nézett.

- És az én piros arcú, helyes kis babuskám sem.

- Én? - kérdezte szemöldökét felvonva Purcell.

- Ne hazudjál a szemeddel, babuskám - szólt rá Omaata. Hirtelen nevetni kezdett harsányan, két-rét görnyedve. Kerek, erős válla csak úgy rengett a kacagástól, keble úgy hullámzott, mint erős szélben a Csendes-óceán.

- Tudok mindent! - kiáltotta vízesésszerűen dübörgő hangon. - Itiát tudom! És Mehani is tudja! És Ivoa is tudja!

- Ivoa? - kérdezte Purcell, amikor valahogy szóhoz tudott jutni. - Ki mondta meg neki?

- Hát ki más, mint Itia? - szólt Omaata, s szeméből kicsordult a könny, úgy nevetett. - Ó, én kicsi kakaskám, ha látnád a saját arcodat!

- Ez… ez szemérmetlenség - szólt Purcell angolul.

Aztán tahiti nyelven folytatta, de hangján még mindig érződött a felháborodás.

- De miért beszélsz Itiáról? Nem játszottam vele!

- Tudom! - ordította szinte Omaata nevetésbe fúló hangon. Vállát görcsösen rázta a nevetés. Ar-cán csorogtak a könnyek. - Tudja mindenki, ó, én kis maamaa peritanim! És senki sem érti, miért kellett így megbántanod Itiát.

Aztán még hozzáfűzte:

- De Itia azt mondja, már nem fogsz sokáig ellenállni.

- Ezt mondta?! - kiáltott fel haragosan Purcell.

- Ó, én piros arcú, kicsi kakaskám! - kiáltott Omaata. Egész arca nedvesen csillogott a könnyektől, s hasztalan próbálta fékezni a roppant testét rázó görcsös nevetést. - Ó, én haragos kakaskám! Én is azt hiszem, hogy nem sokáig tudsz ellenállni! És Ivoa is!

- Ivoa! - mondta Purcell.

- Ugyan, ember, mi van ezen olyan különös?

Lassan kezdett megnyugodni, csak Purcellre pillantó szeme nevetett tovább. Felé nyújtotta széles két tenyerét, hüvelykujját messzire eltartva többi ujjától. Mintha az igazságot nyújtotta volna át neki.

- Ivoa két hold múlva várja kisbabáját - jelentette ki nyugodtan. Csönd lett. Purcell lelkében las-san-lassan megvilágosodott a mondat értelme.

- Pedig hát… - mondta rövid szünet után Purcell - emlékszel te is… Aznap, amikor először jártuk be a szigetet… Ott ültünk a nagy fügefa tövében, s Ivoa akkor azt mondta Itiának: “Adamo Ivoa tanéja…”

- Ó, buta kicsi kakaskám! - felelte Omaata. - Csak azért mondta ezt, mert Itia mindenki előtt kezdett udvarolni neked.

Purcell elképedve nézett rá. Szóval nem féltékenység-kitörés volt ez Ivoánál, mint akkor hitte, hanem csak illemtudásból leckéztette meg Itiát.

“Értem én igazán a tahitiakat? - merült fel benne hirtelen a kétely. - Hány ilyen tévedést követ-tem el? És milyen áthidalhatatlan a szakadék az ő gondolkodásuk és a miénk között! Nyilvánvaló, hogy a “házasságtörés” szónak semmi értelme az ő számukra.”

Most elsötétült az ajtó világos négyszöge. Megjelent a keretben Mehani barna teste. A fénnyel szemben csak körvonalai rajzolódtak ki élesen. Karcsú volt, a válla széles, fejtartása egyenes.

Purcell felkelt a karosszékből, és eléje indult.

- Adamo, testvérem! - szólt Mehani.

Két kezével megfogta Purcell vállát, felé hajolt, és arcához dörzsölte arcát. Aztán hátralépett, kartávolságra tartotta magától, s komolyan, gyengéden nézett rá.

- Itt vagyok, ahová hívtál - szólt kissé zavartan Purcell. Majd rövid szünet után hozzátette: - Bár nem értem, miért nem jöttél el hozzám.

- Nehezek ezek a napok, amelyeket most élünk - felelte Mehani határozatlan, de azért sokat-mondó kézmozdulattal.

Elengedte Purcell vállát, s Omaata felé fordult.

- Vedd ki ezt a fülbevalót, Omaata.

Mehani csak fél fülében viselt fülbevalót, a fülcimpáján átfűzött indán egy kis cápafog függött. Az inda kettős csomóra volt kötve, s eltartott egy darabig, amíg Omaata vastag ujja ki tudta bogozni. Amikor végre sikerült, meghúzta az inda egyik végét. De az inda nem mozdult. A hús körös-körül hozzánőtt.

- Vedd le csak a fogat - szólt Mehani, arcát kissé elfintorítva. - Fűzd rá egy másik indára. Adamo - folytatta, Purcell felé fordulva -, át kell szúrni a füledet.

- Neki akarod adni! - kiáltott fel Omaata, mint akit megbotránkoztat ez az ajándékozás.

- Igen! - felelte határozottan Mehani.

Erre az “igen”-re nem volt mit mondani. Omaata gyors pillantást vetett Mehanira, s közönyösen így szólt:

- Megyek, hozok egy tűt és indát.

Kiment a szobából, s Purcell hallotta, hogyan motoz a konyhául is szolgáló fészerben a holmik kö-zött.

S mert Mehani még mindig szótlanul nézett a szemébe, megkérdezte tőle:

- Nem az a fülönfüggő ez, amelyet apád viselt?

- De igen, az - felelte Mehani. - Akkor ajándékozta nekem, amikor elindultam veled Tahitiról.

- És most nekem adod! - mondta elképedve Purcell.

Mehani csak rábólintott, s Purcell egy pillanatig szótlanul bámult rá. Azt fel tudta mérni, milyen hallatlan és rendkívüli ajándék ez, bár mélyebb jelentőségét nem ismerte, és megkérdezni sem merte. A tahiti illemszabályok ebben a vonatkozásban nagyon szigorúak voltak: aki ajándékot kap, annak nem szabad sem kérdezősködnie, sem örömét nyilvánítania, sem köszönetet mondania. Közönyösen, sorsába beletörődve kell fogadnia, mintha áldozatot hozna.

Visszajött Omaata, ajka között az indán függő cápafog. Jobb kezében vitorlavarró tűt tartott; Purcellnek az volt a véleménye, hogy a tű aránytalanul és feleslegesen vastag. Bal kezében kis fáklya volt, ezt átnyújtotta Mehaninak. Aztán lassan, ünnepélyesen a láng fölé tartotta a tű hegyét.

- Fordítsd el a fejed, Adamo! - mondta aztán; megfogta Purcell fülcimpáját, s elhúzta nyakától.

A szúrást alig érezte Purcell, de tisztán hallotta a megperzselt bőr halk sercegését. Amikor azonban Omaata befűzte az indát, és megkötötte, a cápafog súlya lehúzta cimpáját, s elég éles fájda-lom nyilallt belé, amely a következő néhány percben sem enyhült.

Mehani elégedetten nézett rá. Amióta belépett a szobába, egyetlenegyszer sem mosolyodott el.

- Még nem is ettem - mondta most. Ezzel megfordult, és az ajtó felé tartott.

- Mehani!

Mehani visszafordult.

- Mehani - mondta Purcell -, a Csontváz eljött hozzám.

Mehani Omaatára pillantott, s az asszony így szólt:

- Megyek. Rajtam a sor vizet hozni. Uilivel és Ropatival megyek.

Gyorsan kiment a kunyhóból.

- A Rope beachnél keresett fel - mondta Purcell.

- Tudjuk - felelt Mehani.

Szóval figyelték. Vagy őt, vagy a Csontvázat. Mindenképpen igazolva látta azt az érzését, amely a Rope beachtől hazajövet fogta el: valóban láthatatlan szempár leshetett rá a bokrokból.

- Mit akart tőled? - kérdezte Mehani.

Purcellt kissé meglepte ez az egyenes kérdés. De valóban nem lehetett udvariaskodással veszte-getni az időt. Mehani arca komor volt és nyugtalan.

- Tudni akarta, hogy Uili, Ropati és én csatlakozunk-e hozzátok.

- És te nemmel feleltél, ugye? - kérdezte Mehani.

- Nemmel feleltem.

- És Uili?

- Ő is nemet mondott.

- És Ropati?

- Úgy tesz majd, ahogyan mi ketten.

Csönd lett. Azután Purcell folytatta:

- Lehet, hogy a Csontváz meg akarja előzni a ti támadásotokat.

Mehani figyelmes, élénk pillantást vetett rá, aztán hallgatott, mint aki várja, mit akar még mondani barátja. S mert Purcell nem szólt többet, azt mondta:

- Gondoltunk rá.

Kissé meghajtotta fejét s elment. Purcell még némán várt egy darabig, majd elindult ő is. A füle sajgott, s a cápafog, valahányszor fejét mozdította, odaütődött az arcához.

Künn, a West Avenue-n, az ösvény fekete kövein ott ragyogtak a napfény jól ismert kerek foltjai, s itt-ott a szélben bókoló pálmák árnyéka csíkozta a földet. Milyen békés és nyugalmas minden! A vízhordók már elindultak. A sziget lakói ebédelnek, vagy éppen megkezdték délutáni pihenőjüket. Itia valahol a bozótban bujkál, és őt lesi. Taiata Johnsont szapulja. Mason a parancsnoki hídján jár-kál. Zsono és a Csontváz vadászik. Ivoa ágyán heverész, jövendő gyermekükről ábrándozik. Meleg van. Szép, derült nap, mint annyi más, amióta a sziget felmerült a Csendes-óceán hullámai közül. A levegőben virágillat lebeg, a föld meleg, a tenger néhány lépésnyire. Olyan kicsinek, olyan hétköznapinak, olyan megnyugtatónak tetszett az egész sziget. Huszonhét szigetlakó! A legkisebb falu óceániában. És a férfiak és a nők is mind, terveikkel, apró gondjaikkal: a Csontváz, aki megrémül egy kis karcolástól, Vaa, aki társadalmi rangját fitogtatja a szigeten, az izmait mutogató Ropati, a West Avenue kikövezésén töprengő Uili; és én magam is, aki egy hete csak a házam eltolható falával foglalkozom.

Felbukkant képzeletében Mehani arca, amikor a fülbevalót neki adta: komor volt ez az arc, majdnem ádáz. Nem a barát arca, hanem a harcosé. Egyébként megfigyelte már Tahitin is, milyen vadak tudnak lenni e nagyon szelíd férfiak. Sima, gömbölyű vonásaikból, bársonyos fekete szemükből gyűlölet sugárzik ilyenkor. Eszébe jutott Mata, Otu fivére; a hegyek közül jött vissza nagy harc után, s hajánál fogva hozta ellensége levágott fejét. Aztán lándzsára tűzve háza ajtajába állította; minden reggel az arcába köpött, és szenvedélyes, sértésekkel teli szónoklatot intézett hozzá: “Emse fia, te! Meg akartál ölni engem? - kiáltotta megvetően. Csakhogy ahhoz gyenge legény voltál! Én öltelek meg téged. Neked többet nem süt már a nap! Nem fogsz halászni! Se táncolni! A koponyád serleg lesz, én iszom majd belőle! Az asszonyodat rabszolgámmá teszem, akkor játszom vele, amikor akarok! Ezt csinálom vele, meg ezt is, meg még ezt is! Te pedig itt vagy, a küszöbömön, lándzsára szúrva!” Mata máskülönben, a mindennapi életben, a legszelídebb, a legudvariasabb, a legvendégszeretőbb ember volt. Számtalan apró figyelmességet talált ki, csak hogy Adamónak kedvében járjon.

Még nem ért Jones kunyhójáig Purcell, amikor futó léptek zaját hallotta maga mögött. Megfordult. Itia volt. Lehetett még vagy harmincméternyire, s lélekszakadva rohant feléje. Csak az volt a különös, hogy nem bujkált, nem a bozótból bukkant fel hirtelen, hanem az ösvény közepén futott, mindenki szeme láttára.

- Adamo! - kiáltotta.

Már látta arcát is Purcell. Egészen eltorzult a rémülettől.

- Mi történt? - kiabált vissza Purcell, s gyors léptekkel elébe indult.

- A Csontváz! - kiáltotta Itia messziről. Kezét szívére szorította, levegő után kapkodott, szemében rémület ült, szép, sötét arca fakószürkévé vált.

- Mi történt hát?

Most már Purcell is rohant. Egy pillanat alatt Itia mellett termett, megfogta vállát és megrázta.

- Beszélj! Beszélj már! - kiáltott rá.

- A Csontváz! - dadogta a nő. Elfehérülő ajka remegett. A Csontváz és a többiek… puskával… a tahitiak házánál…

- Szent Isten! - kiáltott Purcell.

Futásnak eredt, rohant, mint az őrült, faképnél hagyva Itiát. Soha nem tűnt ilyen hosszúnak a West Avenue.

Futva haladt el Hunt kunyhója előtt. A Cliff Lane bejáratánál ott látta Fainát, White feleségét; ar-ca nyugtalan volt, fél kezével egy kókuszpálma törzsének támaszkodott. Az asszony ránézett, bi-zonytalanul intett is felé, amint elszáguldott mellette, de szólni egy szót sem szólt.

Purcell kétségbeesetten rohant, szíve veszettül kalapált bordái között, s minden pillanatban azt várta, hogy most dördülnek el a puskák.

Amikor kiért a tahitiak háza előtt levő térségre, megdöbbent, milyen néma és mozdulatlan min-den. A többséghez tartozó öt peritani ott állt egy sorban; farkasszemet néztek a hat tahiti férfival, és rájuk szegezték fegyverüket. Purcell arra is figyelmes lett, hogy MacLeodnak és White-nak a vállán is lóg egy puska, azon kívül, amelyet kezükben tartottak.

A tahitiakon akkor ütöttek rajta, amikor azok a tűz körül ültek, és lándzsáik lelapított hegyét edzették a lángban. Mindegyikük kezében ott volt még a vöröses színű fából készített hosszú, vé-kony fegyver, amely valóban nevetségesnek látszott az angolok puskáival szemben.

Egyébként mozdulatlanul álltak, s arcukon nyoma sem volt izgalomnak.

- MacLeod! - kiáltott Purcell, s berohant a két sor közé.

- Fel a kezekkel! - szólt rá MacLeod, s hihetetlenül fürgén fordította felé fegyverét. - Emelje fel a kezét, Purcell, és álljon oda a feketék közé!

- Maga megőrült! - felelte Purcell, s nem mozdult.

MacLeod soványan, görnyedten, lihegve állt vele szemben. Arca ólomszürke volt, s még jobban emlékeztetett egy halálfejre, mint különben. Puskáját jobb csípőjének támasztotta. Purcell észrevette, hogy keze szakadatlanul reszket. “Valóban lelő” - villant fel benne a gondolat. Lassan felemelte kezét, s odaállt Mehani és Tetahiti közé. MacLeod felsóhajtott, és leeresztette puskáját.

- Smudge! - szólalt meg különös, halk, lihegő hangon. - Vedd csak célba ezt a fickót, s ha meg-moccan, eressz nyugodtan egy golyót a koponyájába!

Smudge patkányképe a puskatushoz simult, s kegyetlen szemében hirtelen mohó láng lobbant fel.

- Hohó, fiú! Lassan a testtel! - szólt rá MacLeod, anélkül hogy feléje fordult volna. - Szó sincs róla, hogy fehér emberek öldössék itt egymást, ha nem muszáj! Maga viszont jól tenné, Purcell, ha nem nagyon fészkelődnék - tette hozzá. - Gondolom, nem volna Smudge kedve ellenére, ha feleségül vehetné a maga özvegyét!

Purcell vállával egy magasságban tartotta kezét. Szembenézett Smudge-dzsal.

- Ne felejtse el, hogy csak egy golyója van! - mondta fagyosan. Ebben a pillanatban a peritanik mögötti bozótból léptek nesze s letört ágak recsegése hallatszott. Néhány nő arca bukkant fel a fák között, fakó volt mind a rémülettől. Smudge elsápadt. Apró szemét összehunyorította, orrán verej-tékcseppek gyöngyöztek, gyűlölet és nyugtalanság ült az arcán. Persze, fél, gondolta magában Purcell. Nem tudja, hogy Omaata vízért ment.

- Purcell! - szólalt meg MacLeod ugyanazon a fojtott hangon. - Mondja meg ezeknek a majmok-nak, hogy dobják a földre a szerszámukat.

Purcell lefordította szavait. Látta, hogy Tetahiti átnéz a feje fölött, szemével Mehani tekintetét keresve. Egyetlen szó sem hangzott el, s Purcell mégis úgy érezte, hogy kicserélik véleményüket.

Aztán megszólalt Tetahiti. A tőle megszokott nyugodt, kimért hangon beszélt. Kényelmesen, szin-te hanyagul állt, egyik tenyerét csípőjére tette, testsúlya egyik lábán nyugodott, a lándzsát kinyúj-tott másik kezében tartotta. Rá sem nézett MacLeodra. Súlyos szemhéja félig eltakarta szemét, s arca ettől szórakozott, merengő kifejezést öltött.

- Testvéreim! - mondotta. - A peritanik lőni fognak, ez világos. De mi hatan vagyunk, Adamo test-vérünkkel heten. Az ellenségnek csak öt puskája van. Jól figyeljetek! Az a két ember, akit nem ta-lálnak el, ne hajítsa el dárdáját, ne bocsátkozzék harcba. Meneküljenek és rejtőzzenek el a bozótban. Utána pedig egyenként öljék meg ellenségeinket. Így bosszút állanak értünk - fejezte be komolyan, súlyosan.

Csönd lett. Purcell megkérdezte:

- Mit válaszoljak a Csontváznak?

- Amit akarsz. Ez a koca kölyke nem érdekel.

S ezt nem a hatás kedvéért mondta: szó szerint így volt. Tetahiti leszámolt azzal, hogy meghal. Csak a halál utáni bosszú érdekelte.

Purcell MacLeodra nézett.

- Meg vannak győződve, hogy maguk lőni fognak rájuk - mondta angolul. - És inkább fegyverrel a kézben akarnak meghalni.

- Ilyen sokáig tartott, amíg ezt elmondta? - kérdezte morogva MacLeod.

- Igen - felelte Purcell. Arca nem rezzent.

MacLeod kezdte kényelmetlenül érezni magát. Nagyon bízott a puskákban, ezenkívül a Blossomon átvészelt vihar óta meg volt győződve arról is, hogy a feketék gyávák. Azt hitte tehát, hogy elég rájuk szegezni a puskákat, s máris feltétlen engedelmességre kényszerítheti őket. Ezért nagyon meghökkent, amikor látta, milyen érzéketlenek. Azért jött ide, hogy hatalmával tüntessen, s most erőpróbára kényszerült.

- Mondja meg nekik, hogy azonnal dobják el a dárdájukat! - kiáltotta dühösen.

Purcell lefordította. Tetahiti Mehanira nézett, s ajka alig észrevehető mosolyra húzódott.

- Minek a sok fecsegés? - kérdezte kurtán. - Már megadtam a választ!

- Mit fecseg? - kiáltott MacLeod türelmetlenül.

- Leteszik fegyverüket, ha maga megígéri, hogy nem lő rájuk.

- Fogadni mernék, hogy nem ezt mondta! - dühöngött MacLeod.

- Ha nincsen megelégedve az én szolgálataimmal, keressen magának másik tolmácsot - felelte Purcell élesen.

Majd hozzáfűzte:

- Egyébként azt ajánlom, menjen bele. Heten vagyunk, ha Baker és Jones megérkezik, kilencen leszünk, maguknak pedig csak öt golyójuk van.

- Szóval maguk a tahitiakhoz számítják magukat?! - ordított fékevesztett dühvel MacLeod.

- Maga kényszerített közéjük - válaszolt Purcell, s kifejező mozdulatot tett még mindig válla ma-gasságában tartott kezével. MacLeod habozott. Ha a feketék lerakják dárdájukat az ő ígérete ellenében, akkor az engedmény kölcsönös, tehát nem sikerült megfélemlítenie őket. Ha viszont nem hajlandó ígéretet tenni, akkor lőnie kell rájuk. Ebben az esetben pedig csak Smudge-ra számítha-tott biztosan. White nagyon nem szívesen tartott vele. S ki tudja, mit csinálna Hunt és Johnson, ha tüzet vezényel?!

- Megígérem - mondta MacLeod, s leeresztette puskája csövét.

Purcell lefordította az elhangzottakat, majd Tetahitihoz fordult, s nyomatékosan, rábeszélőn így szólt:

- Látja, hogy nem tud megijeszteni benneteket, és úgy szeretne elmenni, hogy ne kelljen nagyon szégyenkeznie. Fogadjátok el…

- Mit mesél maga nekik? - szólt közbe bizalmatlanul MacLeod.

- Azt tanácsolom, hogy egyezzenek bele.

- Adamónak igaza van - szólalt meg néhány pillanat múlva Tetahiti. - Nem nyerünk semmit azzal, ha kihívjuk magunk ellen ezt a koca kölykét, amikor megígéri.

Lehajolt, és lassan, kényelmesen letette dárdáját a fűbe. Szándékosan lassú volt ez a mozdulat, s a tahitiak követték példáját, egyik a másik után. Nem úgy, mint akik lerakják a fegyvert a győztes lába elé, hanem óvatosan letették a földre, mint valami értékes tárgyat szokás, amelyre azonban pillanatnyilag nincsen szükség.

MacLeod nagyon jól tudta, mennyi leplezett szemtelenség van ebben a mozdulatban. A rajtaütés nem sikerült. Csupán formai engedményt sikerült elérnie, azt is ígéret ellenében. Néhány hét múl-va ezek a gondosan, óvatosan lerakott lándzsák az ő mellét fogják fenyegetni éjjel-nappal.

Nem tudta elhatározni magát a távozásra. A peritanik csoportja várta a parancsot, mozdulatlanul állt, puskát szögezve a tőlük néhány méternyire álló tahitiakra; s ahogy múltak a percek, úgy vált egyre tarthatatlanabbá az angolok helyzete. MacLeod ott érezte a háta mögött az asszonyokat, s félt, hogy egészen elveszti a tekintélyét, ha hátrálva távozik a színről, viszont meg volt győződve a feketék álnokságáról, s nem mert hátat fordítani nekik, nehogy túlságosan csábító céltáblát nyújt-son lándzsáiknak.

Minél tovább álltak mozdulatlanul a peritanik, annál kevésbé tűntek félelmetesnek. A dolog kezdett nevetségessé válni. A tahitiak olyan zavarban voltak, mintha valami illetlenséget kellene vé-gignézniük. Megint megállapították, hogy a peritanik nyilván mind maamaák. Mert vagy lőjék le őket, vagy menjenek el. De mi a csudát akarnak, hogy itt állnak, mereven, mint a pózna?

Kori hirtelen elnevette magát. Ő volt a legösztönösebb és a legindulatosabb a tahiti férfiak kö-zött. Ő lőtt rá Mehoróra puskájával még a Blossom fedélzetén, hogy egy perccel később zokogva boruljon a nyakába.

- Hallgass! - szólt rá halkan Tetahiti.

De Kori már nem tudott uralkodni magán. Végignézett az előtte sorakozó angolokon, a sárga em-beren, a Csontvázon, a kis patkányon, Zsonón és az öregen, s minél tovább nézte őket, annál ne-vetségesebbek lettek a szemében. Harsányan, nyerítve kacagott, kezével combjára támaszkodott, térdét behajlította, jóindulatú, nevetős arca előrecsuklott, s tátott szájából kivillant rózsaszínű nyelve és szájpadlása.

- Hallgass már! - intette le erélyesen Tetahiti.

Kori azonban tovább kacagott. Tetahiti felé fordult, s mintegy magyarázatképpen odakiáltotta neki:

- Maamaa! Maamaa!

Szerencsétlenségére MacLeod nagyon jól tudta, mit jelent ez a szó: éppen elégszer hallotta Horoától. Elsápadt, lehajolt, felemelt egy kis kavicsot, és Kori arcába vágta.

A kő szemén találta Korit, aki ijedten felkiáltott, majd villámgyorsan lehajolt, felkapta lándzsáját, és meglóbálta. Abban a pillanatban eldördült egy puska. Kori elejtette fegyverét, kétrét görnyedt, két lépést tett MacLeod felé, majd lerogyott a fűbe, arccal a föld felé, kiterjesztett karral. Mintha jeladás lett volna ez számukra, a tahitiak, Mehoro kivételével, mind futásnak eredtek. Két másod-percet sem tartott, s már el is tűntek az angolok szeme elől kunyhójuk sarka mögött.

MacLeod ledobta puskáját a földre, s fejét lehajtva, lekapta válláról a keresztben hátára akasztott másik fegyvert, és megtöltötte. Mehoro ott térdelt Kori mellett. Arca fakó volt, orrcimpája megfeszült. Néhány pillanatba telt, amíg összeszedte bátorságát, és megfordította Kori testét. Nézte egy darabig, de nem nyúlt hozzá. Aztán a tőle két méterre sápadtan, dermedten álló Purcellre emelte tekintetét, és halkan, szelíden annyit mondott csak:

- Meghalt.

Fejét ingatta, jobb keze tehetetlenül hevert a fűben. Aztán hirtelen felegyenesedett, s lándzsája már ott is volt a kezében. MacLeod nyomban tüzelt, a lándzsa visszaesett a földre, s Mehoro mindkét kezével hasához kapott, ujjai között vékony erekben csorgott a vér. Tátott szájjal, tágra nyílt szemmel meredt a vérpatakra. Aztán sarkon fordult, s lassan, apró, tétova léptekkel, kétrét görnyedve, futni kezdett a kunyhó felé. Amikor a ház sarkához ér, összeroskadt.

- Menj, nézd meg, el van-e intézve - fordult White felé MacLeod.

Amerre Mehoro elhaladt, az alacsony fűben vércsík maradt utána, s vörösen csillant meg a nap-ban. White néhány lépést tett a vérsáv mellett, aztán letért, és nagy kerülővel a feltöltött térségen keresztül ment oda Mehoro testéhez. Több mint egy méterre tőle megállt, lekuporodott, aztán MacLeod felé fordította arcát, és igent intett. Aztán lassan, szemét lesütve visszafelé indult ugyanazon az úton, amerre ment.

MacLeod puskája agyát letette a földre, és mindkét kezével csövére támaszkodott. Arca fakóbb és beesettebb volt, mint valaha. Bordái görcsösen emelkedtek és süllyedtek, olyan erőlködve kapkodott levegő után. Egyik lába erősen reszketett, s hiába próbálta, nem tudta leküzdeni.

Horoa karjai közt érezte magát olyan idegenül, mint most: homályossá vált előtte minden. Mint-ha sem a kókuszpálmák, sem a fű, sem a kunyhó, sem az előtte fekvő fatönkök nem lettek volna valóságosak. Tekintete végigsiklott a földön, kikerülte Kori holttestét, s a lába előtt heverő lán-dzsákon akadt meg. Mégiscsak ő maradt felül a harcban, az istenfáját, két ilyen átkozott majmot lepuffantott, a többiek meg elinaltak, akár a nyulak. Ám nem tudott örülni a győzelemnek. Nem érzett semmit, csak nagy-nagy fáradságot és ürességet.

Smudge már rég vállára vette puskáját, de Purcell még mindig ott állt mereven, ahová állították. Lehajtotta fejét, karja tehetetlenül csüggött le. Aztán néhány pillanat múlva összerezzent, mintha most ébredne álmából, s tekintete találkozott MacLeodéval. Megállapította, hogy a skót arca olyan bárgyú és bizonytalan kifejezésű, mintha részeg volna.

- Szóval maga nem ment velük? - kérdezte minden szenvedély nélkül.

Purcell megrázta fejét, s MacLeod halkan, gépiesen folytatta:

- Sajnálom ezt a kettőt. Igazán nem ők voltak a legrosszabbak. - Bosszantónak érezte, hogy men-tegetőzik. Kihúzta magát, ajkát összeszorította, kihívóan körülnézett, s hangosan, hetvenkedve hozzátette, de hangja hamisan csengett:

- Ezek után legalább majd meghúzza magát a többi. Elrettentő példát kellett végre adni!

- Példát?! - kérdezte Purcell gúnyosan.

Ő is zihálva vett lélegzetet, s bár nem is volt nagyon meleg, arcán csorgott a veríték.

- Legyen nyugodt - tette hozzá keserűen -, a maga “példáját” követni fogják.

11

Alighogy Purcell befejezte reggelijét, máris kopogtattak ajtaján. White kereste fel. Sárgás arca gyűrött volt és beesett, mintha álmatlanul töltötte volna az éjszakát.

- Félóra múlva gyűlést tartunk - mondta kicsit lihegve. Purcell felvonta szemöldökét.

- Nem vagyok már tagja a gyűlésnek.

- MacLeod kéreti, hogy mégis jöjjön el. Komoly dologról van szó. A tahiti férfiak elrejtőztek a bozótban. Elvitték magukkal a nőket is.

- És ezt csak most veszi észre MacLeod? Miért, mit gondolt, mit fognak csinálni, miután rájuk lőtt?

- Persze, ezt előre lehetett látni - mondta White, és megrázta a fejét, mint aki sajnálja a dolgot.

Purcell ránézett. Most történt először, hogy White kilépett steward-szerepéből, és megjegyzést fűzött az eseményekhez. A nők elosztása óta állandóan helytelenítette ugyan MacLeod magatartá-sát, de nem szakított vele.

- White!

White már az ajtónál volt. Most visszafordult.

- Mondja, White, miért tartózkodik maga a szavazástól, ahelyett, hogy MacLeod ellen szavazna?

White egy pillanatig ránézett, mintha előbb el akarná dönteni, van-e joga Purcellnek ilyen kérdést intéznie hozzá. Nyilván igenlően döntött, mert nagyon érthetően azt mondta:

- Szerintem MacLeod helytelenül cselekszik.

Hangja szelíd volt, dallamos, és választékosabban beszélt, mint a hajó bármelyik matróza: nyelv-tanilag helyesen, megfelelő szókinccsel, kifogástalan kiejtéssel. Az a részeges lelkész, aki felnevel-te, legalább erre megtanította.

Aztán megismételte, aggályosan ügyelve rá, hogy pontosan fejezze ki magát:

- Úgy vélem, helytelenül jár el a tahitiakkal szemben.

Nem “feketékről” beszélt, hanem, akárcsak Purcell, “tahitiakról”. Purcell mellett ő volt az egyetlen angol a szigeten, aki mindig ügyelt erre az árnyalatra.

- Akkor hát igazán ellene szavazhatott volna - felelte kissé türelmetlenül Purcell. - Jó néhány iga-zságtalanság elkövetésében akadályozhatta volna meg MacLeodot.

- Nem akartam ellene szavazni.

- Miért?

White megint tétovázva nézett Purcellre. Azt kérdezte magában, nem lenézés-e részéről, hogy így faggatja, s vajon igazi angolnak is feltenne-e ennyi kérdést. De mert Purcell nyugodtan nézett a szemébe, s udvarias figyelemmel várta a választ, megnyugodott. Némi ünnepélyességgel jelentette ki:

- Nagyon le vagyok kötelezve neki.

- Mivel? - kérdezte rendíthetetlenül tovább Purcell.

Megérezte White habozását, sejtette az okát is, és elhatározta, hogy végigviszi ezt a vizsgálatot.

- Tudja, kérem - felelte White -, eleinte elég sokat csúfoltak a hajón…

Majd nagyon gyorsan hozzátette: - ...a nevem miatt.

Ez jellemző volt. Nem azt mondta, hogy “a bőröm sárga színe és ferde vágású szemem miatt”, hanem azt, hogy “a nevem miatt”, mintha vezetékneve volna az oka mindennek.

- És?…

- MacLeod sohasem csúfolt.

“Mert érezte, hogy veszélyes játék volna - gondolta magában Purcell. - És ezért a tartózkodásért, ezért a jóindulatért, amely nem is volt igazi jóindulat, ezért érez iránta White határtalan hálát.”

- És mondja - kérdezte White szemébe nézve Purcell -, Russell halála után segítette magát MacLeod?

Russell volt annak a matróznak a neve, akit White leszúrt egy verekedés során, mert kicsúfolta.

- Hát maga tudta? - kérdezte elképedve White.

Purcell rábólintott. White lesütötte szemét, úgy válaszolt:

- Nem, MacLeod nem segített különösebben. Nem jobban, mint akárki más.

Aztán még hozzátette:

- Maga tudta, és nem szólt semmit!

Egy pillanatig hallgatott, szemét még mindig lesütve. Aztán Purcellre emelte tekintetét, s látszó-lag minden összefüggés nélkül azt mondta:

- Nem szerettem magát.

- Miért? - kérdezte Purcell. - Én sohasem űztem gúnyt magából.

- De igen, egyszer megtette - felelte White, s keskeny szemréséből átható tekintetet vetett rá.

Rövid szünet után őszintén hozzátette:

- Legalábbis én azt hittem.

- Mármint én? - kérdezte Purcell elképedve.

- Nem emlékszik? A Blossom fedélzetén történt, amikor Mason úr lett a kapitány, és én odamen-tem magához, és jelentettem, hogy a kapitány várja ebédre.

- És?

- Maga felvonta a szemöldökét, és gúnyosan nézett végig rajtam.

- Én? - kérdezte meghökkenve Purcell. Aztán hirtelen felkiáltott:

- De hiszen nem magán nevettem akkor, hanem Masonön, hogy úgy sietett megkaparintani egy olyan címet, amelynek viseléséhez nem volt semmi joga!

Majd azt mondta még:

- És ez taszította magát MacLeod táborába!

White csak bólintott, nem szólt semmit. Kész őrület! Képtelenség! Ordítani szeretett volna. A szi-get sorsa az ő arcának egy rándulásán múlott! Ha akkor fel nem vonja szemöldökét, White vele szavazott volna, Jonesszal és Bakerrel együtt: ez négy szavazatot jelentett volna négy ellen. MacLeod nem tudott volna semmit csinálni…

- Ez őrület! - kiáltott fel hangosan.

White arca hirtelen keményre, dacosra vált.

- Ne kezdje már megint! - kiabált rá Purcell. - Nem azt mondtam: “Maga őrült!” Azt mondtam: “Ez őrület!”

- Lehet, hogy kicsit érzékeny és sértődős vagyok. - Arca elsötétült, s azt mondta még:

- Igazán nagyon sokat csúfoltak.

Különös volt, milyen nagy az ellentét arckifejezése és azok között a szelíd, ártatlan szavak közt, amelyeket használt. Mi kellett ahhoz, hogy gyilkossá váljék ez a nyugodt ember? Nyilván iszonya-tosan meggyötörték… - “S ha elgondolom, hogy White csak azért segítette MacLeodot, mert a skót nem vett részt a kínzásában - töprengett tovább Purcell -, White viszont tartózkodásával hozzáse-gítette ahhoz, hogy MacLeod szabadon gyötörhesse a tahitiakat! Valóban kétségbeejtő dolog!”

- Most megyek - jelentette be White.

Purcell kezét nyújtotta felé. White először habozott, aztán felragyogott koromfekete szeme, s rámosolygott. Purcell visszamosolygott White-ra. Ujjai közt érezte a mesztic sima, száraz, aránylag apró kezét, amely szinte lelkesen viszonozta az ő keze szorítását.

- Most megyek - ismételte meg szemét lesütve White.

Purcell leült a küszöbre. Sokáig dörzsölgette a nyakát. Ő is rosszul aludt, s nagyon rosszkedvűen ébredt, nyaka elzsibbadt, szája íze keserű volt. És főleg az a bizonyos szorongás… Úristen, ez már mindig így lesz! Mindent elrontottak, mindent elvesztegettek. Örök félelemben kell élnie. Még éjszaka is, a bezárt ajtó mögött. - “És miért? Miért mindez? - tette fel magának hirtelen a kérdést, és két keze közé szorította fejét. - Mert MacLeod két hold földet akar, nem éri be eggyel!” - Felállt, és járkálni kezdett, fel és alá, a kunyhó előtt. Nagyokat nyelt, idegei a végsőkig feszültek, s elviselhetetlen türelmetlenség gyötörte. Máris két halott! S holnap mennyi lesz még? Nem lett volna jobb, ha mégis szabadjára engedi Bakert?… Egy ember halálával megvásárolni a békét?… Nem, nem! - felelte magának majdnem fennhangon Purcell, így nem szabad okoskodni. Ezzel utat en-gednénk akárminek!

Most, hogy ezt kimondta, úgy érezte, megint megtalálta önmagát. De ugyanakkor egy másik gondolat villant át rajta, s valósággal megdermesztette. Milyen alapon tekinti ő fontosabbnak azt az elvet, hogy minden ember élete szent, mint azt, hogy hány ember életét mentheti meg, ha ettől az elvtől eltekint?

Mintha valami kattant volna az agyában, gondolatmenete megakadt. Felemelte fejét, és a kó-kuszpálmák lombja között ferdén áttűző napsugarakra bámult. Ezt az egyet legalább nem veheti el tőle senki, amíg él. Csodálatos volt az enyhe fény az egymás után felszálló ködfüggönyök közt. Nedves fű szaga terjengett a levegőben, s mindenfelé rőzsetűz pattogott, reggeli készült. A West Avenue túlsó oldalán, a bozót között, szinte kihívóan égő színekben pompáztak a virágok. De nem egyidőben árasztották illatukat. A plumériák az első langyos fuvallatra kinyitották kelyhüket, s ilyenkor, reggel, minden mást elnyomott nehéz, édes illatuk.

Purcell megint leült háza küszöbére. Rögtön utána felbukkant Ivoa. Leült férje mellé, és vállára hajtotta fejét. Minél jobban közeledett a szülés pillanata, annál inkább magába zárkózott, s annál jobban eltávolodott mindattól, ami a szigeten történt… Néhány pillanatig ültek így, aztán Ivoa fel-sóhajtott, szétterpesztette lábát, hátradőlt, s fejét az ajtófélfának támasztotta. Purcell ránézett, odahajolt hozzá, s könnyedén végigsimította a faháncsból font öv alatt kidomborodó hasát. “Micsoda világra születik majd ez a gyermek” - cikázott át rajta a gondolat. Minden idegszála belere-megett. Felkelt, s megint járkálni kezdett a ház előtt. Hamarosan megnyugodott valamelyest, és Ivoára pillantott. Az asszony még mindig az ajtófélfának támasztotta fejét. Gömbölydeden és dú-san ült ott, arcán feszült a bőr, szinte kicsattant az egészségtől, s békés tekintete valahová a mesz-szeségbe szegeződött. “Micsoda békesség! Milyen megzavarhatatlan nyugalom!” - gondolta némi irigységgel. Ivoa ebben a pillanatban rámosolygott.

- Kicsit lefekszem - mondta szelíden. - Sehogyan sem érzem jól magam. Sem ülve, sem állva. - Nagyot sóhajtott, s hozzátette: - Sőt még fekve sem. - Nehézkesen felkelt, és bement a házba.

Néhány perc múlva felbukkant a West Avenue-n Johnson, görnyedten, őszesen, a vállán a puska. Szinte fáradságába került kis pocakját maga előtt tolnia. Már messziről integetett jobb kezével Purcellnek, s lassan jött feléje, lábát húzva, a köveken csoszogva, s nyakát előrenyújtva, mintha ez megkönnyítené előrehaladását. Bal vállát lehúzta a puska, s talán a fegyver súlya okozta azt is, hogy menet közben állandóan letért bal felé; nem tudott megmaradni az ösvény közepén, meg-megakadt, újra meg újra helyesbítette az irányt, mint a rosszul kiegyensúlyozott hajó, amely min-duntalan egyik part felé kanyarog.

- Talán kicsit még korán is volna MacLeodhoz menni - szólalt meg, amikor Purcell házával egy vonalba ért. - White azt mondta, hogy egy félóra múlva menjek.

- Kicsit korai még - felelte Purcell. - Üljön le addig.

Johnson számtalan apró sóhaj közepette leakasztotta bal válláról a puskát, a földre állította, s csövét az ajtónak támasztotta. Amikor ezzel megvolt, lekuporodott a küszöbre.

- Töltve van? - kérdezte Purcell, s ő is leült. Johnson igent intett; Purcell erre megjegyezte: - Akkor jobban tenné, ha lefektetné a földre.

Johnson eleget tett a felszólításnak.

- Fene tudja, mit csináljak ezzel a holmival - szólalt meg cérnahangon, anélkül, hogy Purcellre né-zett volna. - Mert tegyük fel, előbújik a bozótból egy fekete. Azt se tudom biztosan, rá tudnék-e lőni. Igazán nem akarok én rosszat senkinek! - folytatta, keze fejével szakállát dörzsölve.

Purcell nem szólt erre semmit. Johnson oldalvást sandított.

- Én mást se kívánok, mint hogy hagyjanak békén. Persze, erre azt mondhatja - két kezével térdére támaszkodott, és nyomorúságosan bámult a semmibe, úgy folytatta -, azt mondhatja, hogy nem éppen olyan feleséget választottam, aki erre való. Uramistenem! - mondta hirtelen fellobbanó, de vajmi gyenge haraggal - néha már úgy vagyok, hogy kedvem támad lekapni a puskámat a szögről, és jól odasózni vele a pofájába! Hogy egyszer már befogja a száját! Az istenfáját! Hogy hallgasson már!

Dühe hirtelen elpárolgott. Purcellre nézett.

- De azt már igazán nem látom be, minek kell puskát fognom a feketék ellen. Mit vétettek ne-kem? Semmit.

- Ők ezt nem mondhatnák el magával kapcsolatban - jegyezte meg Purcell.

- Velem?… Velem?… - dadogta Johnson, s ijedten nézett rá. - Mért, mit vétettem én nekik? Csak nem akarja azt mondani, hogy bántottam őket?

- MacLeoddal szavazott.

- Az? Ugyan, az nem számít… - felelte Johnson.

- Nem számít, hogy megfosztják őket a földtől? - kérdezte Purcell keményen. - Nem számít, hogy puskát fognak rájuk, mint tegnap történt?

- De hát nekem MacLeod mondta! - kiáltott fel Johnson, s hangja remegett. - No de ilyet! - mél-tatlankodott, fejét csóválva. Közben lopva nyugtalan oldalpillantásokat vetett Purcellre. - Hát haragusznak rám a feketék?

- Alighanem igen - mondta Purcell.

- No de ilyet! Ezt igazán nem hittem volna! - nyitotta tágra nagy ártatlanul vöröses szélű, apró szemét. - Merthogy én igazán nagyon szeretem a feketéket! - jelentette ki fontoskodóan. Abbahagyta szakálla dörzsölését is, és mutatóujját a nagyobb nyomatók kedvéért orra elé emelte.

Purcell hallgatott. Kezdte már érteni, miért jött Johnson “kicsit még korán”.

- Mondok én magának valamit - folytatta Johnson. Észrevétlenül közelebb húzódott Purcellhez, és ajka cinkos mosolyra húzódott. - Ha esetleg véletlenül találkozik a feketékkel, merthogy a bozótba bújtak, attól még összeakadhat velük - magyarázta, s ravaszkodva hunyorított hozzá -, egyiket-másikat csak látja, mert hogy azért maga csak jóban van velük, hát szóval, megkérném, mondaná meg nekik, mármint a feketéknek: “Az öreg Johnson nem akar nektek rosszat. Arról pedig szó sem lehet, hogy ő elsütné rátok a puskáját!” Megmondhatja nekik, hadnagy úr. Az öreg Johnson csak azért hord puskát, mert MacLeod megparancsolta neki, de soha nem fog rátok lőni! Hadnagy úr, még soha semmit nem kértem magától - folytatta olyan büszke és rátarti arccal, mintha valami jogáról mondott volna le, amikor nem kért szívességet Purcelltől. - De máma más a helyzet, a bő-römre megy a játék, és igazán csak ezt az egyet kérem magától. “Az öreg Johnson nem forral semmit ellenetek”, ezt az egyet mondja meg nekik. Nem mintha olyan nagyon félteném magamat - folytatta -, elég öreg vagyok már, meg fáj is minden porcikám, a képem tele van pattanásokkal, meg ez az asszony hozzá, aki még az elsőnél is sokkal rosszabb, merthogy még azt se engedi, hogy hozzányúljon az ember. Hát akkor - tette hozzá vérszegény méltatlankodással minek van felesége az embernek, minek viselje el naphosszat, ha a végén még csak haszna sincsen belőle?…

Ez a sérelem annyira kihozta sodrából, hogy elveszítette a fonalat, pillanatokra megakadt, és csak mutatóujja járt tovább jobbra-balra az orra előtt.

- Mit is mondtam csak? - kérdezte végül, s hevesen dörzsölni kezdte megint a szakálla közt piros-ló foltokat.

- Hogy nem is magát félti - segítette ki Purcell.

- Igen. Maga csodálkozik rajta, pedig így van. Becsületszavamra így van, hadnagy úr! Mi örömöm van nekem az életben? A gyomrom alig működik, a talpam fáj, a térdemben szaggat, és van egy feleségem, akihez hozzá se nyúlhatok. Nem a haláltól félek én, hadnagy úr, hanem valami mástól.

Bizonytalanul folytatta mondókáját:

- Azt mesélték nekem, hogy a feketék levágják a megölt ellenség fejét.

- Így is van.

- No de ilyet! Hát ez az, amit nem szeretnék - mondta halk, reszketeg hangon. - Maga persze azt mondja erre: mi a fenét törődöm vele, mit csinálnak a fejemmel, ha már meghaltam. De azért mégis!

Megcsóválta fejét néhányszor, vigasztalannak látszott.

- Az átkozott vademberei! - folytatta aztán, mert közben elfelejtette, hogy az imént még azt haj-togatta, milyen nagyon szereti őket. - Ezek mindenre képesek, ezek a gazemberek! Nem, ezt na-gyon nem szeretném! - folytatta, és nyakához emelte kezét. - Nem szeretném, ha úgy temetnének el, hogy az egyik helyen a fejem van, magam meg valahol másutt. Gondolja meg, mi volna - fejezte be mondókáját kétségbeesetten -, ha az utolsó ítélet napján nem találnám a fejemet! Magának meg kéne értenie engem, hadnagy úr, merthogy maga olyan bibliás ember!

Néhány pillanatig ijedten bámult a semmibe, aztán megint Purcellhez hajolt, és halkan, cinkosko-dón odasúgta neki:

- Ugye megmondja nekik: “Az öreg Johnson nem árt nektek semmit.”

Purcell ránézett.

- Ide figyeljen, Johnson - felelte szigorúan -, majd én megmondom, mit szeretne maga tulajdonképpen: maga szeretne titokban amolyan kis különbékét kötni a tahitiakkal, és ugyanakkor megmaradni a MacLeod táborában. Sajnos, ez nem megy. A tahitiaknak nincs érzékük az ilyen finom árnyalatok iránt.

- De hát mit csináljak akkor? - kiáltott fel ijedten Johnson.

S mert Purcell nem válaszolt, oldalt rásandított, s ravaszkodva megkérdezte:

- Akkor hát lőnöm kell rájuk? Tegyük fel, hadnagy úr, hogy a maga Mehani barátjával találkozom, hadnagy úr. Lőnöm kell rá?!

Purcell elképedve nézett az öregre. Szabályos zsarolás volt, amivel próbálkozott. Talán nem is olyan jámbor, együgyű fickó ez az öreg Johnson! Merthogy szerencsétlen flótás, mindenki külön-böző jó tulajdonságokat fedez fel benne. Mert gyenge jellemű, szemet hunynak a hibái felett… Csakhogy nem érdemes állandóan mentséget keresni az emberek számára: előbb-utóbb jelentkez-nek a meghunyászkodás következményei, és ezek nem lesznek valami szívderítőek…

Purcell felállt. Becsapottnak érezte magát, undorodott.

- Csináljon, amit akar - mondta hűvösen. - Ezt magának kell eldöntenie.

- Hát akkor nem fogok lőni. Megmondhatja a feketéknek.

Purcell nem válaszolt. A West Avenue-n felbukkant Hunt és Jones. Feléjük intett.

- Megyek is - mondta hirtelen Johnson. - Nem akarok elkésni.

Felemelte puskáját, bólintott és elment. Purcell nem viszonozta köszönését. Nézte, hogyan jön lefelé a West Avenue-n Jones. Az óriás Hunt mellett olyan volt, mint apja oldalán botorkáló kisfiú.

- Előlünk szaladt el? - kiáltott feléje Jones már messziről.

Üres kézzel jött. Hunt ellenben puskát hordott a vállán, akárcsak Johnson. Nyilván White közvetí-tette a többség tagjainak azt a parancsot, hogy ne közlekedjenek fegyvertelenül.

- Megijesztettük? - kiabált Jones nevetve.

Purcell elnézte, hogyan jön egyre közelebb. Csodálatos, milyen gyorsan tud felejteni! Mint a gye-rekek! Tegnap, amikor értesült Mehoro és Kori haláláról, keservesen sírt. Mára már egészen magához tért. Lüktető vére, feszülő izmai, remek idegei vannak: neki minden csak mulatság és játék.

- Hol van Baker? - kérdezte Purcell.

- Kiment halászni már reggel.

- Egyedül?

- Nagyon el volt keseredve.

Az óriási, vörös Hunt ott állt mellettük, apró, halvány szeme valahonnan nagyon magasról nézett le rájuk. Keze lelógott, hanyagul vitte a puskát. Roppant markában olyan könnyűnek látszott a pus-ka, mint egy karmesteri pálca.

- Mi a fenének kell ezt vinnem? - mordult fel hirtelen, s kedvetlenül lóbálta meg fegyverét.

A puska csöve Jones mellének szegeződött, aki sietve lenyomta. - Lassan a testtel, hékás! Semmi kedvem meghalni! - mondta. Purcell Huntra nézett, s lassan, tagoltan így szólt:

- MacLeod mondta magának.

Hunt egész testével egyszerre fordult feléje, mintha a feje nem forogna a nyakán.

- És miért mondta MacLeod?

- Mert a tahitiak elrejtőztek a bozótban.

White bizonyára értesítette már a tahitiak elvonulásáról, de a hír nyilván nem tette rá a legcsekélyebb hatást sem. Nem értette, mi köze ennek ahhoz, hogy puskával kell járnia.

- Ma is puska - morogta, és félig panaszosan, félig bosszúsan nézte fegyverét. - Tegnap is puska. Mindennap puska. Miért?

S mert Purcell hallgatott, folytatta:

- Tegnap MacLeod azt mondta: “Gyere töltött puskával.” Zsono jön is - jelentette ki, és bal kezével nagyot ütött vörös szőrrel benőtt mellére. - Puskával jön. De nem tölti meg. Ma sem.

Jones mellének szögezte a puskát, és megnyomta a ravaszt. A kakas halkan csettent.

- Hű, de megijesztett - szólt Jones.

- Minek a töltött puska? - kérdezősködött tovább Hunt, és gyomrához nyomta a fegyver csövét.

- Azt kérdezd meg a főnöködtől - felelte Jones, és félretolta a puskát. - Nem én mondtam neked, hogy hozd magaddal. Kezdem már unni - folytatta halkabban, s Purcellre nézett. - Amióta elindul-tunk, nem hagy békén, folyton faggat, hogy miért, miért. És ha megmagyarázom neki, oda se fi-gyel.

— Nem tudok én semmiről semmit - mordult fel váratlanul Hunt, mintha csak Jones odasúgott megjegyzésére akarna válaszolni. - De meg hogyan is tudnék - folytatta elkeseredetten, kezét-lábát lóbálva -, amikor nekem senki se mond semmit.

Szájához emelte óriási öklét, harapdálni kezdte, és közben panaszosan morgott. Olyan volt, mint egy hatalmas medve, amelynek tüske fúródott a mancsába, és sehogyan sem tudja kihúzni. S miközben így rágcsálta a kezét és nyögött, fakó szeme szakadatlanul ide-oda járt Purcell és Jones között, mintha könyörögne nekik, magyarázzák meg végre egyszer s mindenkorra azt az érthetetlen, ködös világot, amelyben él.

- Majd MacLeod megmondja - szólt Purcell. - Elvégre nem mivelünk szokott szavazni, hanem vele.

- Szavazni? - ismételte meg Hunt, akár a visszhang.

- Amikor felemeli a kezét.

Hunt készségesen felemelte kezét, amelyet addig harapdált.

- Ez az, hogy szavazni?

- Ez.

Keze lehanyatlott. Megrántotta hatalmas vállát, s panaszosan megismételte:

- Honnan tudjam? Nekem soha nem mondanak semmit.

Aztán anélkül, hogy Jonest és Purcellt megvárta volna, öles léptekkel megindult az East Avenue felé. A hosszú karja végén himbálózó puska gyermekjátéknak látszott.

Amikor Purcell MacLeod kunyhójának küszöbére ért, csodálkozott, milyen néma csönd fogadja. A félhomályos szobában eleinte nem látott tisztán, csak a puskával megtűzdelt testeket tudta kiven-ni. Egy lépéssel beljebb ment a szobába, és elképedve állt meg. A szoba közepén, cipőben, nyak-kendősen, begombolkozva, ott ült Mason, olyan méltóságteljesen, mintha a Blossom parancsnoki fülkéjében trónolna. Jobbján MacLeod ült.

Purcell pillanatokig nem tudott szóhoz jutni. MacLeod is hallgatott. Mosolygott.

- Jó napot, kapitány úr - mondta végül Purcell.

- Hümm! - felelte Mason. Felsőtestét feszesen kihúzta, szürkéskék szeme pedig rosszallóan szegeződött a Purcell arcát verdeső cápafogra.

MacLeod mosolygott, sovány arcán egyik fülétől a másikig ért szája. A mosolytól kidagadt állkap-csán minden egyes izom, s olyan világosan és élesen rajzolódott ki, akár egy anatómiai preparátu-mon.

- Üljön már le, Purcell - szólalt meg, s hangjában maró gúny bujkált. - Még gyökeret ver a lába.

A kisebbség tagjai számára három zsámoly állt MacLeoddal szemben. Purcell leült, s mihelyt leült, furcsán mezítelennek érezte magát e fegyveres férfiak között. Nagy erőfeszítéseket tett, hogy leplezze elképedését, de hallgatása, ide-oda cikázó tekintete elárulta. Mason hajlandó a matrózokkal együtt ülésezni! Azokkal egy sorban, akik felgyújtották hajóját, megdöntötték hatalmát, sőt kicsi híján felakasztották!

- Kapitány úr, Baker a Rope beachen van - szólalt meg MacLeod. - Valószínűleg nem jön fel délig. Tekintettel arra, hogy rajta kívül mindenki jelen van, javaslom, hogy kezdjük meg, és ön mondja meg a fiúknak, miről van szó.

Ő is behúzta a vitorláit! “Kapitány úr”-nak szólította Masont, és meghajolt felsőbbsége előtt!

- Matrózok! - szólalt meg azonnal Mason. - Ami elmúlt, az elmúlt, nem is akarom bolygatni. Ami-kor ránk szakad a vihar, nem azt keressük, ki feszítette ki rosszul a vitorlát. Most, hogy négy fekete férfi bujkál a bozótban, gyilkos terveket forralva, nem alkalmas az idő arra, hogy vitatkozzunk egymással, vagy hogy belekössünk a kormányosba, mert eltévesztette az irányt. Együtt hajózunk egy pocsék szorosban, ahányan csak vagyunk, matrózok, és ha a hajótőke most sziklára szalad, együtt süllyedünk el mindannyian.

Szünetet tartott, s kékesszürke szeme végigsiklott a matrózokon. Jobb keze a két lába közé állított puskán nyugodott. Abban a pillanatban, amikor ismét megszólalt, áttette a puska csövét bal kezébe, jobb tenyerével pedig térdére támaszkodott, mintha ezzel a mozdulattal hangsúlyozni akarná annak fontosságát, amit most mondani fog.

- MacLeod elmondta nekem - folytatta beszédét Mason -, hogy szokássá vált közöttetek szava-zással eldönteni minden kérdést, és hogy ezt a szokást továbbra is fenn akarjátok tartani. Rendben van. Nem mondhatnám ugyan, hogy valami nagy eredménnyel jártak eddig ezek a szavazások, de, mint már mondottam, ami elmúlt, elmúlt, s nem azért jöttem ide, hogy bíráljak, hanem azért, hogy veletek együtt eldöntsük, mit kell tennünk.

- Úgy van! Nagyon helyes! - szólt közbe olyan udvariasan MacLeod, mintha az alsóház valamelyik szónokának helyeselt volna.

- A feketéknek - folytatta Mason emelt hangon - csakis akkor lehet kilátásuk sikerre ellenünk, ha rajtunk ütnek, és ketten vagy hárman támadnak közülük valakire. Ebből azt a következtetést vonjuk le, hogy állandóan fegyvert kell hordanunk, és a lehetőséghez képest csoportosan közlekednünk. Vegyük például a halászatot, és tegyük fel, hogy biztonsági okokból a Rope beachet választjuk halászóhelynek. Három vagy négy ember leereszkedik az öbölbe, s a többiek közben őrt állnak a kötélnél. Ugyanígy kell lenni a vízhordásnál is. Minden egyes alkalommal ki kell jelölni néhány férfit, akik az asszonyokat kísérik. Ami az ültetvényeket illeti, nyilvánvaló, hogy közösen kell meg-művelni őket.

- Egyelőre - szólt közbe MacLeod.

- Magától értetődik. Pillanatnyilag azonban két csapatra van szükségünk. Az egyik dolgozik. A má-sik pedig puskával a kezében védelmezi az elsőt.

- Ha jól értem, felújítanók a kezdetben alkalmazott rendszert: a halászat és a földművelés közösen történik - jegyezte meg Purcell.

- Úgy van - felelte fennhéjázón Mason.

- Akkor véleményem szerint, igazán szerencsétlen dolog, hogy háború kellett ahhoz, hogy vissza-térjünk ehhez a rendszerhez. Mert ha kitartottunk volna, nem került volna sor háborúra.

- Mondtam már, hogy ami elmúlt, az elmúlt, Purcell úr! - felelte Mason türelmetlenül. - Most nincs itt annak az ideje, hogy ezt felhánytorgassuk. Azt hiszem, nekem mindenkinél több okom volna panaszokkal előállni, de nem teszem. Van elég akaraterőm, hogy hallgassak. Véleményem szerint olyan a helyzet, hogy mindenkinek félre kell tennie személyes sérelmeit.

- Egyébként is megállapodtunk abban - sietett MacLeod a kapitány segítségére -, hogy mihelyt befejeződik a háború, megint felosztjuk magunk között a földeket.

- Ha befejeződik a háború! - szólt közbe Purcell. Majd így folytatta:

- Éppen azt szeretném tudni, hogyan gondolják befejezni ezt a háborút”?

” MacLeod és Mason összenézett, s Purcell nyomban érezte, hogy vigyáznia kell. Akármilyen va-lószínűtlennek látszott is első pillantásra, nyilvánvaló volt, hogy ez a két ember szövetséget kötött egymással. MacLeod alighanem nyomban a két tahiti meggyilkolása után kereste fel Masont, s rábeszélte, hogy álljon melléje: a szent nemzeti egység, fehér emberek a feketék ellen, angolok a vademberekkel szemben, és így tovább. Tulajdonképpen nem is olyan meglepő ez a szövetség, Mason és MacLeod megfojtotta volna egymást egy kanál vízben, de nem egy közös tulajdonságot lehetett felfedezni bennük.

- Mindjárt rátérek erre is, Purcell úr! - felelte Mason. - És megnyugtatom, ki fogjuk kérni mindenki véleményét. Sőt mi több - mondta a matrózok felé fordulva olyan hangon, amelyben beletörődés is volt, sajnálkozás is, megvetés is -, szavazni fogunk róla. Szavazni fogunk - ismételte, kezét kissé felemelve térdéről -, miután maguk ezt a szokást honosították meg.

Purcell őszintén bámulta MacLeod ügyességét. Sikerült elfogadtatnia Masonnel a szavazást, pusz-tán azzal, hogy nem úgy adta be neki, mint a sziget törvényét, hanem mint valami fura, de immár meggyökeresedett szokást. Valóban machiavellisztikus politika volt: jogra, törvényre fütyült Ma-son, ahhoz azonban nagyon is angol volt, hogy ne tartott volna tiszteletben egy szokást.

- Kapitány úr! - szólt közbe MacLeod az előbbi udvarias hangon - azokról az óvintézkedésekről beszélt, amelyeket be akarunk vezetni…

- Úgy van! - állapította meg Mason, s nem nézett Purcellre. - Itt tartottam, amikor félbeszakítot-tak. A nappali támadásoktól nemigen tartok - fejtegette a hivatott szaktekintély hangján -, éjszaka azonban más a helyzet. A feketék nesztelenül megközelíthetik valamelyik kunyhót, felgyújthatják, s amikor lakói a füsttől vakon kirohannak, meglepetésszerűen rajtuk üthetnek. Ezért azt javaslom, hogy éjszakára minden angol költözzék át a tahitiak kunyhójába. Előtte elég nagy szabad térség van, s még meg is növelhetjük, ha eltávolítunk néhány fát. A háztól bizonyos távolságra tüzeket gyújthatnánk, hogy a környék meg legyen világítva, a négy fal mindegyikén lőréseket nyitunk, s a nyílásokhoz őrszemeket állítunk, akiket kétóránként váltanánk.

- Őrt fognak állni! - kiáltott fel hirtelen, izgatott hangon Jones. Purcell döbbenten nézett rá. Jones szeme ragyogott, arca kipirult. Máris ott érezte magát az egyik lőrésnél, a kezében a puska… Ráharapott a csalétekre. “Hát ő is - gondolta szomorúan Purcell. - És tegnap még hogyan siratta Korit és Mehorót…”

- De mit csinálunk a nőkkel? - kérdezte Jones.

- Gondoltam erre is - felelte Mason nyájasan, mintha örülne, hogy feltették ezt a kérdést. - Őket korábban küldjük aludni. Így biztonságban is lesznek, és nem fogják zavarni a hadműveleteket. Igazán szerencse, hogy a tahitiak háza emeletes - tette hozzá olyan elégedetten, mintha az ő ér-deme volna ez a szerencsés körülmény.

Purcell elnézte Masont, és csak bámult. Mason ebben a pillanatban boldognak látszott. Maradék-talanul boldognak. Szinte fürdött az illúziókban. A kapitány, íme, megint kapitány lett. Újból ott állt a parancsnoki hídon. Megint ő határozta meg az útvonalat. Kezében volt a kormányrúd. Ráncba szedi a legénységet. Eleinte persze óvatosan, tapintatosan. Kezdetben belemegy még a szavazásba is. “Az átkozott hülye! - gondolta dühösen Purcell. MacLeodnak, ha már nem lesz szüksége rá, egy szavazás is elég lesz hozzá, hogy visszaküldje a kunyhójába.”

- Kapitány úr! - szólalt meg fennhangon. - Nem akarok vitába szállni javaslataival. Van azonban valami, amit meglepőnek érzek: mintha csak be akarnánk rendezkedni a háborúra. Mintha ostromlott várban élnénk, és végtelenségig tartó ostromra kellene felkészülnünk. Szerintem helyesebb volna talán azt vizsgálni, nem lehetne-e véget vetni ennek az állapotnak.

- Értem, mit akar mondani, Purcell úr - felelte Mason. - De megnyugtathatom: nem fogjuk áten-gedni a kezdeményezést a feketéknek. Támadni fogunk.

Tenyerével rácsapott a térdére, és határozott hangon megismételte:

- Támadni fogunk. Nem leszünk űzött vadak. Vadászok leszünk.

- Azt akarja mondani, kapitány úr, hogy meg akarja ölni a tahitiakat? - kérdezte elképedve Purcell.

Mason ránézett, szürkéskék szeme tágra nyílt. Ö is elképedt.

- Természetesen azt akarom mondani, Purcell úr. Talán sajnálatos a dolog, de nem látok más megoldást. Véleményem szerint az angolok az adott körülmények között mindaddig nem érezhetik magukat biztonságban a szigeten, amíg a tahitiakat el nem távolítjuk.

- Szörnyű, amit mond! - kiáltott fel Purcell. Hirtelen felállt, és szikrázó szemmel nézett Masonre. - A tahitiak semmit sem vétettek! Semmit a világon! Őket fosztották ki és bántották meg. Kettőt megöltek közülük. Erre mindössze annyit tettek, hogy elmenekültek. És most ki akarják irtani őket!

- Üljön le, Purcell úr! - felelte nyugodtan Mason. - Fehér emberek vagyunk, egymás között, sem-mi ok arra, hogy elragadtassuk magunkat. Én, a magam részéről, úgy vélem, hogy MacLeod önvé-delemből tette, amit tett, és a feketék…

- Provokálta őket!

- Szó sincs róla! Életveszélyesen megfenyegették, ennek megfelelően járt el. Kérem, Purcell úr, üljön le…

- Mindenki tudja, hogy miért fenyegették meg! - kiáltott fel Purcell. - A tahitiakat kizárta a földek felosztásából.

- Ha érdekli az én véleményem, hát én neki adok igazat. A feketék igazán nagyon mérsékelt…

- No persze! - vágott szenvedélyesen a szavába Purcell. - Mindig a tahitiak a hibásak, még ha megölik őket, akkor is ők az okai!

- Üljön le, nagyon ké…

- Szavazást kérek! - folytatta megállíthatatlanul Purcell. - Nem reménykedem abban, hogy meg tudom győzni magukat, abban sem, hogy többséget szerzek. De azt akarom, hogy mindenki, aki itt van, személyesen vállalja a felelősséget! White! Smudge! Jones! Hunt! Johnson! - kiáltotta remegő hangon, és sorban a megnevezettek szemébe nézett. - Szavazni fognak! Mason úrnak az a véleménye, hogy addig kell folytatni a háborút, amíg csak egyetlen eleven “fekete” van a szigeten! Én ellene vagyok! Tessék választani!

- Baker nincs itt - jegyezte meg Jones.

- Maguknak adom a szavazatát, Purcell - jelentette ki vontatottan MacLeod. - Mindig magukkal szavazott, és ha itt volna, semmi okom feltételezni, hogy pont ma szavazna mellettem. Ha a kapitány is egyetért ezzel - fordult Mason felé -, akkor felteszem szavazásra a maga javaslatát. Kapitány úr, mit szól hozzá?

- Hát tessék - felelte Mason, mint aki beletörődött az elkerülhetetlenbe.

- Felteszem szavazásra a javaslatot - jelentette be MacLeod, s hangtalanul nevetett hozzá.

Masonnel együtt hat szavazatra számíthatott a Purcell három szavazata ellen.

- Ki van mellette? - tette fel sértő nemtörődömséggel a kérdést. - Én tartózkodom - jelentette be sietve Johnson.

Csönd lett. Aztán Smudge dühösen kiabált rá:

- Mit mondasz?!

- Azt mondom, hogy tartózkodom - felelte Johnson, anélkül, hogy ránézett volna.

Térdére fektette puskáját úgy, hogy csöve Smudge felé irányult, és hozzátette:

- Nem ajánlom senkinek, hogy hozzám nyúljon.

Bámulatos volt! Attól való félelme, hogy levágják a fejét, csodát művelt. Még bátorságot is öntött bele.

MacLeod vállat vont. Megengedhette magának azt a fényűzést, hogy egy szavazatot elveszítsen.

- Ki van mellette? - kérdezte gyorsan, mint aki nem sokat törődik az ilyen aprósággal. - Volna szí-ves szavazni, kapitány úr? Mason lassan felemelte kezét. Szemlátomást kelletlenül szavazott, még saját javaslata mellett is. - Smudge? - folytatta MacLeod.

Mason leeresztette kezét, a mennyezetre nézett, s láthatólag nem törődött a továbbiakkal.

- Hunt?

Hunt felemelte kezét.

- White?

White nem mozdult. Szemét a földre sütötte, párnás, sárga két kezét összekulcsolta puskája csö-vén.

- White? - ismételte meg a felszólítást MacLeod.

- Ellene vagyok - jelentette ki szelíden White.

MacLeod arca elsápadt, megmerevedett. Amióta White tartózkodott a szavazástól, tulajdonképpen nem volt már biztos benne. Most pedig nyílt szakításra került a sor. White átment az ellentáborba.

- Jól megfontoltad? - kérdezte. Igyekezett hangjába szemrehányást és szomorúságot vinni.

Sokkal jobban ismerte White-ot, semhogy megfélemlítéssel próbálkozott volna.

- Meggondoltam - felelte White, anélkül, hogy szemét felemelte volna.

- Ellene vagyok! - harsogta vidáman Jones. - Purcell is, Baker is. White is. Johnson tartózkodik. Ez négy szavazat négy ellenében. Nincs többség! Mason javaslatát elvetettük!

Elnevette magát, fejét hátrahajtotta, kezét combja felső részére rakta, úgyhogy könyöke elállt törzsétől. Hosszú csönd következett nevetésére.

- Hümm! - szólalt meg Mason, hirtelen felkapva fejét. - Mi történik itt?… Mi történt, MacLeod? - ismételte meg a kérdést, s merev mozdulattal a skót felé fordult.

- Az ön javaslata nem kapta meg a többséget, kapitány úr.

- Hogyhogy? Hogyhogy?! - kérdezte Mason, türelmetlenül és méltatlankodva. - Mit jelentsen ez?

- Hogy elvetették, kapitány úr.

- Elvetették! - kiáltott fel Mason. Arca sötétpirosra vált. - Micsoda példátlan pimaszság!…

Úgy látszott, hogy rögtön kitör belőle a düh. De sikerült erőt vennie magán, és aránylag nyugodt hangon folytatnia:

- Hát aztán! Mit számít az? A feketék attól még mindig a bozótban vannak, mi pedig itt. Nem lá-tom be, milyen különbséget jelent, hogy megszavazzák-e a javaslatot, avagy sem?!

- Azért van valami különbség! - állapította meg Purcell igen élesen. - Ha ön vadászatra akar men-ni, a “vadat” elejteni, akkor csak MacLeodot, Smudge-ot és Huntot viheti magával. Sőt, ami Huntot illeti, figyelmeztetem, hogy nem áll szándékában megtölteni a puskáját.

- Hát ez meg micsoda história? - mordult fel MacLeod. - Hunt! Nincsen megtöltve a puskád?

- Ide nézz! - felelte Hunt.

MacLeod felé fordította puskáját, és megnyomta a ravaszt. MacLeod a földre vetette magát.

- A fene egyen meg! - mérgelődött, miközben feltápászkodott, és vállát dörzsölte. - Ne csinálj ilyen tréfákat, Hunt!

- Nagyon kellemetlen! - jegyezte meg őszinte részvéttel Jones. A dolog kezdett nevetségessé vál-ni. MacLeod falfehér volt a visszafojtott dühtől. De nem merte a nyilvánosság előtt tovább faggatni Huntot. Félt, hogy olyan választ kap tőle, amelynek alapján őt is az ellentáborba kell sorolnia. “Győztem az egész vonalon - gondolta mérhetetlen keserűséggel Purcell. - Csakhogy most már késő!”

- Hát aztán? - szólalt meg MacLeod, mintha olvasott volna Purcell gondolataiban. - Mit változtat a helyzeten ez a szavazás, Purcell? A feketék a bozótban bujkálnak, s körülbelül annyi rokonszenvet éreznek irántunk, mint a manguszta a kígyó iránt. És a maga szavazásától még nem fognak a nya-kunkba borulni. Véleményem szerint a feketék ebben a pillanatban ugyanúgy gondolkodnak, mint a kapitány, és addig nem érzik magukat biztonságban a szigeten, amíg a fejünk lándzsákra tűzve nem kerül a házuk elé, már csak azért is, hogy ékesítse a tájat.

- Amíg a maga fejét nem tűzik lándzsára! - jegyezte meg hűvösen Purcell. - Mert végeredmény-ben ki játszotta ki őket, amikor a nők elosztására került sor? Ki rekesztette ki őket a földek elosztásából? Ki ölte meg Korit és Mehorót?

- Nem szabad egymással vitatkoznunk a közös ellenséggel szemben - jelentette ki komolyan, nyomatékosan Mason, és szemrehányó pillantást vetett Purcellre. - Ne feledkezzünk meg róla, hogy angolok vagyunk, és mindenáron meg kell őriznünk egységünket!

“Egység!” “A közös ellenség!” Egyetlenegy frázist sem mulaszt el!

- Engedje meg, hogy válaszoljak MacLeodnak! - kiáltott fel Purcell elkeseredetten, de még mindig uralkodva magán. - Az előbb arra célzott, hogy a tahitiak valamennyiünket halálra ítéltek. Ezt én nem hiszem el.

- Senki se kényszeríti rá, hogy higgyen nekem - szólalt meg vontatottan MacLeod. - De ha nekem nem hisz, nagyon egyszerű módja van arra, hogy meggyőződjék a dologról. Menjen és kérdezze meg őket.

Purcell lesütötte szemét. Gondolkozott. Vajon nem rejt-e valamilyen csapdát MacLeod javaslata? Nem fogják-e később szemére vetni, hogy kapcsolatba lépett a “lázadókkal”?

- Végre is magának lesz biztosan a legkönnyebb megtalálnia őket. Maga olyan jól ismeri őket… meg az asszonyaikat is. Smudge vihogott. Azután csend lett. Nyilván az egész sziget tudott Itia pró-bálkozásairól.

Purcell felemelte fejét.

- Ha megpróbálok találkozni a tahitiakkal - jelentette ki végül lassan -, semmi esetre sem vagyok hajlandó a magam nevében beszélni, hanem csakis a gyűlés megbízásából; mint annak küldötte.

- Megbízásából? Miféle megbízásból? - kérdezte ingerülten Mason. - Nem adunk önnek arra megbízást, hogy elmenjen az ellenséggel csevegni!

MacLeod felé fordult, mint aki tőle vár helyeslést. MacLeod azonban hallgatott. Megállapította már, hogy társai cseppet sem lelkesednek a háborúért, attól tartott, hogy cserbenhagyják, s Purcell küldetésétől remélte, hogy sikerül meggyőznie őket: a feketék haragja minden peritani ellen irányul.

- Hát, ha arról van szó, hogy fecsegjen velük, és arcukhoz dörzsölje arcát, akkor teljesen egyetér-tek a kapitánnyal - jelentette ki gúnyosan -, valóban nem nagyon illendő dolog, akár hord valaki fülbevalót, akár nem. De ha azért csinálja, hogy kipuhatolja a szándékaikat, akkor az a véleményem, hogy háborús időkben mindig hasznos tudni, mi a szándéka az ellenségnek. Ha Purcellnek hízeleg ez a feladat, hogy a drágalátos nyakát kockáztassa, és elmenjen diskurálni ezekkel a csirke-fogókkal, akkor nekem az volna a véleményem, hogy ezt a lehetőséget sem szabad kihagyni, és szíves engedelmével, kapitány úr - tette hozzá kitűnően megjátszott tisztelettel -, én inkább mellette volnék.

És mindjárt fel is emelte jobb kezét, hanyagul, és rögtön le is eresztette. A mozdulat olyan gyors volt, és olyan visszafogott, hogy Mason alig-alig tekinthette szavazásnak. MacLeod azonban, miközben leeresztette kezét, Smudge felé fordult és rákacsintott.

- Én mellette vagyok - szólalt meg Smudge nyomban.

- Én is - visszhangozta White.

Aztán Hunt is felemelte kezét, majd Purcell, Johnson és Jones is.

- No hát, ha mindenki egyetért a dologgal - jelentette ki MacLeod, anélkül, hogy Masont felszólí-totta volna szavazásra, vagy a szokásos módon kihirdette volna a szavazás eredményét -, akkor Purcell hadd menjen, tegye kockára az életét a bozótban, amikor akarja, áldásunk rá. Ha nincs ellene kifogása, kapitány úr - folytatta pillanatnyi szünet nélkül -, akkor mindjárt rátérhetünk a következő dologra. Ma délután vizet kell hozni, és tekintettel a körülményekre, az a véleményem, hogy sorsoljuk ki azoknak a matrózoknak a nevét, akik elkísérik a vízhordókat. Smudge, aki tud írni, már felírta a neveket egy-egy darabka papírra… Smudge, add oda a csákót Jonesnak!

- Az én nevemet is felírták? - kérdezte Mason nemeslelkűen.

- Úgy gondolom, kapitány úr…

- Tegyék csak a többi közé - mondta Mason.

- Ez igazán nagyon szép dolog magától, kapitány úr - állapította meg ájtatosan MacLeod.

Felkelt, s a háta mögött levő számtalan faliszekrény egyikéből elővette Simon hadnagy írókész-letét, és letette az asztalra. Smudge közelebb húzta zsámolyát, köhécselt, előreszögezte patkány-képét, türelmetlen mozdulattal belemártotta tollát a tintába, s munkához látott: keresett gonddal rótta egymás mellé a betűket, egyenként. A matrózok némán s nem minden tisztelet nélkül nézték szorgoskodását.

- Semmi ok sincsen arra, hogy velem kivételt tegyenek - szólalt meg Mason. A mennyezetre bá-mult, arca komor volt. - Valamennyiünknek ki kell vennünk a közös veszélyből ránk eső részt.

“No lám! - gondolta bosszankodva Purcell. - Érdekes, sohasem tapasztaltam, hogy vihar idején Mason maga mászkált volna az árbocokon és vitorlarudakon…” Tekintete találkozott MacLeodéval, s kiolvasta belőle, hogy a skótnak ugyanez jutott az eszébe. MacLeod ott maradt Mason mögött állva, s az előbbi ájtatos alázat után olyan mélységes megvetés ült ki arcára, hogy Purcell felhábo-rodott. Masonnek kétségkívül voltak olyan tulajdonságai, amelyek kihozták sodrából az embert. De azért visszataszító látvány volt, ahogyan MacLeod a dróton rángatott bábu szerepére kárhoztatta a kapitányt.

- Hány nevet húzzak ki? - kérdezte Jones, amikor Burt csákója már az ölében feküdt.

MacLeod leült, s előzékenyen fordult Mason felé. Átadta neki a színpadot, s rábízta a kezdeményezést a jelentéktelen részletkérdésekben.

- Négyet! - felelte Mason a megfellebbezhetetlen szakértő hangján. - Négy bőven elég lesz.

Jones belenyúlt a csákóba, kihúzott belőle négy papírszeletet, s a csákót az asztalra tette.

- Hunt.

Hunt felmordult.

- Ma délután elmégy vízért - mondta neki MacLeod.

Már majdnem hozzátette, hogy “töltött puskával”, de azután későbbre halasztotta ennek a kér-désnek a tisztázását.

- White - folytatta Jones. White bólintott.

- Johnson.

- Én? Én?! - kérdezte Johnson ijedten, és ajkához emelte kezét.

- Miért? Azt hitted, veled kivételt teszünk? - kérdezte Smudge. - Ugyanúgy tudsz a puskával bánni, mint akárki más.

- Én? Én?! - ismételte halk, riadt hangon Johnson, s a padlóhoz dörzsölte lábát. Ijedt, öreg, kapir-gáló tyúkra emlékeztetett.

- A következőt! - szólt MacLeod, rá sem nézve Johnsonra.

- Jones - olvasta Jones.

Elkacagta magát.

- Tehát Hunt, White, Johnson és Jones - foglalta össze MacLeod. - Rendben van? Mindenki meg-értette?… Azt hiszem, egyelőre ez volna minden, kapitány úr.

Mason felállt, és szétterpesztette lábát, mintha hullámveréstől tartana.

- Matrózok! - szólalt meg jó hangosan. - Mindenkit emlékeztetek rá, hogy este valamennyien a tahitiak házában találkozunk, és ott töltjük az éjszakát.

És egy kézmozdulattal elbocsátotta a megjelenteket. Végeztek. Purcell lépett ki elsőnek a házból Jonesszal.

- Ropati - mondta neki, amikor lefelé tartottak az East Avenue-n -, adnék magának egy tanácsot: ne vigyen magával puskát, ha vízért megy!

- Miért? - kérdezte Jones csalódottan.

Játék volt számára az egész, mégpedig a lehető legizgalmasabb játék: a vízhordók élén haladni, hóna alatt a puska, ruganyosan lépkedni, minden neszre fülelni, s figyelmesen szemügyre venni messziről a legapróbb bokrot is.

- Ha a tahitiak meglátják puskával, MacLeod hívei közé fogják sorolni.

- Ugyan, hova gondol? - fordította Jones Purcell felé gyermeteg, bízó arcát. - Engem szeretnek. Soha nem volt velük semmi bajom.

- Ha puskával meglátják, vége a szeretetnek.

- Miért? - kérdezte Jones, s gyerekesen elmosolyodott. - Legfeljebb azt hiszik majd, vaddisznóva-dászatra megyek.

- Ne beszéljen szamárságot! - szólt rá ingerülten Purcell.

- Akkor én itt el is köszönök - mondta Jones sértődötten. Vállát megfeszítette. - A Passzátszél ut-cán megyek. Arra rövidebb az út.

- Nagyon kérem, gondolja meg - figyelmeztette nyomatékosan Purcell.

- Majd meggondolom - szólt vissza félvállról Jones.

Nem kellett volna azt mondanom, hogy “szamárság”, gondolta magában Purcell. Képes rá, és megteszi, csak azért is, hogy megmutassa, nem taknyos kölyök…

- Purcell úr! - szólította meg valaki hátulról. Visszafordult. Mason volt.

- Purcell úr! Szeretnék valamit mondani önnek.

- Parancsoljon velem - felelte mereven Purcell.

- Talán menet közben inkább. Önnek útba esik a házam. Purcell úr - mondta aztán, s hangjában enyhe rendreutasítás érzett -, ön nem tart lépést velem.

Purcell ránézett. Az nyilván eszébe sem jutott, hogy ő igazítsa lépteit hozzám.

- Purcell úr! - szólalt meg ismét Mason. - Voltak közöttünk kisebb nézeteltérések. A múltban nem tudtam mindenkor egyetérteni önnel. Ma sem vagyok az ön véleményén. De tekintettel a helyzet súlyosságára, elhatároztam, hogy fátylat borítok a múltra.

Mason valóban felülmúlhatatlan, gondolta Purcell. Hajlandó neki megbocsátani, hogy nem min-dig értett vele egyet.

- Purcell úr - folytatta Mason, aki nyilván észre sem vette, hogy társa hallgat -, amint hallom, felesége őnagysága júniusra gyermeket vár. Engedje meg, hogy gratuláljak.

- Nagyon köszö…

- Bizonyára tudja - vágott szavába Mason -, hogy nejem szintén másállapotban van.

Kihúzta magát, s kissé elpirult.

- Feleségemnél szeptemberben várjuk az örvendetes eseményt.

- Kapitány úr - próbált szóhoz jutni Purcell -, engedje meg, hogy én is…

- Remélem, hogy a gyermek fiú lesz - szakította ismét félbe Mason.

Megállt, és szembefordult Purcell-lel.

- Fiúnak kell lennie, Purcell úr! - folytatta. Olyan nyomatékosan hangsúlyozta a “kell” szót, s olyan merően nézett Purcell szemébe, mintha személy szerint őt tenné felelőssé, amennyiben mégis másképp történnék. - Én ugyanis nem tudnám, mit kezdjek egy leánnyal. Sohasem titkoltam: nem szeretem a gyengébb nemet. Ha azt mondom, hogy gyengébb, ezzel mindent megmondtam. Meg-jegyzem, Purcell úr, semmi kifogásom sincsen feleségem ellen. Mint már volt szerencsém közölni önnel, igazán jól választottam. Feleségem olyan asszony, akinek vele született érzéke van ahhoz, hogy rangjához méltó módon viselkedjék. Sokban emlékeztet nővéremre. Egyszóval igazi úriasz-szony. Nem lepne meg, ha kiderülne, hogy nagyon előkelő tahiti családból származik - állapította meg, s a nyomaték kedvéért rábólintott. Majd újra megindult. - Legyen szíves lépést tartani velem, Purcell úr! - Purcell lépést váltott. - Purcell úr! - szólalt meg rövid szünet után ismét Mason. - Nem vagyok valami nagyon jámbor, de amióta megtudtam, hogy feleségem áldott állapotban van, naponta kétszer könyörgök a Mindenhatóhoz, hogy fiút adjon nekem. S nagyon hálás volnék, ha ön is hasonló értelemben imádkoznék - tette hozzá majdnem vezényszószerűen. Purcell összehúzta sze-mét. Mason nyilván azon a véleményen van, hogy egy “szakember” imája jóval hatékonyabb lehet az övénél.

- Kapitány úr, meg fogok tenni minden tőlem telhetőt - felelte a legkomolyabban. - De nem gondolja-e, hogy mivel nincs szerencsém rokonságban állni sem önnel, sem felesége őnagyságával…

- Ez a körülmény nem kerülte el a figyelmemet, Purcell úr. A Mindenható valóban úgy vélhetné, hogy olyasmibe avatkozik bele, ami nem tartozik önre. Éppen ezért az a szándékom, hogy önt ké-rem fel keresztapának. Bizonyára belátja, hogy így már egészen más a helyzet.

- Kétségkívül - felelte nagyon komolyan Purcell.

- Véleményem szerint ön tulajdonképpen kiválóan alkalmas arra, hogy fiam keresztapja legyen - folytatta Mason. - Egyébként sincsen más választásom: rajtam kívül ön az egyetlen olyan személy a szigeten, akit úriembernek lehet tekinteni.

- Köszönöm, kapitány úr - felelte Purcell. Még csak el sem mosolyodott.

- Amint már mondtam - fejtegette tovább Mason -, ez alapvetően változtat a helyzeten. Véleményem szerint, mint keresztapának feltétlenül jogában áll könyörögnie az Úrhoz jövendő kereszt-gyereke nemét illetőleg. Kérem, vegye figyelembe, hogy amúgy is egy a kettőhöz az esély arra, hogy fiú lesz. Nem kérek mást, csak azt, hogy az esély kettő a kettőhöz legyen. Szóval nem valami szertelen kérés az enyém - állapította meg, mintegy arra utalva, hogy az Úristennek igazán nem szabad visszautasítania ilyen szerény igényt. Mason kunyhója elé értek. Mason megállt a parancsnoki hídhoz vezető ajtóban, és ismét szembefordult Purcell-lel. Még jövendő fia keresztapjaként sem volt szándékában otthonába hívni.

Kékesszürke szeme a hegyeket fürkészte. Arca egyszerre elvörösödött.

- Purcell úr! - mondta, s hangjában szokatlan meghatottság remegett. - Nem felejtettem el, mi-lyen szépen viselkedett Jimmy halálakor.

Már másodízben említette ezt, amióta partra szálltak a szigeten…

- Kapitány úr…

- Nagyon bátran viselkedett, Purcell úr, Az életét tette kockára. Ez a vadállat soha meg nem bocsátotta volna önnek. Hagyta volna vasra verve elrohadni.

Szeme elfátyolosodott, elfordította fejét, s fojtott hangon, mintha egyszerre elöntötte volna a meghatottság áradata, ezt mondta még:

- Ha fiunk lesz, Jimmynek fogjuk hívni.

Purcell lesütötte szemét. Most ő pirult el. Elfelejtett ebben a pillanatban mindent. Majdhogy vonzalmat nem érzett Mason iránt.

- Soha nem mertem volna nővérem szeme elé kerülni Jimmy nélkül - szólalt meg ismét Mason tompa hangon. - Tudja, nővéremnek nem volt könnyű az élete - folytatta azután. - Ami pedig az enyémet illeti… No mindegy. Egyszóval Jimmy volt… a napsugár az életünkben, Purcell úr.

Kissé zavartan ejtette ki az utolsó szavakat, mintha túlságosan merésznek érezné a képet. Aztán elhallgatott, vállára vette puskáját, kinyitotta a kerítés ajtaját, s egyetlen szó nélkül bement, a parancsnoki hídon keresztül. Purcell utánanézett.

Amikor Mason a kunyhó ajtajához ért, visszafordult. Arcán csorogtak a könnyek. Mosolygott, felemelte jobb kezét, s harsányan elkiáltotta magát:

- Fiú lesz, Purcell úr!

- Remélem, kapitány úr! - kiáltott vissza lelkesen Purcell.

Ebéd után Purcell karosszékét kereste tekintetével, s bosszankodott, amikor eszébe jutott, hogy Omaatánál van. Kiment a kertből, s néhány lépéssel eljutott sétája céljához, a sűrű hibiszkuszbo-korhoz.

- Omaatához megyek! - kiáltott Ivoa, aki most bukkant fel a tolóajtó napfényben fürdő küszöbén, s kezét férje felé emelte. Purcell rámosolygott, s integetett neki. Kezdett már ő is taglejtésekkel beszélni. Ivoa kilépett a napsütötte sávból, s úgy eltűnt a kunyhó sötétjében, mintha csapda nyelte volna el.

Valami Purcell mezítelen lábára hullott. A földre nézett, de nem látott semmit. Megint a hibiszkuszbokor felé fordult, s valami megint a lábához ütődött. Apró kavics volt. Mozdulatlanra der-medt.

A kertje körül növő óriás páfrányokat vette szemügyre.

- Ki van ott? - kérdezte fojtott hangon. Idegei pattanásig feszültek.

Válasz nem jött. A csönd olyan sokáig tartott, hogy már-már kételkedni kezdett: vajon tényleg kavicsokat dobáltak-e rá. Már éppen újra akarta kezdeni sétáját, amikor mellén találta egy harmadik kavics. Mintha hirtelen felkattantottak volna a fejében egy kapcsolót. Persze, az első nap a szigeten: Mehani, a fűben elnyújtózva, az indiai fügefa előtt…

- Itia? - kérdezte félhangosan Purcell.

Halk nevetés volt a válasz. Purcell a páfrányokat figyelte, de nem látott semmit. Egyetlen levél sem rezzent. A hibiszkuszbokor mögött keskeny bozótos sáv következett óriáspáfrányokkal; ez választotta cl a második fennsík fáitól. Talán tíz lépés széles ha volt, de olyan járhatatlanul sűrű, hogy sohasem próbált áthatolni rajta, inkább megkerülte a Banian Lane-en keresztül.

- Ó, kavicsokat hajigáló leány! - mondta Purcell.

Ezt mondta Mehani is akkor, az első napon a szigeten, a nagy fügefa alatt. Most fojtott, ideges, turbékoló nevetés felelt neki.

- Jöjj már ki onnan! - szólt Purcell.

- Nem jöhetek - válaszolta Itia hangja. - Nem szabad mutatkoznom.

Aztán így folytatta:

- Gyere inkább te ide.

Purcell gondolkodott. Itia az egyedüli, aki elvezetheti a tahitiak rejtekhelyére. MacLeod jól látta a dolgot. Purcell lassan megkerülte a hibiszkuszbokrot.

- Merre vagy? - kérdezte, a páfrányok hatalmas leveleit figyelve.

- Itt vagyok.

De még mindig nem mutatkozott. Purcell félrehajtotta a páfrányok vastag, hajlékony szárát, s le-hajolva bebújt a sűrűbe. Itt koromsötét volt, a levegő hűvös és nyirkos.

- Merre vagy hát? - kérdezte türelmetlenül. A páfrányok szára egymásba bonyolódott, nem tu-dott megállni köztük. Fél térdre ereszkedett. Minden nyirkos és néma volt körülötte a zöldes félhomályban. A földet vastag moharéteg takarta.

Nem maradt annyi ideje sem, hogy meglássa Itiát: frissen, illatosan vetette magát a mellére az asszony. Apró, nedves ajka olyan lelkesen és esetlenül nyaldosta végig arcát, mint kis kutya szokta gazdáját. Purcell megfogta Itia két karját, és eltolta magától. Így azonban még rosszabb volt: mihelyt valamicskével távolabb volt tőle az asszony, arcába csapott illata. A haja közé font hibiszkusz-és tiaróvirágok, a pampungfa gyümölcséből készült nyaklánc… A széles páfránylevelek alatt, a nyirkos és zárt levegőben hihetetlenül felfokozódott az illat hatása. Hogyan is mondta Omaata? “Ha a bőr jó…” Purcell görcsösen összeszoruló ujjai alatt simának, bársonyosnak érezte Itia vállát, olyannak, mint egy gyermekét. Alig látta. Csak tapintotta és magába szívta, mint a gyümölcsöt.

- Beszélnem kell veled, Itia!

Most, hogy megszólalt, uralkodni is tudott magán. Nagy nehezen lefejtette kezét az asszony válláról.

- Beszélni?! - kérdezte csalódottan Itia.

Purcell szeme kezdte megszokni a félhomályt: lassan-lassan ki tudta venni Itia alakját. Az asszony térdelt, illetve sarkán ült, combja e helyzetben megduzzadt, vastagon, élesen rajzolódott ki előtte. A háncsszoknya fehér csíkjai kétoldalt a mohára hulltak. Gömbölyű válla előrehajolt, két keble egymáshoz szorult. Karja testével párhuzamosan csüggött, de karcsú dereka alatt erőteljesen kidomborodó csípőjétől íveltre vált a karok vonala is. Arcát elfintorította, de a szemében bujkáló nevetés rácáfolt szája durcás kifejezésére.

- Beszélni! - ismételte meg Itia kicsit megvetően. Csípője hullámzott, karcsú dereka azonban meg sem mozdult.

- Itia, hallgass ide! Háború van!

- Eaué! - kiáltott fel halkan az asszony, s kerek arcocskája elszomorodott. - Eaué! Rajtunk a hábo-rú! Sok asszony marad özvegyen…

- Éppen ezért szeretném megakadályozni a háborút.

- Megakadályozni a háborút? - ismételte kétkedőn Itia.

- Igen, ezt akarom! El kell vezetned engem Tetahitihoz.

- Mikor?

- Most rögtön.

- Most rögtön? - kérdezte sértődötten Itia.

- Miért ne most?

- Maamaa! Ebben az órában nem lehet a napban járni. Ebben az órában pihenni kell… és játszani.

Csönd lett. Itia megint csípőjét riszálta; barna szeme ragyogott a félhomályban. Majd halkan, gyengéden megszólalt:

- Játsszál velem, Adamo!

Purcell ránézett. Ez a “játszani” kifejezés milyen találó, milyen tökéletes! Az egész nép benne volt ebben az egy szóban, egész kultúrájával együtt! S milyen ártatlan volt a szó! Egy kicsit bújócskázik Itiával az óriáspáfrányok alatt, s amikor megfogja, játszanak: Adamo és Itia, meztelenül és ártatlanul a mohán, mint két kisgyerek a szőnyegen… Játszani! Játszani! Az egész élet nem egyéb, mint játék. Reggel, amikor még nincs nagyon meleg, azt játsszák, hogy halásznak; délután azt játsszák, hogy felmásznak a pálmafákra kókuszdiót szedni; estefelé, amikor megint hűvösebb van, vaddisz-nóvadászatot játszanak. A nappal közepe táján azonban, a “nap hasának” kellős közepén, csak játszanak… Itt már nem kellett tárgy sem az igéhez. Ez volt a játék. A legigazibb játék. Minden játékok legártatlanabbika.

- Nem - felelte Purcell.

- Miért nem?

- Mondtam már neked: ez tabu.

Kicsit zavartan mondta ki ezt. Olyan ostobán hangzott tahitiül, hogy a játékra tabut lehet mondani.

Itia elnevette magát.

- Kitől jön a tabu?

- Az Eatuától.

- Ember! - kiáltott fel méltatlankodva Itia. - Olyan dolgokat mondasz, amik nincsenek! A varázslók feje mondja ki a tabut, nem az Eatua. Az Eatua - Eatua, és kész!

Micsoda eretnekség! Isten nem törődik az emberekkel.

- A nagy Eső-szigeten az Eatua állapítja meg, hogy mi tabu. - Tulajdonképpen ez is eretnekség. De hogyan magyarázza meg Itiának, hogy Isten egyetemes?

- Csakhogy itt nem a nagy Eső-szigeten vagyunk - felelte Itia. - Itt nem érvényes a te tabud. Miért kellene átvinni a tabut egyik szigetről a másikra?

Ám e kérdést megvitatták már. S a vitában sohasem Purcellé volt az utolsó szó.

- Azt mondtam, hogy nem - jelentette ki Purcell határozottan.

Itia kihúzta felsőtestét. Szeme szikrázott.

- Ember! - kiáltott fel haragosan. - Miért sértesz meg így engemet? Hát olyan veszekedős vagyok én, mint Horoa? Vagy olyan közönséges vagyok, mint Vaa? Vagy olyan csúnya vagyok, mint Taiata?… Nézd a mellemet! - mondotta, s párnás, gömbölyű kis kezével gyengéden megemelte keblét. - Nézd a hasamat! Nézd a csípőmet! - folytatta, s egy helyben kuporogva, felemelt kézzel ringatta derekát. - Nézd, ember, milyen széles a csípőm!…

Magasan fekvő melle előreállt, nyitott tenyerét vállához emelte, s ringó csípőjét nézte, elragadtatott mosollyal, mintha lassan megrészegülne saját szépségétől.

- Nézd, ember, nézd! - mondta tompa, kicsit rekedtes hangon. - Elég széles a csípőm, hogy befo-gadjalak, és gyermeket szüljek neked!

- Már megadtam a választ - felelte Purcell. - Most pedig vezess el Tetahitihoz, nagyon kérlek!

Itia mozdulatlanná merevedett. Arcocskája mintha bezárult volna, szeme villogott.

- Ember! - felelte, s hangja éles volt a dühtől. - Vagy játszol velem, és akkor elvezetlek az enyéim rejtekhelyére, vagy nem játszol, s akkor elmegyek!

Purcell elképedve nézte. Ma mindenki meg akarja zsarolni! Előbb Johnson, azután Itia.

- Most haragszom, Itia - felelte Purcell szigorúan. - Nagyon-nagyon haragszom!

Meg sem gondolva, hogy most tulajdonképpen igazán nem kell az asszony kedvében járnia, megismételte angolul is:

- I am very angry.(Nagyon haragszom.)

- Why?(Miért?) - válaszolta azonnal Itia, s igyekvően húzta szét száját. Az angol szót Uaié-nek ejtette, h hangnak nyoma sem volt, a végére pedig egy é-t biggyesztett, de olyan szépen tagolta, s oly kifejezően ejtette ki a hangokat, hogy szinte látni lehetett a szájából kiszökkenő kerek, csodál-kozó szót. - Miért - folytatta tahitiül, ártatlan arccal, s meggyőzésül előrenyújtotta nyitott két ke-zét: - Ha te kedves vagy, én is kedves vagyok. Ha te rossz vagy: én is rossz vagyok.

Előrehajolt, térdét átfogta kezével, gömbölyűre kuporodott. Olyan volt most, mint nagy gyümölcs a lombok között: kerek, illatos és puha. “Én pedig - gondolta Purcell - most csúnya, rossz gyerek vagyok, mert nem akarok játszani vele.”

- Itia! - szólt rá határozottan. - Vezess el a tieidhez, és kész. Ne szabj nekem feltételeket!

- Ha te kedves vagy, én is kedves vagyok.

- A viszontlátásra, Itia!

- Ha te kedves vagy, én is…

- A viszontlátásra, Itia.

- Holnap eljövök megint - jelentette ki nyugodtan Itia, s nevető, gúnyos tekintetében, amely Purcellre szegeződött, ott villogott az a biztos tudat, hogy a férfi végül úgyis enged majd neki.

- A viszontlátásra! - mondta Purcell dühösen.

Ezzel kirontott a páfrányok közül, olyan hirtelenül, hogy fejét beleütötte egy ágba, jobb keze pe-dig két inda közé szorult.

Amíg kunyhója felé tartott, tarkóján és vállán érezte a nap erejét. Nem is égette, olyan volt in-kább, mint súlyos ütés. Meggyorsította lépteit, megkönnyebbülten sóhajtott, amikor az eresz ár-nyékába ért, és leheveredett az ágyra. Most jutott eszébe, hogy Ivoa elment Omaatához. Micsoda rögeszme ezeknél a nőknél, hogy folyton egymáshoz szaladgálnak! Magányosnak, tanácstalannak érezte magát. Szíve mélyén tulajdonképpen nem is volt olyan biztos abban, amit MacLeoddal szemben állított, hogy tudniillik a tahitiak nem tekintenek minden peritanit ellenségüknek. Felidéz-te emlékezetében a tahiti harci szokásokat: ha egy idegen törzs megölt közülük valakit, erkölcsös cselekedetnek számított kiirtani, ha lehetett, az egész törzset. Itt azonban más volt a helyzet. A peritanik nem volt ellenséges törzs, amellyel hosszú háborúskodás, sorozatos árulások és kegyet-lenkedések állították szembe a tahitiakat. Sőt: a legtöbb angol jó barátságot tartott velük. Lehetsé-ges tehát, hogy amikor bosszút állnak, bizonyos árnyalati különbséget tesznek majd egyes ellensé-geik között. Elképzelhető például, hogy csak azokat a peritanikat tekintik ellenségüknek, akik pus-kát fognak ellenük. De ha így áll a dolog, gondolta magában Purcell, s lelkifurdalást érzett, akkor helyesebb lett volna. Itiának kedvében járni, hogy eljusson hozzájuk. “Megmondhattam volna ne-kik, hogy ne csak a látszatot nézzék, hogy Jones csak gyerekességből, kalandvágyból visel puskát; hogy Hunt meg sem töltötte fegyverét, Johnson elhatározta, hogy nem lő rájuk. White pedig MacLeod ellen szavazott…”

Felmerült benne Jones képe, amint néhány perccel ezelőtt megy a Passzátszél utcán, orrát fel-húzza, haragszik rá. Nyilván puskával megy a vízhordókat kísérni; s még ha ez alkalommal nem is történik semmi baj, bizonyára éber szemek figyelik a bozótból. Ropati puskát hord a vállán, tehát Ropati is ellenük van! “Most rögtön el kellene mennem hozzá - gondolta még -, felajánlani, hogy elkísérem helyette én a vízhordókat.” De melege volt, nem volt semmi kedve mozdulni. Amellett hiábavalónak is érezte: Jones úgyis visszautasítaná az ajánlatot, tudja ő, mit kell tennie, ne nézzék gyereknek… és így tovább.

Az eltolható fal tárva-nyitva állt, és csak úgy áradt be a kunyhóba a napfény és a hőség. Purcell csaknem meztelen volt ugyan, de mégis csorgott róla a veríték. Eszébe jutott, hogy felkel becsukni az ajtót, de nem volt ereje hozzá, s beérte azzal, hogy hátat fordít a világosságnak. Különös érzés vett erőt rajta: bizonyos volt benne, hogy minden nap újabb öldöklés felé sodorja a szigetlakókat - és valahogyan mégsem tudta elhinni. És a többiek sem hittek benne. Baker halászni ment - egyedül -, és egész nap kint maradt a parton. Mason naponta kétszer kéri az Urat, hogy fiúval ajándékozza meg. Ivoa átment a szomszédasszonyhoz tereferélni. Itia csak a játékra gondol. Ő maga pedig nyugodtan tölti ebéd utáni pihenőjét, mint mindig. A háború már rájuk szakadt, csak a vak nem látja és mégsem akarja senki sem tudomásul venni.

Mint mindennap ilyentájt, most is érezte, hogy elnyomja az álom. Szeme becsukódott. teste súlyosan süppedt a lombbal töltött derékaljra. Elzsibbadt, s már-már álomba merült, de hirtelen fel-riadt. Bűnösnek érezte magát, amiért elalszik, mintha az ő virrasztásától függött volna a peritanik élete. “Képtelenség! - mondta, majdnem fennhangon. - Mit tehetek én?” Feje súlyos volt, tarkója sajgott. A páfrányok alatt, Itiával, szinte túlságosan hűvös volt, s amikor kijött onnan, megégette a nap.

Megint lehunyta szemét, és lassan álomba siklott. Elviselhetetlen nyugtalanságra riadt fel. Ugya-nolyan lelkiismeret-furdalást érzett, mint gyerekkorában, ha úgy feküdt le, hogy nem végezte el minden leckéjét. Torka összeszorult. Valamit tennie kellene, de sejtelme sem volt, mit. Itt heveré-szik az ágyán, közben pedig múlik az idő megállíthatatlanul, s valahol valami elvész, az ő hibájából. Nem is tudta, ébren van-e vagy álmodik, de valami lidércnyomás szakadt rá, gondolatai egyre ugyanabban a körben forogtak, képtelen volt megállítani őket, és egy hang állandóan ezt suttogta a fülébe: “Adamo, meg kellett volna tenned, meg kellett volna tenned, meg kellett volna tenned…” De mit kellett volna megtennie? Mit mulasztott el? A hang hirtelen elnémult, s ő keringve hullott a semmibe.

Gondolatai azonban tovább forogtak körbe, súlyosan, fárasztóan… Csak előre tudna jutni, csak tisztán látna végre! Valami zöld fény villant fel előtte, az indiai fügefa tövében volt, a lombkamrák útvesztőjében, Mehanit kereste, a fa törzse körül keringve. Egy árnyék futott előtte, egy erős, szé-les fekete hát, amely meg-meghajolt, hogy átbújjék valamelyik ág alatt. Mehani! Még csak vissza sem fordult. És már órák óta tartott a hajsza. Aztán egyszerre csak ott volt! Ő! Éppen fölötte, csak a feje lebegett a levegőben, a lomb között, arca vértelen volt, fakó, félrecsuklott, mint a keresztre feszített Krisztusé. Purcell felkiáltott: “Mehani!” Mehani lassan, fájdalmasan lassan kinyitotta sze-mét: már üvegesedett. “Mehani! Mehani!” - kiabálta ő szakadatlanul a nevét, mert, ha abbahagy-ja, Mehani meghal. Vastag, liláspiros ajka most kissé szétnyílt, s barna, szomorú, fátyolos szeme ránézett. “Adamo, nem lett volna szabad…” - mondta Mehani lassan. “De mit? Mit nem lett volna szabad csinálnom?!” - kiáltotta kétségbeesetten Purcell.

Félig felébredt. Hóna alatt, oldalán csorgott a verejték. Testét azonban lenyűgözte az álom, még mindig nem tudott mozdulni. Aztán hirtelen elsötétült minden, Mehani eltűnt, s Purcell megpillan-totta Jonest, a nagy fügefa melletti tisztáson. Egészen kicsinek látta, kezében puskáját szorongatta, és futott. Tulajdonképpen nem is Jones volt, hanem egy kisfiú, aki nagyon hasonlított Joneshoz, hadonászott játék puskájával, fejét Purcell felé fordította, és szeplős arca nevetett. “Soha nem érem utol” - gondolta magában szorongva Purcell; egyszerűen képtelen volt a térdét felemelni, hogy szaladni kezdjen. Alig tudta vonszolni súlyos, zsibbadt lábát. Jones egyszerre csak elesett. Purcell kicsi híján beleütközött. Megállt. Nem is Jones volt, hanem Jimmy, arcát összezúzta Burt ökle, orra lelapult, szájából csorgott a vér. Úristen! Jimmy! Jimmy! “Remélem, Purcell úr, fiú lesz! - szólalt meg most közvetlenül füle mellett Mason harsány hangja. Mason megfogta a vállát. - Fiúnak kell lennie, Purcell úr!”

Most egészen felébredt. Két nagy fekete kéz kulcsolódott a karjára és rázta. A rázástól hányinge-re támadt. Hunyorgott. A két nagy kéz, a föléje hajló sötét tömeg Omaata volt. Tágra nyitotta sze-mét, végigsimította a száját. Omaata mellett Ivoa állt, Ivoa mellett pedig Itia.

- Mi történt? - kérdezte Purcell, könyökére támaszkodva.

A nap már elég alacsonyan állt. Nyilván sokáig aludt. Hunyorgott, az ágy lábánál mozdulatlanul álló asszonyokra nézett. Arcuk fakó volt a rémülettől.

- Mi történt?

- Beszélj, Itia! - szólt Omaata alig hallhatóan. Itia Purcellre nézett. Ajka reszketett.

- Beszélj - mondta Purcell, akit elfogott a rémület.

- Adamo!

- Mondd már!

- Megtalálták a puskákat.

Purcell felült.

- Mit mondasz? - kérdezte megdöbbenve. - Miféle puskákat?

- Azokat a puskákat, amiket a főnök rejtett el a barlangban.

- Micsoda puskákat? - kérdezte, két kezét fülére szorítva, mintha nem akarná hallani a választ. - Miféle barlangban?!

Majd hirtelen felkiáltott:

- Mason puskáit? Azokat, amelyeket elrejtett a barlangban? Fenn a hegyen?

- Igen.

- Ó, az őrült! - kiáltotta. Leugrott az ágyról, és az ajtó felé indult.

De mindjárt meg is állt, riadtan. Hová megy? Mit tehet ő? Itiára nézett.

- Be mertek menni a barlangba? És a tupapahuk?

- Csak Mehani ment be.

Az egyetlen tahiti, aki nem hisz a kísértetekben! És éppen neki kellett lennie!

- Mikor?

- Amikor mi ketten, Avapuhi és én, megszöktünk a vahinék elosztása után. Mehani kényszerített bennünket, hogy menjünk a barlangba. Mi nem akartunk. De esett! Úgy esett! Végül bementünk.

Purcell csak nézett. Ajka kiszáradt. Aztán megkérdezte:

- Hány puskát talált Mehani?

- Nyolcat.

- És lőszert is?

- Egy ládát.

Ez az eszeveszett Mason! Vaa segítségével ő hurcolta fel mindezt a hegyre! Hogy “drágán adja a bőrét”, ha a fregatt visszatérne… Mint a villám hasított Purcellbe egy gondolat. Felkiáltott:

- Omaata! A vízhordók!

Ránézett. Az asszony remegett egész testében. Eszelősen meredt rá. Nem tudott válaszolni.

- Mi van a vízhordókkal? - kiáltott újra Purcell, Ivoa felé fordulva.

- Elmentek.

- Mikor?

- Egy ideje.

- Mennyi ideje?

- Hosszú ideje.

- Milyen hosszú ideje? - kérdezte elkeseredetten Purcell.

- Amennyibe telik a Blossom öbléhez menni és visszajönni.

Egy órája. Most már majdnem ott vannak. Nem lehet utolérni őket. Kiabálhatnának utánuk, meg sem hallanák.

Az indiai fügefától egymérföldnyire, a hegy lejtőjének közepén a sziklák amolyan meredek falú kis medencefélét alkotnak, amelyben megáll a patak vize. A medence fölött bokrok. Itt szoktak vizet meríteni, s miután minden edényt megtöltöttek, a vízhordók meg is fürödtek. A fekete sziklák között csordogáló kristálytiszta víz volt a jutalmuk a tűző napon megtett hosszú, fáradságos útért. Purcell szíve összeszorult. Itiára nézett.

- Tudják, hogy ma vízért mentek?

- Tudják - felelte Itia, és lesütötte szemét.

Ő mondta el nekik! Egészen ártatlanul! Raha, Faina, Itia reggeltől fogva ott kószált a falu körül, csacsogott a peritani-feleségekkel, akik mindent megtudtak férjüktől. És még csak nem is szándé-kosan csinálták! Ez volt a szokás. Tahitiban, a szigeteken, mindenki tudott mindent. A “lázadók” tehát szinte óráról órára kapták a jelentéseket.

Most pedig várják a vízhordókat. Megbújnak a medence túlsó oldalán, a bozótban, puskájuk csö-vét az ágakra támasztják. A peritanik mindjárt odaérnek. A nők leereszkednek a medencéhez, ők pedig fent maradnak a gerincen. Kezükben puska. Alakjuk élesen rajzolódik ki az ég hátterén. “Úristen!” - jajdult fel Purcell, a tahitiak úgy fognak lövöldözni rájuk, mint lőtéren szoktak a céltáblára!

- Jones! - kiáltott fel hangosan, mintha meghallhatná a fiú. Eszeveszett vágy fogta el: futni, ro-hanni utána! Futni! Esztelenség!

Jones legfeljebb harminc-negyven méterre lehet a medencétől. Most boldog, azon jár az esze, hogy mihelyt megtöltötték az asszonyok az üstöket, lerakhatja a nehéz, kényelmetlen puskát, le-oldja izmos, derűs, napbarnított testéről a pareut, és elsőnek ugrik majd a vízbe.

- Ott járnak a patak közelében - mondta halkan Purcell.

A három asszony mereven, mozdulatlanul nézett a hegy felé. De nem a hegyet látták, az ő sze-mükben is ugyanaz a látomás kísértett, ami a Purcellében: a négy peritani lassan halad a kövek között, s a halál ott leselkedik tőlük néhány méternyire.

- Zsono! - szólalt meg fojtott hangon Omaata.

Igaza van! Ő, Purcell, csak Jonesra gondolt eddig. Holott Hunt is meghal. Meghal mind: Johnson, aki egész életében örökösen rettegett, a lelkiismeretes White, Hunt, aki sohasem értett semmit… és Jones! Jones!

Purcell Omaatára pillantott. Az asszony tekintete ijesztően üres volt. Odalépett hozzá, megfogta karját. Omaata mozdulatlanul tűrte. Óriási fejét ingatta, s merev szeméből nagy könnycseppek gördültek alá. Ivoa megfogta másik karját. Omaata ekkor azt mondta fáradt, gyenge hangon, mint a nagyon öreg asszonyok:

- Le szeretnék ülni.

S teste roppant tömege mindjárt le is roskadt, mintha lába nem bírná már el a nagy terhet. Ivoa és Purcell is leült mellé a padlóra. Egy-két pillanat múlva Itia is odalépett hozzájuk, lekuporodott Ivoa mellé, és fejét az ő karjára hajtotta. Hallgattak, s a hegy felé néztek.

A peritanik a napon haladtak. Elég régóta jártak már vízért, mindig ugyanazon az úton, s ösvényt tapostak ki a kőtörmelék között. Libasorban mentek, mezítláb, szótlanul. Nagyon meleg volt, nem volt kedvük beszélgetni. Johnson ijedten nézegetett jobbra-balra. White összehúzta szemét, szomorú volt és nyugodt. Hunt nem gondolt semmire. Jones is félt egy cseppet. De csak egy cseppet. Hiszen a tahitiak szeretik. És különben is csak lándzsájuk van. A lándzsa nem visz messzire. Jobb vállát perzselte a nap. Lapockái között szakadatlanul csorgott az izzadság, végigfolyt a hátán. Egész teste boldogan várta a hűvös víz simogató érintését.

A szobában elviselhetetlenül súlyossá vált a csönd. Purcell összeszorította két kezét. Pillanatról pillanatra nehezebben lélegzett.

- Itia! - szólalt meg lehelet halkan.

- Tessék!

- Miért nem mondtad meg az előbb, hogy megtalálták a puskákat?

- Mikor előbb?

- A délutáni pihenő előtt.

- Még nem tudtam. Akkor tudtam meg, amikor visszatértem hozzájuk. Siettem vissza ide.

Egyikük sem tett egyetlen kézmozdulatot sem. Olyan halkan beszéltek, mintha halott mellett vir-rasztanának.

- Amikor visszajöttél, találkoznod kellett a vízhordókkal.

- Nem a fügefa felé vezető úton jöttem, hanem a bozóton keresztül. Sokáig tartott.

A beszéd hiábavaló volt. Hiábavaló volt minden. De azért mégis beszélni kellett, szakadatlanul beszélni, mert különben megfulladtak volna. Purcell hiába hunyta le szemét. Csukott szemmel is látta a peritanikat a patak felé haladni. Eleven volt mind a négy. Fáradtak és szomjasak voltak, melegük volt, a fejükben különféle apró terveket forgattak a kertjükkel, a kunyhójukkal, a halászattal kapcsolatban. Azt hitték, hogy élnek, pedig már halottak voltak. Olyan halottak, mintha máris a kavicsokon feküdnének kiterítve, szívükben golyóval, levágott fejjel.

A nap lefelé haladt, a nagy fügefa lombkoronája felett csak a féloldalról megvilágított hegy rajza vált élesebbé. Közelebbinek, fenyegetőbbnek látszott. Purcell szíve tompán, lüktetve verte mellka-sát. Lehajtotta fejét, behunyta szemét, és imádkozni kezdett. De mindjárt abbahagyta. Nem tudott most gondolkozni.

Aztán messziről két dörrenés hallatszott, gyors egymásutánban. Majd még kettő. Ez volt minden.

- Zsono - szólalt meg Omaata.

És fejét egyenesen tartva, még mindig mereven nézve a hegy felé, ajkát alig mozdítva feljajdult.

12

Mire leszállt az éj, visszatértek a vízhordó asszonyok. Letették a piacon az edényeket, és azonnal megkezdték a gyászszertartást. A halottsiratás énekekből és táncokból állt, amelyek azonban tá-volról sem voltak szomorúak. Egy és ugyanaz volt a tárgya valamennyinek: a játék.

Purcell elképedve nézte őket. Nyilván semmi különbség sem volt a tahitiak gyermekszületését ünneplő és halottsirató szertartásai között. Mind a két esetben azt dicsőítették, ami az ő szemük-ben az élet legnagyszerűbb adománya volt. A Blossom Square néhány négyzetlábnyi területét tu-catszám világították meg az itt is, ott is fatönkökre tűzött doédoék; fényüknél, buja énekek dalla-mára késő éjszakáig táncoltak azok az asszonyok, akik alig néhány órával azelőtt szemtanúi voltak tanéjuk halálának. Purcell le nem vette róluk szemét. Ugyan mit jelentett ez a tánc? Talán úgy akarták leküzdeni fájdalmukat, hogy az életörömöt fejezték ki egész testükkel? Vagy még egyszer, utoljára magasztalták tanéjuknak azt a képességét, amelyet immár nem nyújthatott nekik? Vagy talán az a naiv meggyőződés rejlett e mámor mélyén, hogy azok számára, akik tovább élnek, mégiscsak szép az élet?

Purcell egy fatönkön ült, Ivoa pedig előtte, két kinyújtott lába között a fűben úgy, hogy férjének tudjon támaszkodni. A tahiti férfiak nem engedték meg a vízhordó asszonyoknak, hogy visszamen-jenek, s elvigyék a holttesteket, tehát fatörzsek jelképezték őket, s a törzsekre háncsból fonott terítőket borítottak az asszonyok. Amureia nem vett részt a szertartáson, mert Ohu hadizsák-mányként magának követelte a lövöldözés után, és az asszonyt, annak akarata ellenére, ott tartotta magánál a bozótban. A többi asszonyok mind táncoltak, Vaa és Ivoa kivételével, akik állapotuk miatt nem tehették.

Az ének percről percre vadabbá vált, s Purcell fürkészve figyelte az előtte újra meg újra elvonuló özvegyek arcát.

Mindenki tudta, hogy Taiata és Johnson örökösen civakodott egymással, viszont Itihota igazán jól megfért White-tal, Omaata pedig imádta tanéját. S Omaata mégis ugyanúgy táncolt, mint egykor a Blossom fedélzetén, a nagy eső idején, hogy elcsábítsa Zsonót. Két órája sem volt még, hogy nyögött, mint a sebzett állat, tekintete merev volt, szinte félholtnak látszott, most pedig mosolygott, orrlyuka kitágult, nagy, sötét szeme ragyogott, mint a hold. A kéjesen táncoló Itihota arcán ugyanez a kifejezés ült, és még Taiata sem látszott olyan mogorvának és zárkózottnak, mint máskor. Akármilyen különbözőek voltak is ezek az asszonyok alakjukra, nagyságukra, szépségükre, végül mégis hasonlítani kezdtek egymásra, mintha mindegyik ugyanazt a rajongó, merev álarcot viselte volna. Egymás után énekeltek őszinte odaadással s így minden vaskosság nélkül olyan énekeket, amelyek szövege valóban lefordíthatatlan, mert valamennyi a játékot írja le a lehető legrészletesebben. Még hangjuk is furcsán hasonlított egymásra, mind éles is volt, rekedtes is. Purcell egy ízben elfogta Omaata tekintetét, és látta, hogy személytelen pillantásában kihívó fény villan fel. Valósággal megrázta az asszony pillantása. Nyilvánvaló, hogy “nem ismert rá”. Purcell ebben a pillanatban nem a “babuskája” volt, hanem tané a többi sok tané között. Sőt, szinte ő maga sem volt már Omaata. A szeméből sugárzó gyönyör azt jelentette, hogy Omaata, Zsono s az egész múlt megszűnt létezni számára. Csak egy asszony volt, aki táncol, táncol, mert él, s az élet semmi más, mint a játék.

Avapuhi hirtelen felkiáltott, kivált a táncoló nők csoportjából, és sántikálva igyekezett Purcell fe-lé. Jobb könyökét válla magasságába emelte, és alsó karját vízszintesen tartva, kecsesen rázta ru-ganyos csuklóját és ujjait szelíd arca előtt, mint aki jelezni akarja, játékosan eltúlozva, milyen na-gyon fáj neki.

- Jaj! Jaj! Adamo! - jajgatott. Szája duzzogott is, de mosolygott is.

- Mutasd csak! - mondta neki Purcell.

Óvatosan felkelt, hogy ne zavarja Ivoát, Avapuhit leültette a fatönkre, a vahiné jobb lábát térdére tette, és óvatosan dömöckölni kezdte bokáját. Ivoa alig-alig mozdult. Fejét Avapuhi combjának támasztotta, s tovább dúdolt csöndesen, a táncoló asszonyokat nézve.

- Hol van most Uili? - kérdezte Purcell egy kis idő múlva. Emelt hangon kellett beszélnie, hogy el ne nyelje szavait az ének.

- Otthon.

- Elmegyek hozzá.

- Ne menj.

- Miért?

Avapuhi lesütötte szemét, és a bokáját nézte.

- Jaj! Jaj! Adamo!

- Miért?

- Ne olyan erősen, nagyon kérlek!

- Miért ne menjek el hozzá?

- Nem fog ajtót nyitni. Bezárkózott.

- Mit csinál?

- Semmit.

- Hogyhogy semmit?

- Ül. Aztán felkel. Aztán megint leül. Meg fogja a fejét. Ha közeledem hozzá…

- Mit csinál, ha közeledel hozzá?

- Azt kiabálja: - “Menj innen!” - és az öklével veri az ajtót. És veri és veri! És a szeme olyan, mint a tűz!

Elhallgatott. Ivoa is abbahagyta a dúdolást, ujja hegyével végigsimította Avapuhi combját, fejét hátrahajtotta, hogy lássa, és így szólt:

- Olyan lágy a bőröd, Avapuhi, mint a selyem. És a mosolyod is lágy. És a szemed is az.

Purcell ránézett. Nem tudta eldönteni, vajon más irányba akarja-e terelni a beszélgetést Ivoa, vagy csak nem figyelt oda.

- Amit mondasz, nagyon kellemes - felelte Avapuhi szelíden. Kezét Ivoa fejére tette, megsimogat-ta a haját, és folytatta:

- Áldjon meg fiúval az Eatua. Adjon neki jó éles nyelvet, hogy fel tudjon ébreszteni álmodból, s erős ajkat, hogy szívja a melledet.

Elhallgatott. Ivoa átfogta karjával keblét, s lehunyta szemét. Ajkán szórakozott mosoly bujkált. Olyan volt, mintha gyermeke már meg is született volna, és mezítelen, gömbölyű testét szorítaná magához, s a gyermek ajka a tejétől duzzadna. Avapuhi hallgatott. Ő is Ivoa kisfiát látta, de már nem anyja karján ült, saját lábán járt, mindannyiuké volt, kézről kézre adták, ő volt a sziget kedvence. Mindenfelé ott totyogott ez a gyermek. Meztelenül, csodálkozva bukkant fel az ösvény for-dulójánál, alig látszott ki a bozót fűcsomói közül. Ó, az a gyermek! Milyen öröm volt megsimogatni!

- Most pedig megyek táncolni - jelentette ki Avapuhi, s arca csak úgy ragyogott a boldogságtól.

- Nem fogsz tudni táncolni - mondta Purcell.

- De tudok - felelte az asszony, és felállt.

Purcell visszaült a fatönkre, két lábát kinyújtotta Ivoa két oldalán. Avapuhi néhány lépést tett és felkiáltott. Adamo felé fordult, s kissé elfintorította arcát.

- Eredj lefeküdni.

- Nem, nem tudnék - felelte az asszony, hirtelen elszomorodva. Visszajött Purcellhez, leült a lába elé, és jobb térdének támaszkodott.

Majd hirtelen egy árnyék vetődött a táncoló asszonyok és Purcell közé. Felnézett. Mason állt mögötte, puskája a karján. Közelebb jött, s a Purcelltől kétméternyire álló kókuszpálma törzsének támaszkodott. Nem nézett rá. Amikor megszólalt, szakadatlanul nyugtalan pillantásokat vetett mindenfelé. Mögötte, egy másik fa árnyékában, szinte csak sejteni lehetett MacLeod és Smudge mozdulatlan alakját. Ők is fel voltak fegyverkezve. Purcell észre sem vette közeledtüket.

- Purcell úr! - szólalt meg Mason kurtán. - Legyen szíves, térítse észre Bakert! Az az őrült bezárkózott a házába, és a fenébe küldött bennünket. Jones meggyilkolása után igazán meg kellene értenie, hogy közöttünk a helye!

- Nekem éppen úgy nem fog ajtót nyitni - csóválta fejét Purcell. - Várni kell, amíg megnyugszik egy kicsit.

- Várni! Várni! - dünnyögött Mason. - Közben pedig ma éjjel csak három puskánk van az ő négyük ellen! E miatt az őrült miatt. Ridegen hozzátette:

- Feltételezem, hogy maga még mindig nem hajlandó fegyvert fogni.

- Nem, kapitány úr.

- Cserbenhagy bennünket - állapította meg Mason megvetően. - Ha a feketék támadnak ma éjjel, csak hárman leszünk.

- Nyugodjék meg, ma éjjel nem fognak támadni.

- Hát ezt honnan tudja? - kérdezte Mason. Hangjában gyanakvás érződött.

- Nem támadnak azon az éjszakán, amikor az asszonyok halottaikat siratják.

- Siratják! - kiáltott felháborodva Mason. - Maga ezt “siratásnak” nevezi? Soha életemben nem láttam ennél visszataszítóbbat! Ezekben a vademberekben nincs egy szemernyi tisztességérzés! Nincsen bennük semmi itt! - folytatta, és a szívére ütött. - Semmi, de semmi érzés, ez az igazság! Az énekek még csak hagyján, nem értem ugyan őket, de feltételezem, hogy az Úr irgalmát kérik az elhunytak számára. Hanem ezek a táncok! Kérdezem öntől, Purcell úr, miféle nő az, aki táncol, amikor elveszítette férjét?!

- Nyilván van ezeknek a táncoknak valami olyan jelentőségük, amely…

- Undorítóak! - vágott a szavába Mason. Szinte robbanásszerűen lökte ki száján a szótagokat. - Undorítóak, és kész! Igazán nagy örömmel állapítom meg, hogy feleségem nincsen közöttük. Feleségem igazi úriasszony. Beéri azzal, hogy énekel.

- Elismerem, hogy így, első pillantásra, elég meglepő a dolog, de hát minden népnek megvannak a…

- Nem, Purcell úr! Utaztam eleget én is!… De azt soha nem láttam, hogy egy nő riszálja a… a teste alsó részét, és ezzel siratja halott férjét. Fel vagyok háborodva, Purcell úr! - folytatta szenvedélyesen. - Fel vagyok háborodva, jobban, mintsem mondani tudnám.

Elhallgatott, sértődötten. Arca merev volt, derekát kihúzta.

- Velünk jön? - kérdezte ridegen.

Purcell ránézett:

- Nem, kapitány úr.

- Azt akarja mondani, hogy a kunyhójában tölti az éjszakát?

Purcell bólintott. Mason oldalvást rápillantott, és alig burkolt célzással így szólt:

- Úgy látszik, biztos benne, hogy a feketék nem fogják bántani!

- Egyáltalában nem vagyok ebben biztos - felelte nyugodtan Purcell.

Mason rövid szünet után azt mondta:

- Vállalhatná az őrködést az egyik lőrésnél. A ház négy oldalán kell őrt állni, és csak hárman vagyunk. Nem kellene fegyvert fognia, segíthetne anélkül is nekünk.

- Semmi szín alatt sem vagyok erre hajlandó - felelte Purcell határozottan. - Rám ne számítsanak! Semmiképpen sem leszek az önök segítségére!

- Hogyhogy?! - kiáltott fel haragosan Mason. - Maga semleges akar maradni? Még ezek után a gyilkosságok után is?!

- No persze, amikor angolok öltek meg tahitiakat, ezzel példát akartak mutatni. Ha viszont tahitiak ölnek meg angolokat, ez gyilkosság.

- Még most sem? - ismételte meg haragosan Mason.

Purcell ránézett. Kényszer, zsarolás, az érzelmekkel való szélhámoskodás - valóban minden esz-közt felhasznált.

- Még most sem - jelentette ki határozottan. Mason visszahőkölt.

- Ez becstelenség, Purcell úr! - kiáltotta dörgő hangon.

De hirtelen elhallgatott. Az ének határozottan zavarta felháborodását.

- Majd még beszélünk erről - tette hozzá, s hangjából alig leplezett fenyegetés csendült ki.

Nehézkesen sarkon fordult, s egyik oldalán MacLeoddal, a másikon Smudge-dzsal befordult a Nordester streetre. Néhány perc múlva Purcell Ivoa fejére tette mindkét kezét.

- Megyek lefeküdni.

- Én is.

- Én nem megyek - szólalt meg szomorúan Avapuhi.

Amikor Adamo és Ivoa felkelt, Avapuhi Adamo helyére ült a fatönkre, s utánuk nézett. Ó, hogy irigyelte Ivoát! Kisbabát várt, és tanéjában megvolt a férfiak legértékesebb tulajdonsága: szelíd volt. Avapuhi dúdolt, nézte a táncoló asszonyokat, de hamarosan kezdte nagyon magányosnak érezni magát. Hangosabban énekelt, tapsolt is az ének ütemére. De az egyedüllét érzésétől így sem tudott szabadulni. Felkelt, odament Vaához, és leült mellé. Tulajdonképpen nem nagyon szerette Vaát, de az most, legnagyobb meglepetésére, feléje fordult és rámosolygott. Talán Vaa is egyedül érezte magát a tahitiak házába bezárkózó tanéja mellett. Vaa egy kókuszpálma törzsének támaszkodott. Csukott szájjal dúdolta az éneket, és szeme szomorú volt. Lehet, hogy megölik az ő tanéját. Lehet, hogy az enyémet ölik meg. Aué! Jaj nekünk, asszonyoknak. Avapuhi szelíden bele-karolt Vaába, s amikor látta, hogy Vaa nem löki el, vállára hajtotta fejét.

Purcell és Ivoa a Passzátszél utcán indult hazafelé. Alig tettek meg tíz métert, amikor Ivoa halkan azt mondta:

- Menjünk a bozóton át.

Purcell megállt, hallgatózott, aztán suttogva megkérdezte:

- Hallottál valamit?

- Nem - felelte Ivoa. Majd hozzátette:

- Csak félek, hogy rád lőnek.

- Nem fognak rám lőni - mondta Purcell.

De azért őt is elfogta a félelem. Ismét hallgatott, s előremeredt, a sötétbe. Semmi sem mozdult, legfeljebb fönn, a magasban, a kókuszpálmák lombja. Mögöttük felvillantak a piacon égő doédoék fényei. Jó célpontot nyújthat most, ahogy alakja feketén kirajzolódik a megvilágított háttérre. Kö-vette Ivoát a bokrok közé.

- Kik lőnének? - kérdezte halkan. - A mieink?

- Amazok is.

Az asszony megszorította kezét, hogy hallgasson, s biztos léptekkel vezette a sötétben.

Amikor kunyhójukban feküdtek, az ágyon, a zárt ajtó és a kötelekkel hevenyészve megerősített félretolható fal mögött, Ivoa, anélkül hogy a fejét mozdította volna, így szólt:

- Mehani nem ölne meg téged. Talán Tetahiti sem. De Timi és Ohu megtenné.

- Miért?

- Kettőjük közül az egyik lőtt rá Ropatira. Vagy Ohu, hogy megkapja Amureiát, vagy Timi, hogy Ohu megkaphassa.

- És engem miért ölnének meg?

- Tudják, mennyire szeretted Ropatit, és félnek, hogy bosszút állsz érte. De előbb Uilit fogják megölni.

- Miért Uilit?

- Mert Uilitől jobban félnek.

Ivoa elhallgatott. már nem volt olyan tökéletesen sötét az éjszaka, mint amikor visszatértek a Blossom Square-ről. A félretolható fal réscin át valamelyes világosság szűrődött be a kunyhóba. Purcell Ivoa felé fordította fejét, de inkább csak sejtette arcát, semmint látta. Mintha minden világosság a hasára összpontosult volna, amely simán, gömbölyűn, hatalmasan merült fel a homály-ból, mint egy kupola.

- Még mindig nem tudom elhinni, hogy Ropati meghalt - mondta Purcell halkan.

Ivoa olyan sokáig hallgatott, hogy Purcell már azt hitte, alszik. De aztán észrevette, hogy keze könnyedén fel-alá jár óriásira nőtt hasán.

- Én sem - mondta az asszony, s keze megállt útjában. Aztán hozzátette:

- De nem gondolok rá sokat.

- Miért?

- Mert a gyermekemre gondolok.

S mert Purcell hallgatott, megkérdezte:

- Rossz, hogy ezt teszem?

- Nem, nem rossz.

Később megint megszólalt Ivoa:

- Nézz ide! Már megint rugdos!

- Nem látok semmit.

- Add ide a kezed!

Rátette Purcell tenyerét hasa egyik pontjára:

- Látod? Most érzed?

Purcell csodálkozott, milyen erős a lökés. - Nem fáj ez neked?

- De igen. Egy kicsit! - felelte Ivoa, s torokhangon, boldogan felkacagott.

Aztán abbahagyta a nevetést, megint rájuk borult a csönd, s az asszony így szólt egészen más hangon:

- Sok ember fog meghalni addig, amíg ő megszületik.

Purcell szinte megdermedt szavaitól, mint valami baljóslatú előjeltől. Szája száraz volt, szíve lük-tetett. De hallgatott. Saját rémülete ellen kellett harcolnia. Így telt el néhány pillanat. Aztán az Ivoa vállára hajtotta fejét, és mély lélegzetet vett. Máris jobban érezte magát. De amikor megszólalt, hangja elfúló volt és színtelen.

- Talán én is.

Mi volt ez? Kihívás? Sorsát akarta legyűrni? Nyomban utána megvetette magát, amiért ezt mondta.

- Nem! - szólt Ivoa szokatlanul erélyesen, és úgy, mintha csakis tőle függött volna a kérdés. - Te nem!

- Miért éppen én nem?

- Mert én megvédelek - felelte határozottan az asszony.

Purcell nevetett, de azért, akármilyen képtelenség volt, mégis megnyugtatta Ivoa szava. Pedig hát mit tehetett ő?

Sokáig hallgatott ezután. Purcell érezte, hogy a félelem úgy távolodott el tőle, mint apály idején a tenger. Megint felbukkantak esti gondolatai, teljességükben.

- Mondd, Ivoa, miért vannak ezek a táncok?

- Miért az a sok “miért”, ó, én peritani taném?

Az asszony gyengéden elmosolyodott a sötétben. Ó, Adamo, Adamo! Soha nem tud úgy örülni az életnek, mint egy tahiti. Soha nem pihen. Örökké nyugtalan. Mindig hajszol valamit. Mindig tudni akar mindent…

- Mit jelentenek ezek a táncok, Ivoa?

Az asszony megvonta szép vállát a sötétben.

- Mit lehet tenni? - mondotta, s nagyot sóhajtott. - Elmennek… búcsút kell venni tőlük.

- De miért éppen… ezekkel a táncokkal?

Purcell könyökére támaszkodott, s Ivoa arcát próbálta kivenni a sötétben.

- Nincsenek más táncok - felelte az asszony.

A válasz kissé kiábrándította. A magyarázat nem magyarázott meg semmit. Feje visszahanyatlott az ágyra.

Néhány perccel később tapogatózva megkereste Ivoa kezét, megfogta, és elaludt. Ivoa feléje fordult, a sötétségbe meredt, megpróbálta kivenni arcvonásait. Mindig így aludt el Adamo, egyszerre, mint amikor becsuknak egy ajtót.

Amikor Purcell már lassan és szabályosan lélegzett, az asszony nesztelenül felkelt, kiment a ház-ból, s megkereste a fészerben a puskát. Vaa adta neki kölcsön azok közül a fegyverek közül, ame-lyeket a peritani főnök őrzött a házában. Vaa azt is megmutatta neki, hogyan kell megtölteni. Vaa mindazt tudta, amit a fegyverről tudnia kellett: még lőni is tudott vele. A főnök megtanította rá.

Ivoa nem tért vissza a kunyhóba. Alig háromméternyire a fészertől besurrant az óriáspáfrányok közé, nekidőlt az egyik vastag szárnak, a puskát keresztbe fektette térdén, s megkezdte őrködését. Ha jönnek, mindenképpen a kerten keresztül jönnek. Timi haladna az élen, a kezében fáklya. Oda-tenné a fészerben levő rőzse közé, aztán elbújnék egy bokorban, puskáját a tolóajtóra szögezve. Ohu pedig a másik ajtónál állna lesben. Nem, gondolta reménykedve, Ohu semmiképpen sem jön ma éjszaka. Ma éjjel Amureiával van. Ha pedig Timi egyedül jön, őt meg tudja ölni. Ebben bizonyos volt. Egészen közel engedi majd, s mielőtt még a fáklyát a rőzse közé rakja, a puska csövét a hátához szorítja, és…

Ivoa az ölében fekvő puskára tette két kezét, derekát kihúzta, fejét a páfrány törzsének támasztotta, és várt. Nem volt álmos. Az álom csak reggel felé jő majd rá, akkor minden erejére szüksége is lesz, hogy meg tudjon küzdeni vele. Hosszú órákig kell várnia. Várni fog. Nincsen egyedül. Vele van a méhében mocorgó gyermek. És itt van a kunyhóban alvó Adamo is. Úgy alszik, mintha nem is volna háború. Harciasan elmosolyodott a sötétben. “Aludj, Adamo! - szólt, anélkül hogy ajka megrebbent volna. - Aludjál, én taném! Aludjál, én gyönyörű maamaa taném!”

Alig pirkadt még, amikor Purcell felébredt. Ivoa föléje hajolt.

- Minden készen van már - mondta mosolyogva.

Purcell visszamosolygott rá, és megdöbbent, milyen fáradt az asszony tekintete. Nyugtalankodni kezdett. Milyen fáradtak a vonásai! Mintha napról napra jobban kimerítené az állapota!

- Megyek mosakodni - mondta.

A fészerben szokott mosdani és öltözködni. Felkelt, az ajtóhoz ment, kinyitotta, kilépett és be-csukta maga mögött. Ebben a pillanatban eldördült egy lövés, és a golyó elsüvített füle mellett.

Olyan gyorsan történt az egész, hogy egy pillanatig kábán állt, szemét a bozótra szegezte, fel sem fogta, hogy ő volt a célpont, s az sem jutott eszébe, hogy visszamenjen a házba.

Mögötte azonban már nyílt az ajtó, Ivoa keze behúzta, s ott állt a kunyhóban, a csukott ajtónál, háttal az ajtókeretnek támaszkodva. Tökéletesen nyugodt volt.

Ivoa csak nézte, arca fakó volt, ajka remegett. Aztán megtántorodott, kezét előrenyújtotta, de nem esett el, mert Purcell elkapta, felemelte, és az ágyához vitte. Amikor lefektette, megkönnyeb-bülten és kicsit kifulladva egyenesedett fel. Mosolygó szemmel nézett az asszonyra. Egyetlen szó sem hangzott még el közöttük.

Purcell megint az ajtó felé indult.

- Ki ne nyisd! - kiáltott rá Ivoa.

Nemet intett a fejével, s közelebb lépett az ajtóhoz. A golyó nem tudta egészen átütni a vastag tölgyfa táblát, s a hegye, mellmagasságban, kiállt belőle. Purcell elővette kését, s megpróbálta kipiszkálni. Az egész a másodpercnek azon a töredékén múlt, amikor elfordult, hogy becsukja maga mögött az ajtót. Felsőteste ekkor oldalt fordult a támadó felé, és a golyó néhány centiméterrel elkerülte. Miközben a fát faragcsálta, főleg azon csodálkozott, hogy nem érez semmit. Előző este, amikor Ivoa azt mondta: “Sok ember fog meghalni addig, amíg ő megszületik”, egy pillanatra szörnyű rémület fogta el. Most pedig, amikor a halál szele súrolta, semmit sem érzett.

Ebben a pillanatban eldördült a második lövés. Purcell egy lépést tett hátrafelé.

- Adamo! - kiáltott fel Ivoa.

Ezúttal azonban nem az ő kunyhójukra lőttek. Purcell a hajóablakhoz sietett, s vállalva a veszélyt, kinézett. Baker állt a West Avenue-n, s a bozótot figyelte. Puskája még füstölgött.

Egy pillanattal később kopogtattak az ajtón. Purcell kinyitotta. A szobába Baker rontott be, Amureiát vezette kézen fogva. Az asszony zihált, haja csapzott volt. Ivoa felkelt, hozzásietett, és átölelte.

- Azért hoztam ide, hogy fordítsa le, mit mesél ez a nő! - mondta Baker parancsoló, nyers hangon.

Arca fáradt volt, tekintete riadt. Szaggatottan, fogát összeszorítva beszélt, s láthatólag alig tudott uralkodni magán.

- Feltételezem, hogy ezek a gazemberek magát vették célba - szólalt meg ismét Baker.

- Én is azt hiszem - mondta Purcell.

Ezzel megint az ajtóhoz ment, s folytatta előbbi tevékenységét. Nem tetszett neki az a hang, amelyen Baker beszélt. A “magát vették célba” határozottan kellemetlen volt.

- Az ösvényen jöttem Amureiával - folytatta Baker lázasan, izgatottan -, amikor meghallottam a lövést. Láttam, hogy valami mozog a bozótban, hát odalőttem.

Leült egy zsámolyra, s mialatt beszélt, újra megtöltötte puskáját. Amureia és Ivoa az ágyon ült. Hallgattak, s felváltva néztek a két férfira. Purcell még mindig az ajtót faragcsálta. Az a régi tölgyfa, amelyből az ajtó lapja készült, kemény volt, mint a kő. Purcell apró, biztos és pontos mozdulatokkal dolgozott, tenyerével ütögette a kés nyelét.

- Ma reggel szökött meg azoknak a rejtekhelyéről - mondta Baker, s állával Amureia felé intett. - Amikor Ohu aludt. Egyenesen hozzám jött.

Majd valamivel nyugodtabban hozzátette:

- Szeretném, ha lefordítaná nekem…

- Mindjárt befejezem ezt - szólt Purcell.

Sikerült a kis penge hegyét beszorítania az előzőleg vájt résbe. A második próbálkozásra megmozdult a golyó, de megint megakadt. Purcell még jobban kivájta körülötte a fát, hogy meglazítsa, s a golyó olyan hirtelen ugrott ki a lyukból, hogy leesett a földre. Purcell felemelte, néhányszor megforgatta kezében, majd szeméhez emelte, és figyelmesen megvizsgálta.

- Valami meglepő dolgot talált? - kérdezte Baker.

- Nem, semmit - felelte Purcell, és zsebre vágta a golyót. Odahúzott egy zsámolyt, és leült Amureiával szemben. Az asszony nyomban megszólalt. Halkan, szenvedéllyel mondta:

- Timi volt!

- Timi ölte meg Ropatit?

- Igen.

- Hogy Ohu megkapjon téged?

- Igen.

Purcell Ivoára pillantott. Íme, a háború leple alatt szerelemből elkövetett bűn. Kis gyilkosság a nagy gyilkolás árnyékában. Ivoa jól látta a dolgot.

- És a többiek beleegyeztek?

- Félig-meddig.

- Hogyhogy “félig-meddig”?

- Amikor Ropati elesett, Mehani és Tetahiti nagyon dühös volt. De Timi azt mondta: “Ropati puskával jött, és a puskájában benne volt az a dolog, ami öl.” Akkor Tetahiti azt mondta: “Jól van.” A nőknek pedig azt mondta: “Merítsetek vizet és menjetek…”

“Még jó, hogy nem jutott eszébe a víztől megfosztani bennünket” - gondolta magában Purcell.

- És azután?

- Azután Ohu azt mondta: “Amureiát akarom!” Elszaladtam, de Ohu nagyon gyors lábú, utolért, a földre terített, kezét a fejemre tette, és azt mondta: “A rabszolgám vagy.”

Elhallgatott. Purcell tekintetével biztatta, hogy folytassa tovább.

- És levágták a fejüket.

Minden izgalomtól mentesen, a rosszallás legkisebb nyoma nélkül mondta ezt Amureia. Ez volt a szokás. A hagyománynak megfelelően cselekedtek.

- És azután?

- Eltörték a puskákat.

- Micsoda? - kérdezte Purcell, s felugrott. - Milyen puskákat?

- A peritanik puskáját.

- Eltörték? - kérdezte élénken Purcell. - Talán nem azt akarod mondani, hogy eltörték, hanem azt, hogy kinyitották? Kinyitották a peritanik puskáját!

- Kinyitották, kivették, ami benne volt, és azután eltörték. Utánozta azt a mozdulatot, amellyel meglóbálták a puskát, és odavágták egy sziklához. Közben csodálkozva nézett Purcellre. A megölt ellenség fejét levágják, fegyverét pedig összetörik.

- Szóval eltörték a puskákat? - kérdezte Purcell, nagyon izgatottan.

- Igen, de előbb kinyitották. A sárga ember puskája üres volt. És akkor Mehani azt mondta: “Sajnálom, hogy megöltem.” De Tetahiti megharagudott, és azt mondta: “Amikor a Csontváz rálőtt Korira és Mehoróra, a sárga ember is puskát fogott ránk.” És a többiek azt mondták: “Igazat szól-tál.”

- És eltörték a puskákat?

- Igen.

- Mind a négy puskát?

- Igen.

Ivoa le nem vette szemét Adamóról. Nem értette, miért van úgy megdöbbenve. A tahitiak kezében van a barlangban talált nyolc puska. Ennyi éppen elég nekik.

- Biztos vagy benne, Amureia? - faggatta tovább Purcell. - Mind a négyet? Egyet sem tartottak meg maguknak?

- Mind a négyet eltörték - mondta Amureia. Aztán még hozzátette:

- Tetahiti törte el őket egymás után.

Purcell zsebre vágta két kezét, felkelt, néhány lépést tett a szobában, az ablakhoz lépett, és kipil-lantott a bozótra.

Aztán egyszerre csak megfordult, Amureiára nézett, és elfogta a lelkifurdalás. Amióta az asszony belépett a házába, kizárólag hírforrást látott benne, semmi mást.

Visszatért a helyére, leült vele szemben, és szelíden megszólította:

- Amureia!

Az asszony illedelmesen térdére tette kezét, törzsét kihúzta, fiatal arca zárkózott és csökönyös kifejezést öltött, szeme szikrázott, amikor Purcellre nézett.

- Tahoo - mondta, anélkül hogy felemelte volna hangját. Többször megismételte a “tahoo” szót, s Purcell nem is értette, tőle várja-e a bosszúállást az asszony, vagy maga akarja-e végrehajtani.

- Mit jelent az, hogy tahoo? - kérdezte Baker.

- A bosszú.

Purcell alig vetett ügyet erre a közbevetett kérdésre. Amureiát nézte. Hogy megváltozott bájos arcocskája! Emlékezett még, milyen volt a szigetre érkezésük utáni első hónapban, amikor kézen fogva sétált Jonesszal a bozótban… És Purcell lelki szemei előtt most hirtelen felbukkant Jones, hihetetlenül élesen: látta rövidre nyírt haját, porcelánkék szemét, bízó mosolyát. Purcell lehunyta szemét, összegörnyedt. Szörnyű volt, olyan szörnyű, mintha éles, jéghideg acélpenge fúródott vol-na a hasába. Még jobban meggörnyedt, várta, hogy a fájdalom elérje csúcspontját, és végre eny-hülni kezdjen. Gyűlöletes és elviselhetetlen volt az a gondolat, hogy mindennek vége. Vége! Ennek a szónak nincsen értelme, ha emberről van szó! Egy pillanatnak, egy napnak, egy feladatnak lehet vége, de egy emberi lénynek nem! A mosolyának sem! És a Ropati szemében felvillanó gyengéd kis ragyogásnak sem!

- Lefordítaná? - szólalt meg Baker.

Purcell feléje fordította fejét, s egy pillanatig úgy nézett rá, hogy nem is látta. Azután fordítani kezdett. Gépiesen lefordított mindent, egyetlen részletet sem hagyott ki; még a puskák összetöré-sét sem.

- Kérdezze meg tőle, mennyi ideje sikerült megszöknie Ohutól - szólt Baker.

Purcell lefordította a kérdést. Amureia felemelte fejét.

- Amennyi időbe telik a nagy fügefához menni és visszajönni mondta.

- Háromnegyed órája - szólt Purcell.

Baker felállt, és Amureia felé tartott. Szeme villogott.

- Amureia! - mondta. - Tahoót akarsz?

- Igen! - felelte Amureia.

- Uili tahoo! - folytatta Baker, és tenyerével nagyot ütött mellére. - Uili tahoo Ohu! És te segíteni fogsz nekem! Tudod, mi az, hogy segíteni? Hogy mondják tahitiül, hogy segíteni?

- Tauturu - felelte gépiesen Purcell.

- Tauturu Uili tahoo Ohu! - mondta szenvedélyesen Baker, és puskájára ütött. - Értetted?

- Igen!

Az asszony is felállt, szemében vad öröm lobogott. Baker megfogta a kezét, mellét kidomborítot-ta, ránézett, és eszelős, vad pillantással megismételte:

- Amureia tauturu Uili tahoo Ohu!

- Igen! - kiáltott fel éles hangon Amureia.

- Magyarázza meg neki! - folytatta lázasan Baker, Purcell felé fordulva. - Elvezet majd engem ezeknek a gazembereknek a rejtekhelyére, és ő lesz a csalétek!

- Maga megőrült! - kiáltott rá Purcell, s felugrott. - Ezt nem teheti! Csak megöleti magát. És Amureiát is!

- Lehet, hogy megöletem magam - felelte Baker, s eszelős szemében diadalmas öröm villant fel -, de előbb kinyírok közülük egyet! Egyet kinyírok előbb, Purcell! Isten engem úgy segéljen, hogy kinyírok egyet!

- Baker! - kiáltott Purcell.

- Ne dumáljon nekem, azt a keserves istenit! - üvöltötte Baker, s arca eltorzult a dühtől. - Mindennek maga az oka! Mindennek! Mindennek a világon! Bár sohase hallgattam volna magára! Ha MacLeodot elintézem akkor éjszaka, amikor az asszonyokat elosztottuk, sose lett volna háború, és Ropati ma is élne! Úristen! Ebbe bele lehet bolondulni! Szakadatlanul ez forog itt benn! - mondta, a fejét rázva. - Mintha folyton magamat látnám, akkor éjszaka, amikor rá akarom vetni magam arra a bitang skótra, hogy elintézzem. Úristen! Ha akkor rávetem magam és kinyomom a belét a nyomorultnak, Ropati életben volna! Most nyugodtan ülne otthon - folytatta, és szeméből kibugy-gyant a könny -, ott ülne a kunyhója ajtajában, reggeliznék, Amureia meg ott állna a háta mögött. Én meg elmennék a háza előtt, és megkérdezném: “Jössz velem a Rope beachre, vagy sem?” Úristen! Mintha látnám, ott ül az asztalnál, az ajtó tárva-nyitva, kedvesen mosolyog, a mellén megfe-szíti az izmokat, az átkozott hülye kölyök!…

Arcán csorogtak a könnyek. Nem tudott tovább beszélni.

- Hallgasson meg engem, Baker!

— Nem hallgatom meg! - tört ki újabb dührohamban Baker. - Azt kérem csak magától, hogy fordítsa le Amureiának, mit várok tőle! De ha nem hajlandó, az se baj, majd segítek magamon más-képp! Lefogadom akármibe, hogy megérti, amit mondok! Amureia! - kiáltott az asszonyra. - Tahoo Ohu!

- Igen! - felelte Amureia.

- Tahoo Ohu! - kiáltotta újra, szinte magánkívül, Baker. Fekete szeme villogott. - Csuda egy halá-szat lesz itt ma délelőtt, Purcell! Ez itt a csalétek! - mondta, s válla magasságába emelte Amureia kezét. - Esküszöm a mindenható Istenre, nem akármilyen kis hal lesz a horgomon, amikor kirán-tom!

Ezzel egy lépést tett az ajtó felé.

- Kész öngyilkosság, amit csinál! - kiáltott fel Purcell. Baker elé állt, és megfogta a vállát. - Nem engedem, hogy ezt megtegye!

- Engedjen el! - ordított Baker.

Egy pillanatig némán birkóztak. Purcell érezte, hogy Baker erős, ideges teste görcsösen megfeszül a keze alatt, de nem engedte el. Baker viszont Amureia kezét fogta egyik kezével, a másikban fegyverét szorongatta, úgy próbált szabadulni Purcell szorításából. Barna fejét előreszögezte, nyaka megduzzadt, állkapcsa kidagadt, szeme szikrázott. Olyan volt, mint a pórázát türelmetlenül rángató vadászkutya.

- Engedjen el, ha mondom! - üvöltött fel újra. - Maga az oka mindennek, maga, meg az az átkozott bibliája! Úristen! Gyűlölöm magát! És saját magamat is gyűlölöm, amiért hallgattam magára! Most láthatja, hová juttatott bennünket a bibliájával, meg amit belőle merített! Máris hat ember halt meg a szigeten!

- Hallgasson meg! - kiáltott Purcell, kétségbeesetten szorítva Baker vállát. - Meg kell hallgatnia, akár akarja, akár nem! Kész őrültség, amit maga akar csinálni! Egyszerűen képtelenség! Egyedül! Egyedül négy ellen! Csak az lehet a vége, hogy megölik magát!

- Hát aztán! - üvöltött magából kikelve Baker. - Bánom is én! Az eszébe sem jutott, hogy elenged-je Amureiát, s így tegye szabaddá egyik kezét; csak fejét és törzsét rázta hát eszeveszetten, balról jobbra, hogy kitépje magát Purcell kezei közül.

- Engedjen el! - ordította.

- És Amureia! - mondta Purcell. - Nincsen joga őt így felhasználni! Arra nem gondol, hogy vele mit fognak csinálni, ha magát megölik?!

- Minek éljen tovább, ha Ropati meghalt?! - üvöltötte Baker.

- Baker!

- Engedjen már el, Purcell, az istenfáját! Úgyse hallgatok magára! - tette hozzá, szinte keresztül-szúrva gyűlölködő pillantásával. - Túl sokáig hallgattam magára, azért halt meg ez a gyerek!

- Baker! Szörnyű, amit maga…

- Eresszen el, ha mondom!

Baker most elengedte Amureia kezét, s ökölbe szorította a magáét. Purcell megmozdult, le akart hajolni, de elkésett. Mintha hatalmas lökés érte volna, az agyveleje megrendült belé, megtántorodott, és hátrazuhant, a kunyhó fala pedig mintha felé hajlott volna, alaposan tarkón ütötte.

A padlón feküdt, öntudata mintha valami fehér, vattaszerű közegben vergődött volna - fájdalmat nem érzett, inkább olyasfélét, hogy hátrál, egyre messzebb, a semmibe. Félig kinyitotta szemét. Fehéres ködben úszott minden, s ez a köd nagy gomolyagokban lebegett előtte. Látni akart, látni, mindenáron. Megpróbált szaporán pislogni, ám ez szörnyű erőfeszítésbe került - akarata ellenére is lecsukódott a szeme. Kinyitotta, lecsukódott, megint kinyitotta, megint lecsukódott… Soha még ilyen fárasztó testgyakorlást nem végzett. Állandóan hunyorgott, a köd végre ritkulni kezdett, vala-ki felemelte tarkóját, s arcát valami puhára és langyosra fektette. A homály már oszlott, végre-valahára némi világosság szűrődött át rajta, s felbukkant egy elmosódott arc. Hirtelen szédülni kezdett, érezte, hogy az állkapcsa sajog, gondolkodni sehogy sem tudott. Két kezével görcsösen Ivoa vállába kapaszkodott, s így végre sikerült felülnie. Így is maradt, a padlón ülve, Ivoa támogat-ta. Gyomra émelygett… A következő pillanatban jéghidegen, hevesen beléhasított agyába a világosság. Egyszerre eszébe jutott minden.

- Baker! - kiáltott fel kétségbeesetten.

Megdöbbent, amikor meghallotta saját hangját. Gyenge, férfiatlan hang volt, nevetségesnek érezte. Válasz nem jött. Óriási erőfeszítéssel elfordította fejét, állkapcsába hevesen belényilallt a fájdalom, s lassan, nagyon lassan körülnézett a szobában. A kunyhó ajtaja tárva-nyitva állt, a tá-tongó nyíláson belátszott a bozót egy darabja.

- Baker! - ismételte meg bizonytalan hangon.

Feje visszahanyatlott Ivoa vállára, gyomra kavargott. Ivoa válla nedves lett az arca alatt.

- Adamo - suttogta Ivoa halkan, dallamosan.

Fekete karja összekulcsolódott fehér, szőke hajú tanéja testén. Ringatta Purcellt. Maamaa. Maamaa peritani. Timi megölte Ropatit, Uili megütötte Adamót. Aué, a háború, mint valami jár-vány, mindenkire átterjedt, s minden férfi maamaa lett tőle. “Ó, Adamo, te vagy az egyetlen jó ember” - gondolta magában szinte áhítatosan.

- Segíts nekem, Ivoa - szólalt meg Purcell.

Ivoa segített neki lábra állni. Gyengének és bizonytalannak érezte magát, megingott, s jobb kezével a deszkafalnak támaszkodott.

- Megyek megmosakodni - mondta, s igyekezett szilárd hangon beszélni.

- Várj egy kicsit!

- Nem lehet. Most rögtön megyek.

Levette kezét a deszkafalról, tántorgó léptekkel végigment a szobán, a félrehúzható fal nyílásán kilépett a kertbe, s bement a fészerbe.

Alighogy befejezte a tisztálkodást, megjelent Ivoa.

- Jore iti(Kis patkány) van itt - mondta halkan, s a ház felé mutatott. - Veled akar beszélni. Puska van nála.

Purcell összehúzta szemöldökét.

- Jore iti?

- Kérlek, vigyázz! Nem tetszik nekem a szeme.

Purcell nesztelen léptekkel megkerülte a házat, a fal mellett a tolóajtóhoz surrant, s mielőtt belépett volna, egy pillantást vetett a szobába. Smudge háttal állt feléje, a bejárat előtt. Nem a vállán volt a puska, hanem a kezében. Purcell mezítláb volt. Óvatosan felment a két falépcsőn, és megállt, Smudge-tól alig kétméternyire.

- Smudge! - szólította meg halkan.

Smudge összerezzent, hirtelen megfordult, s riadtan nézett rá. A puskát keresztben szorította melléhez.

- Tessék, mit akar? - kérdezte Purcell. Arca rideg volt, de figyelmesen nézett Smudge-ra.

Amaz lassan lélegzethez jutott.

- Mason és MacLeod kéreti - szólalt meg, fogát vicsorítva. Hegyes pofáját előreszögezte, apró szeme úgy villogott szemgödrében, mint két fényes fekete golyó, s a szemtelenség és a rémület valami fura keverékével beszélt. Purcell puszta kézzel jött ugyan, de Smudge-ra láthatóan nagy hatást tett, hogy ilyen észrevétlenül került háta mögé.

- Legyen szíves, mondja meg Masonnek és MacLeodnak, hogy fáradjanak ők hozzám - felelte Purcell rövid szünet után. - Ma reggel rám lőttek, azt hiszem, okosabb, ha nem sétálok sokat a szigeten.

- Maga nem érti, miről van szó! - vágott vissza Smudge, és dühösen elvigyorodott. - Parancsot kaptam, hogy kísérjem át magát a tahitiak házához. Kár itt fölényeskedni, Purcell! Parancsot kap-tam, és kész!

- Parancsot? - kérdezte Purcell, szemöldökét felvonva.

- Azt a parancsot, hogy állítsam elő magát, akár tetszik, akár nem!

Purcell ránézett. Valóban kapott Smudge parancsot erre, vagy most találja ki az egészet?

- Nem hinném, hogy ez a dolog menni fog - jelentette ki Purcell nagyon nyugodtan. - Tudtommal senkinek sincs joga arra, hogy parancsokat adjon nekem. Ha Mason és MacLeod beszélni akar ve-lem, hajlandó vagyok fogadni őket a házamban. Innen ki nem mozdulok!

- Csakhogy nem beszélni akarnak ám - húzta ki magát diadalmasan Smudge -, hanem vád alá akarják helyezni magát! Ne áltassa magát, Purcell! Maga ebben a percben már nem szabad ember, hanem az én foglyom! És ha szökni próbál, lelövöm, mint a kutyát!

Szeme olyan keményen, olyan gyűlölködőn villogott, hogy Purcell valóban megriadt egy pillanatra. Kezét háta mögé tette és összeszorította. Meg kell őriznie nyugalmát mindenáron! Gondolkodni kell!

- És mivel vádolnak? - kérdezte lassan.

- Árulással.

- Csak azzal? - kérdezte gúnyosan.

De a gúny saját fülében is hamisan csengett. Néhány pillanatig hallgatott, majd Smudge megkérdezte:

- No, jön?

Purcell habozott, aztán Smudge-ra nézett: kiolvasta szeméből és meg-megránduló ajka remegé-séből, amely mögül kivillant fogsora, hogy ha követi, nem ér el élve a tahitiak házáig.

Két lépést hátrált, megfogott egy zsámolyt, leült. Kezét háta mögé rakta, és a zsámoly szélére támaszkodott. Tenyerén szakadatlanul csorgott a veríték.

- Már megmondtam, hogy nem mozdulok a házamból - felelte. - Menjen, mondja meg Masonnek és MacLeodnak, hogy jöjjenek ide.

Eltelt egy pillanat, aztán Smudge félrecsukló, magas fejhangon így szólt:

- Vagy velem jön, Purcell, vagy lelövöm, mint egy kutyát.

Ezzel vállához emelte a puskát, és célba vette Purcellt. Purcell előrehajolt, észrevétlenül felemel-kedett kissé a zsámolyról, s háta mögött jobban megmarkolta az ülőke szélét. Egy századrész esé-lye van. Vagy talán még annyi sem.

- Ha saját házamban öl meg - mondta, keményen farkasszemet nézve Smudge-dzsal -, akkor alig-ha állíthatja majd, hogy szökni próbáltam.

- Miattam sose fájjon a feje - felelte Smudge.

De a puskát szorító keze remegett. Minden kártya a kezében, s valahogy mégsem volt rendben a dolog. Mindjárt lelövi ezt a stricit, a másik kettő nyilván nem fog alkalmatlankodni, és megkapja Ivoát. Ujja reszketett a ravaszon, eszeveszetten szerette volna meghúzni, de nem lehetett, valami nem stimmelt, nagyon is nyugodt volt a nyavalyás, itt valami nem volt rendben, valahol léket ka-pott az ügy. Vastag orra majdnem a puskájához simult, s mintha veszélyt szimatolt volna a levegő-ben, mozdulatlanra dermedt, akár egy vérszomjas, de óvatos patkány a lyuk szájában, ha egyfor-mán készen áll támadásra és menekülésre.

- Ha fél, hogy megszököm, maradjon itt addig, s küldjön el valakit Masonért és MacLeodért - mondta Purcell.

- Nincs szükségem rájuk ahhoz, hogy elintézzek egy árulót - felelte Smudge.

De még mindig nem sütötte el fegyverét. Purcell görcsösen szorította a zsámoly szélét, és azt gondolta: “Beszélni, beszélni, beszélni kell, ha nem beszélek, rám lő.” De múltak a másodpercek, s hiába kereste kétségbeesetten a szavakat, semmi nem jutott az eszébe.

A csönd most hirtelen elviselhetetlenül feszültté vált. A napfényben fürdő padlóra egy árnyék vetődött, s az árnyék egyre nagyobb, egyre hosszabb lett. Purcell arrafelé fordult. A tolóajtó nyílásá-ban Ivoa állt, puskát szegezett Smudge-ra.

- Ivoa! - kiáltott fel Purcell.

Smudge felkapta fejét puskájáról és elsápadt. A maga fegyverét még mindig Purcellre szegezte, de kezében görcsösen remegett a puska, és cipőgombra emlékeztető apró, csillogó fekete szeme iszonyodva meredt Ivoára.

- Ivoa! - kiáltotta újra Purcell.

- Mondja neki, hadnagy úr, hogy ne lőjön! - kiáltott fel fojtott hangon Smudge.

Purcell gyorsan előreugrott, megfogta Smudge puskájának csövét s felrántotta. Most közvetlenül Smudge mellett állt úgy, hogy Ivoa nem lőhetett rá.

- Adja ide azt a puskát! - szólt rá keményen.

Smudge eleget tett a felszólításnak, gyorsan sarkon fordult, hogy háttal legyen az ajtónak, és na-gyot sóhajtott. Purcell most közé és Ivoa közé került, Purcelltől pedig, bár fegyver volt a kezében, nem félt.

Csönd lett. Purcell megdöbbent, amikor látta, hogy Smudge közvetlenül mellette áll, és szinte a kezében levő puska csövéhez szorítja mellét.

- Nem fél, hogy belelövök magába? - kérdezte fojtott hangon.

- Nem - felelte Smudge, szeme kerülte Purcell tekintetét.

- És miért nem?

- Mert ezt maga nem csinálja.

Purcell anélkül, hogy felemelte volna hangját, rövid szünet után így szólt:

- Undorodom magától.

De tulajdonképpen ez sem volt igaz. Nem volt elég ereje felháborodni. Alig állt reszkető lábán, s csak egy dologra gondolt: leülni.

- A puska az enyém - szólalt meg váratlanul Smudge.

Félig panaszos, félig követelőző volt a hangja, mint a gyereké, akitől bátyja elvette valamely já-tékszerét.

Purcell felemelte a puskát, elsütötte a mennyezet felé, aztán szótlanul odanyújtotta Smudgenak. A puskalövés után a lombokkal borított mennyezeten nagy sürgés-forgás támadt: apró gyíkok sza-ladtak szét mindenfelé. Purcell összehúzta szemét, de nem látta őket. Bizonytalannak, kábultnak érezte magát, gyomra émelygett.

- Köszönöm - mondta Smudge.

Teljesen valószerűtlen volt az egész. Smudge kicsi híján meggyilkolta az imént, most pedig köszö-netet mond neki, mint egy gyerek.

- Jore iti! - szólalt meg most Ivoa.

Két lépésre állt tőle. Arca mozdulatlan volt, akár egy maszk. Smudge összerezzent, mintha arcul ütötték volna.

- Ide figyelj, Jore iti! - ismételte meg Ivoa.

Nagy, fekete szemét Smudge-ra szegezte, s hihetetlenül lassan, mintha egy gyereket akarna megtanítani valamire, így szólt angolul:

- You kill Adamo. Me kill you.(Maga megöli Adamót, én megölöm magát.)

Smudge sápadtan, lenyűgözve bámult rá. Ajka száraz volt. Minthogy nem válaszolt, az asszony megismételte, a düh vagy gyűlölet leghalványabb nyoma nélkül, mint aki valami egészen nyilvánvaló tényt jelent ki és próbál megértetni a másikkal:

- You kill Adamo. Me kill you. Understand?(Érti?) - Smudge megnyalta a száját.

- Understand?

Smudge igent intett.

- Elmehet - mondta neki fáradtan Purcell. - És mondja meg Masonnek és MacLeodnak, hogy vá-rom őket.

Smudge vállára vette a puskát, s úgy ment el, hogy vissza se nézett. Kicsinek, görbének és nyomorultnak látszott, egyik válla csapottabb volt, mint a másik. Purcell fél kézzel az ajtókeretnek támaszkodott, és mély lélegzetet vett. Valósággal beteg volt az undortól.

Hátrafordult. Ivoa állt mögötte. Ő is a távolodó Smudge hátát nézte.

- Nem mertem rálőni - mondta, s hangjában sajnálkozás csendült meg. - Féltem, hogy elhibázom, és akkor megöl téged.

Purcell megdöbbenéssel látta, mennyire megváltozott a tekintete. Mintha nem is Ivoa lett volna, hanem egy másik nő.

- Honnan van ez a puska, Ivoa? - kérdezte tőle.

- Valaki kölcsönadta.

- Ki az a valaki?

Az asszony hallgatott. Tekintete férje szemébe mélyedt. Várt. Amióta férj és feleség voltak, most először tagadta meg a választ férje valamilyen kérdésére.

- Add ide! - mondta Purcell. Ivoa fejét rázta.

- Add hát! - mondta férje, és kinyújtotta kezét.

Ivoa megint megrázta fejét, s fürgén, állapotához képest váratlanul fürgén hátrált előle.

- Ugyan, add már ide! - szólt rá most már türelmetlenül Purcell, s feléje lépett.

Egy pillanat alatt elillant előtte, kilépett a félrehúzott ajtó nyílásán, és eltűnt a kertben.

- Ivoa!

Purcellnek roppant erőfeszítésbe került az asszony után futnia. Lába majdhogy fel nem mondta a szolgálatot. Megkerülte a ház sarkát, a fészerhez ment. Ivoa nem volt ott.

Körüljárta az egész házat, s visszatért kiindulópontjára. A kert mélyén álló hibiszkuszbokorból mintha lombsuhogást hallott volna. Remegő lábbal futott oda. Minden mozdulatlan volt. Megkerülte a hibiszkuszbokrot, s behatolt az óriáspáfrányok közé. Megint szólította Ivoát, de gyengének, elfúlónak érezte saját hangját. Körülötte csak az áthatolhatatlan zöldes félhomály. Visszatartotta lélegzetét, úgy hallgatózott. Semmi sem moccant.

Ekkor térdre roskadt, kezével a mohára támaszkodott, s teljes hosszában hanyatt feküdt. Állkapcsa sajgott, minden izmában érezte a fáradtságot. Szörnyű gyöngeség fogta el, s mihelyt behunyta a szemét, szédülni kezdett. Kinyitotta hát, de így sem volt jobb. Oldalára fordult, és szabályosan, mélyen kezdett lélegzeni. Hosszú percekig küzdött a rosszullét ellen, de alig-alig tudta tartani ma-gát. S az émelygés végül is erősebbnek bizonyult, megadta hát magát. Előrehajolt, s görcsösen hányni kezdett, majd visszahanyatlott. Mintha hirtelen megritkult volna körülötte a levegő. Kitá-totta száját, szeme előtt összefolyt minden, s egyszerre az a szörnyű érzés fogta cl, hogy most mindjárt meghal.

Amikor magához tért, csorgott róla a verejték, arcán, oldalán, combjai között. Aztán egy szellő simította végig, és csodálatosan jóleső hűvösség ömlött el rajta. Vízen lebegett, tétlenül. Sodró-dott, még csak kezét sem mozdította. Nagy kortyokban itta az életet, csontja velejéig boldog volt, boldog és tétlen, nagyon boldog. Közben múlt az idő. Élt, érezte, hogy él, és csodálatos volt életben lenni. Mondta is fennhangon: “Csodálatos, csodálatos, csodálatos.” És ebben a pillanatban megpat-tant valami benne, lábából hirtelen kifutott az erő, mintha lefelé zuhanna a semmibe, s belé hasított ez a gondolat: “Amazok mindjárt itt lesznek, a legrosszabb még csak most következik…”

Purcell megkerülte a hibiszkuszbokrot, és befordult a fasorba. Közben háza belsejét fürkészte. Ott voltak már mind a hárman; ültek, a puskát lábuk közé állították, mintha csak színpadon helyezked-nének el; még a mozdulatlanságuk is olyan volt, mint a színészeké, amikor felmegy a függöny. MacLeod a bejárati ajtónak háttal ült, Mason és Smudge pedig a tolóajtó két oldalán. A szoba kö-zepén egy üres zsámoly állt. “Ez az én helyem, a vádlottak padja” - gondolta magában Purcell.

Meglassította lépteit. Külsőleg semmi szokatlan nem látszott rajtuk. Mason tetőtől talpig szabályos öltözékben, cipőben, nyakkendősen, kalapját lába elé tette. MacLeod fehér trikójában volt, Smudge csak nadrágban, felsőteste mezítelen volt, jobb válla alacsonyabb, mint a bal, beesett mellén őszes szőrcsomók.

Purcell mezítelen lába most odébb lökött egy kis követ. A három férfi szeme egyszerre fordult fe-léje. Meghökkentően kifejezéstelenül néztek rá. Arcuk üres volt, személytelen, emberségnek nyo-mát sem lehetett látni rajtuk. “Igazi bírófejek” - gondolta magában Purcell és hátán hirtelen végigfutott a hideg.

Meggyorsította lépteit, felment a két lépcsőn, s az üres zsámoly felé tartott. De ebben a pillanatban átlátta a helyzetet. A zsámolyt a szoba közepére állították, s a három férfi úgy helyezkedett el körülötte, hogy meghiúsítsák a vádlott esetleges szökési kísérletét.

“Mint egy tárggyal, máris úgy rendelkeznek velem” - gondolta utálkozva Purcell.

- Üljön le, Purcell úr! - szólalt meg Mason, mintha csak vezényelt volna.

Purcell már mozdult is, hogy leüljön, de rögtön felegyenesedett megint. Elvégre a saját házában volt. Otthonában senki sem fog parancsolgatni neki. Fogta a zsámolyt, elhúzta a faltól, lábát rátet-te, jobb könyökével térdére támaszkodott, bal kezét zsebre vágta, és előrehajolt.

- Purcell úr! - szólalt meg Mason. - Az imént nagyon súlyos dolog történt: az ön felesége puskát fogott Smudge-ra.

- Úgy van - felelte Purcell. - Smudge előzőleg célba vett, és Ivoa közbelépése nélkül meggyilkolt volna.

- Nem igaz! - kiáltott fel éles hangon Smudge. - Nem volt hajlandó követni, kapitány úr! Megfe-nyegettem, de nem akartam lőni rá.

Mason felemelte kezét.

- Ne szakítson félbe, Smudge!

- Honnan származik az a puska, Purcell úr?

- Nem tudom.

- Majd én megmondom önnek. Tőlem lopták el.

- Ellopták?

- Igen, ellopták, Purcell úr. Nem nehéz kiszámítani. A Blossomon összesen huszonegy puska volt, éspedig nyolc francia fegyver, ezek jelenleg a feketék kezében vannak, továbbá tizenhárom angol puska, amelyek a szigetre érkezésünk időpontjában a következőképpen oszlottak meg: Hunt egy, Baker egy, Johnson egy, Jones egy, Smudge egy, White kettő, MacLeod kettő, és jómagam négy fegyver. Önnek nem volt puskája.

- Úgy van.

- Ha figyelembe vesszük azt a négy angol puskát, amelyet a vízhordás során elvesztettünk, akkor már csak kilenc fegyver van a jelen pillanatban az angolok birtokában: Bakernél egy, MacLeodnál két puska, Smudge-nál egy, nálam négy darab, továbbá White második puskája, azaz összesen öt darab. Vagyis, ismétlem, mindent összevetve kilenc puska. Ebből három itt van, egy Baker kezében, és öt, ismétlem, öt puska tartalékban a tahitiak házában, feleségem őrizetére bízva, aki egyébként, ezt csak mellékesen jegyzem meg, csodálatra méltóan viselkedett az ellenségeskedé-sek kezdete óta, s akiben én fenntartás nélkül megbízom.

Rövid szünetet tartott, majd így folytatta:

- Purcell úr! Mihelyt Smudge jelentette a dolgot, azonnal megszámoltam a feleségem őrizetére bízott puskákat. Megállapítottam, hogy csak négy darab van ott. Feleségem egészen odavolt. Kije-lentette, hogy ő senkinek sem adott vagy kölcsönzött puskát. Ebből arra kell következtetnem, hogy feleségem pillanatnyi figyelmetlenségét kihasználva, elloptak tőle egy fegyvert. Megkérdezte ön a feleségétől, honnan vette a fegyvert, Purcell úr?!

- Igen.

- És?

- Nem volt hajlandó felelni a kérdésre.

- Meg is van rá az oka! - kiáltott diadalmasan Mason. S mert Purcell nem szólt, folytatta:

- Legalább megpróbálta elvenni tőle a puskát?

- Igen. De nem sikerült. Elszaladt előlem.

- Elszaladt! - kiáltott Mason. - Elszaladt! És ön nem ment utána?

- De igen, de eltűnt előlem. Elrejtőzött a bozótban.

- Purcell úr! - kiáltott fel Mason, dühében elvörösödve. - Csak nem akarja elhitetni velem, hogy egy olyan fiatal és mozgékony férfi, mint ön, nem tud utolérni egy nőt, méghozzá olyan nőt, aki… egyszóval, aki kisbabát vár…

- Az igazat mondtam - felelte hűvösen Purcell. - Nem kényszeríthetem, hogy elhiggye nekem.

A csönd egy teljes másodpercig tartott. Mason előrehajolt, kékesszürke szemét Purcellre szegezte, és így szólt:

- Úgy látszik, maga nincs tisztában a feleletei súlyával. Avapuhitól tudjuk, Omaatán keresztül üzente, hogy Baker Amureiával együtt elindult a bozótba. Kelepcét akar állítani Ohunak. Persze, kész őrültség a szándéka. A dolog kimenetele eleve kétségtelen: Bakernek vagy sikerül elintéznie Ohut, vagy nem, őt azonban biztosan megölik. Végeredmény: még egy puskával kevesebb marad nekünk.

Purcell görcsösen összeszorította ajkát. Utólag nyilván Mason is megdöbbent, milyen gyalázatos dolgot mondott.

- Persze, nagyon szomorú volna, ha Baker így megöletné magát. De a tény tény marad: az ő halá-lával még egy puskát veszítünk el. Ma reggel még kilenc puskánk volt. Ebből lemegy az, amelyet elloptak, marad nyolc. A nyolcból lemegy Baker puskája: marad hét. Hét puska, Purcell úr! Hét puska, a feketék tizenhárom puskájával szemben!

- Tizenhárom?

- Igen, a nyolc francia fegyver meg a vízhordók négy puskája, meg még a Bakeré.

- Ön téved - felelte Purcell. - A feketék összetörték a vízhordó expedíció puskáit.

- Összetörték? - kiáltott fel Mason, és MacLeodra nézett - Összetörték, Purcell úr?! Alig hihető, amit mond!

Purcell kihúzta magát.

- Ha az ön számára alig hihető bármi, amit én mondok, akkor valóban nem sok értelmét látom, hogy feleljek az ön kérdéseire!

- Összetörték! - ismételte Mason, aki eleresztette a füle mellett Purcell válaszát. - Azok az asszonyok, akik a vizet hozták, egy szót sem szóltak erről.

- Mert már eljöttek a dolog színhelyéről, amikor ez történt. Amureia mondta el nekem.

- Kár, hogy az ön egyetlen tanúja elérhetetlen - jegyezte meg epésen Mason. - De ha valóban így áll a dolog…

- A dolog így áll! - kiáltott közbe haragosan Purcell. - Másfél évig szolgáltam önnel egy hajón, és soha nem adtam okot arra, hogy kételkedjék a szavamban! Mellesleg: maga az én házamban van, s nagyon le volnék kötelezve, ha addig, amíg nálam van, nem célozgatna minduntalan arra, hogy már megint hazudom!

Kicsit lélegzethez jutott. Sokkal jobban érezte magát, hogy végre megmondhatta a véleményét Masonnek.

Mindenki hallgatott. Smudge pimasz arckifejezéssel a lábát bámulta. MacLeod halálfeje tökéletesen mozdulatlan maradt, tekintete a hegy felé szegeződött. Hátradőlt a támlátlan széken, sovány hátát az ajtónak támasztotta, s lábával egyensúlyozta magát. Mason arca sötétvörös színt öltött.

- Kérem, őrizze meg nyugalmát, Purcell úr! - szólalt meg valami teljességgel érthetetlen erkölcsi fölénnyel. Amikor pedig Purcell vissza akart vágni, MacLeod felé fordult, és sietve folytatta: - Ha megfelel a valóságnak az a tény, amelyet Purcell az imént közölt, akkor ez igen örvendetes. Azt jelenti ugyanis, hogy köztünk és a feketék között kiegyenlítődtek az erőviszonyok. Számbeli fölé-nyünket elvesztettük, annál fontosabb tehát számunkra, hogy tűzerőnk ne legyen kisebb az ellenség tűzerejénél.

Amikor Mason befejezte mondókáját, MacLeod nagy komolyan rábólintott, annak jeléül, hogy egyetért vele. Purcell tekintete ide-oda járt kettőjük között. Elképesztette, milyen fontoskodóak: mintha két hadvezér ült volna egymással szemben.

- Térjünk vissza a puska kérdésére, Purcell úr! - szólalt meg ismét nagyon fölényesen Mason. - Tudja ön, milyen módon jutott felesége a puska birtokába?

- Nem tudom.

- Van valami elképzelése arról, hogy milyen célra szándékozik felhasználni?

- Igen.

- Legyen szíves, mondja el nekünk.

- Tekintettel arra, hogy én vagyok az egyetlen férfi a szigeten, aki nem visel fegyvert, valószínűleg kötelességének érzi, hogy ő védjen meg engem.

- Ki ellen védje meg önt?

- A két egymással szemben álló tábor ellen.

- Ezek szerint van valaki a feketék táborában, aki ártani akar önnek?

- Igen.

- És ki volna az?

- Timi.

— Miért?

- Mert ő ölte meg Jonest, s attól fél, hogy én bosszút akarok állni érte.

- És a mi táborunkban?

Purcell arcán fagyos mosoly jelent meg.

- Ennek a kérdésnek a megválaszolását átengedem önnek.

- Hm! - mondta Mason.

Majd rövid szünet után tovább kérdezősködött:

- A felesége tud puskával bánni?

- Nem tud - felelte Purcell.

De rögtön helyesbítette válaszát:

- Őszintén szólva nem tudom.

- Ön először azt felelte, hogy nem tud, aztán módosította válaszát - állapította meg gyanakvón Mason. - Miért?

- Ivoa természetesen megtanulhatott a puskával bánni, anélkül, hogy én tudnám. Amikor Smudge-ot célba vette, egészen szabályosan tartotta a puskát.

Purcell lesütötte szemét. Jobb lesz, ha Smudge nem tudja, milyen nagyon rettegett Ivoa, hogy há-rom méter távolságból is elhibázza.

- Kitől tanulta volna meg? - kérdezte idegesen Mason.

- Mondtam már, hogy nem tudom.

Rövid szünet után tette fel Mason a következő kérdését:

- Gondolja, hogy sikerül megtalálnia feleségét?

- Nem, nem hiszem.

- És miért?

- Tudja, hogy ha hazajönne házamba, elvenném tőle a puskát.

- Tehát mit fog csinálni ön szerint?

- Szerintem a bozótban marad, és figyeli azokat, akik hozzám közelednek.

Smudge szemlátomást kényelmetlenül érezte magát. MacLeod Masonre pillantott.

- Az a véleményem, hogy, ha nem sajnálna némi fáradságot, megtalálhatná a feleségét - mondta Mason.

- Azt hiszi? - vágott vissza Purcell, s egy kézmozdulatot tett a bozót felé. - Keresse meg ön, ha úgy gondolja, hogy a keresés eredménnyel járhat.

Smudge tekintete arrafelé fordult, amerre Purcell keze mutatott. Az emberke elsápadt, hátrább húzta zsámolyát úgy, hogy a tolóajtó kerete mögé került.

- További kérdéseket kell önnek feltennem - mondta Mason jelentőségteljesen.

Purcell felegyenesedett.

- Nekem is volnának kérdéseim önhöz. Ítélkezni akar fölöttem?

- Igen.

- És mi a vád ellenem?

- Árulás.

Purcell ránézett, s egyszerre határtalan csüggedés fogta el. Ez a szögletes, konok, minden gondolat elől elzárkózó fej… Hogyan is lehetne ilyen koponyába bármit is bejuttatni?

- Szóval önök a bíráim - állapította meg keserű hangon Purcell, s végignézett rajtuk. - Mind a hárman? - kérdezte azután, s felvonta szemöldökét.

- Igen.

- Feltételezem, hogy a tárgyalás után szavazni fognak, s úgy döntik el, vajon bűnös vagyok-e, vagy sem.

- Úgy van.

- Ez esetben kifogást emelek egyik bírám ellen.

- Ki az?

- Smudge.

Smudge felugrott, s olyan pillantást vetett Purcellre, amelyben a düh rettegéssel keveredett.

- Miért? - kérdezte Mason.

- Mert meg akart gyilkolni.

- Purcell úr - felelte Mason -, én adtam azt a parancsot Smudgenak, hogy állítsa önt elő, szépsze-rével, ha lehet, ha nem, erőszakkal… Amennyiben fegyvert fogott önre, csak az én parancsomra cselekedett.

- Nem is erre az incidensre céloztam - mondta Purcell. Behajlította a zsámolyon nyugvó lábát és előredőlt. - Amint tudja, ma reggel rám lőttek. A golyó házam ajtajába fúródott. Sikerült kiszed-nem.

Levette lábát a zsámolyról, zsebéből elővette a golyót, s átment a szoba másik oldalára, hogy át-adja Masonnek. Mind a három jelenlevő tekintete rá szegeződött.

- Mint ön is megállapíthatja - mondta, minden szót külön hangsúlyozva -, a golyó angol…

- Nem értem - jegyezte meg Mason.

- Nem igaz! - ordított fel Smudge, majdnem ugyanabban a pillanatban.

Purcell kinyújtott kézzel Smudge-ra mutatott.

- Nézze csak Smudge-ot, kapitány úr! Ő nagyon is érti! Ő már érti, miről van szó! A tahitiaknak francia puskájuk van, kapitány! Tehát nem tahiti férfi lőtt rám!

- Nem igaz! — üvöltött Smudge. Homlokán gyöngyözött a veríték.

- Ugyan, Smudge, hallgasson már! - szólt rá Mason. Mason elképedve forgatta a golyót.

- Valóban angol golyó - mondta rövid szünet után. - De nem értem, miért akarta volna megölni önt Smudge.

- Mert szemet vetett Ivoára.

- Vagyis ön szerint Smudge azért próbálta önt megölni, hogy… feleségül vegye az ön nejét?

- Pontosan így áll a dolog - felelte Purcell. - A számítása egyébként rossz. Ha én meghalok, ő nem sokkal élne túl.

Rövid pillantást vetett Smudge-ra. Az sápadtan, szinte összezsugorodva ült a helyén. MacLeod hangtalanul vigyorgott.

- Egy szót sem értek az egész históriából - jelentette ki feszesen Mason. - Miért kívánná meg Smudge másvalaki feleségét? Hiszen ő is házasember!

Purcell ránézett. Bizonyos dolgokban hihetetlenül naiv az öreg. Csak az a kérdés, vajon csakugyan naivság-e ez nála?

- Miért ölte meg Timi Jonest? - felelt egy pillanat múlva kérdéssel a kérdésre.

- Az egészen más! - jelentette ki fölényesen Mason. - Mi brit állampolgárok vagyunk, nem pedig vademberek!

- Higgye el nekem, még Nagy-Britanniában is előfordul, hogy valaki megöli a szomszédját, hogy megkaphassa annak feleségét - vágott vissza Purcell.

Mason elvörösödött, elfordította a fejét, és zavartan, ingerülten így szólt:

- Nem látom be, mire jók az efféle eszmefuttatások. A magam részéről teljesen erkölcstelennek tartom őket.

- Megmondom, mi a véleményem nekem - szólalt meg szokott vontatott hangján MacLeod. - Ez az egész egy szép regény, és a regény arra a históriára épül, hogy a feketék összetörték a vízhordókat kísérő matrózok puskáját. Kitől hallottuk ezt a históriát? Purcelltől. És ő honnan veszi? Állítólag Amureiától. Amureia pedig hol van? Elbújt a bozótba. Végeredmény: csak Purcell állítása támasztja alá, bizonyíték nincs. Tegyük fel már most, hogy a feketék nem törték össze a fegyvereket. Timi fogta az egyik angol puskát, és elment célba lőni kicsit Purcellre, amikor az reggel kinyitotta háza ajtaját.

Purcell haragos pillantást vetett MacLeodra. Egy pillanattal előbb még vigyorogva nézte Smudge vergődését, most pedig segítségére siet.

- Csak egy dologról feledkezik meg - vágott vissza élesen a skótnak. - Timi számára felettébb koc-kázatos volna úgy rám lőni fényes nappal, hogy a házammal szemben levő bozótban bújik el. Tud-niillik vagy az East Avenue-n, vagy a West Avenue-n kell előbb átmennie, hogy oda eljusson. Az utcán pedig teljesen fedetlen és védtelen volna.

Ez a taktikai érv szemmel láthatóan nem maradt hatástalan Masonre.

- Igen, ebben van valami - mondta, szemét a golyóra szegezve. - És azt sem tudom, mi oka lett volna Timinek másik fegyvert vennie magához. A francia puskák kiválóak. És könnyebbek is, mint a mieink.

Néhány pillanatig gondolkodott, majd felemelte fejét, és Purcellre nézett.

- Mindamellett az egész csak feltevés. Bizonyítékot nem tudott felhozni Smudge ellen. Éppen ezért úgy döntök, hogy az ön által emelt kifogást nem veszem figyelembe.

Határozott hangon beszélt, de azért érezni lehetett, hogy az elhangzottak megingatták kicsit. Purcell Mason felé nyújtotta kezét, s az visszaadta neki a golyót.

- Azt már nem is kérdezem öntől - mondta Purcell, hátat fordítva neki, és az asztal felé tartva -, vajon önök mellett volt-e Smudge ma reggel, amikor a lövéseket hallották. Nem szeretném zavar-ba hozni magukat.

Felvett az asztalról egy fürt banánt, kiválasztott egy gyümölcsöt, letépte, és hámozni kezdte, félig az asztalon ülve. Szembefordult Masonnel. Nyugodt volt, és uralkodott magán. Állkapcsa fájt ugyan kicsit, ha beszélt, de az előbbi rosszullétnek nyoma sem volt már.

- Smudge nem volt velünk - felelte Mason rövid gondolkodás után.

Purcell meghajtotta fejét Mason felé.

- Igazán hálás vagyok önnek, hogy ezt elismeri - szólt, és abbahagyta a banán hámozását. - Hálás vagyok annak megállapításáért, hogy Smudge ellen legalábbis alapos gyanú merült fel. De hogy ezek után Smudge ön szerint elég erkölcsi tekintéllyel rendelkezik a bíráskodáshoz: megvallom, ezen kicsit csodálkozom.

MacLeod most már cseppet sem unatkozott. Ez a Gábor arkangyal kemény gyerek, meg kell adni! Jól behúzatta az öreggel a vitorlákat, amikor feltálalta neki az angol puskagolyó históriáját. MacLeod összehúzta szemét, és sajnálkozva gondolt vissza a régi szép időkre, amikor még volt parlament, és Gábor arkangyal vezette vele szemben az ellenzéket. Bizony isten nem volt ideje unatkozni! Szakadatlanul lavírozni kellett Gábor arkangyal ellen! Örökösen törni a fejét, hogyan kaphatná oldalba! De szép idők voltak is azok! A nyavalyás feketék tolták cl az egészet! Úgy összeszorította állkapcsát, hogy belesajdult. Ó, az átkozott kurafi népség! - gondolta elkeseredetten. Hanem őt ugyan nem kapják el mégsem! Nem, nem, az édesanyja legkedvesebb fiacskájának a bőrére vigyázni fog! Arra hiába pályáznak! Ő megússza a dolgot, lehet, hogy ő lesz az egyetlen, de megússza! Meg ő, ha egymaga mind a fehérek és feketék közül, akkor is! “És a sziget az enyém lesz!” - villant fel benne a boldogító gondolat. Teleszívta levegővel a mellkasát, tágra nyitotta szemét, s úgy bámult a láthatáron kirajzolódó hegy felé. - “Uramisten! Az enyém lesz az egész sziget!” - gondolta magában.

Minél tovább tartott a csönd, annál kényelmetlenebbül érezte magát Mason. Az a tény, hogy Smudge nem volt mellette, amikor a lövés eldördült, végleg meggyőzte, de hiába, elhatározását már nem másíthatta meg. Viszont érezte, mennyivel gyengébb lett helyzete. Purcell magatartását ugyanakkor mérhetetlenül sértőnek tartotta. Soha nem látott még vádlottat, aki az asztalon ül, és banánt eszik bíráival szemben. Ez igazán a legnagyobb fokú neveletlenség! Viszont meg kellett adni, hogy Purcell otthon van, a saját házában. Elvégre saját asztalán ül, saját banánját eszi, joga van erre is, arra is, nem lehet kifogásolni. Mason életében először fordult elő, hogy a formák iránti tisztelete szembekerült a tulajdon tiszteletével. S a kettő közötti ellentét valósággal elnémította.

Purcell nekilátott a második banánnak is. És ebben nem volt semmi mesterkéltség. Amikor az imént rosszul lett a páfrányok között, teljesen kiürült a gyomra, és most éhes volt. Közben azonban szinte pillanatról pillanatra érezte, mi játszódik le Mason lelkében, s bár tisztában volt az őt fenye-gető veszéllyel, mulatságosnak találta az egészet. Tudta, milyen körülményes árulással vádolni olyasvalakit, aki fél fenekével az asztalon ül, és banánt eszik. A súlyos vádhoz komolyabb szertartás illett volna. “Micsoda komédia! - gondolta Purcell. - Hogy imádják az emberek a külsőségeket, no meg mindazt, ami hatalmat ad nekik mások felett. Mason nyilván el volna ragadtatva, ha bírói paróka és fekete föveg volna a fején, hogy halálra ítélhessen engem.”

Zsebkendőjébe törülte kezét, átment a szoba túlsó oldalára, leült a vádlott zsámolyára, kényel-mesen a falnak dőlt, és Masonre nézett.

- Purcell úr! - szólalt meg nyomban Mason. - Amióta itt tartózkodunk a szigeten, ön mindig úgy viselkedett, mint aki a feketék pártján áll saját honfitársaival szemben.

Purcell fejét rázta.

- Azért védtem a tahitiak érdekeit, mert sérelem, méghozzá súlyos sérelem érte őket, nem is csu-pán érdekeiket sértették meg, de emberi méltóságukat is. Ugyanígy védtem volna honfitársaim érdekeit és méltóságát.

- Ön szerint tehát a briteket terheli a felelősség ezért a háborúért?

- A felelősség MacLeodot terheli, és mindazokat, akik mellette szavaztak. Önt is terheli, mert MacLeod szövetségese lett, miután az megölte Korit és Mehorót.

- Tartózkodjék az én cselekedeteim bírálatától, Purcell úr.

Purcell felvonta szemöldökét, s tisztán, érthetően megkérdezte:

- Miért?

Mason választ keresett, de nem talált. Mogorván folytatta hát:

- Én magam öntől hallottam azt a kijelentést, hogy MacLeod nem jogos önvédelemből cselekedett, amikor leterítette a két feketét. Fenntartja ön ezt az álláspontját?

- Fenntartom.

- Nekem azt jelentették később, hogy Kori már majdnem átszúrta MacLeodot a dárdájával.

- Ez igaz, de ezt is MacLeod provokálta ki. Egy követ vágott Kori fejéhez.

- Kori gúnyt űzött belőlem - jelentette ki MacLeod, felemelve és letéve zsámolyát. Kemény pillan-tását Purcellre szegezte.

- Hallottam, amikor Baker sokkal véresebben és kegyetlenebbül gúnyolódott magával, akkor éjszaka, amikor a nőket elosztották, és maga mégsem csinált semmit.

- Az más. Egy feketétől nem tűröm, hogy tiszteletlenül viselkedjék velem szemben.

- Szóval kétféle mértékkel mér?

- Hát persze!

- Nos, most legalább láthatja ennek a módszernek az eredményét: hat halott.

- Az ilyenfajta gondolatmenet mellékvágányra tereli a dolgot - szólt közbe türelmetlenül Mason. - Abból, amit az imént mondott, Purcell úr, arra kell következtetnem, hogy amikor a feketék bevették magukat a bozótba, ön az egész vonalon nekik adott igazat.

- Ez nem áll. Nem helyeslem, hogy erőszakhoz folyamodtak.

- De azért úgy véli, hogy ügyük igazságos?

- Az ő ügyük az igazságos - jelentette ki Purcell nyomatékosan. Mason kékesszürke szeme villogott. Törzsét kihúzta, nyakát behúzta a válla közé, s szögletes homlokát előrehajtotta, mint a döfni készülő bika.

- Purcell úr! - szólalt meg, minden szót külön-külön hangsúlyozva. - Még múlt év novemberében tájékoztattam önt arról a szándékomról, hogy fegyvereket rejtek el egy barlangban. Ön volt a szigeten az egyetlen brit férfi, akivel közöltem ezt a tervemet. A feketék tegnapelőtt vették be magukat a bozótba, s már másnap megtalálták a fegyvereimet. Minthogy ön az egyetlen olyan angol is, aki az ő ügyüket pártolja, arra kell következtetnem, hogy ön árulta el nekik a rejtekhelyet.

Purcell felugrott.

- Maga megbolondult, Mason! - kiáltotta haragosan. - Hogy merészel ilyesmivel vádolni engem? Ezt maga sem hiheti! Én magam nem vagyok hajlandó fegyvert fogni, annál kevésbé akarhatok tehát másokat felfegyverezni!

- Akkor mivel magyarázza azt, hogy a feketék ilyen gyorsan megtalálták a puskáimat?

- Mehani már novemberben rábukkant a maga barlangjára. Ott bújtatta el Itiát és Avapuhit.

- Ezt ki mondta magának?

- Itia.

- Mikor?

- Tegnap.

- Hány órakor?

- Néhány perccel azelőtt, hogy a vízhordók kísérőit kelepcébe csalták.

- No, persze! - jegyezte meg Mason.

Purcell szikrázó szemmel nézett rá, de nem szólt semmit. Mason így folytatta:

- Azt mivel magyarázza, hogy a feketék tudták, hogy a mieink vízért mennek?

- Az asszonyaik állandóan kapcsolatban vannak a mi asszonyainkkal.

- Azt akarja mondani, hogy kémkedtek közöttünk?

- Tudatosan nem - felelte Purcell. - De a tahiti nők fecsegő természetűek.

- Az én feleségem nem fecseg - felelte mereven Mason.

Purcell már kinyitotta a száját, hogy visszavágjon. De meggondolta magát. Tulajdonképpen meg-ható volt, mennyire megbízik Mason feleségében. Csak az a kár, hogy bizalmát nem terjeszti ki sem saját felesége nemére, sem fajtájára.

Megint Mason szólalt meg. Foghegyről vetette oda a kérdést:

- A maga felesége nem fecsegett Itiával?

Purcell összevonta szemöldökét. No, persze, az ő felesége fecsegő természetű.

- Nincs tudomásom róla - felelte szárazon. Azután még hozzáfűzte:

- Kilenc angol férfi feleségéről lehet szó. Milyen alapon tételezi fel, hogy éppen az enyém beszélt Itiának a vízhordásról?

- És ön nem beszélt neki erről?

Purcell leült.

- Persze hogy nem - felelte, és vállat vont. - Miért beszéltem volna? Milyen érdekem fűződnék hozzá? Mindjárt azzal fog vádolni, hogy én szerveztem meg a kelepcét!

- Semmi ehhez hasonlóval nem vádolom. Amikor a feketék bevették magukat a bozótba, miért nem értesített engem?

- Miért kellett volna értesítenem?

- Hogy elszállíthassam a barlangból a fegyvereimet.

- Szóval már nem az a véleménye, hogy én árultam el a maga rejtekhelyét a tahitiaknak?

- Ezt nem értem - mondta meghökkenve Mason.

- Most elárulta magát! - állapította meg Purcell. Felállt, és egyik lábát a zsámolyra tette. - Soha nem is hitte, hogy én lepleztem le a tahitiak előtt a maga rejtekhelye titkát.

Mason elvörösödött, pislogott, s mereven nézett Purcellre.

- Legyen szíves, magyarázza meg ezt jobban.

- Nem vádolhat engem egyfelől azzal, hogy elárultam a titkát, és másfelől azzal, hogy nem fi-gyelmeztettem. Vagy áruló vagyok, vagy meggondolatlan. A kettő között választania kell!

- Nem látom, hol itt az ellentmondás - vágott vissza Mason. - Éppen mert nem értesített engem, azért tételeztem fel, hogy maga árulta el a titkot.

MacLeod félrehajtotta a fejét. Jól manőverez az öreg, meg kell adni. Soha nem hitte volna, hogy ilyen ügyesen forgatja a kormányt.

- De hiszen azt se tudtam, hol van az a barlang! - kiáltott fel haragosan Purcell. - Még azt sem sejtettem, hogy végrehajtotta a tervét, és valóban átszállította a fegyvereket! Azt nem tételezhettem fel, hogy rajtam kívül mástól kér segítséget, Vaa pedig megtagadta, mert félt a tupapahuktól.

- Feleségemnek sikerült úrrá lennie érzelmein.

- Hát ezt meg honnan tudtam volna? - kérdezte elkeseredetten Purcell. - Nincsen szerencsém olyan alaposan ismerni felesége őnagyságát, mint önnek!

Mason élesen tiltakozott:

- A feleségemet hagyjuk ki ebből a vitából.

- De komolyan mondom, kész őrület ez az egész! Egy negyedóra óta a legfantasztikusabb vádakat vagdossa a fejemhez! Maga szerint én vagyok a bűnös mindenben! Még ha semmit sem teszek, akkor is bűnös vagyok! Amikor a felelősség kérdéséről beszélünk, talán mégsem kellene megfeled-keznie arról, hogy maga tanította meg a tahitiakat puskával bánni, és a maga puskáival lövöldöz-nek!

- Ismételten kérem, hogy az én személyemet hagyjuk ki a játékból!

- Talán inkább az enyémet hagyjuk ki! Miért volnának magának külön előjogai ebben a vitában? És milyen más jogcíme van arra, hogy bíráskodjék fölöttem, mint a kezében szorongatott puska?

Egy lövés dördült el valahol messze. Purcell elhallgatott, elsápadt, és mozdulatlanra dermedt. A védekezés hevében egészen elfeledkezett Uiliről.

- Az a gyanúm, hogy a Baker gyereknek sikerült elsüllyesztenie Ohut - állapította meg vontatottan MacLeod.

Mason a hegy felé fordította fejét, és félhangosan azt mondta:

- Ezt jól csinálta!

Smudge is arrafelé fordult, de nem szólt semmit.

Mind a hárman mozdulatlanul, mereven nézték a hegyet, és vártak. Mason előhúzta zsebóráját, amelynek ketyegése egyszerre betöltötte a szobát. Ha nem dördül el újabb puskalövés, ez azt jelenti, hogy Bakernek sikerült elmenekülnie. Purcell szorongón fülelt. Soha még ilyen feszülten, ilyen szenvedélyesen nem hallgatózott, de nem hallott mást, mint a néma csöndet.

Aztán gyors egymásutánban még két dörrenés hallatszott. Purcell felkelt, és zsebre vágta két ke-zét.

- Elkapták! - állapította meg halkan Mason.

- Mire alapozza ezt a kijelentést? - szólt rá élesen Purcell.

- Neki nem volt elég ideje arra, hogy újra megtöltse a fegyverét. Tehát amazok lőttek.

- De hátha elhibázták!

- Lehet.

- Nem lehet - jelentette ki egy pillanattal később MacLeod. - Csak két lövés hallatszott, holott hárman vannak. Ha a két első elhibázta volna, akkor a harmadik is rálőtt volna.

- A harmadik talán mással van elfoglalva - vitatkozott tovább Purcell kétségbeesetten. - Lehet, hogy Amureiát üldözi most.

- Ez így nagyon valószínűtlen - jegyezte meg Mason. - Nyilván mind a hárman Bakerre támadtak. Amureiával ráérnek később foglalkozni.

- Azt se felejtse el, hogy mindegyiküknek két puskája van - szólt közbe MacLeod. - Ha elhibázták volna ezt a Baker fiút, akkor további puskalövéseket kellett volna hallanunk.

- De talán nincs állandóan megtöltve mind a két puskájuk - felelte elkeseredetten Purcell.

MacLeod vállat vont, s összenézett Masonnel, mint aki azt mondja: “Nem érdemes vitatkozni ve-le, tagadja a nyilvánvaló tényeket.” S ez a pillantás nagyobb hatást tett Purcellre, mint az ellene eddig felhozott összes érvek. Lehunyta szemét. S abban a pillanatban felmerült Baker képe. Ott feküdt a köveken, fakón, élettelenül, mellén fekete lyuk tátongott.

Mason, aki Purcellt figyelte, megdöbbenéssel állapította meg, milyen merevek lettek egyszerre vonásai. Már-már a nyelvén volt: “Igazán nagyon sajnálom, Purcell úr!” De erőt vett magán. Még-sem nyilváníthatja az ember részvétét egy vádlottnak, gondolta magában.

Purcell leült, térdére tette két kezét, fejét egyenesen tartotta, nyakizmai megfeszültek és kiduz-zadtak, s merev tekintettel bámult maga elé.

Smudge türelmetlenül simította hátra homlokába hulló haját. Purcell kábultságából ismét némi bátorságot merített; megint mert mozogni. MacLeod válla gödrébe támasztotta puskája csövét, s csontvázujjaival dobolni kezdett a térdén. Aztán megfogta bal kezével jobb keze ujjait, és húzgálni kezdte őket, egyiket a másik után, csak a hüvelykujját hagyva ki. Amikor befejezte, ugyanezt kezdte a másik keze ujjaival. Valahányszor megrántotta egyik ujját, először halk, azután hangosabb roppanás hallatszott. Amikor a tevékenységével végzett, felemelte fejét, és Smudge-ra pillantott. Smudge köhécselt, előrebökte patkányképét, s megvető arccal Purcell felé mutatott. MacLeod azután a padlót kezdte kaparászni lábával, és Masonre nézett, Mason azonban elkerülte tekintetét. Legszívesebben elment volna innen, de ugyanakkor gyávaságnak érezte ezt az óhaját, és szem-rehányást tett érte önmagának. Az a kötelessége, hogy végigvigye a dolgot. Folytatnia kellene a kihallgatást, gondolta, de nem tudta rászánni magát. Purcell dermedtségéről eszébe jutott, hogy ugyanilyen kábult volt ő maga Jimmy halála pillanatában.

Mintha valaki elsurrant volna a ház jobb sarkánál, a fészer felé.

Mason felkapta puskáját, ültében hirtelen megfordult, és térdre ereszkedett. De nyomban fel is kelt. Az asszonyok voltak. Egyenként jöttek, olyan nesztelenül settenkedtek a házhoz, mint a me-nyét szokott, aztán megálltak, szorosan egymás mellett, a tolóajtó előtt, de nem léptek be a szobába. Ivoa és Vaa kivételével ott voltak valamennyien. Sötét, tömör, mozdulatlan csoportban áll-tak, amelyből Omaata magas alakja emelkedett ki. Nem szóltak semmit. Csak a szemük beszélt.

Mason összevonta szemöldökét, majd büszkén állapította meg magában, hogy Vaa nem mozdult el őrhelyéről. Olyanféle kézmozdulatot tett, mint aki alkalmatlankodó legyeket akar elkergetni, s türelmetlenül így szólt:

- Menjenek innen! Menjenek innen!

Senki sem mozdult.

- Omaata! - szólt rá Mason parancsoló hangon. - Mondja meg nekik, hogy menjenek el!

Omaata nem válaszolt. Mason most MacLeodra nézett, mintha őt kérné, lépjen már közbe… MacLeod a fejét rázta. Semmi kedve nem volt Horoa ékesszólását magára zúdítani, különösen a nyilvánosság előtt.

Mason végignézett az asszonyokon. Mindegyik szempár rá szegeződött sötéten, figyelmesen.

- Mit akarnak?! - kiabált rájuk ingerülten. De választ nem kapott.

Purcell mozdulatlanul ült a helyén. Nem magába roskadva, inkább feszülten, összehúzódva, mintha merevgörcsöt kapott volna hirtelen. Arca mozdulatlan volt, tekintete merev, szeme tágra nyílt, és mert pillája meg sem rezzent, könnye kicsordult és végigfolyt arcán. Megrázó volt ez az ellentét merev, közönyös, szinte megkövült arca s a rajta csorgó könnycseppek között.

Mason Purcellt nézte, s nem tudta rászánni magát arra, hogy megszólaljon. Még mindig ott kísértett benne annak a tíz percnek az emléke, amelyet kabinjában töltött Jimmy meggyilkolása után. Látta magát, amint ott áll a nyitott pisztolyok előtt, két keze a doboz fedelén. A szemközti hajóablakra bámult, látta ugyan, de mégsem látta, s képtelen volt gondolkozni. A doboz fedele kicsúszott keze közül, halk kattanás hallatszott, összerezzent, lenézett a pisztolyokra. Jimmy meghalt. Aztán hirtelen kialudt minden fény, egyedül volt a sötétségben, feje fölött mintha összecsapott volna a hideg, jeges víz, fulladozott…

Smudge kezdett türelmetlenkedni. Első pillantásra megállapította, hogy Ivoa nincsen az asszonyok között. Nyilván ott ólálkodik a ház körül, a bozótban, kezében a flinta, olyan nesztelenül mo-zog, akár a kígyó, és csak az Isten tudja, nem jut-e eszébe, hogy beléeresszen egy golyót, amikor ő, Smudge, kilép az ajtón, csak úgy, minden különösebb ok nélkül, vagy azért, hogy megelőzze őt. Fészkelődni kezdett a zsámolyon, MacLeod tekintetét kereste, és halkan megkérdezte:

- Mi lesz? Megyünk már?

MacLeod állával Mason felé intett, és elfintorította arcát. Várni kell. Az öreg láthatólag szél ellen hajókázott, bevonta az összes vitorlákat. Nyilvánvaló, nincs benne elég svung, hogy folytassa a tárgyalást; különben az egész tárgyalás az ő ötlete volt, a keserves mindenségét az egésznek, csak tudná az ember, mi a fenét vettek a fejükbe ezek az átkozott szerecsen tyúkok, és mi a csudának ácsorognak itt, mit bámulják őket, hogy a szemük majd kiesik, s nem szólnának egy mukkot, az Istennek se…

- Menjünk! - szólalt meg MacLeod.

S olyan hirtelen állt fel, hogy zsámolya felborult, s nagy zajjal zuhant a padlóra. Purcell összerezzent, felállt, hunyorgott, s kínosan lassú mozdulattal, mintha a nyaka fájna, jobbra fordította fejét, és MacLeodra nézett. Aztán ugyanilyen lassan balra fordult arca, tekintete végigsiklott Smudge-on, de nem akadt meg, valamivel tovább időzött az asszonyok csoportján, s végül Mason arcán állapo-dott meg.

- No, mi lesz?! - kiáltott fel hirtelen támadt haraggal. - Mire várnak? Lőjenek már le!

MacLeod felállította a zsámolyt és leült. Mason arca sötétpiros volt.

- Reméljük, Purcell úr — mondta aránylag nyugodt hangon -, hogy Baker meggyilkolása más belátásra bírta önt.

- Miféle belátásra?

Egy pillanatig csend lett.

- Őszinte leszek önhöz, Purcell úr - szólalt meg azután, szemét lesütve, Mason. - Csupán feltétele-zett vádak szólnak egyelőre ön ellen. E feltevéseket azonban jelentősen alátámasztja, sőt bizonyító erejűvé teszi az a körülmény, hogy ön nem hajlandó hozzánk csatlakozni, s velünk együtt harcolni a közös ellenség ellen.

Az utolsó mondatnál, mintegy a nagyobb nyomaték kedvéért, felemelte kezét. Azután visszatette térdére, s így folytatta:

- Világos azonban, hogy amennyiben Baker meggyilkolása következtében megváltoztatja álláspontját, semmi okunk sincs többé gyanúsítani önt.

- Ez más szóval azt jelenti - kiáltott fel méltatlankodva Purcell -, hogy vagy hajlandó vagyok ma-gukkal lövöldözni, vagy megállapítják, hogy bűnös vagyok! És ezt nevezik maguk igazságszolgálta-tásnak! Hiszen ez zsarolás! Közönséges zsarolás! Most kezdem csak érteni, miért rendezték maguk ezt az egész tárgyalást! Azért, hogy egy puskával több legyen a maguk táborában…

- Purcell úr! - felelte Mason, szintén valamivel hevesebben. - Maga zsarolásról beszél! Nos, vegye tudomásul, hogy az ilyenfajta zsarolást, ha ugyan annak lehet nevezni, készséggel vállalom! Tuda-tában vagyok annak, hogy felelősséggel tartozom a szigeten levő brit állampolgárokért. Háború van, Purcell úr, s én győzni akarok ebben a háborúban. A feketék alighanem már csak hárman vannak e percben: Mehani, Tetahiti és Timi. Mi viszont négyen vagyunk… ha önt is számítom.

Rövid szünetet tartott, két kézzel megmarkolta puskáját, s hozzáfűzte:

- Ha ön mellénk áll, ez döntő jelentőségű lehet. Újabb szünet után folytatta:

- Ha ellenben megtagadja tőlünk segítségét, ön maga zárja ki saját magát kis közösségünkből…

- És így bűnössé válok! - vágott közbe maró gúnnyal Purcell.

- Nem érintenek gúnyos megjegyzései, Purcell úr. Tudom, hogy mi a kötelességem, és teljesíteni fogom. Az életünkkel játszunk mind a hárman. Ha ön nem hajlandó segíteni nekünk, akkor kényte-lenek vagyunk ellenségeink közé sorolni, s ennek megfelelően bánni önnel…

Purcell zsebre vágta két kezét, néhány lépést tett a szobában, s felháborodása hirtelen szerte-foszlott. Hiszen ez az egész képtelen őrület! Tegnap Mason felkérte, hogy legyen a fia keresztapja, ma pedig hajlandó főbe lőni. Igen ám, de tegnap óta valóban nagyot változott a helyzet a szigeten: a “feketék” immár nem elhanyagolható ellenfelek, amióta megtalálták a puskákat. “A félelem - gondolta Purcell. - A félelem magyarázza meg. A legjámborabb ember is kegyetlenné válik, ha fél.”

- Hasznukra lehetek úgy is, ha nem fogok fegyvert - felelte. Mason felé fordult, és ránézett. - Tegnap a tanács azzal bízott meg, hogy vegyem fel a kapcsolatot a tahitiakkal. Ma is az a szándékom, hogy megpróbálom ilyen módon helyreállítani a békét.

- A békét! - kiáltott fel Mason. - Mondhatom, maga igazán úgy gondolkodik, hogy a magunkfajta ember nem éri fel ésszel! Azt javasolja, hogy éljünk békességben ezekkel a nyomorult fickókkal, akik öt embert meggyilkoltak közülünk!

- Pontosan így gondolom - felelte Purcell keserűen. - Közülünk öt, közülük három. Talán ideje vol-na abbahagyni!

MacLeod vállat vont.

- Ez jellemző magára, Purcell. Egyre a biblia, egyre Jézus Krisztus jár csak az eszében. Ilyen elva-kult embert még nem láttam! Az ember elmond egy kurta kis imát, és a feketék szépen megfehé-rednek, mi?! Aztán még egy kis ima, és szárnyuk is nő! Aztán gyerünk, hátszél, szép idő, óránként tíz csomó sebesség, irány a Paradicsom! Ide hallgasson, Purcell, megmondom magának őszintén, én utálom ezeket a fickókat! Gyávák is, alattomosak is, meg minden egyéb, ezekkel nem lehet kez-deni semmit, az állatoknál is kevesebbet érnek! Ez a véleményem! Tegyük fel egy pillanatra, hogy ezek az átkozott szerecsenek békét kötnek velünk, a saját vérükkel írják alá, és Jézus Krisztus sze-mélyesen tanúskodik hozzá! Hát én nem bízom bennük akkor sem! Előbb-utóbb úgyis újra kezdődik a kalamajka! Én pedig úgy gondolom, hogy semmi értelme úgy leélni az egész életemet ezen a szigeten, hogy örökösen törjön miattuk a frász! Akkor már jobb most alaposan beleszállni, és elintézni egyszer s mindenkorra a dolgot, azt a keserves istenfáját!

- Mindez mellékvágányra visz bennünket - szólalt meg Mason. - Egy kérdést tettem fel önnek, Purcell úr, és várom a válaszát!

Purcell az asztalhoz lépett, sarkon fordult, és az asszonyokra nézett. Gyorsan, halk hangon azt mondta nekik, tahiti nyelven:

- Meg akarnak ölni, mert nem vagyok hajlandó puskát fogni.

- Nem hagyjuk! - felelte Omaata.

- Az sem, aki a tőled balra levőtől balra van?

- Az sem! - felelte Tumata.

Purcell rámosolygott. Smudge jelenlétében nem akarta kimondani a nevét.

- A haragos szép kanca sem?

- Az sem! - felelte Horoa.

- Miket mesél itt maga nekik?! - kiáltott közbe dühösen Mason.

Purcell végignézett rajta, tetőtől talpig, s félvállról, de nagyon határozottan vetette oda a választ:

- A saját házamban vagyok.

És szemét a földre sütve megint járkálni kezdett. Tegyen úgy, mintha engedne a kényszernek? Fogadjon cl egy puskát, s az első adódó alkalommal vegye be magát a bozótba? Nem! Nem szabad megalkudni. Még a megalkuvás látszatát sem vállalhatja. Mélyet lélegzett. Szíve vadul verdeste bordáit. Megborzongott. Hátán megint végigfutott a hideg.

Zsámolyához ment, s megállt, ugyanolyan hanyagul, mint előbb: fél lábát a zsámolyra tette, térdére könyökölt, másik kezét pedig zsebre vágta.

- Mason úr! - szólalt meg halk, komoly hangon. - Ön választ kér tőlem. Válaszom a következő: először is, nem sokat érnének vele, ha fegyvert fognék, mert nem tudok bánni vele; másodszor, sem puskával, sem puska nélkül nem vagyok hajlandó az emberölés bűnét elkövetni.

A szobában senki sem mozdult. Smudge zsámolyán kuporgott, szemét lesütötte. Mason, mintha kővé dermedt volna, mereven maga elé bámult. Csak MacLeod nézett Purcellre. Kemény gyerek ez az angyalka, meg kell adni. Különben ő tudta előre, hogy az öreg kudarcot vall.

- Ha jól értettem önt, a válasz: nem - szólalt meg Mason. Minden indulat nélkül beszélt, s tekintete furcsán merev és kifejezéstelen volt.

- Úgy van.

- Akkor hát tudom, mi a teendőm - jelentette ki Mason tompán.

És felhúzta puskája kakasát.

- Ohó, lassan a testtel! - szólalt meg MacLeod. - Előbb szavazzunk!

- Szavazzunk? - ismételte Mason ugyanolyan tompán és gépiesen.

De azért leeresztette puskáját.

- Nem maga határoz egyedül - jegyezte meg nyersen MacLeod. - Hárman vagyunk, vagy mi a szösz!

Mason úgy nézett rá, mint aki nemigen tudja felfogni, miről van szó. Aztán felemelte jobb kezét, és szórakozottan azt mondta:

- Bűnös.

- Tartózkodom a szavazástól - jelentette ki MacLeod nyomban. Smudge még mindig mozdulatlanul ült a helyén; fejét lehajtotta, nyakát behúzta válla közé. Hallgatott.

- Smudge? - szólt rá MacLeod.

Smudge összerezzent, ijedt pillantást vetett az asszonyok felé, majd gyorsan, bizonytalanul azt mondta:

- Nem bűnös.

- Micsoda?! - kiáltott fel Mason.

- Nem bűnös - ismételte meg Smudge.

Purcell elnevette magát; ideges, szaggatott volt a nevetése. Kész komédia! A gyilkos menti meg az életét. Leült, mert lába reszketett. Még mindig nem tudta abbahagyni a nevetést.

Mason hallgatott, sápadtan, elképedve. MacLeodra nézett, és fojtott, tompa hangon megkérdezte:

- Mit jelentsen ez?

- Hogy Purcellt felmentettük - felelte MacLeod.

Két keze hüvelykujját bedugta a nadrágját tartó övbe, és zsámolyát billegetve, fejét az ajtónak támasztotta, és kissé félrehajolva összehúzott szemmel nézett Masonre. Keskeny ajka alig észre-vehető vigyorra húzódott. Az öreg még mindig nem ért semmit. Buta, mint minden angol. Buta és konok.

Mason négyszögletű homloka mögött valóban most kezdett csak felderengeni a szavazás értelme. Fakó arca egyszerre sötétvörössé vált, és szaporán hunyorogni kezdett.

- MacLeod! Maga elárul engem! - kiáltott fel.

- Nem árulok én el senkit és semmit! - felelte elnyújtott orrhangon MacLeod. - Mi a csudának kell mindenütt árulót keresni, kapitány? A végén ebbe fogunk belebolondulni itt, a szigeten. Ez az egész tárgyalás a maga ötlete volt, nem az enyém. Igaz? Rendben van, tegyük fel a legjobbat. Te-gyük fel, hogy Purcell begyullad, merthogy agyon akarják lőni, és vállalja, hogy fegyvert fog. Én ugyan sose bíztam ebben, de tegyük fel, hogy nyert ügyünk van. Egy puskával többet jelentett vol-na nekünk, és ez megérte a próbát.

S mert Mason szóra nyitotta a száját, MacLeod felemelte jobb kezét, és méltóságteljesen leintet-te:

- Egy pillanat, kapitány úr, ha szabad kérnem! Elvégre fehér emberek vitatkoznak egymással. Megtárgyalhatjuk a kérdést nyugodtan, ahogy úriemberekhez illik. Amint mondtam, ha Purcell vállalja, hogy puskát fog, nyert ügyünk van. Csak az a bibi, hogy Purcellnek eszében sincs ezt meg-tenni. Márpedig én ezt előre láttam, maga sem vonhatja kétségbe, kapitány úr. Purcellt ismerem töviről hegyire. Vallásos ember. Hisz benne, ebben olyan kemény, mint a tölgyfa, amiből a hajópa-lánk készül.

- Mindezek a szempontok…

- Hagyjon már engem is beszélni! - kiáltott fel türelmetlenül MacLeod. - Én nyugodtan hagytam magát dumálni egy álló óra hosszat. Most már rám is sor kerülhet, nem? Szóval folytassuk. Purcell visszautasítja a javaslatot. Nem hajlandó. De nem ám. Embert ölni? Borzalom! A felebarátomat eltenni láb alól? Soha, mondja ő. Egyszóval, Gábor arkangyal nem fog puskát. A dolognak tehát fuccs. Ha pedig fuccs, akkor fuccs, mondom én! És attól nem lesz kevésbé eltolva, hogy maga főbe lövi Purcellt, kapitány úr!… Mert mit ér vele? Semmit a világon. Ezzel még nem lesz több puskánk! De nem ám!

- Igazság is van a világon - mondta Mason.

- No hiszen! - vágott vissza MacLeod, lassan visszazökkenve szokott, gúnyos stílusába. - No hiszen! Amint mondja, kapitány úr, igazság is van a világon. Csak éppen hogy én ebben a pillanatban teszek rá. Sőt, ha meg nem sértem vele, maga is! Bebizonyítsam? Hát például, amikor azt a históriát tálalta fel az előbb, hogy a mi Gábor arkangyalunk árulta el a feketéknek, hová vannak eldugva a puskák, hát engedje meg, magunk között vagyunk, úgy mondom ezt, mint egyik úriember a másiknak, a fene tudja, mi ez, igazság-e vagy igazságszolgáltatás, de én ezt nemigen hiszem, uram! No, jó, gyerünk tovább. Tárgyalás közben mondhat az ember mindenfélét, ezt is, azt is, de amikor a tárgyalásnak vége, mégiscsak kibújik a szög a zsákból. Ki bizony, és csuda hegyes, és jó lesz vigyázni, hogy meg ne szúrja az embert. Én mondom magának, elhiheti. Ha volna még igazság ezen a szigeten, akkor ennek a Smudge nevű fickónak már ott kellene himbálóznia a nagy fügefa legmagasabb ágán, először azért, merthogy egy polgártársát céltáblának nézte, méghozzá korán reggel, amikor az ilyesmi igazán illetlenség (ahogy a mi angyalunk mondotta), kettedszer meg azért, mert kicsi híján lelövette magát a Baker gyerekkel a bozótban, az utolsó csirkefogó, mármint hogy Smudge barátunk, és ezzel még egy puska veszteséget okozott volna a mi csoportunknak. Gyerünk tovább. Az igazság a jelen pillanatban úgy áll, hogy nyugodtan lerakhatjuk a hajó fenekére a tartalék vitorlák közé. Jelen pillanatban sokkal fontosabbak az én saját kis érdekeim, kapitány úr! Itt van a nagybecsű irhám, benne a csontjaim, és az egyéb szerveim, és igazán nem látom be, mit nyernék vele, ha golyót eresztenék a mi Gábor arkangyalunkba. Ellenben tisztán látom, mit veszíthetek a dologgal…

- Mit veszíthet vele? - szólt közbe Mason.

MacLeod szünetet tartott. Megengedhette magának: olyan jól készítette elő a mondókáját, hogy eszébe sem jutott senkinek félbeszakítani. Még Masonnek sem. Purcell is lenyűgözve hallgatta. Micsoda lendülettel beszél! És milyen szabad szájú! MacLeod valóban gyűlöletes alak, de azért… Nem csupán a kapzsiság mozgatja, hanem a játékszenvedély is. Hosszú, sovány két hüvelykujját még mindig a nadrágszíjába akasztotta, végtelen hosszú lábát előrenyújtotta, beesett arca meg-elevenedett, s fölényesen, boldogan nézett végig hallgatóin. Vége volt annak az időnek, amikor Masonnek engedte át a főszerepet, s maga a háttérbe húzódott. Most övé volt a színpad. Alaposan ki is élvezte ezt a helyzetet. “Igen, a játék - gondolta magában Purcell -, a játék nagyon fontos neki. Csak az a baj, hogy az életünkkel játszik.”

- De még mennyire, hogy veszíthetek! - szólalt meg ismét MacLeod. - És nem is csak én egyma-gam. Maga is! Smudge is. “Nem bűnös”, mondta az előbb Smudge. Óvatos fickó! Merthogy van itt a természet szabad ölén egy hölgy, a kezében a maga egyik flintája, és az bizony fenemód rossz néven venné, ha a férjecskéjét baj érné. S ha netán nem vette volna észre, kapitány úr, a maga háta mögött is ott áll egy néhány tetőtől talpig fekete hölgyike, azoknak szintén nem nagyon tet-szenék az efféle! Bizony isten nem! Tudjuk, hogy mind bolondul Purcellért. Ő a kedvencük, a mi angyalkánk! Egyre nyalják-falják, dédelgetik! A testvérük! A babuskájuk! A Jézuskájuk! Bele vannak esve egytől egyig! Nézzen csak rájuk, kapitány úr! Forduljon meg, legyen szíves. Biztosítom, meg-éri a fáradságot. Szó sincs, kérem, nevetgélésről meg énekről, még a feneküket se riszálják! De nem ám! Nézzen rájuk! Mint a szobrok, úgy állnak. A szájukat lepecsételték. A fogacskájukat összeszorítják. A szemük éles, mint a borotva…

- Maga asszonyoktól fél? - kérdezte megvetően Mason.

- Bizony, hogy félek! - felelte MacLeod nyomatékosan. - És ha maga is olyan jól ismerné őket, mint én, maga is félne tőlük! Náluk komiszabb teremtés nincs a világon, kapitány úr, ezt elhiheti nekem. Akkor már szívesebben verekszem meg azzal a három csirkefogóval odaát! Magunk között megmondom azt is, hogy éppen elég a három férfi nekem, eszem ágában sincs még a vahinékat is magunkra uszítani. Tegyük fel, hogy azt mondom Purcellre, bűnös. Rendben van. Fogom a puská-mat, és elküldöm Gábor arkangyalt a kedves papájához, a mennyországba. És mi lesz utána? Maga szerint mit csinálnak a vahinék? Abban a pillanatban ránk vetik magukat, Omaatával az élükön. Erre mérget vehet. Vagy nekimennek Vaának, jól elpáholják, és elszedik tőle a puskákat. Eredmény: egy újabb fegyveres csoport veszi be magát a bozótba, és nem hinném, hogy valami nagyon jóindulatú lesz velünk szemben!

- Ez a sok beszéd mind… - szólalt meg Mason, és keze görcsösen markolta a puskát.

Ám ebben a pillanatban roppant súly nehezedett jobb vállára. Hátrafordult. Egy széles fekete kéz volt.

- Nincsen több víz - mondta Omaata angolul.

- Engedjen el! - kiabált rá dühösen Mason. Megfogta az óriási asszony csuklóját, és igyekezett le-fejteni kezét magáról. Omaata mintha észre sem vette volna erőlködését. Roppant anyaként emelkedett magasan Mason fölé.

- Nincsen több víz! - ismételte meg, és hangja úgy dübörgött, mint távoli vízesés visszhangja.

- Micsoda? Nincs víz? - kiáltott fel MacLeod. - Hát a víztartályok a piacon?!

- Felborították őket.

- Felborították? - szólalt meg Mason. - Kik borították fel?

Abbahagyta a sikertelen próbálkozást. Felette úgy ragyogott Omaata óriási, fekete arca, mint a hold. Látta összeszorított ajkát, táguló orrlyukait, nagy, nedvesen csillámló szemét.

- Ők - felelte mély mellhangján.

- Honnan tudod? - kiáltott rá MacLeod, és felállt.

- Itia mondta.

- Mikor? - kérdezte remegő hangon Smudge. Felállt ő is.

- Most. Most jöttek, ebben a percben.

Másik, szabad kezével jelezte, hogyan borították fel a víztartókat. Aztán így szólt:

- Itia elmondta, mit üzennek…

- Mit mondott? - üvöltötte halálsápadtan MacLeod.

- Hogy a vahinék jöhetnek a patakhoz inni. A peritanik nem. A peritanik nem fognak inni.

13

Omaata lassan elhúzta kezét, és Mason végre meg tudott moccanni. Az újabb csapás arra ösztö-kélte, hogy cselekedjék. De mihelyt felállt, átlátta, hogy nincs mit tenni. A feketék elfoglalták a sziget egyetlen ivóvízlelőhelyét, lesbe fognak állni, s úgy szedik le majd az angolokat egymás után, mint a galambokat.

A négy férfi összenézett. MacLeod megnyalta szája szélét, s a másik három nyomban tudta, mit érez. A vízhiány veszélyétől máris szomjas volt.

- Csak egy megoldás van! - szólalt meg Mason, s hangja remegett. - Be kell törni a bozótba! Támadni!

MacLeod ránézett, egy pillantást vetett Smudge-ra, és leült.

- Nem nagyon lelkesít az az ötlet, hogy hanyatt-homlok a karmaik közé rohanjak - jegyezte meg orrhangon. - Egy lépést se tehetünk észrevétlenül a bozótban. Az asszonyok nyomban értesítik őket.

- Szívesebben pusztul el szomjan? - kérdezte mogorván Mason. MacLeod vállat vont, és nem fe-lelt.

- Talán megpróbálkozhatnánk azzal, hogy éjszaka megyünk a patakhoz - szólalt meg Smudge. - A nőket küldenénk előre az edényekkel. Ha a feketék kidugják az orrukat, lepuffantjuk őket.

- Tökkelütött hülye! - torkolta le MacLeod. - Mit hordasz a nyakadon fej helyett?! Mi?! A feketék-nek se ment el az eszük. Ezt már megmutatták. Hagynák, hogy az asszonyok megtöltsék a sajtáro-kat, és éppen hogy az orruk hegyét se mutatnák. Visszafelé nyírnának ki bennünket.

- Maga úgy beszél, mintha mindig nekik kellene győzniük ellenünk - jegyezte meg haragosan Ma-son. - Nem is értem a maga viselkedését, MacLeod.

- Ezt igazán őszintén sajnálom - felelte MacLeod nyugodtan. - Úgy viselkedem, kapitány úr, ahogy viselkedem. Semmi okot nem látok rá, hogy változtassak a viselkedésemen. Egyébként csak azt akartam mondani, hogy a bozótban nem győzhetjük le a feketéket. Itt kell megverekedni velük.

Smudge leült, és nagyot nyelt.

- És ha nem támadnak? - kérdezte kihívóan. - Akkor mit csinálunk? Várunk? Szomjan döglünk?

MacLeod epésen rávigyorgott, s nem méltatta válaszra. Purcell hallgatott. Csodálkozva látta, mi-lyen ellenségesen méri egymást végig a három ember. MacLeod leplezetlenül, megsemmisítően lenézte társait, Mason és Smudge pedig különösképpen mintha szövetséget kötött volna ellene, és őt tenné felelőssé a helyzetért.

- Ó, nagy csónak főnöke! - szólalt meg most Omaata angolul. Mind a három férfi hátrafordult, és csodálkozva nézett rá. Zavarukban egészen megfeledkeztek róla, hogy az asszonyok is itt vannak.

- Hallgass rám, ó, főnök! - folytatta Omaata. - Fogjuk edényeket, és elmegyünk edényekkel, Adamo jön velünk. Elmegyünk azokhoz - magyarázta tovább, szemét szemérmesen lesütve -, és Adamo mondja azoknak: mi adunk batátát, banánt, mangót, avogádókörtét. Ti adtok vizet.

Mély csönd támadt a szobában, amikor Omaata befejezte mondókáját.

- Hát… talán… - szólalt meg néhány pillanat múlva MacLeod. - Tényleg kíváncsi vagyok, mit za-bálnak ezek a kurva feketék tegnapelőtt óta. A gyümölcs meg a főzelék mind a felénk eső oldalon van, nyílt terepen.

Aztán tárgyilagos, közönyös hangon hozzátette: - Esetleg menne a dolog, ha Purcell hajlandó.

Nem nézett Purcellre. A lábát bámulta.

- Miért ne volna hajlandó? - kérdezte kihívóan Smudge, mintha Purcellnek minden oka megvolna arra, hogy feláldozza magát érte. De ő sem nézett Purcellre. MacLeod kinyújtott, hosszú lábát, két sarkát egymás mellé tette, s lába fejét merőlegesen széttárta. S mert két lába nem pontosan de-rékszögben állt egymásra, összehúzta szemét, és helyesbítette a szöget.

- Lehet, hogy Purcellnek nincs kedve a Timi rejtekhelye körül sétálni - jelentette ki minden indulat nélkül.

- Ő is ugyanúgy szomjazik, mint mi - felelte erre Smudge követelőző hangon.

Mason állva maradt. Két kezével puskájára támaszkodott. MacLeod megint egymáshoz illesztette két lábát, és ránézett. De Mason még mindig hallgatott. Méltóságán alulinak érezte, hogy kéréssel forduljon Purcellhez.

- Van valami esélyünk rá, hogy megy a dolog - ismételte meg közönyösen MacLeod. - Nyilván majd éhen döglenek azok a kurva fickók.

- Ha éhesek, lejöhetnek éjjel hozzánk gyümölcsöt csórni - vetette ellene Smudge.

- Csakhogy akkor úgy járnak, mint mi járnánk a pataknál: flintával várjuk őket - felelte MacLeod.

Aztán így folytatta:

- Talán éppen ezért vágnak el minket a víztől. Talán cserélni szeretnének. Hoci-nesze alapon. Ez az én véleményem, fiúk.

És még mindig az előbbi elfogulatlan, tárgyilagos hangon vonta le a következtetést:

- Van valami kis esélyünk rá, hogy klappoljon a dolog. Szerintem ez a helyzet.

Most már Purcellre nézett. De hasztalanul. Purcell szeme Omaata pillantását kereste. Valami rejtett szándékot vélt kiolvasni az asszony tekintetéből, s ezt próbálta megfejteni.

- Azt tanácsolod, hogy fogadjam el? - kérdezte tőle tahitiül.

- Igen, azt tanácsolom - felelte Omaata. Arca meg sem rezzent. Purcell járkálni kezdett a szobában. Nem akart olyan színben feltűnni, mintha az Omaatával imént folytatott beszélgetéstől függ-ne elhatározása. Hirtelen valami rendkívüli vidámság öntötte el. Gondjai egy csapásra szertefosz-lottak. Derűsnek és könnyűnek érezte magát. Még a víz sem jelentett már problémát.

- Igazán örülök, hogy az ellenem indított per ilyen szerencsésen végződött - szólalt meg csengő, emelt hangon. - Különben aligha volnék abban a helyzetben, hogy szívességet tehessek önöknek.

És szinte kitörő jókedvvel fűzte tovább mondanivalóját:

- Amikor legutoljára került sor bírósági tárgyalásra a szigeten, Mason úr volt a vádlott. Nagyon örülök, hogy az ő pörének kimenetele is kedvező volt. Máskülönben ma nem volna részünk abban a szerencsében, hogy Mason urat körünkben üdvözölhessük.

Rámosolygott mindenkire, külön-külön. MacLeod és Smudge ránézett, Mason elvörösödött, pis-logni kezdett.

- Már mondtam egyszer - mordult fel -, hogy egyáltalában nem vagyok önnek hálás akkori közbe-lépéséért.

- No de hát ez magától értetődik - jelentette ki kedvesen Purcell.

Gondtalannak, boldognak, jókedvűnek érezte magát. Uramisten, hogy is tudtam elviselni ezeket az őrülteket, gondolta magában; majd egészen más tárgyra ugrottak gondolatai, hirtelen eszébe jutott Ivoa, látta, amint ráfogja puskáját Smudge-ra. Ettől egészen elérzékenyült.

- No, mi lesz, hajlandó? - kérdezte Smudge, bátorságot merítve a Purcell arcán elömlő boldog ki-fejezésből.

Purcell ránézett. Ebben a pillanatban még Smudge iránt sem érzett ellenszenvet. Hogy rettegett ez a Smudge, ez a szerencsétlen kis patkány attól, hogy szomjan kell vesznie! “És én is, bizony én is” - gondolta magában. Halkan felnevetett. Eszeveszett vidámságot érzett. Könnyed, gyors léptek-kel járkált a szobában. Mintha rugalmas volna a padló, úgy pattant vissza róla a lába. Mind a hár-man tőle várják a döntést. Mind a hárman azt várják tőle, hogy kockára tegye értük az életét. Kész komédia! Az “áruló” életét kockáztatja a “közösségért”. Űristen, hiszen ezek mind őrültek! Őrültek! Megállt, és végignézett rajtuk, egyiken a másik után. Smudge a földre süti szemét, MacLeod úgy tesz, mintha nem érdekelné a dolog, Mason mereven néz a hegy felé. Sokáig csend volt, MacLeod zsámolya megreccsent, Mason megnyalta ajkát, és Purcell azt gondolta magában: nem is őrültek, csak emberek. Emberek, akik félnek. Gyomruk összefacsarodik. Tenyerük izzad. Torkuk kiszáradt.

Lelkesedése egyre lelohadt. Nyugodtan annyit mondott:

- Vállalom.

A három férfi tekintete egyszerre fordult feléje. Láthatóan megkönnyebbültek, de valami nagy csodálkozást nem lehetett kiolvasni szemükből. Számítottak rá, hogy vállalja. Purcell szája íze meg-keseredett. Undorodott. Hiába, ezek ismerik őt! Pontosan tudják, mire számíthatnak nála, és mégis lefolytatták ezt a gyalázatos tárgyalást! Megvádolták, rágalmazták, bemocskolták!

- Vállalom, de csak egy feltétellel - folytatta. - Ha nem kell arra szorítkoznom, hogy csak megállapodást javasoljak a tahitiaknak a vízre vonatkozólag, hanem kísérletet tehetek a béke helyreállítására.

Mason MacLeodra pillantott. A skót kissé elmosolyodott, Mason pedig vállat vont.

- Nos? - kérdezte Purcell.

- Ahogy akarja - mondta Mason.

MacLeod felkelt, vállára vette a puskát, és kinyitotta az ajtót; nyomban huzat támadt az ajtó és az eltolható fal nyílása között. MacLeod nyitva tartotta az ajtót, hogy két társát előreengedje.

Mason egy pillanatig zavarban volt: nem tudta, hogyan távozzék.

- No, ez az ügy el van intézve - jelentette ki aztán hangosan; senkire sem nézve.

Kihúzta magát, megfeszítette vállát, és az ajtó felé indult. Nyomában Smudge, görnyedten, gör-bén; sokkal kisebbnek látszott most.

Amikor Mason Purcell elé ért, hirtelen megállt, mereven feléje fordította fejét, és gyorsan azt mondta:

- Ez nagyon szép öntől, Purcell úr!

Majd kilépett az ajtón. Smudge még mindig a nyomában volt, szinte az árnyékába bújt, szemét a földre sütötte, s mintegy maga előtt tolta szemérmetlenül nagy orrát.

MacLeod még mindig nyitva tartotta az ajtót, és Purcellre nézett.

- A viszontlátásra - mondta, amikor a másik kettő már kiment. Ő azonban még mindig nem ment el. Ott állt az ajtóban, csípőjét himbálva, tekintete Purcellre tapadt, s halálfejarcán halvány mosoly ült. Így, a küszöbön, a világossággal szemben, amint egyik kezével az ajtót fogta, a másikkal a keretének támaszkodott, hosszú két lábát pedig szétterpesztette, különösen nyakiglábnak, szinte pókszerűnek tűnt.

Purcell feléje indult, meg akarta fogni az ajtót, hogy be ne csapódjék, ha MacLeod elengedi.

- Sok szerencsét - folytatta MacLeod, s arca tétova félmosolyra húzódott.

Azután hozzáfűzte még, skót tájszólásban:

- Őszintén remélem, hogy látjuk még egymást.

Első ízben beszélt Purcell-lel szűkebb hazája nyelvén. Purcell meghajtotta fejét, de nem válaszolt. Még közelebb lépett, és megragadta a fogantyút. Soha nem látta még ilyen közelről MacLeodot, s most megdöbbent, milyen sovány az arca: olyan ember arca volt, aki hosszú éveken át sohasem lakott jól.

MacLeod megfordult, egy lépéssel lent termett a két lépcsőfokon.

- Sok szerencsét! - mondta még egyszer, s egy utolsó pillantást vetett a válla felett Purcellre.

Aztán arca magasságába emelte, s kétszer meglóbálta hosszú csontkezét.

- Itt vannak az edények - szólalt meg Omaata.

Purcell becsukta az ajtót, és visszafordult.

- Hát a gyümölcs? A batáta?

- Az is.

Purcell végignézett az asszonyon, rámosolygott, s érezte, hogy valami fúrja az oldalát. Omaata nem mosolygott vissza rá. Komor maradt és szigorú. Szemlátomást nem volt kedve beszélni.

Csoportjuk kilépett az East Avenue-ra, s jobbra fordult, a Banian Lane-re. Omaata haladt az élen. Utána Purcell ment, egyik oldalán Horoa, a másikon Avapuhi. Taiata, Tumata és Itihota zárta be a menetet. Nagyon meleg volt, a kapaszkodó igen fárasztónak bizonyult.

Amikor a második fennsík közepére értek, Omaata kifulladt kicsit; Purcell mind közelebb került hozzá, és utolérte. Az asszony feléje fordította fejét, és halkan rászólt:

- Maradj mögöttem!

S mert Purcell habozott, Horoa jó erősen megfogta karját, és kényszerítette, hogy hátrább ma-radjon.

- É Horoa, é! - mondta méltatlankodva Purcell. Horoa a füléhez hajolt, és odasúgta neki:

- Omaata fél, hogy azok rád lőnek.

Szóval ezért fogták körül! Azok nem tudnak rá lőni, mert az asszonyokat találnák el!

- Omaata!

- Hallgass! - intette le Omaata, anélkül hogy feléje fordult volna. Igaza volt. Csak Purcell viselke-dett ilyen elővigyázatlanul. Jó félórája volt úton a csoport, s a Purcell kíséretében levő “fecsegő” asszonyok egy szót sem szóltak. Lépteik nyomán egy kavics sem mozdult. Még a lélegzetükre is ügyeltek.

Közben a nagy indiai fügefához értek.

- Álljunk meg itt - szólalt meg halkan Omaata. - Azok sohasem jönnek ide. De azért jó lesz vigyáz-ni itt is.

A nők elosztása óta a tahiti férfiak balszerencsés helynek, tehát tabunak tekintették a nagy füge-fát.

- Taiata, maradj a bejáratnál, és őrködjél! - mondta Omaata. Taiata elfintorította arcát. Omaata utasítása kizárta abból a beszélgetésből, amelynek meg kellett indulnia. De azért szó nélkül tűnt el a fűben; aztán ismét felbukkant a feje, de összeolvadt a mellette levő gyökérrel. Csodálatosan tud-ta álcázni magát. Még arca színe is ugyanolyan volt, mint a fáé.

Omaata behatolt a nagy fügefa lombkoronája alá. Amikor Purcell megindult utána, a lombkamrák árnyékába, kihúzta zsebéből óráját. Dél volt. Alig négy óra telt azóta, hogy gyorsan becsukta az ajtót, és így megmenekült Smudge golyójától.

A fügefa lombfalú szobáiban sűrű sötétség honolt. Omaata megállás nélkül haladt tovább, egyik szobából a másikba, s Purcell majdnem elvesztette szeme elől. Csak fakéreg öve vált ki valamivel világosabb foltként a homályból.

- Itt vagyunk - szólalt meg Omaata.

Egy árnyék vált el a lombfaltól, s azonnal Purcellre vetette magát. Purcell visszahőkölt, s elhárítón nyújtotta előre két kezét. Ám a támadó elnevette magát, átbújt karja alatt, s magához ölelte. Purcell érezte kiálló meztelen hasát.

- Adamo! Ó, Adamo! Már azt hittem, sohasem látlak többet! - Letérdelt a mohára, kezénél fogva lehúzta maga mellé férjét, s kényszerítette, hogy leüljön.

- Mondd, Ivoa - kérdezte Purcell, és két keze közé fogta az asszony arcát -, hogy kerülsz ide? Honnan tudtad, hogy én is jövök?

Az asszony nevetett. Boldog volt, hogy arcán érzi Purcell két kezét.

- Felelj, Ivoa!

Ivoa még jobban nevetett. Ó, ezek az örökös “miértek”! Mindig mindent tudni! Purcell vállára hajtotta fejét.

- Amikor megláttam a házban a három peritanit, puskával, azt mondtam: “Aué, aué, egymagam nem tudom megölni mind a hármat!”

Körös-körül nevetés hallatszott, s Purcell most már tudta, hogy az asszonyok leültek kettőjük köré. Ám még testük körvonalát is alig tudta kivenni.

- Akkor aztán elszaladtam Omaatához - folytatta Ivoa. - Itia is ott volt nála, s én elmondtam mindent. És Itia is ott volt nála. És Omaata akkor gondolkozott, és azt mondta: “Van egy ötletem. Menj most Itiával a nagy fügefához, és várj.”

- Én pedig - szólt Omaata - összehívtam az asszonyokat, és elmondtam, mit találtam ki, az asszonyok pedig azt mondták rá: “Úgy kell tenni, ahogyan mondod.”

Purcell jobb oldalán ült, feléje fordította fejét, szeme csillogott a félhomályban; a nagyobb hatás kedvéért szünetet tartott, várta, hogy faggassák.

- És azután? - kérdezte Purcell.

- Azután felborítottam a víztartókat.

- Te borítottad fel a víztartókat! - kiáltott fel elképedve Purcell. Omaata hátravetette fejét, s keb-le két ikergömbje megduzzadt, amint kacagni kezdett, harsogva, mint egy vízesés. Szeme azonban szomorú maradt. Nevetésében nem vidámság csengett, hanem büszkeség. Purcell szeme lassan-ként hozzászokott a homályhoz, s most már tisztán ki tudta venni a körülötte sarkukon kuporgó asszonyok alakját. Hangjukat nem hallotta, mert Omaata nevetése túlharsogott minden más neszt, de szájukról leolvasta, hogy ők is nevetnek. Büszkék voltak rá, hogy részt vettek a cselszövésben s hogy olyan remekül sikerült.

- Tudd meg, Adamo - szólalt meg ismét Omaata -, hogy Tahitin megölik az ellenséget, de nem akadályozzák meg abban, hogy szomját oltsa.

- De mire volt jó ez a fortély? - kérdezte Purcell.

- Hogy kiszabadítsunk téged a peritanik kezéből, és elrejtsünk.

- Elrejtsetek? Engem?

- Amíg véget nem ér a háború.

Purcell az asszonyokra nézett.

- És ti valamennyien egyetértetek ezzel a csellel? - kérdezte elváltozott hangon.

- Valamennyien - felelte Omaata. - Még ezek az asszonyok is, akiknek a tanéja nem barátod. Ha-nem Vaának nem szóltunk a dologról.

- Vaa nagyon ostoba - szólt közbe Horoa, felemelte fejét, és megrázta sörényét. - Lehet, hogy elárult volna bennünket.

- Vaa csodálja azt a férfit, aki olyan bőrből való micsodát visel a lábán - jegyezte meg Tumata. - Még mindig nem érti, hogy a főnök már nem számít, amióta elégették a nagy csónakot.

- A főnök sem érti - mondta Itia.

A nők nevettek. Ó, ez az Itia milyen rossznyelvű!

- De egy puskát azért kölcsönadott nekem Vaa - szólalt meg Ivoa.

- Kölcsönadta neked? - kérdezte Purcell.

- Igen, kölcsönadta.

Purcell felhúzta szemöldökét. Mulattatta a dolog. Masonné őnagysága, a tökéletes feleség tehát hazudott férjének!

- Hallgass ide! - folytatta mondókáját Omaata. - Egy barlangban fogunk elrejteni. A barlangokban tupapahuk vannak. Azok félnek tőlük.

- Mehani nem fél tőlük.

- Mehani a testvéred - szólt Ivoa.

- Milyen barlangban?

- Az enyémben - felelte Itia. - Abban, ahol a nők elosztása után aludtam Avapuhival.

- A puskák barlangjában!

- Ismered a barlangot, Adamo?

- Nem, nem ismerem.

- Nagyon jó barlang - magyarázta Itia. - Van benne egy kis forrás is. Ha türelmes az ember, meg-tölthet a vízzel egy kulacsot.

Csönd lett. Aztán megint Omaata szólalt meg:

- Tudd meg, hogy a gyümölcsöket nem azoknak készítettük, hanem neked.

Majd hozzátette:

- És Itiának.

- Itiának? - kérdezte Purcell.

- Itia vezet majd cl a barlanghoz, és ott marad veled.

- És Ivoa?

- Ivoa fiúval viselős. Nem tud felmászni a barlang bejáratáig. Nagyon meredek út vezet oda.

- És ha segítenék neki felkapaszkodni?

- Kérdezd meg tőle.

Purcell csak Ivoa mozdulatlan arcélét látta, semmi mást. Ajkát összeszorította, s komolyan nézett maga elé.

- Ha segítenék, Ivoa?

Az asszony nemet intett, s mert Purcell hallgatott, hozzátette:

- Nagyon elnehezedtem. Szívesebben maradok a faluban.

Kimerítette az álmatlanul töltött előző éjszaka. Nem is tudott másra gondolni, csak arra, hogy ha-zamegy, és alszik néhány órát. Hiszen ma is virrasztania kell, puskával a kezében, várnia Timit a fészer mellett. Nem lesz addig nyugta, amíg meg nem öli Timit.

- Miért nem maradhatok egyedül a barlangban? - kérdezte Purcell.

Itia előrehajolt, és kitárta két kezét.

- Ez a férfi fél tőlem - mondotta, s gúnyos pillantása körbejárt társnői arcán.

Egyesek elmosolyodtak, de sokkal tartózkodóbban, mintsem várta volna az ember. Ivoa komoly-sága, az illemszabályokat betartó viselkedése nagy hatással volt a többiekre.

- Itiának hasznát fogod venni - felelte Omaata. - Ravasz asszony. Ezenfelül elviszi hozzád a híre-ket.

- Ezt megteheti Ivoa is.

- Ember, nézz rá! Nem tud kúszni. Nem tud futni. Még járni is alig.

- Jó helyen leszek, ahol leszek - jelentette ki Ivoa.

Purcell lesütötte szemét, és olyan sokáig hallgatott, hogy az asszonyok már szinte megijedtek. In-tegetni kezdtek Omaata felé, Omaata pedig mély hangján így szólt:

- Haragszol, babuskám?

- Nem haragszom.

De tovább hallgatott, s Omaata nyugtalanságtól fátyolos hangon kérdezte tőle:

- Nem fogadod el a tervünket?

Purcell felemelte fejét, és ránézett.

- De igen, elfogadom. Hanem előbb fel akarom keresni azokat.

- Maamaa! - kiáltott fel Omaata, az égnek emelve szemét. - Maamaa!

A nők visszhangként ismételték kiáltását. Valamennyien elképedtek, megrökönyödtek, kiáltásaik-ban csalódottság és kételkedés csendült meg, kifejező pillantások, kézmozdulatok és vállrándítások kísérték őket.

- De hisz erre nincsen szükség! - kiáltotta Omaata. - Azok engedik a peritanikat vizet venni!

- Helyre akarom állítani a békét.

Az asszonyok összenéztek, tenyerükkel combjukra ütöttek, és sóhajtoztak. Maamaa. A peritanik vagy nagyon jók, vagy nagyon rosszak. De maamaa mindahány. Valamennyien azok.

- Őrültség, ember! - szólalt meg újra Omaata. - Timi meg fog ölni. De lehet az is, hogy Tetahiti.

Ivoa arcán könnyek csorogtak végig, de nem szólt.

- Meg kell kísérelnem - mondta neki Purcell, és megfogta a kezét.

- Soha életemben nem hallottam ennél ostobábbat - mondta Omaata, s hangjában düh remegett.

Egy nagy, függőleges gyökérnek támaszkodott, s most, hogy egész testét rázta a harag, beleren-gett mindenestül a lombfalú szoba.

- Ó, én ostoba kis kakaskám! - mordult Purcellre, s szava dübörgött, mint a mennydörgés. - Ó, én gőgös, nagyravágyó kakaskám! Meg szeretnéd te változtatni az eget és a földet! Csakhogy - emelte ég felé két kezét -, csakhogy azok a férfiak már vért szagoltak. S most vakon törnek előre, és ölnek, egyre csak ölnek. Te pedig! te anyaszült meztelenül, fegyvertelenül elébük akarsz menni, és helyre akarod állítani a békét!

Purcell megvárta, míg elülnek Omaata hangjának utórezgései is, és így szólt:

- Elmegyek, Omaata!

- Ember! - kiáltott rá Omaata, s tekintetében megvillant a harag.

- Hagyd, Omaata, hagyd! - szólalt meg Ivoa. Arcán szakadatlanul csorogtak a könnyek. - Ismerem Adamót. Valóban elmegy. Adamo szelíd, de meghajlítani nem lehet.

- Ha akarod, Adamo, veled megyek - mondta Avapuhi.

Csönd lett. Az asszonyok nem mertek Avapuhira nézni. Aué, olyan világos volt: tudni akarta, mi történt Uilivel. Szóval még mindig reménykedik! Szegény, szegény Avapuhi! Szörnyű ez a háború! Mintha járvány pusztítana a szigeten!

- Nem! - jelentette ki határozottan Omaata. - Itia megy el azokhoz, és megmondja nekik: “Adamo el akar jönni hozzátok.” És ha azok beleegyeznek, Itia megy el Adamóval. És amikor a Manu-faité(A békekérés madara) útja befejeződött, Itia elvezeti Adamót a barlanghoz. Lehet, hogy nehéz lesz. Lehet, hogy veszedelmes lesz. És Itiában sok a ravaszság.

- Én is elmegyek Itiával és Adamóval azokhoz - mondta Avapuhi.

- Nem, Avapuhi, neked más feladatot akarok adni - felelte Omaata.

Az asszonyok Omaatára néztek, és hirtelen megértették, miről van szó. Omaata bizonyos volt benne, hogy Uilit megölték, és nem akarta, hogy Avapuhi egy lándzsa hegyére szúrva lássa férje fejét. Az Eatuára, nagyon okos ez az Omaata! Mindig előre látja a dolgokat!

- Úgy legyen minden, ahogyan Omaata mondja - szólalt meg Horoa, és szavait helyeslő moraj követte.

Itia azonnal felkelt, s elindult, anélkül hogy egyetlen szót szólt volna.

- A “nap hasánál” vagyunk - mondta Ivoa. - Egyél, Adamo. Még fáradságos út vár rád.

S miközben ezt mondta, meghámozott egy banánt, és odanyújtotta neki. Purcell torka összeszorult, lisztesnek és fojtónak érezte a banánt. De azért megevett utána még egy mangót, majd egy avogádókörtét is. Az asszonyok halkan sugdolóztak egymással. A szakadatlan moraj ingerelte, s pattanásig feszítette idegeit. Ahogy múltak a percek, úgy nőtt benne a félelem.

Intett, hogy eleget evett már, azután végighevert a mohán, s fejét Ivoa térdére hajtotta. Behuny-ta szemét. Az asszonyok abban a pillanatban elhallgattak. Először megkönnyebbült ettől, de hama-rosan elviselhetetlennek érezte a csöndet. Tudta, hogy hosszú lesz a várakozás, amíg Itia visszatér, s hogy a félelem addig egyre nő majd. Hallotta, hogy Omaata halkan így szól: “Horoa, add ide a toll nyakláncodat.” Azután olyan nesz támadt, mint amikor letörnek egy ágat, és lefosztják róla a leveleket. Ez volt minden. Imádkozni próbált, de imája néhány pillanat múlva már gépiessé vált, nem tudott gondolkodni, lába remegett, s félelme tovább fokozódott. Egyszerre csak az az érzése támadt, hogy megfullad itt, az indiai fügefa alatt, elfogta a vakrémület, szinte ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy felkeljen és elmeneküljön. Két kezét övére tette, s megfeszítette testét. Csorgott róla a verejték. És kívülről látta magát, amint ott fekszik, hullamereven, csukott szemmel, kezét keresztbe téve mellén. Buzgón imádkozni kezdett: “Uram, Istenem, add, hogy így legyen, hogy, ne kelljen tovább élnem; hogy véget érjen ez a lidérces álom.” Érezte, hogy Ivoa felemeli, és mellére fekteti fejét. Hozzásimult, mint a kisgyerek, s megkereste helyét az asszony két sima, langyos keble között.

Rövid idő múlva apadni kezdett benne a félelem, lélegzete szabályossá vált, és lassan álomba sik-lott. Amikor felébredt, ott áll előtte Itia.

- Beleegyeztek - jelentette, kerek arcocskája nagyon-nagyon komoly volt.

Purcell felállt. Az asszonyok követték példáját, és némi késéssel Ivoa is. Arca szürkévé vált, ajka remegett.

Omaata átnyújtott Purcellnek egy vesszőt, amelynek végére piros tollbokréta volt kötve.

- Amíg aludtál, csináltam egy Manu-faitét - mondta kicsit rekedtes hangon. - Tartsd mindig ma-gad előtt. Ettől a pillanattól te, Adamo, a madár vagy, aki békét kérni száll feléjük, s azoknak, a szokás szerint, nem szabad megölniük téged. Legalábbis akkor nem, ha küldetésedet siker koronázza. Mert ha a békeajánlatot visszautasítják, nem vagy többé tabu.

Purcell átvette a Manu-faitét, és Omaata megmutatta neki, hogyan kell tartania: a tollkoszorú a madár farkát jelenti, az legyen hátul, a vesszőnek a madár csőrét jelképező hegye pedig elöl. Így száll a madár, míg az ember megy, s ember és madár egy és ugyanaz.

Purcell lenézett arra a szánalmas, nevetséges talizmánra, amelyet a kezében tartott. Kudarc ese-tén a halál vár rá. És ugyan mennyi esélye van, hogy sikerrel járjon?

- Ismered a béke mellett szóló énekeket? - szólalt meg ismét Omaata.

- Ismerem őket. Otu megtanított rájuk, amikor háborút viseltetek. Ott voltam, amikor a natahitik Manu-faitéja eljött hozzá.

- Jól van - felelte Omaata. Majd Avapuhihoz fordult:

- Mi most a patakhoz megyünk, vizet veszünk az edényekbe. Te közben elviszed a gyümölcsöt Adamo barlangjába. Utána visszajössz ide, a fügefához, és megvársz bennünket.

Egy pillanatig mindenki hallgatott, és mozdulatlanul állt a helyén. Purcell átölelte Ivoa vállát, ar-cát gyorsan az asszony arcához simította, majd a többiek felé fordult, és széles, valamennyiüket átölelő kézmozdulattal búcsúzott tőlük.

- Visszajövök! - mondotta erőteljes, bizakodó hangon.

Az asszonyok halk morajjal válaszoltak, amely csupa szeretetet és ragaszkodást fejezett ki. Ó Adamo! Milyen ékesszóló és előkelő volt ez a mozdulat! Igazán méltó apósához, Otuhoz, a nagy főnökhöz!

Purcell hunyorogni kezdett, amikor kilépett a vakító nappali világosságba. Tarkóján érezte a nap melegét. Itia előtte haladt.

- Avapuhi nem kérdezte tőled?… - szólalt meg halkan Purcell.

- De igen. Azt mondtam neki, hogy nem tudom.

- Megölték?

- Meg.

- Ohut?

- Őt is.

- És Amureiát?

Purcell látta, hogy az előtte haladó asszony tarkója megremeg.

- Őt is.

Sokáig hallgatott, majd Itia azt mondta:

- Beszélhetsz nyugodtan. A táborban vannak.

Purcell még néhány lépést tett szótlanul, aztán megkérdezte:

- Láttad a fejeket?

Amióta elhatározta magát, hogy felkeresi a tahitiakat, szakadatlanul gyötörte az ott elébe táruló szörnyű látvány gondolata.

- Nem. Poini-kba(kókuszpálma leveleiből font kosár) tették, és csak aztán fogják lándzsára tűzni őket.

- Mikor azután?

- A háború után.

Megint hallgattak. Aztán Itia hátrafordult, megállt, s egészen elváltozott hangon így szólt:

- De Amureiát láttam! Ember! A két kezénél fogva kötötték egy avogádófa ágára. A két lábát is odakötötték. És az egész hasát felhasították, innen odáig! (Előbb a gyomrára, azután ölére mutatott.) Ember! Irtózatos!

- Ki csinálta ezt? - kérdezte Purcell. Érezte, hogy torka kiszáradt.

- Timi.

Purcell elfordította szemét.

- Menjünk, Itia - mondta tompán.

Ezután megint nem beszéltek jó ideig. Éppen a második fennsík vége felé jártak, s közeledtek a hegyoldalhoz tartozó kősivatag széléhez, amikor Itia váratlanul nagy vargabetűt tett egy csoport óriáspáfrány felé. Ott a páfrányok árnyékába húzódott, s megfogta Adamo bal kezét. Arcocskája komoly volt és feszült.

- Adamo! - szólalt meg, s hangja remegett. - Beteg vagyok, amióta ott jártam azoknál, és láttam, amit láttam… A gondolataim betegek… És nincs kedvem játszani sem… De azért, ha szeretnél játszani, Adamo, játszhatunk… Aué, talán most van utolszor alkalmad rá!…

- No hiszen, te is szépen vigasztalsz! - felelte mosolyogva Purcell.

Szóval tud még mosolyogni is! Itiára nézett. Valóban meghatotta gyermekes, nagylelkű ajánlata. Felé hajolt, s szájával könnyedén megérintette az asszony ajkát.

- A Manu-faiténak szállania kell, Itia - mondta barátságosan. - Nem szabad megállnom.

Zűrzavarosan egymásra dobált fekete sziklák égő, végtelen sivataga terült el előttük. Mögötte a bozót birodalma kezdődött. Itt azonban nem óriáspáfrányokból állt az őserdő, mint a falu körül, hanem két-három méter magas kis pálmafákból, amelyek olyan sűrűn álltak egymás mellett, hogy Purcellnek helyenként két kézzel kellett szétfeszítenie törzsüket, hogy át tudjon surranni közöttük Itia nyomában. A levegő meg sem rezzent, a lombok zöld mennyezetén csak komor, gyenge világosság szűrődött át, s e vastag, hasas törzseken hajfürtökre emlékeztető nagy, fekete szőrcsomók függtek. Fentről Purcell a pálmafák hajladozó koronáinak neszét hallotta szakadatlanul. Kemény, szinte fémes csikorgásként hatott ez a hang, magában véve nem is volt kellemetlen, csak makacs állandósága tette azzá. Úgy lebegett az ember fölött, mint valami fenyegetés, nemcsak a füle volt tele vele, hanem szinte szétáradt egész testében. Purcellnek az az érzése támadt, hogy odafönn, a pálmafák koronáján, óriási rovarok kuporognak, s összedörzsölik roppant lábukat.

Lassan, méterről méterre haladtak előre. Miért is érezte egyszerre olyan fontosnak mindazt, amit látott: a fatörzsekről függő fekete sörényt, a széles levelek nyugtalan zűrzavarát? Igazán furcsa volt. Lényének egyik része félt, a másik pedig telhetetlenül figyelt mindent. A pálmák lassan ritkulni kezdtek. A bokrok közé fehéres fénykévék tűztek. Aztán egyszerre kivilágosodott körülöttük. A nap közelibbnek tetszett, a pálmalevelek zizegése szelídebb lett. Érezni lehetett a tenger sós leheletét. A napsugarak vékony dárdái helyenként egészen a talajig hatoltak.

- Itt vagyunk - mondta Itia halkan. - Még egy perc, és odaérünk. Állj meg egy kicsit. Félek. - Megállt, és szembefordult vele.

- A sziklafalon? - kérdezte Purcell.

- Nem. Egy rés a pálmafák között. - Körbemutatott.

- Nagy rés a pálmafák között. Egy szikla áll a közepén.

Tisztás. Nyílt terep, hogy ne lehessen rajtuk ütni. Szikla, amely védelmet nyújt nekik. Ezt Mason sem eszelhette volna ki jobban. Ügyesek az emberek, ha arról van szó, hogy gyilkoljanak.

- Itt van a tábor?

- Nem. Csak arra való ez a hely, hogy téged fogadjanak.

Szóval csapdától tartanak. Bizalmatlanok. Még vele szemben is.

- Nagyon félek miattad - mondta Itia, arcára szorítva kezét. - Jaj, úgy félek! Egy csepp nyál sincs a számban.

- Én is félek - ismerte be Purcell.

- Jaj, dehogy! Nem igaz! - felelte az asszony, és csodálattal nézett rá. - Nem is vagy szürke! Inkább egészen piros vagy!

Purcell mosolygott, és vállat vont. Nemigen bírja a napot, ezt az asszony is jól tudja.

- Hallgass ide, Adamo! - szólalt meg Itia újból, egészen közel lépve hozzá. Arca komoly volt és feszült, kezét a férfi karjára tette. - Hallgass ide! Sok tané halt meg eddig is, s még mások is meg fognak halni. Én pedig gyereket akarok! Ó, olyan nagyon akarok gyereket! Kérlek szépen, Adamo, ha azok nem ölnek meg…

Purcell lenézett az asszonyra. Már-már kimondta a nemet. Hiszen nemet kell mondania. De most egyszerre nem is érezte olyan fontosnak, hogy nemet mondjon. Smudge golyója, amely háza ajta-jába fúródik, Smudge puskacsöve, szívének szegezve, Mason, aki célba veszi, Timi… Itiára nézett. Nemet kell mondania: Miért kell? Kinek a kedvéért? Nem? Mindig csak nem? Nemet az Itia kis-gyermekére! Nemet Itia örömére! Nemet önmagának! Türelmetlenül vonta meg vállát. Mire jó ez a tömérdek tabu?!

- Ne válaszolj! - szólt Itia.

Fejét lehajtva, mozdulatlanul állt, úgy szorította Purcell karját. A férfi egészen megfeledkezett fé-lelméről. Őt nézte. Az asszony feje alig ért álla magasságáig. Milyen jó volt elnézni Itiát! Sima arcát, telt ajkát, keskeny homlokát, halántéka felé kissé emelkedő szemét. Teleszívta mellét levegővel, megkönnyebbülten, reménykedve Itiát nézte, s megnyugtatta az asszony szépsége. Nem történhet vele semmi baj, ha ilyen szép nő van mellette. Képtelen gondolat volt, de ebben a pillanatban elpárolgott belőle a kétség árnyéka is: Itia szép, ő tehát nem halhat meg.

- Szép vagy, Itia - mondta neki tompán.

Az asszony nem mozdult. Kihívó viselkedése tökéletesen eltűnt. Szeme csukva volt, karja lecsüg-gött törzse mellett, s olyan passzívnak, szinte bénultnak látszott. Purcell egyik kezét Itia vállára tette, a másikat, azt, amelyben a Manu-faitét tartotta, könnyedén az asszony háta mögé csúsztat-ta. Szelíden magához ölelte, és Itia fölé magasodó fejét felemelve, mohón szívta be a tenger friss levegőjét. Milyen gyengéden játszik körülötte a cserjében a fény!

- Eatua! - szólalt meg halkan. - Köszönöm neked Itia szépségét, köszönöm Itia haját, köszönöm Itia hozzám simuló gömbölyű kicsi mellét, köszönöm nagylelkűségét!

Itia hátrahajtotta fejét, s komolyan nézett fel Purcellre. Arca tartózkodó volt, csupa szemérem. A férfi rámosolygott, majd feje fölé emelte a Manu-faitét, úgy, hogy a piros tollak végigsimították Itia kékesfekete haját, és így szólt:

- Most mennünk kell.

Amikor a bozót széléhez értek, hirtelen egy árnyék bukkant fel előttük. Raha volt. Hátat fordított nekik, és meglóbálta feje fölé emelt két kezét. A tisztás közepén álló hosszú, kerek szikla felé tekintett. Itiára rámosolygott, de amikor Purcell haladt cl mellette, lesütötte szemét.

Néhány lépést tettek a nyílt terepen, majd Itia odasúgta Purcellnek:

- A puskák!

Megálltak. A vörös szikla hátterén élesen rajzolódott ki a három barna puska. Semmi mást nem lehetett látni. Még csak egy fej körvonalait sem. Purcell szíve feldobogott.

- Gyerünk! - mondta halkan.

Majd Itia felé fordult, és parancsoló hangon hozzátette:

- Ne így! Ne előttem menj! Mellettem!

Megindult, egyik kezével feje fölé emelte a Manu-faitét, a másikat pedig oldalt kinyújtotta, nyitott tenyerét fordítva a szikla felé. Itia vele egy vonalban haladt, mintegy méternyire tőle.

Talán ötven méterre lehettek a puskáktól. Purcell meggyorsította lépteit. A tisztás talaja köves volt, s a forró kövek égették talpát. A nap súlyosan zúdult tarkójára és bal vállára. Homlokáról szakadatlanul csorgott a verejték szemébe, alig látott.

Amikor már csak ötméternyire volt a puskacsövektől, megszólalt Mehani hangja.

- Kerüld meg a sziklát.

Megtette. Ám a szikla után egy másik szikla következett, amelyet addig eltakart az első, utána pedig egy harmadik, amely hosszabb és magasabb volt a másik kettőnél. E harmadik szikla végén akadt rá a résre, amely oly keskeny volt, hogy csak oldalvást tudott átjutni rajta.

Ott állt előtte Mehani; puskáját kezében tartotta. Timi és Tetahiti hátat fordított neki, ők a kőre támasztották puskájuk csövét.

- Ülj le és várj - mondta Mehani. Közönyös volt és érzéketlen.

- Itia, te meg menj őrt állni a déli oldalra.

Mehani hidegsége, álarcszerű merev arca valósággal megdermesztette, elképesztette Purcellt. Beljebb ment a sziklák közötti szabad térségen, s bal kéz felől, egy kiugró szikla alatt, árnyékos zugot pillantott meg. Leült, s nagy megkönnyebbülést érzett. Lába égett. Körültekintett. A majdnem szabályos kör alakú térség átmérője körülbelül öt méter lehetett. A sziklafal majdnem mindenütt mellmagasságig ért, s így védett és kényelmes lövészállást biztosított a mögötte elhelyezkedők számára. Körös-körül mintegy hatvanméternyire szabad, fedetlen térség. Itia dél felől őrködik, a bozót szélén, Raha keleten. Faina valószínűleg északon. Nyugaton a sziklafal. “Jobban vigyáznak magukra, mint mi - gondolta Purcell. - A mieink úgy járkálnak a faluban, mintha egy Pa(Tábor vagy ház körül épített palánk) volna, holott mindenfelől nyitva áll.”

Hosszú percek teltek el így, s Purcell végül megkérdezte:

- Mi lesz?

- Várunk - felelte Mehani, de nem nézett rá.

Leült Purcell-lel szemben, puskáját maga mellé tette a földre, karját összefonta. Szemét lesütötte, feje mellére csuklott, mintha szunyókált volna. Purcellt azonban nem tévesztette meg a látszat: Mehani viselkedése elvágott kettőjük között minden kapcsolatot.

Folytatódott a várakozás, végeláthatatlanul. Timi és Tetahiti meg sem moccant. Purcell csak a hátukat látta.

- Mire várunk tulajdonképpen? - kérdezte hirtelen Purcell. Mehani kinyitotta szemét, s felemelte kezét, hogy elhallgattassa. Tetahiti pedig, anélkül hogy hátrafordult volna, így szólt:

- Már itt is van.

Néhány pillanattal később felbukkant a bejáratnál Faina, bejött a sziklafalak közé. Timi és Tetahiti szembefordult vele, Mehani pedig felkelt, s a sziklafalnak támaszkodott az asszony mellett. Faina rá sem nézett Purcellre. Jó erősen megvetette lábát, úgy állt a három férfival szemben. Keble hul-lámzott, láthatólag kifulladt, kapkodott levegő után.

- Jó sokáig tartott - mondta Timi kedvetlenül.

Faina Tetahitira pillantott, ő azonban nem tett szemrehányást.

- A nagy ház körül vannak - mondta Faina, Tetahitihoz intézve szavait.

— Mit csinálnak?

- Pát építenek.

- Milyen magasat?

Faina feje fölé emelte kezét.

- Mennyire vannak vele?

Faina csak bólintott rá, s így szólt:

- Gyorsan dolgoznak. Vaa segít nekik.

Majd hozzátette:

- Holnapra elkészülnek vele.

A három férfi összenézett. Ma éjjel fognak támadni, villant fel Purcell agyában a gondolat. Szíve összeszorult.

- Jól van - mondta Tetahiti. - Menj ki őrt állni északra.

Faina arcára kiült a csodálkozás. Semmi értelme nem volt őrködni a bozótban, hiszen tudták, hogy a peritanik nem mozdulnak el a faluból.

- Eredj! - szólt rá türelmetlenül Tetahiti.

Faina sarkon fordult, és távozóban Purcellre pillantott. Most, hogy háttal volt a tahiti férfiak felé, már rá mert nézni.

Tetahiti leült Purcell-lel szemben. Hátát egy sziklának támasztotta. Timi Tetahiti balján foglalt helyet. Purcell azt várta, hogy Mehani jobb oldalára ül majd, de ő Timi mellett helyezkedett el, s így a három tahiti nem pontosan szembe került Purcell-lel, hanem kissé eltolódott jobb felé. Timinek ez láthatólag nem tetszett, mozdult is már, fel akart kelni, Mehani azonban megfogta karját, és szó nélkül visszakényszerítette előbbi helyére. Tetahiti a földre nézett, súlyos szemhéja félig eltakarta szemét. Tudomást sem vett erről a kis közjátékról.

Csönd lett. Purcell most értette meg hirtelen, miért kellett olyan sokáig várakoznia. Mihelyt Itia közölte a tahitiakkal, hogy ő, Purcell, találkozni szeretne velük, kiküldték Fainát a faluba, hogy fi-gyelje meg, mit csinálnak a peritanik. Purcellt bosszantotta ez a bizalmatlanság. Eredetileg az volt a szándéka, hogy nyugodtan kezdi beszédét, most azonban kitört belőle a méltatlankodás, és indulatosan kiáltott fel:

- Mit jelentsen ez, Tetahiti? Talán azt gondoltad, hogy összebeszéltem a peritanikkal, támadjanak meg benneteket, mialatt én követségben járok nálatok?

Tetahiti már válaszra nyitotta száját, de még mielőtt szóhoz jutott volna, szenvedélyesen közbe-vágott Timi:

- Igen! Ezt gondoltuk! - mondta élesen. - Miért ne gondoltuk volna? Egyszer már elárultál minket!

- No ne mondd! - kiáltott Purcell.

- A mi táborunkban voltál, amikor a Csontváz ránk fogta a puskáját, de amikor megölte Korit és Mehorót, te a másik táborhoz álltál.

Purcell Timire nézett. Ahogy Mehani és Tetahiti között ült, hatalmas, széles válluk keretében szin-te törékenynek látszott, s kerek, szőrtelen arcában volt valami gyermekes. Szeme azonban kemé-nyen villogott.

- Timi, én nem álltam a másik táborhoz - mondta Purcell. - Nem fogtam fegyvert ellenetek. Meg-próbáltam lebeszélni Uilit arról, hogy megölje Ohut. S talán tudod, hogy a peritanik is árulással vádolnak.

- Én tudom - szólalt meg Tetahiti. - Itia elmondta.

- Ha nekik áruló vagyok - folytatta Purcell, s nagy nyolcast rajzolt a levegőbe a Manu-faitéval -, hogy lehetek áruló nektek?

Az érv, s a nagyvonalú mozdulat, amely kísérte, nem maradt hatástalan a tahitiakra.

Tetahiti felemelte kezét, de egy-két pillanatig várt, csak azután szólalt meg.

- Adamo! - mondta végül. - Amikor a Csontváz és a többiek ránk szegezték puskájukat, velünk vol-tál, testvérünknek tudtunk. De a Csontváz megölte Korit és Mehorót. És Adamo testvérünk a Csontváz mellett maradt.

Purcellt nyugtalanság fogta el. Tetahiti látszólag csak megismételte, valamivel enyhébb formá-ban, a Timi hangoztatta vádat, valójában azonban egészen más volt az ő támadásának értelme. Nem árulással vádolta Purcellt, hanem azzal, hogy testvérük létére elmulasztotta kötelességét velük szemben. A vád talán nem volt olyan sértő, mint a másik, de a tahitiak szemében aligha volt kevésbé súlyos.

- Ha veletek tartottam volna, Ropati testvérem vére rám szállt volna - felelte Purcell.

- Ropati puskát fogott ellenünk! - kiáltotta Timi. Szeme szikrázott.

Purcell feléje fordult, és szembenézett vele.

- Aki megölte Ropatit, nem azért ölte meg, mert fegyver volt nála. Aué, a gyilkosságból csak má-sik gyilkosság származik! Ohu nem élvezhette Amureiát, mert megölték. Uili nem élvezhette bosz-szúját, mert megölték. Most pedig azt mondják nekem, hogy te félsz tőlem, és ezért törsz az éle-temre.

- Én nem félek tőled - vágott vissza szándékosan sértő hangon Timi. - Nem félek az olyan ember-től, aki fare-huá-ban(A “tehetetlenek” (hua) háza, ahová háború idején az asszonyok, a gyermekek ós az aggastyánok menekülnek) lakó teremtésekhez hasonló.

- Ha hua vagyok, akkor mi okból neveztél árulónak? - kérdezte Purcell.

Mehani ekkor elmosolyodott, gúnyosan, de egyben gyengéden is. Mosolya szíven ütötte Purcellt, de a mosoly nyomban eltűnt. Ügyes ez az Adamo! Ügyes, és jól tud beszélni! Purcell boldogan néz-te Mehani ismét mozdulatlanra merevedő vonásait. “Azért mégis barátom, most is” - gondolta magában, s eláradt benne az öröm. Most sokkal könnyebbnek érezte az egészet.

- Tetahiti! - szólalt meg ismét, abban a biztos tudatban, hogy sikerül meggyőznie. - Hallgass meg, mert olyan dolgokat mondok neked, amik igazak. Ropati sohasem lőtt volna rátok. Zsono sem. Az öreg sem. A sárga ember sem. Ropati azért fogott fegyvert, hogy a harcost játssza. Zsono azért, mert ostoba volt. Az öreg azért, mert félt a Csontváztól. A sárga ember pedig bele se tette puská-jába azt a dolgot, ami öl.

Tetahiti lassan felemelte súlyos szemhéját, és megvetően így szólt:

- A peritaniknak olyan szokásaik vannak, amiket mi nem értünk. A főnökükkel tartanak, de nem tartanak vele. Engedelmeskednek neki, meg nem is engedelmeskednek. Csinálnak egy dolgot, de nem csinálják.

Rövid szünet után így folytatta:

- Számomra világos a dolog: az a négy ember puskát viselt, tehát az ellenségünk volt.

- Én nem viselek puskát, és a te szemedben mégis ellenség vagyok - felelte Purcell.

- Nem mondtam, hogy az ellenségünk vagy - szólt Tetahiti, s határozottan szembenézett vele.

- Hát hua vagyok?

- Nem vagy hua.

- Akkor áruló?

- Nem vagy áruló.

- Mi vagyok hát akkor?

Purcell tisztán szónoki kérdésnek szánta az utolsó megjegyzését. Kiküszöböléses módszerrel akar-ta Tetahitit annak elismerésére rábírni, hogy semleges. Tetahiti azonban nem így fogta fel a kérdést. Hosszan nézett Purcellre, mint aki arca vonásaiból akarja kiolvasni a választ.

- Nem tudom - felelte végül lassan. - Talán ügyes ember vagy.

Mint erős korbácsütés, úgy érte Purcellt ez a válasz. Olyan váratlan is volt. “Hátha igaza is van? - villant fel benne a gondolat. - Hátha én ismerem rosszul magamat! És egész eddigi magatartásom csak ügyeskedésből, megalkuvó alkalmazkodásból fakadt!”

Beszélnie kellene, felelnie. Tetahiti megjegyzését nem hagyhatja válasz nélkül… Ha hallgat, vége a tekintélyének. De a kétely valósággal megbénította. Ebben a pillanatban szinte már ő maga is olyannak látta magát, amilyennek mondták.

Tetahitit nem zavarta a hosszúra nyúló szünet. Némán figyelte, milyen zavarba hozta Purcellt előbbi megjegyzése, de nem vont le ebből különösebb következtetést. Figyelmes és óvatos ember létére nem szeretett idő előtt állást foglalni, még gondolatban sem. Lehet, hogy valamikor kényte-len lesz ellenségének tekinteni Adamót. Lehetséges. Kicsoda tulajdonképpen Adamo? Ügyes em-ber, aki kívül tudott maradni a háborún. De ha így áll a dolog, miért teszi kockára az életét azzal, hogy eljön hozzájuk békét kérni?

Purcellnek végre eszébe jutott az a mondat, amelyet előre megfogalmazott magában, hogy azzal kezdje meg a tárgyalást. Feje fölé emelte a madarat, és így szólt:

- Én vagyok a Manu-faité, azért szálltam el hozzátok, hogy a békét felajánljam.

Tetahiti összefonta mellén két karját, s ráncos, erőteljes arca komolyra vált. Egész magatartásá-ból világosan ki lehetett olvasni, hogy a beszélgetés befejeződött, s most kezdődik a tárgyalás, az igazi szertartás.

Purcell felállt, karját behajlította, úgy, hogy a Manu-faité válla magasságába került, a piros tollbokréta hátra, a pálca hegye előre.

- Én vagyok a békemadár - kezdte beszédét, igyekezve szavait a hagyományos versek ritmusához igazítani -, és a béke mellett szólok. Három napja áll a harc csak, s máris nyolc férfi esett el. Aué, sok ez, sok, nagyon sok. Még egy nap csak, és ki tudja, ki lesz élő szigetünkön? Harcosok, hallgassá-tok meg szómat, a békemadárét, ki a béke mellett szólok. Mért szakadt e háború ránk? Mert igazságtalanság történt, amikor az asszonyokat és a földet felosztották. De most, aué, hány asszony van? Tizenegy, s a férfi hét csak, föld meg annyi, hogy jut elég valamennyiünknek immár. Tanék, tanék, ne tegyünk úgy, mint a buta cápa, aki cél és haszon nélkül gyilkol.

- Hallgassatok hát szavamra, én vagyok a békemadár, ki a béke mellett szólok. A fiatal ember, aki fegyvert ragad, érzi, erő és ravaszság is van benne, azt mondja hát: “Az ellenség meg fog halni, ámde én nem!” Aué, csakhogy a háború vak véletlen, ő is meghal. Soha többé nem halászik már a reggel szépségében, kókuszpálma neki többé nem bólongat könnyű szélben, “nap hasán” meg nem pihenhet, nem szundíthat, nem is játszhat. Harcosok, ha tart tovább a háború, ki marad élve? Ki termékenyíti meg majd asszonyainkat? Ki fogja benépesíteni földjét e szigetnek, ha majd a mi időnk lejárt? Harcosok, én csak a béke mellett szólok. Kinek nyelve van, feleljen.

Leült s a vele szemben ülő három férfira pillantott. Puskájuk térdükön feküdt, a hosszú, mezítelen tőrt pareujukba tűzték. Méltóságukon alulinak érezték, hogy a sziklafalhoz támaszkodjanak; egyenesen ültek, nyoma sem volt rajtuk merevségnek, de fáradtságnak sem, s noha tűzött rájuk a nap, egyetlen csepp veríték sem látszott homlokukon. Szemükből nem lehetett kiolvasni semmit. S Purcell hiába mondogatta magában, hogy ez a szenvtelenség hozzátartozik a szertartáshoz, tehát nem jelent semmit, mégis elfogta a csüggedés.

Tetahiti egy jelére felkelt Timi. Neki kellett elsőnek beszélnie, mert ő volt a legkevésbé jelentős hármuk közül, s tulajdonképpen eltértek a szokástól, amikor helyet adtak neki a tanácsban, hiszen nem volt nemes. Hogy nagyobb nyomatékot adjon mondanivalójának, bal kezével feje fölé emelte puskáját, jobb kezével pedig kihúzta övéből a hosszú tőrt, s azt forgatta meg. Egy teljes másodper-cig állt így mozdulatlanul, lábujjhegyen, mint a testet öltött gyűlölet szobra. Sem olyan magas, sem olyan méltóságteljes nem volt, mint Mehani vagy Tetahiti, de olyan keménynek, keskenynek, élesnek látszott, mint az acélpenge. Amikor megkezdte beszédét, nem érte be azzal, hogy ütemesen, dallamosan adja elő a szöveget, hanem valósággal el is táncolta, lába a ritmust verte hozzá a földön, szeme szikrázott, s tőrével nagyokat döfött Purcell felé a levegőbe, vagy megforgatta feje fölött. Arcában is, egész alakjában is volt valami serdületlen, valami férfiatlan, és ez szinte még félelmesebbé tette a belőle gáttalanul áradó romboló, gyilkoló szándékot.

- Ó, harcosok! - kezdte őrjöngő hangon, amely egyre magasabbá és élesebbé vált - ó, harcosok, én a tyúknak felkoncolásáért szólok. Harcosok, teljesítsétek küldetéseteket gyorsan! Olyanok legyetek, mint a rés a sziklán, miből gyíkok bújnak elő számlálatlan! Olyanok legyetek, mint a nyitott szoros, melynek mélyén dühöngő cápa búvik meg! Életet ne kíméljetek! Pusztuljon a peritani egy-től egyig, valamennyi! Pusztuljon a hosszú Csontváz! Pusztuljon a kicsi patkány! Haljon meg a fő-nök, ő is! És haljon meg Adamo is! Harcosok, azért szólok, hogy felkoncoljátok a tyúkot! Kunyhóikat felgyújtsátok! Kertjeiket feldúljátok! Fájukat mind kivágjátok! Asszonyait, valamennyit, rab-szolgaságba vessétek! Lábatokkal tapossátok, kutyátoknak tekintsétek, idegenek asszonyait! Koncoljátok fel azokat, kik méhükben peritani férfi magzatát hordozzák! Pusztuljon ki mindenestül átkozott fajtájuk végre! Ó, harcosok, azért szóltam, hogy a tyúk felkoncoltassék! S ahogy szóltam, úgy történjék!

Timi visszatűzte a tőrt övébe, és leült. S abban a pillanatban felpattant Mehani. Ez az anyadisznó kölyke azt merte javasolni, hogy koncolják fel az ő húgát! Arca szürkére vált dühében, s olyan erő-feszítésébe került uralkodnia magán, hogy csodálatos testének minden egyes izma görcsösen ösz-szerándult. Fejét hátravetette, orrcimpája remegett, s torka egészen kidagadt, ahogy szóhoz próbált jutni. Ez a kutya! Ez a koca kölyke! Egy pillanatra olyan féktelen düh ült ki arcán, amikor Timi felé fordult, hogy Purcell azt hitte, menten ráveti magát. De ez a kifejezés nyomban el is tűnt róla. Mehani egyenesen maga elé nézett, s óriási erőfeszítés árán sikerült lassan meglazítania görcsösen összehúzódó izmait. Megdöbbentő látvány volt. Testén mintha hullámok futottak volna végig felülről lefelé, pillanatról pillanatra apadni látszottak, mint amikor lassan elül a vihar. Aztán megnyugodott minden, bőre selymes, ragyogó felszíne olyan mozdulatlanra vált, mint csendes tótükör. Mintha minden egyes izma fekete tokban lett volna, amely elrejti a roppant erőt, s egész teste megragadó derűt és biztonságot sugárzott.

- Ó, békemadár! - szólalt meg alig-alig rekedt hangon. - Békemadár, ki az őrült, aki fákat irtana ki, saját fáinkat kivágná?! Ki az, aki arról beszél, hogy a kerteket feldúljuk? A mi kertünk valamennyi! Asszonyokat rabszolgának? Hiszen a mi nővéreink! Gyermekeket elpusztítani? Saját unokaöcséink? Békemadár, hallod szómat? Ne is merje harcos hasuk érinteni, mert más harcos fordul szembe vele nyomban, és megöli, aki tenné.

Mehani mély lélegzetet vett. Most, hogy félreérthetetlen kihívással válaszolt Timi felszólítására, megkönnyebbült. Így folytatta:

- Békemadár, én a béke mellett szólok. Én, Mehani, főnök fia, azt mondom, hogy csak a Kapzsit kell megölni, ő az oka minden bajnak. Csak a Kapzsit kell megölni, mert csak ő ölt, egyedül ő. Kí-méljük meg hát a többit, tegyük jóvá, mit a Kapzsi kapzsiságból vétett, és mi, tahitiak aztán éljünk az Idegenekkel békességben, barátságban!

Mihelyt Mehani leült, felkelt Tetahiti. Súlyos szemhéja félig eltakarta szemét, szemöldökét összehúzta, egészen erős orra tövéhez, szája két oldalán mélyebbnek látszott a két redő, mint valaha. Néhány pillanatig mozdulatlanul állt. A peritanik olyan rosszul védekeztek, hogy Tetahiti bizonyos volt benne: ők hárman, hármójuk ellen, egyforma fegyverekkel, feltétlenül győzni fognak. Csak udvariasságból egyezett bele abba, hogy a Manu-faitét fogadja, de keservesen megbánta ezt az elhatározását. Közvetlenül a döntő küzdelem előtt két harcosa odáig ragadtatja magát, hogy köl-csönösen párbajra hívja ki egymást! Mindjárt egymást gyilkolják! Lám, újabb bizonyíték ez arra, hogy peritanitól nem származhat semmi jó: Adamo jelenléte váltotta ki ezt a nézeteltérést is.

- Békemadár - szólalt meg komolyan -, én azt mondom, a háború folytatódjék! Ám soha ne feled-jétek, harcosok, hogy itt nem egy törzs harcol másik törzzsel, hanem ugyanegy törzs gyermekei marcangolják egymást. Ezért vigyázzunk, hogy túlságosan ne sebezzük egymást! Tanék! Főnökötök vagyok, és én, Tetahiti, főnök fia, főnök magam is, azt mondom: megérintem a kunyhókat fejemmel, és tabuk lesznek.(A régi tahiti hit szerint a főnök feje tabu, ha tehát a főnök bármit megérint fejével, arra is átviszi a tabut.) Megérintem a fákat is fejemmel, és tabuk lesznek. És a kertek kerí-tését megérintem: tabuk lesznek. És megérintem fejemmel a viselős nők hasát, és a nők hasát is tabu védi!

- Békemadár, én a harcnak folytatása mellett szólok! Nem a nőkért, nem a földért fogtak a harcosok fegyvert! A sértést, mit elszenvedtek, azt akarják jóvátenni! Azt, hogy meggyalázták őket! Hogy az igaztalan ember fölényesen néz le rájuk! Békemadár, sebet kaptunk. Mély sebet ütöttek rajtunk! Ha a peritanik másik szigetet keresnek, vízre szállnak, elmehetnek innen, menjenek az igaztalan emberek a szigetünkről. De ha itt maradnak, akkor tűnjenek el a föld színéről. Békemadár, hogy hihetnénk ezeknek az ingatag és érthetetlen embereknek? Békemadár, én a harcnak folytatása mellett szólok. Szigetünkön aki marad, peritani, elpusztuljon! Balzsam legyen a sebünkre igazságos pusztulásuk! Fejük lándzsahegyre tűzve házainkat ékesítse! Jéghidegen a sötétben kóboroljanak, miközben mi, az élők, asszonyukban melegszünk majd, mert mi győzünk!

- Békemadár, én a harcnak folytatása mellett szóltam. Kinek nyelve van, feleljen!

Tetahiti visszaült a helyére. Purcell lassan felkelt. Azt remélte, hogy Tetahiti, aki a legszámítóbb és legpolitikusabb volt hármuk közül, valami kompromisszumot javasol majd, de immár kétségte-len volt, hogy Tetahiti biztos a győzelemben, s nem akar békét. Az az ajánlata, hogy a peritanik szálljanak tengerre, és ő nem akadályozza távozásukat, majdnem sértő volt.

- Tetahiti! - magyarázta türelmesen Purcell. - Ha te győznél, és a harc végeztével azt mondanák nekem: “Adamo, menj el, mert máskülönben meghalsz!” - én hajlandó lennék elmenni. Mert az én számomra, aki nem fogtam fegyvert, és nem harcoltam, nem megszégyenítő, ha elmegyek innen. De a többi peritani számára másként áll a dolog. Nekik fegyverük van. Szégyellnének megfutni. Azt is meg kell értened, Tetahiti, hogy ha a peritanik a barlangban levő csónakon szállnának tengerre, a halál várna rájuk. A vízbefúlás halála, az éhség és a szomjúság halála, vagy a kötél általi halál, ha saját országukból való nagy csónakkal találkoznak.

- Jól vigyázz, Tetahiti, hogy te, aki igazságtalanságot szenvedtél el, ne kövess el igazságtalanságot magad is. Ki bántott meg téged a peritanik közül? Egyetlenegy ember. Minden peritaninak pusz-tulnia kell-e e miatt az egyetlen ember miatt?

Tetahiti lehunyt szemmel s mozdulatlan arccal hallgatta végig ezt a rövid beszédet; amikor Purcell elhallgatott, nagyon udvariasan, de minden további vitát elvágó hangon megkérdezte:

- Befejezted-e mondandódat, Manu-faité?

- Befejeztem.

Tetahiti balra fordította fejét, és így szólt:

- Húzd meg előttem a kört, Timi. Most döntenünk kell.

Timi eleget tett a felszólításnak. Helyesebben, nemigen tudta meghúzni a kört, mert a talaj köves volt, és így be kellett érnie azzal, hogy lehajol, és jobb kezével nagy kört ír le a levegőben, főnöke előtt. Utána visszaült a helyére.

- Harcosok, rajtatok a sor! - mondta Tetahiti.

Timi felvett a földről egy kis kavicsot, a képzeletbeli körbe dobta, és azt mondta:

- Íme a szikla a tyúk felkoncolása mellett!

Tetahiti összeráncolta szemöldökét. Timi megingathatatlanul kitartott álláspontja mellett. Nem hatott rá sem Mehani éles kiállása, sem az a tabu, amelyet ő, Tetahiti jelentett be. Az őrült! A szemtelen! Ha vége lesz a háborúnak, meg kell büntetnie! Tetahiti tekintete fátyolos lett, de hang-ja nyugodt volt, amikor megszólalt:

- Rajtad a sor, Mehani.

Mehani is egy követ dobott a körbe, és azt mondta:

- Íme a szikla a béke visszatérése mellett.

Tetahiti felemelt egy kavicsot, szertartásosan szájához emelte, s néhány pillanatig némán várt. Ezzel jelezte, hogy őt illeti a döntés joga, s amit ő határoz, megfellebbezhetetlen. A tanácsban ugyanis nem a szavazatokat számolták. A főnök volt a döntőbíró, az ő szava billentette el a mérle-get.

Tetahiti elhajította a követ.

- Íme a szikla a háború folytatása mellett.

Miután ezt kimondta, felemelte súlyos szemhéját, és Purcellre nézett.

- Idegen, add ide a Manu-faitét - mondta jéghidegen.

Purcell felállt. Megzavarta a parancs is, a rideg hang is. Egy-két pillanatig tétovázott, majd odanyújtotta a madarat Tetahitinak. Tahitiban tanúja volt ugyan több béketárgyalásnak, ezek azonban mindig azzal végződtek, hogy a békét megkötötték, s a követ hazatért, feje fölött lobogtatva a pi-ros tollakat, a nép üdvrivalgása közepette.

Tetahiti felkelt. Timi és Mehani követte példáját. A főnök két kezébe fogta a Manu-faitét, felemelte, majd teljes erővel lecsapta térdére, és kettétörte. Darabjait ledobta a földre, lába elé, és szilajon felkiáltott:

- A béke madara meghalt!

Purcellre rázuhant a félelem, s valósággal megbénította. A mozdulat jelentősége félreérthetetlen volt: a madár elpusztítása az ő halálát jelképezte.

Eltelt egy hosszú pillanat. Purcell nem tudott sem szólni, sem mozdulni.

Timi bal kezébe tette át puskáját, jobb kezével pedig kihúzta övéből hosszú tőrét. Aztán Purcellre mutatott a penge hegyével, s fejét Tetahiti felé fordítva így szólt:

- Ó, Tetahiti, add nekem ezt a “halat”, itt előttünk!(Halnak nevezték a tahitiak azt az embert, akit fel akartak áldozni.)

Ám ugyanebben a pillanatban Mehani odalépett Timi elé, olyan közel, hogy majdnem egymáshoz értek, s félelmetes hangon felkiáltott:

- Tabu!

Timi mozdulatlanra dermedt, a szótól is, a kiáltás erejétől is. De azért bátran szembeszállt a tila-lommal. Mehani fenyegető arcára emelte tekintetét, s éles hangon megkérdezte:

- Miért tabu?

- Ember, oda nézz! - ordított Mehani teli tüdőből, minden szót hangsúlyozva. - Nézd, ember, mi-lyen fülbevaló van Adamo fülében! Én adtam neki! Előttem pedig apám, Otu, a nagy főnök viselte ezt a fülbevalót!

Timi szeme kidülledt, amikor a fülbevalóra nézett! Csakugyan! Az Otu fülbevalója volt! Kijátszot-ták!

- A tabu nem érvényes! - kiáltott fel dühösen, amikor szóhoz tudott jutni. - A tahiti főnök tabuja nem száll át egy peritanira!

- De ki ez a peritani? - ordított Mehani torkaszakadtából. - A tahiti főnök veje! Leánya férje! És fia testvére!

Purcell elképedten bámult rájuk. Nyilvánvaló volt, hogy élete ettől a teológiai vitától függ: a tabu szentsége átvihető-e idegenre? Timi Tetahiti felé fordította fejét, és élesen, majdnem kihívóan szögezte neki a kérdést:

- Mit határoz a főnök?

Purcell nem nézett Tetahitira. Már visszanyerte hidegvérét, testét alig észrevehetően ingatta ide-oda, s közben élesen figyelte Timi minden mozdulatát.

- Mit határoz a főnök? - ismételte meg kérdését Timi.

Tetahiti halálos zavarban volt. Azért törte össze a Manu-faitét, mert a hagyomány ezt írta elő, de Adamóval szembeni határozott szándék nélkül. Viszont a szokás alapján követelni lehetett az eredménytelenül eljáró békekövet megölését. Ebben tehát nem cáfolhatott rá Timire. Ami pedig a tabut illeti, szintén inkább neki adott volna igazat. Ő maga is kételkedett a tabu érvényes voltában, hiszen Adamo nem tahiti. Sajnos azonban, másvalami is volt itt: amikor Mehani Adamo fülébe fűz-te az egykor Otu fejét ékesítő fülbevalót, félreérthetetlenül kinyilvánította, hogy választott test-vérének tekinti Adamót, s többre tartja életét a magáénál. Adamo feláldozása ezért kétségkívül életre-halálra szóló párviadalt okozna Mehani és Timi között, és ez esetben a tahiti harcosok szá-ma eggyel kisebb lenne, amikor ma éjjel rohamra indulnak a peritanik ellen.

- Én vagyok a főnök - szólalt meg végül, merően Timi szemébe nézve -, de pap nem vagyok. Ami a tabut illeti, nem tudom eldönteni, kinek van igaza, s kinek nincs. De mert Adamo rokona Mehaninak, és Mehani tabunak tekinti őt, bölcs dolog volna, ha lemondanál erről a halról.

Timi felegyenesedett a nála jó fejjel magasabb két hatalmas harcos között. Teste úgy megfeszült, mint az íj. Ó, ezek a nemesek! Ezek a főnökfiókák, hogy összetartanak ellene! Világos, meg akarják félemlíteni! De mit számít az erejük most, amikor neki is puska van a kezében!

- Jogom van hozzá! Ragaszkodom a jogomhoz! - kiáltotta dühösen.

Aztán eltelt egy hosszú pillanat. Timi mintha megnyugodott volna. Alattomosan lesütötte szemét, aztán hirtelen, villámgyorsan előreugrott, s borzalmas erővel döfte tőrét Purcell felé. Purcell félre-ugrott, s a tőr a sziklát érte. Mehani ugyanabban a pillanatban felemelte két kezét, és Timi tarkójára sújtott. Az ütés nem is látszott nagyon erősnek, Timi teste azonban előrelendült, homloka a sziklafalba ütközött, és elterült a földön, arccal a köveknek, mozdulatlanul.

- Megöltem ezt a koca fiát vajon? - szólalt meg Mehani. Tetahitira nézett. Tetahiti letérdelt, megfordította Timi testét, és mellére hajtotta fejét.

- Csak egy kicsit elaludt ez a bolond - állapította meg lenézően. - Gyere, Adamo! - kiáltott Mehani, s megfogta Purcell kezét. Ám lendülete megtört, amikor oldalvást kellett fordulnia, hogy átjusson a sziklák közötti keskeny résen. Mihelyt túl volt rajta, olyan gyorsan húzta maga után Purcellt, hogy annak mellét felhorzsolta a sziklafal. Alig tettek tíz métert a tisztáson, amikor Tetahiti utánuk kiáltott:

- Mehani, a bozóton túl ne menj!

Mehani futás közben intett szabad kezével, hogy úgy lesz; Purcell hátrafordult, s tán húszlépés-nyire Itiát pillantotta meg; az asszony dermedten állt, nem mert hozzá közeledni.

- Itia! - kiáltott Tetahiti. - Hozzál vizet!

Purcell lábát törték a kövek, minduntalan megbotlott, a Mehani diktálta tempó fantasztikusan gyorsnak tűnt, s úgy érezte magát, mint gyermek, akit eszeveszettül rohanó felnőtt vonszol maga után.

Amikor a pálmafák közé értek, Mehani elengedte, de alig lassította meg futását. Purcell csodálkozva látta, hogy a fatörzsek nem csukódnak össze mögöttük. Nyilván volt egy átjáró az erdőben, amelyet a tahitiak ismertek csak. Purcell szíve vadul zakatolva verdeste bordáit, s félt, hogy elma-rad társától a félhomályban. Halkan odasúgta neki:

- Lassabban, Mehani, légy szíves.

Mehani lassított.

- Ide hallgass! - mondta, a régi hangon. - Mondanom kell valamit neked. Hallod, amit mondok?

- Igen.

- Hová mégy most?

- A nagy fügefához.

- És utána?

- A puskák barlangjába. Az asszonyok gondolták ki.

- Jó gondolat.

Azután hozzáfűzte:

- Nagyon lihegsz. Akarod, hogy lassabban menjek?

- Nem akarom.

- Hallgass rám! Mihelyt kiérünk a bozótból, futni kezdesz! Futsz, és meg nem állsz, míg a barlangba nem érsz!

- Jó.

- Nagyon kicsi az előnyöd. És Timi nagyon gyors futó. Én pedig nem tarthatom vissza. Meg kellene ölnöm.

Mentegetőzve tette hozzá:

- Nem ölhetem meg a harc előtt.

Purcell futott tovább. Szúrt az oldata, s ügyelnie kellett, hogy szabályosan vegyen lélegzetet.

- A bozót után majd hamis nyomot csinálok - szólt Mehani. - Így még valamelyes időt nyersz!

A félhomály lassan oszlani kezdett. Még néhány lépést tettek, s felmagaslott előttük a hegyoldal, alattuk pedig az indiai fügefáig húzódó kősivatag. Mehani megfordult, átölelte Purcellt, magához szorította, s arcához érintette arcát.

- Ide hallgass! - lihegte. - Ide hallgass! Most elmégy! Ide hallgass! Lehet, hogy megölnek. Lehet, hogy én halok meg. Ide hallgass, testvérem, Adamo! Szeretlek. Soha ne feledd el, mennyire szeret-lek. Ha meghalok, rád fogok gondolni, azután. Te is gondolj rám, azután. Ígérd meg!

- Megígérem! - felelte Purcell. Hangja remegett.

Ajkán ott érezte Mehani érdes bőrének kissé sós ízét. Megrendítő volt ez a boldogság, de ugya-nakkor kétségbeejtő, hogy el kell szakadnia Mehanitól.

- Megígérem! - mondta még egyszer.

Mehani meglazította szorítását, megfogta Purcell vállát, s homlokát többször egymás után szelí-den odakoccintotta az övéhez. És Purcellnek eszébe jutott, hogy Tahitiba érkezése után is ezt tette, amikor annyira teli volt a szíve, hogy nem talált szavakat.

- Ó, Adamo! - mondta Mehani halkan. - Ó, testvérem!

- Megígérem! - szólt Purcell, és szemét elöntötte a könny. Mehani elengedte, s gyengéden meg-veregette vállát. Mosolya olyan jóságos volt, olyan gyengéd, hogy szinte fájt Purcellnek.

- Eredj most! - mondta. - Eredj! Eredj, Adamo!

14

- Itt vagyunk - szólalt meg Avapuhi, és visszafordult.

Purcell néhány méternyivel mögötte kapaszkodott keservesen felfelé a sziklák között. Az ösvény inkább amolyan szakadékféle volt, amely a sziklába ékelődött, s vége oly meredeken vezetett felfelé, hogy a kövek kiálló szögletébe kapaszkodva lehetett csak előrejutni. Purcell olyan lassan haladt, hogy egészen elkeseredett. Állandóan arra gondolt, milyen kitűnő céltábla ő a lejtő alján elhelyezkedő lövész számára. Nem nézett vissza, de hátán állandóan futkározott a hideg, noha forrón sütött a nap, és homlokáról csorgott a verejték.

Utolérte Avapuhit, megfogta kezét, s odahúzta egy nagy bokor mögé, amely félig eltakarta a barlang bejáratát. A bokor ágai között lenézett a szakadék alsó végére. Állva maradt. Válla Avapuhi vállához ért, beszélni nem tudott, s megdöbbenve figyelte, milyen hangosan zihál. Csak a levegő rezgett könnyedén a naptól forró sziklák felett, különben üres és mozdulatlan volt az alatta elterü-lő táj. Fellélegzett, s a barlang felé fordult. Végre-valahára biztonságban volt.

- Gyere, Avapuhi.

- Várj! A gyümölcsös edény!

Benyúlt a bokor ágai közé, magához húzta az edényt, s könnyű, kerek mozdulattal csípőjéhez szorította. Purcell ránézett. Nem egészen egy órán belül másodszor kapaszkodott fel a nagy fügefától a barlanghoz, és még csak nem is lihegett.

- És most merre?

- Menj csak egyenesen, Adamo. Majd szólok.

A barlang talaja egy-két méteren lefelé lejtett, aztán enyhén emelkedni kezdett bokrok és virágok kusza szövevényében. Tetején sok-sok repedés és kürtő nyílt a szabadba, s helyenként napfény világos foltjai táncoltak a falon. Aztán balra fordult az alagút. Purcell vállát hűvös levegő csapta meg, a fényfoltok eltűntek, s a félhomály egyre sűrűbbre vált.

- A tupapahuk! - szólalt meg Avapuhi. Megállt. - Félek!

- Maamaa! - felelte türelmetlenül Purcell. - Két hetet töltöttetek itt, te meg Itia, és nem bántot-tak benneteket! Ezek jóindulatú tupapahuk!

Az asszony rövid szünet után megjegyezte:

- De lehet, hogy közben megváltoztak.

Purcell vállat vont.

- Ha velem vagy, semmi baj nem érhet. Én nem hiszek bennük.

- Igazán nem? - kérdezte Avapuhi reménykedve.

- Igazán nem.

A tahitiak úgy tartják, hogy a tupapahuk óvakodnak az olyan emberektől, akik nem hisznek léte-zésükben. Ezek után valóban meglepő, hogy úgyszólván nincsenek hitetlenek Tahiti lakosai között.

Purcell ismét megindult, s Avapuhi ellenkezés nélkül követte. Hiszen, jutott eszébe hirtelen, nemcsak arról van szó, hogy Adamo nem hisz a tupapahukban, mint ahogyan Mehani sem hisz, hanem van még egy megnyugtató tulajdonsága: a haja olyan színű, mint a méz. Biztos, hogy a tupapahuk sohasem láttak még ilyen rendkívüli emberi lényt. Már a hitetlensége is ijesztő, külseje pedig megzavarja őket, valószínű tehát, hogy meglapulnak, még akkor is, ha rosszindulatúak lettek a nagy eső óta.

Purcell térdig süppedt valami hidegbe, és visszahőkölt. A barlang talaját, ameddig csak ellátott, fekete vízréteg fedte. Helyenként nagy kerek kövek emelkedtek ki a vízből, tompán csillogtak a félhomályban.

- Itia azt mondta, hogy egy egészen kicsi forrás van a barlangban - mondta Purcell megdöbbenve.

- Amikor itt voltunk, nem is volt itt víz - szólt Avapuhi, s hangja egészen elváltozott. - Ezt a gonosz tupapahuk csinálták!

Már megint kezdi!

- Ide figyelj! - szólt rá elkeseredve Purcell.

Átölelte az asszonyt, és érezte, hogy egészen merev és hideg a teste.

- Ide hallgass! - mondta ünnepélyesen. - Nincsenek tupapahuk. Én, Adamo, kijelentem, hogy tupapahuk nem léteznek - tette hozzá jó hangosan.

Maga is elcsodálkozott, milyen gyorsan hatott e néhány szó Avapuhira. Valósággal elolvadt tőlük, mint a vaj; bőre abban a pillanatban visszanyerte melegét, egész alakja pedig rugalmasságát.

A teljes bénultság állapotából egy szempillantás alatt átcsapott mélységes nyugalomba és derű-be. Hálásan dörzsölte arcát Adamóéhoz. Nem is az volt a fontos, amit a férfi mondott, hanem a hangja, az ékesszólása.

Purcell egyik kőről a másikra lépett, úgy haladt beljebb. Olykor, ha túl nagy volt a távolság a két kő között, elengedte Avapuhi kezét, és átugrott. A boltozat elég alacsonyan függött feje fölött, a barlang itt olyan volt, mint valami keskeny, kanyargós alagút. Nyilván a hegyi patak egyik ága tört be valamikor a barlangba, míg egy leomló kőgörgeteg el nem torlaszolta, s másfelé nem terelte folyását. Most pedig megint átszivárog az omladékon a víz. Ha sikerül szélesebb utat vájnia magának - ugyan hány esztendő múlva? -, magasabbra duzzad majd, mint a barlang küszöbe, kiömlik a barlangból, s második patakként folyik végig a lejtőn, le a hegy lábához. Valamikor nyilván ez volt az útja. Az a mély ösvény, amelyen felkapaszkodtak, nagyon is vízmosás vájta, majd kiszáradt me-derre emlékeztetett.

- Nem csináltak a tupapahuk itt semmit - fordult hátra az asszony felé. - A hegyi patak vize fúrt magának kis lyukat a sziklába.

- A víz nagyon ügyes - felelte Avapuhi olyan tiszteletteljesen, mintha egy főnökről beszélt volna.

Purcell elengedte kezét, s a víz közepén levő nagy, lapos kőre ugrott. A kő előrebillent, csobbanás hallatszott, utána tompa koppanás. Purcell majdnem elveszítette egyensúlyát, kicsit hadonászott, hogy visszanyerje, s átugrott egy másik kőre. Mögötte ugyanaz a két nesz hallatszott: a kőnek csa-pódó vízé, és a sziklához ütődő szikláé. A kőlap visszatért előbbi helyzetébe.

- Itt vigyáznunk kell - szólt hátra Avapuhinak.

Még vagy tíz métert tett előre. Az alagút jobbra fordult, s a bal kéz felé eső falon egy elég szabályos kerek lyuk tűnt fel, alig valamivel nagyobb, mint egy hajóablak. A lyuk egy másik folyosóra nyílt, ez nem volt olyan sötét, mint az, amelyikben Purcell állt, s jóval magasabban is feküdt. Erről az oldalról a hajóablak alsó széle körülbelül csípője magasságában volt, a túlsó oldalon pedig közvetlenül a folyosó kőpadlója felett. A másik folyosó, amennyire látta, egyenes vonalban haladt, s egy elég világos szakasz után teljes sötétségbe veszett. A talajt ott is nagy, kerek és lapos kavicsok fedték, de tökéletesen száraz volt. Ebbe az ágba nem hatolt be a víz.

- Itt vagyunk - szólalt meg Avapuhi. Purcell hátrafordult.

- Itt? A fal túlsó oldalán?

- Nagyon könnyű átjutni. Mindjárt meglátod.

Lehajolt, fejét keresztüldugta a hajóablakon, két kézzel letenyerelt a földre a túlsó oldalon, felemelte a lábát, csípőjével néhány kúszó mozdulatot tett, s eltűnt. Hihetetlenül gyorsan ment az egész. A következő pillanatban már fel is bukkant feje a nyílásban.

- Segítek neked.

- Nem kell - felelte Purcell.

Ám neki korántsem ment olyan könnyen, mint az asszonynak. Amikor felegyenesedett, érezte, hogy hasán alaposan felhorzsolódott a bőr.

Ahová került, amolyan boltozatos szoba volt, mintegy négyszer négy méter alapterületű. Utána az alagút egyre szűkebbé vált, keskeny, csőszerű folyosóvá vált, amely sötétségbe veszett. A szobába egy repedésen keresztül szűrődött be a világosság, s egyik falára tenyérnyi fényfoltot vetített.

- Nem szabad tovább menni - szólt Avapuhi, s a keskeny folyosóra mutatott. - Ott egy kút van!

- Mély?

Avapuhi bólintott.

- Beledobsz egy követ. Vársz, vársz, sokáig. És csak akkor hallod, hogy loccs.

- És át lehet menni a kút másik oldalára?

- Nekünk igen, neked nem - felelte Avapuhi.

Válaszában nyoma sem volt fölényeskedésnek. Csupán a tényt állapította meg. Purcell a keskeny folyosó felé indult. Amikor a sötét szakaszba ért, meglassította lépteit, hogy szeme hozzászokjék a homályhoz. Önkéntelenül is lehajtotta fejét, bár tudta, hogy felesleges ez az óvatosság, hiszen a boltozat jó húsz centiméterrel feje fölött van. Ha viszont karját nyújtotta ki kétoldalt, válla magasságában, akkor mind a két oldalon a sziklafalat súrolta tenyere.

- Vigyázat! - szólalt meg Avapuhi, s megérintette. - Itt van.

- Hol “itt”?

- Előtted.

Milyen éles volt a szeme! Purcell lehajolt, s alig egyméternyire meglátta a szinte észre sem vehető sötét vonalat. Hasra feküdt, és kúszva haladt előre. Aztán az egyik oldaltól a másikig végigtapogatta az akna szélét. Nem volt átjáró. A kút betöltötte a folyosó teljes szélességét.

Purcell felkelt. Avapuhit nem látta, de érezte a hajába tűzött virágok illatát, s ebből tudta, hogy jobbra van tőle.

- Te át tudnál menni a kút másik oldalára? - kérdezte kételkedve.

- Igen. Akarod, hogy megmutassam?

- Nem, nem, dehogy! - tiltakozott élénken Purcell. - Már megcsináltad?

- Mind a hárman megcsináltuk.

- Kik hárman?

- Én, Itia és Mehani.

- Mikor?

- Amikor a főnök idejött Vaával, a nagy eső idején elrejteni a puskákat. Ember! Mehaninak éppen annyi ideje volt csak, hogy lombágyunkat bedobja a kútba. A főnök azt mondta Vaának, hogy maradjon a szobában, s ő egyedül indult el a folyosón. Aué! A peritanik szeme nem jó! Egy dárda-hossznyira voltunk a főnöktől, a kút túlsó oldalán, de azért mégsem vett észre bennünket. Mehani meg is ijedt, hogy még beleesik a kútba a főnök, és beledobott egy kavicsot. A kő nagyot csobbant. A főnök felugrott, aztán hasra feküdt, mint az előbb te; megtapogatta a kút szélét, morgott (Avapuhi itt tökéletes hűséggel utánozta Mason “hm”-jét), és visszafordult.

- Mi van a kút túlsó oldalán?

- Még egy kicsit mehetsz, aztán nincs tovább. Mindenfelé falba ütközöl.

Purcell visszafelé indult oda, ahonnan jött. A szűk folyosó vaksötétje után majdnem világosnak látta az előtte levő szobát.

- És hová rejtette a főnök a puskákat?

- Oda.

A fényfolttal szemben levő falon kiállt az egyik szikla, s a kiálló rész és a boltozat között, mintegy három méter magasan, egy üreget lehetett sejteni.

- Elég keserves feladat lehetett neki - jegyezte meg fakó, tompa hangon Purcell.

Hirtelen rászakadt az egész fáradtság. Csak egyet szeretett volna: kinyújtózkodni és hallgatni. Fő-leg hallgatni.

- Ugyan miért? - kérdezte Avapuhi. - Inkább nagyon is könnyű. Amikor elment a főnök, Mehani felmászott, mindent lerakott a földre, aztán kicsomagolta a zsíros rongyba csomagolt puskákat, meg azokat a dolgokat is, amik ölnek. Ezek a ládában voltak, a ládán vasak. Aztán Mehani visszara-kott mindent a helyére, és megesketett bennünket, hogy senkinek nem szólunk semmit, még Uilinek sem. És mindjárt csinált másik ágyat, hogy Uili ne vegyen észre semmit.

Megakadt, szemére szorította kezét, lekuporodott a földre, másik kezét, nyitva, térdére tette, és elsírta magát. Hangtalanul sírt, csak vállát rázta a zokogás, az arcán végigcsorgó könnyeket le sem törölte.

Purcell leguggolt melléje. - Mi bajod van, Avapuhi?

Az asszony levette kezét szeméről.

- Elmentél azokhoz, s amikor visszajöttél, nem mondtál semmit Uiliról.

Purcell elfordította fejét. Futás közben, foszlányokban, elbeszélte neki a Manu-faité történetét. De Uiliről valóban nem mondott semmit. Mit is mondhatott volna? Az asszony pedig, amióta talál-kozott vele, csak erre várt. Erre várt eszeveszett futásuk közben, a nagy fügefától egészen a bar-langig. S a barlangban is erre várt, bár alig volt már benne remény. És most hirtelen szertefoszlott ez a maradék remény is. Világosan látta, amit voltaképpen tudott kezdettől fogva: Uili halott.

- Gyere - mondta neki Purcell, s megfogta vállát.

Talpra állította. Sokkal kimerültebbnek érezte magát, semhogy beszélni tudott volna. A lombok-ból vetett ágyhoz vezette, s ott lefektette. Amikor ez megtörtént, melléje feküdt maga is, bal karját az asszony nyaka és hosszú haja alá csúsztatta, s fejét válla gödrébe fektette. Szeretett volna legalább néhány szót mondani neki. De ki sem tudta nyitni száját. Elaludt.

- Adamo! - súgta fülébe egy hang.

Felijedt, kinyitotta szemét, és csodálkozva vette észre, hogy Avapuhi karjai közt fekszik. Arcán meglátta a könnyeket. Minden eszébe jutott.

- Sokáig aludtam?

- Nem. Alig-alig. Hallgass ide, Adamo! El kell mennem. Omaata biztosan nyugtalanul vár a fügefánál. Nem tudja, hogy azok ott tartották Itiát. És Ivoa! Ember! Ivoa! Nem is tudja, hogy elszabadultál azoktól.

Felkelt türelmetlenül. Szeme csillogott. Elfelejtette a tulajdon gyászát, olyan türelmetlenül igyekezett hírül vinni egy másik asszonynak, hogy az ő tanéja életben van.

- Igazad van - mondta Purcell. - Ő is felállt.

Rövid ideig hallgattak, majd az asszony így szólt: - Visszajövök. Ha Omaata megengedi, visszajö-vök.

Purcell azt akarta mondani, hogy ne, de nem merte… Egyedül maradni órákon át ebben a jéghi-deg, baljóslatú barlangban… Átölelte Avapuhi vállát, s tenyerével kicsit meglökte hátát, lapockái között.

Az asszony először lábát dugta ki a “hajóablakon”, megtámasztotta két kezét a háta mögött, s derekát megfeszítve úgy bújt át a résen, hogy közben megfordult tengelye körül. Purcell előrehajolt, s kidugta fejét a nyíláson. Szeme hozzászokott már a sötétséghez, s követte tekintetével Avapuhit, míg egyik kőről a másikra ugrott. A kövek apró, szürkésfehér szigetecskéket alkottak a fekete víz-ben. Avapuhi látta, amikor a kőre lépett, sötét foltként rajzolódott ki rajta. Fölötte ott lebegett háncsszoknyájának világos foltja, ez utóbbi felett azonban már csak egyensúlyozó két karja látszott, feketén, a szintén fekete, de valamivel világosabb árnyalatú falon. Az asszony csípőjének mozgását már alig látta Purcell, viszont meglepően tisztán hallotta az egymáshoz súrlódó háncsszalagok neszét ugrás közben. Aztán hirtelen parányi fényfolt hullott Avapuhi hajára, és kirajzolódott fejének körvonala, mintha dicsfény vette volna körül. Csak egy pillanatig tartott ez a látvány. Majd mintha szétfoszlott volna felsőteste, a háncsszoknya eltűnt, semmi sem látszott, alakját elnyelte a barlang fordulója.

Purcell visszament a lombágyhoz, végigheveredett rajta, és álomba merült. De úgyszólván azonnal felébredt. Nagyon hideg volt a barlang, s olyan néma, akár a sír. Behunyta szemét, elszundikált, de nem aludt, nem pihent igazán. Mondatok és képek keringtek fejében, szakadatlanul, eszeveszett gyorsasággal. Pokoli érzés volt, sem elaludni, sem felébredni nem tudott egészen… a Manu-faité, Itia, Mason hangja, egy puskalövés, csönd, két puskalövés, Uili halott; bűnös, mondja Mason hangja; okádnia kell a páfrányok alatt; Amureia, a fejek a poinikban; Omaata, fekete keze Mason vállán; add nekem ezt a halat, Tetahiti; az ajtó becsukódik mögötte, eldördül a lövés, a bozótban nincsen senki; gondolj rám azután; a kis pálmafák, a fekete hajjal benőtt fatörzsek; a fejek a poinikban, Amureia; Avapuhi hangja, csak a hangja, szavak nélkül; Itia, félek, félek; ó, testvérem, ne felejtsd el soha, a nagy fügefa alatt fullasztó; az asszonyok beszélnek, beszélnek; én vagyok a Manu-faité; Timi, éles, kemény tekintete, a hosszú tőr hegye, ugorni, nem ugorni, lábam a földbe gyökerezik; a tupapahuk, mondja remegő hangon Avapuhi, aztán egyszerre csak, nagyon hangosan, a tupapahuk!

A hang olyan erősnek és közelinek rémlett, hogy felébredt, felült, és körülnézett. Egyedül volt. Felkelt, kezét homlokához emelte, a közeli alagútban úgy csobbant meg a víz, mintha valaki bele-tenyerelt volna, utána koppanás hallatszott. Olyan gyenge volt mind a két nesz, hogy Purcell egy negyed pillanatig kételkedett, vajon valóban hallotta-e. De abban a pillanatban felhangzott megint mind a kettő: a csobbanás, utána pedig a tompa koppanás. Feszülten figyelt, lélegzetét is visszafoj-totta. Tökéletes csönd volt. És abban a pillanatban világosság támadt agyában. A kőlap! Az a kiálló kőlap az alagútban! Megbillent, aztán visszatért előbbi helyzetébe. Avapuhi visszajött. Most ott van a sziklafal túlsó oldalán, alig néhány méternyire tőle. “Ilyen hamar?” - gondolta magában csodálkozva. S már le is hajolt, hogy kidugja fejét a kerek ablakon.

De félúton megállt. Megdöbbent, miért van ilyen mélységes csönd. Avapuhinak futnia kellett vol-na, hiszen hajszolta a tupapahuktól való félelem! Hallania kellett volna, hogyan csúszik lába egyik kőről a másikra, hogyan súrlódnak egymáshoz háncsszoknyája keskeny csíkjai! Lassan, nagyon las-san az “ablakhoz” lopózott, s jobb szemével kilesett a szikla széle mögül. Tőle tízméternyire egy férfi állt mozdulatlanul az egyik kövön, kezében puska. Megismerte a karcsú alakot.

Purcell szája egyszerre kiszáradt, s lába reszketni kezdett. Körülpillantott. Rejtekhely nem volt se-hol. Menekülés semerre. Előtte az akna. Az aknán túl nincs tovább út. Ha Timi behatol a szobába, meglátja a lombágyat, s továbbmegy utána, a szűk folyosóba. Purcell zsákutcában érezte magát, mint a lyukába szoruló patkány. Vele szemben pedig ott van Timi, kezében a tőr. Hóna alatt ki-buggyant a verejték, s végigfolyt oldalán, tenyere nyirkos volt. Nekitámaszkodott a sziklafalnak. Szinte már érezte hasában a hideg penge hasítását. Roppant erőfeszítéssel nyelni próbált, de szája olyan száraz volt, hogy nyelve szájpadlásához tapadt. Gyomra táján tátongó űrt érzett, és szakadatlanul remegett egész teste, ajkától lábujjáig. Hirtelen átvillant agyán a “reszket, mint a nyárfalevél” hasonlat, s most értette meg igazán, mit jelent. Úgy tetszett neki, semmi nem tudja megállítani teste görcsös remegését. Tétlenül, hangtalanul, bénán figyelte a minden porcikáját rázó reszketést, kétségbeejtő tehetetlenséget, és szégyent érzett. Állkapcsai görcsösen összehúzódtak, de arca. mégis úgy remegett, mint a kocsonya.

S ekkor az ablak túlsó oldaláról meghallotta ellensége lélegzését. Timinek sikerült ugyan idáig lo-póznia olyan nesztelenül, mint egy macskának, de nem tudta szabályozni a lélegzését. Purcell figyelt, s összerezzent a meglepetéstől. Timi félt. Ő is félt. Sikerült Purcell nyomára jutnia, de nagy-nagy erőszakot kellett tennie magán, hogy behatoljon a barlangba. Nem Adamótól félt, hanem a tupapahuktól.

Purcell a sziklafalhoz simult, füle a falhoz tapadt, lába néhány hüvelyknyire volt csak a “hajóab-laktól”, így figyelte ellensége sípoló, szabálytalan lélegzését. Fanatikusan kellett Timinek az ő pusz-tulására törnie, ha még a tupapahukkal is szembe mert szállni. Purcell összeszorította fogát. Volt valami visszataszító abban, hogy egy ember ilyen sóvárul kívánja valaki halálát. A tahiti nők szerint attól félt, hogy Adamo bosszút áll barátai haláláért. Nem igaz! Purcell bizonyos volt benne, hogy nem így van. Hajszolni egy fegyvertelen embert - ez részegítette meg Timit! A bosszú, a háború csak ürügyül szolgált. Amureiát megkínozni, Ivoát felkoncolni, magzatát elpusztítani, Adamót meg-ölni, igen, mindez mámorító, mert olyan könnyű! “A nyomorult, gyáva fickó!” - gondolta magában hirtelen fellobbanó haraggal Purcell, s egyszerre megszűnt a testét rázó remegés. Körülnézett, megtapogatta zsebét, de még csak egy kés sem volt nála. Életében először sajnálta, hogy fegyvertelen.

Tekintete a lába előtt heverő jókora kőre esett. Lehajolt, két kézre fogta, felemelte, és csodálkozott, milyen nehéz. Jobb csípőjével a sziklafalnak támaszkodott, kinyújtott két keze az ablak fölé tartotta a követ, és várt.

Olyan sokáig várt, hogy már-már kételkedni kezdett, valóban látta-e Timit az alagútban. De aztán meggyőződött róla, hogy a sziklafal túlsó feléről még mindig áthallatszik a lihegő, nyugtalan lélegzés. Az viszont hihetetlennek tetszett, hogy Timi elmegy az “ablak” előtt, és még csak be sem pillant rajta.

Purcell kinyújtott kezében görcsösen szorongatta a követ, amelyet egyre súlyosabbnak érzett. Tudta, hogy előbb-utóbb el fogja ejteni. Melléhez húzta tehát, meggörnyedve ölébe szorította, s fogást váltott, egyik kezével a másik után, hogy zsibbadó ujjai megpihenjenek. Közben egy szempil-lantásnyi időre elfordult az ablaktól. Amikor megint visszanézett, elképedve látta, hogy ellensége tőre ott fekszik a köveken, bent a “szobában”. Talán azért tette be Timi, hogy szabad legyen a keze, amikor átbújik a nyíláson. De lehet, hogy kelepce volt. Purcell szíve vadul feldobogott. Csábító volt az a lehetőség, hogy megkaparinthatja a fegyvert, ehhez azonban le kellene tennie a követ, karját ki kellene nyújtania az ablak előtt. Ki tudja, nem használja-e ki mozdulatát Timi, nem kapja-e el a kezét. hogy kizökkentse egyensúlyából, és lerántsa a földre?

Purcell mozdulatlanra dermedt. Timinek puskástul kell átbújnia, a puska jó hosszú, tüzelni tehát nem tud addig, amíg a fegyvert egészen át nem húzza maga után az ablakon. Purcell összerezzent örömében, mert arra gondolt: “Lesz időm éppen elég!” S hirtelen felvillant az agyában, mit kell tennie: nem arra kell törekednie, hogy Timi fejéhez vágja a követ, mint eredetileg tervezte, hanem óriási kalapácsként kell használnia, anélkül, hogy elengedné. Behajlította térdét, s jobb lábát kinyújtotta maga mögött, hogy közelebb legyen a földhöz, a követ pedig combjára helyezte, hogy pihentesse kezét. Most összehúzott teste egészen a kő mögött volt, készen arra, hogy a kővel együtt előrevesse magát, mihelyt Timi feje felbukkan a nyílásban. A kő már egészen nedves volt a tenyeréről szakadatlanul csorgó verítéktől. Megint fogást váltott.

Még mindig hallotta Timi sípoló lélegzését, és csodálkozott, milyen lassan határozza el magát ar-ra, hogy valamibe kezdjen. Talán ösztönösen megérezte a reá leselkedő veszélyt. Mindenesetre feltűnő volt, hogy fejét még nem dugta be az ablakon. Purcell feje magasságába emelte a követ, és megfeszítette izmait.

Aztán olyan gyorsan játszódott le az egész, hogy nem maradt ideje bármit is tenni. Timi nem las-san és több ütemben bújt át a nyíláson, mint Avapuhi tette. Valósággal beröppent az ablakon, mint karikán átugró vadállat, de arca és melle a boltozat felé fordult. Háttal esett a földre, s abban a pillanatban, amikor földet ért, irtózatos ütést mért a puskatussal Purcell feje felé. Hihetetlenül gyors és határozott volt az ütés, mintha csak pontosan tudta volna, még mielőtt berontott a “szobába”, hogy hol van Purcell arca. És ugyanakkor mennydörgésszerű robaj csattant fel a barlangban, s visszhangja végighullámzott az alagútban. Fehéres füstfelhő töltötte be a szobát. Timi görcsösen összerándult, hasára fordult, két keze a kövekbe markolt, s nem mozdult többé.

Purcell alig érezte a puskatussal a kőre mért ütést. Valósággal megbénította a döbbenet. Nézte az arcára boruló Timit, kissé görcsösen összeszorított két kezét, balra ferdülő testét a földön. Mintha felkínálkozott volna: üssék, szúrják. Purcell tekintete a tőrre tévedt. A penge ott villogott Timi két lába között. A követ még mindig nem engedte el, Timit állandóan szemmel tartotta, úgy közeledett hozzá, lassan, centiméterről centiméterre. Amikor közvetlenül fölötte volt, hirtelen elengedte a követ Timi tarkójára, majd lehajolt, s felkapta a tőrt. A fegyver markolata ott volt a kezében, ujjai szorosan köréje kulcsolódtak.

Tompa koppanással ütődött a kő Timi tarkójának, de nem sújtott rá teljes erővel. Mintha vissza-pattant volna róla, átugrotta fejét, egy-két méternyire elgurult a földön, s megállt. Timi nem moccant.

Purcell mélyen lehajolt, hogy bal keze a talajt súrolta, s hihetetlenül lassan közeledett ellenségé-hez. Merev tekintete Timi hátára szegeződött, barna bőre egy bizonyos pontjára, bal lapockája felett.

Aztán rávetette magát. Vad üvöltés harsant fel. Egész hosszában Timi testén feküdt, két keze hihetetlen erővel szorította a tőr markolatát. Aztán kissé feltámaszkodott, s mellét két kezére szorította, hogy még mélyebben döfje a pengét ellensége testébe. Timi ott feküdt alatta, mozdulatlanul, tehetetlenül, legyőzötten. Purcell egész súlyával ránehezedett. Egész teste megborzongott a boldogságtól.

Múltak a percek. Purcell agyában elsötétült minden, csak saját lélegzete rekedt neszét hallotta, semmi mást. S hirtelen rádöbbent: “Az előbbi üvöltés - az én torkomból tört fel.” Felállt, lába ros-kadozott, lehajolt, kirántotta a tőrt Timi testéből, és elhajította. Aztán eszébe jutott, hogy látni akarja Timi arcát. A vállára tette kezét. Keskeny, szinte asszonyos volt a válla. Bőrét lágynak és simának érezte. Megrántotta a testet, amely hátára fordult. Homloka közepén óriási lyuk tátongott. Vékony vérsugár csorgott belőle.

Purcell szájtátva bámult néhány pillanatig, míg megértette, mi történt. A puskatus az arca elé tartott követ érte, és az ütődés következtében kioldódott az elsütő szerkezet, s Timit saját puskája terítette le.

Purcell támolyogva botorkált vissza fekhelyéhez, és leült. Timi szeme, a homloka felső részén ütött véres lyuk alatt, olyan volt, mintha élne. Sűrű, fekete pillája félig eltakarta szeme bogarát, csak a szeme sarka villant elő, mintha makacsul nézné, oldalvást, Purcellt. Feje, és kecsesen karcsú nyaka kissé az ellenkező oldalra hajlott, s tekintete ettől alattomosan kacér kifejezést öltött. Arcán nyoma sem maradt a régi keménységnek, hullámos vonalú ajka kissé szétnyílt, mintha gyermekes mosoly játszott volna rajta. Purcell most vette csak észre, milyen különös vágású a szeme. Nagyon szép szeme volt, kétoldalt ferdén ívelt a halántéka felé, mint az antilopé; de különösen bársonyos-sá, behízelgővé hosszú, sűrű, fekete pillája tette tekintetét. Szinte érthetetlen volt, hogyan tudott olyan keményre válni ez a szelíd szempár! Most, hogy az élet elillant testéből, csak ez a szelídség maradt utána, amelyet oly kíméletlenül elfojtott életében.

Purcell elfordult, felállt, s hirtelen elöntötte a szégyen. Milyen vadul vetette magát erre a testre! Mekkorát ordított! Amellett egy hullába döfte a tőrét! Most szinte érthetetlennek tetszett, hogyan is nem vette észre, hogy Timi halott. De Timi betörése előtt annyira megfeszítette akaratát, hogy ez mintegy megadta a kezdősebességet, s vakon és gépiesen követték egymást cselekedetei. Szörnyű volt, és nevetséges is: majdhogy bűnösebbnek nem érezte magát, mintha valóban ölt volna. “Ilyen hát a gyilkosság” - gondolta magában, szörnyű szorongás közepette. Ez a gépies cselekvés, az önkéntelen mozdulatok e sora. Egész életében rendíthetetlenül hitt az emberélet sérthetetlen voltában. S amikor eljött a döntő pillanat, úgy vetette rá magát ellenségére, üvöltve, mint egy vadállat. Két kézre markolta tőrét, úgy mártotta bele Timi testébe, győzelmétől mámorosan, lihegve, boldogságban úszva.

Valami nedvességet érzett mellén. Odanyúlt, ujja fekete és ragacsos lett, s megremegett az un-dortól. Az ablakhoz ment. Timi lába félig még mindig a nyílás szélén függött. Megfogta, felemelte, s elvonszolta a testet, a lehető legmesszebbre fekvőhelyétől. Timi feje jobbra-balra billent, odaütő-dött a kövekhez, s amikor Purcell megállt, lassan, szelíden lecsúszott bal vállára, ajka pedig a kulcscsont alatti gödörbe mélyedt. Purcell észrevette, hogy arca a fekvőhely felé fordul, Timi tekintete tehát rá szegeződik majd, mihelyt lefekszik. Elengedte a holttest lábát, egy pillanatig tétovázott, aztán sarkon fordult. Ahhoz nem volt elég bátorsága, hogy megfogja Timi fejét, és az ellenkező oldalra fordítsa.

Nagy nehezen keresztültornászta magát az ablakon, ráugrott az egyik kőre, elveszítette egyensúlyát, és egész hosszában a vízbe zuhant. Jéghideg volt. Fulladozott. Hasára fordult, gyorsan meg-dörzsölte mellét és felkelt. Foga vacogott.

Amikor visszatért a “szobába”, levetette nadrágját, kicsavarta, s egy kőre terítette. Nyakszirtje sajgott, mellét mintha vasabroncs szorította volna össze, s a feje búbjától lába ujjáig remegett az egész teste. Különösképpen izzadt is ugyanakkor: homlokán hideg verejték gyöngyözött. Ugrálni próbált, de lába nem hajlott, egészen merev volt. Mellét kezdte hát verni tenyerével, lehajolt, s nagyokat ütött hátára és combjára is. De sehogyan sem sikerült kiűznie testéből a hideget, csontja velejéig átjárta, s megállapította, hogy sokkal erősebb testmozgást kell végeznie. Hasra feküdt hát a földön, minél messzebb Timitől, fekvőtámaszba emelkedett, két karjával kitolta testét, majd me-gint leeresztette, és ismét kitolta. Jó két percig végezte a gyakorlatot, egész testében remegve. Végül kifulladva roskadt a földre. Foga még mindig vacogott.

Soha életében nem érzett még ilyen hideget, s már elveszítette minden reményét, hogy megsza-badul tőle. Szörnyű aggodalom fogta el. Gyorsan tornászni kezdett megint, elvégezte mindazokat a gyakorlatokat, amelyeket ismert, vagy amelyeket Jones végzett valaha, s miközben tornászott, előbb hangosan, majd csakhamar kiabálva számolta mozdulatait. Úgy érezte, mintha lassan en-gedne a dermesztő hideg, és mintha az ordítozás jobban melegítené, mint bármi más, amivel megpróbálkozott. Üvölteni kezdett hát, két lélegzet között. Alig ismert rá tulajdon hangjára, olyan éles és magas volt. Táncolt egy helyben, ugrált, csípőjéig emelte lábát, s erőlködött, hogy két el-nyújtott üvöltés között lélegzethez jusson. Percről percre közelebb jutott a tökéletes kimerültség állapotához, és mégsem merte abbahagyni.

Aztán egyszerre csak felvillant benne a kép: olyannak látta magát, amilyen volt, anyaszült meztelenül ugrál egy barlangban, egy hulla mellett, hadonászik, mint egy őrült, s ordít, olyan hangon, amelyben nem volt már semmi emberi. Nevetséges egy látvány! Micsoda erőfeszítésre képes az ember, milyen görcsösen ragaszkodik az életéhez! Közben teljesen kifulladt. Abbahagyta a kapáló-zást; haja tövén azonnal jeges hideget érzett, a hideg mintha teste legmélyéről tört volna fel, tetőtől talpig végigömlött rajta. Újra kezdte hát az ostoba tornát. Úgy látszik, erre a testgyakorlásra van ítélve élete végéig! Leereszkedett, felemelkedett, ismét leereszkedett… S még mindig rászegeződött Timi fekete szeme, homloka árnyékba borult, szájára pedig ráfagyott valami furcsa mosolyféle, mintha csak gúnyosan figyelné az élők sürgő-forgó tevékenységét.

- Adamo, mit csinálsz?! - kiáltotta feléje egy hang.

Purcell felugrott, és hirtelen hátrafordult. Az ablakon keresztül, majdnem az egész nyílást betöl-tőn, Omaata hatalmas, sötét arca, holdvilágszerű szeme bámult rá döbbenten.

- Fázom! - üvöltött fel éles, magas hangon Purcell.

- Várj egy kicsit! - felelte az asszony.

A férfi tamáskodva nézett rá. Omaata előbb az egyik vállát szorította be a nyílásba, azután a má-sikat, már egész roppant felsőteste a szobában volt, rángatózott kicsit, hogy keresztülerőszakolja széles csípőjét, s óriási teste, mely úgy nyúlt ki és húzódott össze, akár a gumi, egyszerre csak átju-tott a nyíláson. Amikor már bent volt, egy kődarab levált a falról, s a földre hullott.

- Babuskám! - kiáltott fel Omaata, s rávetette magát. - Aué, hogy te milyen kék vagy!

Most az egyszer Purcell simult az asszonyhoz. Karját széles dereka köré fonta, és csodálatosan jó érzés ömlött végig rajta: mintha dunyhába süppedt volna. Omaata teste meleg volt, rugalmas és mély. Két óriási keze dörzsölni kezdte hátát felülről lefelé, s közben becéző szavak valóságos ára-datát zúdította rá. Gyömöszölte, gyúrta, veregette, csipkedte Purcell testét, s bár fájdalmas volt, amit művelt, a férfi érezte, hogyan önti el percről percre jobban bőrét, izmait, gémberedett tagjait az élet. Csodálatos volt meleget érezni megint: szinte már nem is emlékezett erre a rugalmasságra, erre a kellemes érzésre, pórusai kitágulására…

- Omaata - szólalt meg halkan.

- Babuskám!… Babuskám!… - felelte az asszony.

Purcell figyelte, hogy gördül végig mély hangja a boltív alatt, mint a hegyi patak. Még a hangja is melegítette. Omaata megfogta két vállát, most mellét dörzsölte, hasát, combját. És milyen jó volt a keze! Széles, erős, amellett könnyed! Úgy gyúrta a testét, mint valami tésztát, lenyomta bőrét, aztán meghúzta, veregette, csavargatta ujjai között. Háta langyos hústömegbe süppedt, melle pe-dig valósággal kinyílt, kitárult, mint egy virág. Ismét tudott lélegzeni, izmai is működtek megint.

Az asszony újból megfordította.

- Babuskám! - turbékolta mély hangja. - Még mindig nagyon fehér vagy! Aué! Hova lett a piros orcád, babuskám?

Most kissé elhúzódott Purcelltől, s veregetni kezdte, aprókat ütve rá.

- Vigyázz, még agyonversz! - kiáltott fel Purcell.

Gyorsan lehajolt, kibújt az asszony kezei közül, s hozzásimult. - Babuskám! - becézte meghatottan Omaata. Aztán váratlanul felkacagott.

- Jaj, hogy megijesztettél az előbb a kiabálásoddal! Ember! Majd hogy el nem szaladtam! Már azt hittem, a tupapahuk!… De aztán szerencsére megismertem a peritani szavakat!…

Nevetve fordult az ablak felé. Ekkor látta meg Timi holttestét.

- Ember! - kiáltott fel elképedve. - Megölted!

- Nem én öltem meg - felelte Purcell.

Omaata azonban nem is figyelt rá. Odalépett a holttesthez, tiszteletlenül belemarkolt hajába, s annál fogva forgatta erre-amarra.

- Nem én öltem meg - ismételte Purcell. - Ő maga…

- Hát ez mi?! - kiáltott harsányan Omaata, és színpadias mozdulattal mutatott a halott homlokán tátongó lyukra. - És ez? - mutatott a hátán levő sebre. - Meg ez? - folytatta, Timi tarkóját mutatva.

Lehajolt, hogy közelebbről vegye szemügyre a sebet. - Mivel ütötted ezt?

- Egy kővel.

Omaata elengedte Timi haját és felegyenesedett. Csodálattal nézett Purcellre.

- Ember! Milyen ügyes vagy!

- Ide hallgass, nem én…

- Szóval megölted ezt a koca kölykét! - folytatta vidáman az asszony. - Ó, milyen erős vagy, Adamo! Milyen bátor vagy! Milyen ravasz vagy! Fegyvered sem volt! Ő meg puskával és tőrrel! Ó, én gyönyörű, kicsi harcosom! Kakaskám! Adamo!

- Ide hallgass, Omaata…

- Az Eatuára mondom!… - szónokolt tovább az asszony, két kezét erős csípőjére tette, s megállt Timi testével szemben. - Meg akartad ölni az én babuskámat, Timi! Rabszolgává akartad tenni a saját törzsedből való asszonyokat! Fel akartad hasítani Ivoa és Vaa hasát! Te patkány magva! Te emse kölyke! Te gyáva cápa! Te kókuszpálma nélküli ember! Te, aki még csak harcos sem vagy! Te hua! Te mahui!(Mindenre alkalmatlan; Homoszexuális.) Te impotens! No, hol vagy most, te ürü-lék?! Hideg vagy! Olyan, mint a holt szemű hal a lagúna partján! Mint a csont, amit a farkatlan kutya rág! Nézd Adamót! Nézd ezt a peritani kis kakast! Milyen szép! Milyen bátor! Milyen ravasz! Nincsen a szigeten egyetlen vahiné, aki ne szeretne játszani vele! Nézz rá! A haja, akár a méz! A teste rózsaszínű és fehér! Olyan kívánatos, mint a kenyérfa gyümölcse, ha kikerül a kemencéből! Nagy főnök ő! Sok-sok kókuszpálmája van a nagy eső szigetén! A keze olyan finom, akár apósáé, Otué! És te mi vagy most, Timi?! Élettelen ember! Olyan ember, aki semmit sem számít! Akit semmire sem lehet használni! Döglött hal, aki hasával fölfelé lebeg a vízen! Üres kagyló! Halott rák, amit a vízibolhák falnak fel a tengerparton!…

- Omaata! - kiáltott rá Purcell.

De az asszonyt már nem lehetett feltartóztatni. Maró gúnnyal kezdett most Timi nemi szervéről beszélni. Jó két percig szónokolt arról, hogy milyen gyenge, milyen hitvány, s ócsárló szavai a leg-apróbb részletekre is kiterjedtek.

- Omaata! - szólt rá ismét Purcell.

- Már végeztem is - felelte egyszerűen az asszony.

S megint Purcell felé indult. Arcáról csak úgy sugárzott a jól végzett munka öröme.

- Ó, Adamo! - mondta neki szenvedélyesen, mintha az ellenség lepocskondiázása csak még job-ban fokozta volna Purcell iránt érzett csodálatát. - Ó, Adamo! Babuskám!

S megint nekilátott a férfi dörzsölésének. Purcell azonban, most, hogy már nem fázott, határozottan fájdalmasnak érezte a dömöckölést.

- Már elég melegem van, Omaata!

- Dehogy van, dehogy van! - állapította meg az asszony ellentmondást nem tűrő hangon, s magához ölelte. - Most, ebben a pillanatban, elég meleged van, de ha elmegyek, fázni fogsz megint. Sok-sok meleget kell összegyűjtened. Ide hallgass - folytatta, ismét komolyra váló hangon -, én majd hátamra veszem ezt az emse fiát, és bedobom a tengerbe. Te pedig soha nem mondod meg senkinek, hogy megölted, legfeljebb Ivoának.

- De hiszen nem én…

- Senkinek! Érted? Senkinek!

- De miért olyan nagyon fontos ez?

- Nem olyan nagyon fontos, ha a peritanik győznek. Csakhogy azok fognak győzni. No, most for-dulj meg.

- Miért mondod ezt? Azok már csak ketten vannak. A peritanik pedig hárman.

- Tengeren nagyon ügyesek a peritanik. De a szárazföldön nem.

- Hagyd már abba! Fáj!

Omaata nevetett.

- Aué! Ilyen nagy harcos, mint te!

Majd így folytatta:

- Elviszem ennek a koca kölykének a testét, bedobom a tengerbe, hozzád pedig elküldöm Avapuhit.

- Avapuhit? Miért küldöd ide Avapuhit?

- Hogy veled töltse az éjszakát.

- Nem akarom! - felelte Purcell mereven.

- No, nézzék ezt a kis kakast! - felelte Omaata, s megveregette Purcell fenekét. - Nem akarom, hogy egyedül maradj, ember! Folyton a szívedet fogod szaggatni a fejeddel, a peritanik módján! Rövid szünet után hozzátette:

- Amellett játszanod is kell.

- Nem akarok.

- Pedig nagyon is szükséged volna arra, hogy játsszál. Ha egy férfi elveszi valakinek az élctét, ak-kor utána életet kell adnia.

- Nem kell. Aludnom kell.

- Aludnod is. Aludni és játszani.

- Nem!

- Ez amolyan peritani nem! - felelte nevetve az asszony.

- Küldd cl hozzám Ivoát!

- Ember! Ivoa már nem a tiéd. Ivoa a kisbabájáé.

Egy darabig csönd volt, majd Purcell így szólt:

- Akkor gyere te!

E három szó egészen megdöbbentő hatással volt Omaatára. Egy lépést tett hátra, teljes magasságában kiegyenesedett, orrcimpája remegett, szeme szikrázott, úgy nézett Purcellre.

- Haragszol? - kérdezte a meghökkent Purcell.

- Mi vagyok én?! - kérdezte nagy sokára hangos, éles hangon Omaata.

Arca szürke volt a dühtől, állkapcsa remegett, s alig talált szavakat.

- Omaata…

- Azt kérdezem tőled: mi vagyok én? - mondta az asszony, amikor hirtelen megint szóhoz jutott. - Én! - ismételte, s tenyerével nagyot ütött bal melle tövére.

Az én és a csattanás úgy visszhangzott a sziklaboltozat alatt, mintha két lövés dördült volna el.

- Mi vagyok én? - folytatta Omaata, és sértődötten mérte végig Purcellt, tetőtől talpig. - Öregasz-szony? Vagy nyomorék? Vagy mahu?

- Omaata…

- Talán rossz szagom van?

- Omaata…

- Mi vagyok én - kiáltotta az asszony, még elkeseredettebb haraggal -, hogy egy férfi ott tudjon aludni mellettem egész éjszaka, és ne legyen kedve játszani velem?!

Purcell halálos zavarban volt, úgy dadogta:

- De én nem mondtam…

- De mondtad! - dörmögött Omaata, s megsemmisítő pillantást vetett rá. - Nem szavakkal mondtad, de azt mondtad. Azt mondtad, Avapuhi ne jöjjön. Ha ő jön, félek, hogy játszani találok vele… De te, Omaata, te jöhetsz. Veled nem félek ettől. Aué! Aué! Aué! - kiáltott fel hirtelen, s két tenyere közé szorította fejét. Arcára őszinte, mélységes fájdalom ült ki. - Ezt kell hallanom! Nekem, Omaatának! Ide nézz! Ide nézz! - folytatta. A méltatlankodás újabb hulláma borította el. - Nézd, milyen fiatal vagyok!

S valóban így volt: Omaata fiatal asszony volt. Purcell újra meg újra elfelejtette. S hogyan magyarázza meg neki, hogy óriási termete, parancsoló modora miatt volt így, meg a miatt a szokása miatt, hogy állandóan babuskámnak nevezte őt. S főleg hogyan tiltakozzék feltevése ellen ebben a helyzetben anélkül, hogy tiltakozása felhívásnak lássék?

Omaata hátat fordított neki, szemöldökét összeráncolta, rá sem nézett, ajkát megvetően lebigy-gyesztette. Megfogta Timi karját, s kíméletlenül az ablakhoz ráncigálta a testet. Majd nekilátott, hogy átbújjék a nyíláson.

- Omaata!

Semmi válasz. Még egy pillantásra sem méltatta Omaata. Már el is tűnt a túlsó oldalon. S mintha csak Timin akarna bosszút állni azért a sértésért, amelyet az előbb el kellett szenvednie, durván maga után rántotta testét az alagútba.

Purcell a nyíláshoz rohant, és kidugta fejét.

- Omaata!

Az asszony már kifelé haladt. Nem szólt egy szót sem. Timi testét vállára vetette, s valahányszor nagyot lépett az egyik kőről a másikra, a halott karcsú két lába meglódult, majd visszahullott a hátára.

Purcell rövid idő múlva leült az ágyra, magához húzta az edényt, s kivett belőle egy mangót, amelyet Ivoa már meghámozott. Különös érzés fogta el. Életében először nem tudta pontosan magáról, hogyan gondolkodik, és mennyit ér. Itt ül ebben a barlangban, védett helyen, a harctól távol, hátat fordított mind a két tábornak…

Felállt. “Tetahitinak az a véleménye rólam, hogy ügyes vagyok. Hátha neki van igaza?! Hogy tisz-telem az emberéletet, és irtózom az erőszaktól?… Hátha hazudtam magamnak is, és csak elbújtam a nemes lelkű indokolás mögé? A végén mégiscsak beledöftem Timibe a tőrt. Amikor a bőrömről volt szó, hajlandó voltam vért ontani.”

A sziklafalra vetített világos folt elhalványult. Künn nyilván alacsonyan járhat már a nap. A nedves levegő ismét ránehezedett Purcell vállára. Járkálni kezdett, gyors léptekkel, a szobában. Eszébe jutott, milyen csodálatosan meleg volt Omaata hatalmas, erős, sima teste. Most pedig egyre sűrűbb lett körülötte a sötétség, s érezte, hogy megint erőt vesz rajta a hideg.

Belebotlott Timi puskájába, s körülnézett, merre van a tőr, de nem találta. Nyilván Omaata vitte magával. Felemelte a puskát, s eszébe jutott, milyen erőt és biztonságot merített a kezében tartott fegyverből aznap, amikor a fregatt felbukkant. Óvatosan előretapogatózott a keskeny folyosóban az akna széléig, s erőteljes mozdulattal beledobta a puskát. A fegyver nehéz volt, és a lendülettől majdnem elveszítette egyensúlyát.

Megint rászakadt a fáradtság. Visszatért a lombágyhoz, és végigfeküdt rajta. Nagyon kimerültnek érezte magát, lába remegett. Behunyta szemét, de hamarosan ki is nyitotta megint. Hanem azért nyilván aludt közben egy kicsit, mert egész teste remegett a hidegtől. Tántorogva felkelt, s kény-szerítette magát a járkálásra. Most már egészen sötét volt, és számolta lépteit, hogy neki ne men-jen a szoba valamelyik sziklafalának. Öt lépés, megfordulni, megint öt lépés, megint megfordulni… Olykor-olykor elvétette a számolást, és keze, amelyet előrenyújtott, mint a vakok, beleütközött a szemközti sziklafalba. Gyomra émelygett, de éhes is volt, mégsem mert a gyümölcshöz nyúlni. Néha az az érzése támadt, hogy elalszik járkálás közben; összeszorította fogát, hogy felébredjen. Félt attól is, hogy elvéti az irányt, keresztül-kasul kezd járni, s beleesik az aknába.

Arra eszmélt fel, hogy háttal a falnak támaszkodik, válla lecsuklik, s két keze a két térdén nyug-szik. Nyilván akkor vett erőt rajta az álom, amikor meg akart fordulni. Hunyorgott, de az éjszaka koromsötétje nem lett ritkább. Azt sem tudta, a szoba melyik oldalán van. Eszébe jutott az akna, és ettől egészen felébredt.

Ekkor ütötte meg fülét egy szabályos, mély lélegzés nesze. Valaki volt a szobában, két-három méternyire tőle. Rémülten mozdulatlanra dermedt. Olyan kétségbeesett erőfeszítéssel bámult a sötétbe, hogy belefájdult szeme és szemgödre. Néhány pillanatig nem is hallott mást, mint az isme-retlen lélegzést a közelben, és bordáit verdeső saját szíve zakatolását.

Aztán, tőle balra, halk levélzizegés hallatszott, s ugyanabban a pillanatban megszólalt egy ijedt hang:

- Adamo!

Omaata! Omaata volt! Ott állt tőle két lépésre, a fekvőhely fölé hajolt, azt tapogatta, de hiába, nem talált semmit. Purcell mélyet lélegzett, de megszólalni nem tudott.

- Adamo!

És egy kéz érintését érezte mellén. Valaki fojtott hangon felkiáltott, s a kéz elhúzódott.

- Én vagyok - szólalt meg elfúló hangon Purcell.

Csönd lett, majd Omaata, anélkül hogy közelebb lépett volna hozzá, suttogva azt mondta:

- Mondd ezt peritani nyelven.

Purcell megismételte angolul: - Én vagyok.

Most értette meg, miről van szó: a tupapahuk nem beszélnek angolul. Omaata csapdától tart.

- Aué! Nagyon megijesztettél! Olyan hideg vagy! Aztán folytatta:

- Ember! Amikor nem találtalak ott a fekvőhelyeden…

Purcell azt érezte csak, hogy az asszony hatalmas két keze végigtapogatja karját és mellét, egészen a válláig. Felsóhajtott, és előredőlt. Feje az asszony keblére csuklott. Omaata mondott valamit, ő azonban már csak hangja mormolását hallotta. Elaludt.

Arra ébredt, hogy melege van. Hason feküdt, Omaata rugalmas, erős testén, de háta is melegben volt. Valami nehéz, érdes, ismerős dolog fedte… Egy takaró! Az asszony elhozta neki a Blossom egyik takaróját. Beszívta szagát. A takaró ráncai között még mindig ott bujkált a só, a kátrány és a festett fa illata.

Nem volt egészen ébren. Úgy érezte, hogy dél van, a tengeren lebeg, a lagúna langyos vizén, s a nap szelíden simogatja a vízen keresztül. Jobb orcája Omaata kebléhez simult, nyitott keze csípőjén nyugodott, s egész testét ütemesen emelgette a hatalmas mellkas lélegzése. Omaata óriás keze könnyedén pihent Purcell csípőjén, s alig észrevehetően emelgette testét felfelé, mintha csak ringatná a férfit.

Múlt az idő. Úgy érezte magát, mint a csirke, amely anyja legpuhább, legpihésebb tollai közé bú-jik, nagy, meleg hasa tollazatába, és csak a fejét dugja ki a világba, hogy beszívja az éjszaka friss, hűvös levegőjét. Milyen szelíd és megnyugtató lett egyszerre a sötétség! S a hegy mélyébe nyúló barlang is. A barlangon belül pedig úgy zárja magába ez a “szoba”, mint egy tojás. A szobában a rájuk boruló homály - akár egy lepel. S a homályban Omaata nagy, fekete, meleg teste. Purcell belefúrta fejét az óriásasszony keblébe, és boldogan figyelte szíve hatalmas, lökésszerű dobbanásait. Mintha az ő életnedveit is ez a lüktetés táplálná. Soha, sehol, élete egyetlen pillanatában sem érzett még ilyen nyugodt boldogságot. Olyan gyönyörűséges, olyan jóleső volt, hogy kedve támadt nyöszörögni.

- Felébredtél, babuskám? - szólalt meg Omaata.

Purcell füle még mindig az asszony mellérc simult, s így hallgatta szavai visszhangját. Halkan, szinte suttogva tette fel a kérdést, de a suttogás úgy zengett tovább mellében, mint az orgona legmélyebb hangzatai.

- Igen - felelte Purcell. - Sokáig aludtam?

- Elég sokáig.

S milyen türelmesen hordozta magán teste súlyát közben, s meg sem moccant.

- Éhes vagy?

- Nagyon - felelte Purcell sóhajtva. - Rettenetesen. Ne is juttasd eszembe!

- Hoztam neked enni.

- Mit?

- Halat… meg egy lepényt…

- Aué, asszony.

Purcell ettől egészen felébredt.

- Hol van? - kérdezte boldogan. Feltápászkodott, felült az ágyon.

- Várj, maradj csak.

Omaata hatalmas karja megsimította testét, s tapogatózni kezdett a sötétben. Aztán érezte, hogy kezébe nyom valamit. Egy peritani tányér volt. Szájához emelte, és mohón felfalta, ami rajta volt.

Omaata elégedetten nevetett.

- Hogy te milyen éhes vagy!…

- Látod talán?

- Nem. De hallom.

Az asszony ismét leheveredett, és Purcell érezte: behajlítja lábát, hogy ő neki tudjon támaszkodni.

Aztán megint megszólalt:

- Akarod a lepényt?

- Igen.

Szájához emelte a lepényt. Ugyanaznap reggel ette meg a párját, de most ez az emlék nagyon-nagyon távolinak rémlett. Szinte meglepő volt fanyar, savanykás ízét újra felfedeznie.

- Befejezted?

- Igen.

Most már dolgozni kezdtek Purcell gondolatai is. Megkérdezte:

- Hogyan tudtad mindezt ide felhozni… A tányért meg a lepényt, meg még a takarót is?…

- Sikerült - felelte Omaata.

Purcell egy csipetnyi rideg árnyalatot vélt kiérezni hangjából. Feléje fordította fejét. Ám, ha az ember nem látja a vele beszélgető arcát, nagyon nehéz a hangnemet érzékelnie, különösen utólag. Megkérdezte hát:

- Mi bajod van?

- Semmi.

Purcell lehajolt, hogy a földre tegye a tányért. Érezte, hogy az asszony vállára teríti a takarót. Hátrafordult. A levelek zizegtek, ebből értette meg, hogy Omaata felkel a fekhelyről.

- Hová mégy? - kérdezte nyugtalanul.

- Elmegyek.

Purcell hitetlenkedve ismételte meg a szót:

- Elmész?

Omaata nem felelt. Csak egy elguruló kavics nesze hallatszott. Purcellt elfogta a rémület. Felkelt, s tapogatózva sietett az ablakhoz.

- Omaata!

Tovább tapogatózott. Az asszony ott ült a kövön, lábát már bedugta a nyílásba.

- Ne! - kiáltott fel Purcell. Megfogta Omaata vállát, s erőlködve, nevetségesen, próbálta visszatartani. - Ne! Ne!

- Miért ne? - kérdezte az asszony színtelen hangon. - Már nem fázol. Ettél is, takaród is van.

- Maradj! - kiáltott Purcell.

Elengedte Omaata vállát, nyakát karolta át, s minden erejét megfeszítve igyekezett a szoba belseje felé húzni.

Az asszony nem állt ellen, meg sem mozdult, de Purcellnek mégsem sikerült egyhüvelyknyire sem elmozdítania.

- Maradj itt! Maradj itt! - kérlelte.

Semmi más nem számított ebben a pillanatban. Kétségbeesetten kívánta, hogy maradjon mellette Omaata, mintha az élete függött volna ettől.

- Félsz, hogy megint fázni fogsz? - kérdezte kissé később az asszony. Purcell nem tudta megállapítani, van-e gúny a hangjában, vagy sem.

- Nem! Nem! - rázta fejét a férfi, mintha Omaata láthatná ezt a sötétben.

Majd hozzátette, olyan rekedten, hogy maga is csodálkozott rajta:

- Nem akarok egyedül lenni.

Hosszú ideig csönd volt, mintha Omaata gondolkodott volna a válaszon. Aztán, még mindig az előbbi fakó és közönyös hangon, így felelt:

- Engedj el! Itt maradok.

Amikor Omaata megint ott állt a szoba közepén, s nem szólt, nem mozdult, hozzá sem ért, Purcell várt egy ideig, majd megfogta kezét, és megkérdezte:

- Haragszol?

- Nem.

Ennyit mondott csak. Purcell rettentő zavarban volt. Nagyon álmos volt, szeretett volna visszafe-küdni a lombágyra, de nem merte hívni Omaatát, hogy jöjjön ő is. Néhány perccel korábban semmi megütköznivalót nem érzett abban, hogy ott feküdt az asszony testén. Most pedig az is feszélyezte kicsit, hogy ott áll mellette a sötétben, és a kezét fogja.

- Aludni kell - szólalt meg végül tétován.

S mert az asszony nem mozdult, s tovább hallgatott, Purcell egy lépést tett az ágy felé, s megpró-bálta maga után húzni. Omaata meg sem moccant. Purcell megállt, kinyújtott karral fogta az asz-szony kezét, s egyszerűen nem tudott tovább menni.

Hirtelen rádöbbent, milyen nevetséges az egész helyzet, s valóban nevethetnékje támadt. Ő, Adam Briton Purcell, Őfelsége Blossom nevű hajójának harmadik tisztje, itt áll, ezer meg ezer mérföldnyire szülőföldjétől, Skóciától, egy barlangban, vaksötétben, meztelenül, mint az első ember a Paradicsomban, s egy óriási barna hölgy kezét húzza…

- Gyere, asszony! - szólt rá türelmetlenül.

Ez a parancsoló hang egyszerre csodát művelt. Omaata megmozdult, és lassan megindult utána. Amikor a lombágyhoz értek, Purcell leült, s lehúzta maga mellé az asszonyt is, kezénél fogva. Omaata engedelmesen leheveredett melléje, s meg sem mozdult, amikor Purcell kettőjükre húzta a takarót, majd fejét mellére hajtotta. A férfi feléje fordult és várt. Az asszony azonban nem mozdult, és néma maradt. Csak a lélegzése jelezte, hogy eleven, semmi egyéb.

Purcell, amikor lefeküdt melléje, átölelte derekát, felhúzta lábát, és az asszony hasára fektette. De ahogy múltak a percek, egyre inkább feszélyezte ez az ölelés. Nem volt már olyan ártatlan, mint az előbbi. S azt az érzést sem sikerült újra felidéznie, hogy egészen egybeolvad Omaatával, mint amikor a testén feküdt, s együtt lélegzett vele. Most két külön lény ért egymáshoz, egyazon föld két darabkája, s köztük az óceán. Két sziget.

Purcell lehunyta szemét, de az álom most elkerülte. Zűrzavar és nyugtalanság lett úrrá rajta. Timi lebegett valahol, vízen, sodorta magával az ár, de Purcell tisztán látta reá szegeződő szemét, hosszú pilláit, szelíd, alattomos tekintetét. Akár kinyitotta szemét a sötétben, akár behunyta, Timi szeme ott lebegett, s valami kellemetlen zavart keltett benne, amely, egészen különös logikával, beleolvadt az Omaata megbántása miatti lelkifurdalásába.

- Nem alszol, Omaata?

- Nem - felelte az asszony rövid szünet után.

Ostoba kérdés. Persze hogy nem alszik. Itt van, mert ő úgy könyörgött, hogy maradjon. S olyan mozdulatlanul hever mellette, mint egy darab kő. Még csak nem is sértődötten. Mintha itt sem volna. Arra gondol, milyen lesz itt az élete, a szigeten, most, hogy Zsono meghalt. Megöregszik itt. Egyedül.

- Omaata! Miért mondtad, hogy azok nyerik meg a háborút?

Ismét hosszú csönd következett, mintha szavainak nagy-nagy távolságot kellene befutniuk, míg elérnek hozzá.

- Amikor azok bevették magukat a bozótba - felelte színtelen, tompa hangon az asszony -, akkor a peritaniknak sem lett volna szabad a faluban maradniuk.

- Miért?

- Nem tudták, hol vannak azok. Azok pedig tudták, hol vannak a peritanik.

- Mit kellett volna tenniük?

- Bevenni magukat a bozótba.

- Nekik is?

- Nekik is.

Majd azt mondta Omaata:

- Vagy azonnal építeniük kellett volna egy Pát, de úgy, hogy még sötétedés előtt elkészüljenek ve-le.

- Miért sötétedés előtt?

- Ha a Pa nincsen készen, azok támadnak, mihelyt leszáll az éjszaka. Ha a Pa elkészült, és jó, akkor szinte lehetetlen megtámadni.

- Még puskával is?

- Ugyan, ember! - felelte megvetően Omaata. - Mi az a puska? Dárda, amit messzebbre lehet ha-jítani…

Purcellnek most eszébe jutott, hogyan nézett össze Tetahiti és Mehani a tahitiak táborában.

- Gondolod, Omaata, hogy azok fognak támadni?

- Most nem. Ma a Roonui éjszakája van. Ez az éjszaka nagyon sötét. De majd reggel. Kora hajnal-ban. Mielőtt még elkészül a Pa.

- És a peritanik tudják?

- Megmondtam nekik.

Purcell felemelte fejét, s kinyújtotta nyakát, mintha láthatná az asszonyt.

- Miért?

Omaata minden tétovázás nélkül válaszolt:

- Zsono peritani volt.

Purcell nem volt bizonyos benne, jól fogja-e fel e válasz értelmét, megkérdezte hát:

- Azt kívánod, hogy a peritanik győzzenek?

- Nem - felelte Omaata határozottan. - Azt kívánom, hogy azok győzzenek.

- Még Zsono halála után is?

Megint csönd volt egy darabig. Aztán ugyanolyan határozott hangú válasz következett:

- Zsonónak puskája volt.

- Jobban szereted azokat, mint a peritanikat?

- Azokat nagyon megbántották.

- És mégis segítettél a peritaniknak, azzal, hogy értesítetted őket a támadásról?

- Igen.

- Miért segítettél nekik?

- Zsono miatt.

Visszatértek oda, ahonnan kiindultak. Most sem tudott többet, mint a beszélgetés elején. Egyszerre csak megszólalt Omaata. Majdnem pontosan az Ivoa hanglejtésével jegyezte meg:

- Peritani… miért?… miért?…

Halkan felnevetett, és Purcell boldog volt, amikor nevetését meghallotta. Ez már a régi hang volt: ingerkedő, barátságos, majdhogynem gyengéd. Arcával gyengéden megsimogatta az asszony mellét. Amióta beszélgetni kezdtek, közelebb került hozzá Omaata. Még a teste is más volt most: lágyabb, olvadóbb, simább tapintású.

Megint Purcell szólalt meg:

- Hallgass ide. Az előbb nem engedted elmondani. Tulajdonképpen nem is én öltem meg Timit.

S elbeszélte neki, hogyan történt. Amikor befejezte, az asszony gondolkodott kicsit, majd így szólt:

- Te ölted meg.

- De hiszen elmondtam neked…

- Aué, ember, ne légy már olyan makacs! Megtámad a cápa, te előreszegezed a késedet, s a cápa felnyársalja rá magát. Te ölted meg a cápát. Nem igaz?

Majd még hozzátette:

- Nagyon bátor ember vagy, Adamo.

Hatalmas, mély hangja, a hang melegsége, ereje: ez megint a régi Omaata volt.

- Olyan ember vagyok, aki nagyon-nagyon félt - felelte Purcell, s hangjában némi öngúny csendült meg. - Féltem ma reggeltől egészen Timi haláláig. Timi halála után pedig a hidegtől féltem. Amikor a hideg is elmúlt, attól féltem, hogy egyedül leszek. Aué, ez a nap a félelem napja volt. Ha ölni tudna a félelem, rég halott volnék.

Az asszony nevetett, hallgatott egy darabig, majd megismételte:

- Nagyon bátor vagy, Adamo…”

Így folytatta:

- Láttalak a kunyhóban, a három peritanival szemben. Láttam, amikor elindultál a Manu-faitéval. Aué, hogy sírtam, amikor láttalak elindulni, fegyvertelenül, a Manu-faitéval. Olyan kicsi voltál, olyan gyenge, és olyan hajthatatlan! Ó, én kicsi kakaskám! Ó, Adamo!

Purcell ezek után nem tudott mit mondani. Még jobban odaszorította arcát Omaata kebléhez, s karjával megszorította az asszony hatalmas derekát. Az éjszakába elsuttogott szavak ismét megte-remtették köztük a kapcsolatot. Nem az előbbit. Az a pillanat visszahozhatatlanul elmúlt. Ez egészen más volt. Pajtásság. Egyetértés. Gyengéd, de kimondatlanul maradó érzelmek.

Purcellnek szinte már melege is volt, s lehajtotta a takarót derekáig. Abban a pillanatban eltávo-lodott a Blossom szaga, s helyette Omaata langyos illata árasztotta el. Megismerte minden egyes virágét, amelyet Omaata hajában hordott. Csak egyet nem tudott azonosítani, a legáthatóbbat, a legmegszokottabbat. Pedig megismerte volna ezer más illat között is, bár megnevezni nem tudta volna. Pézsma-és ámbraillatra emlékeztetett: alattomos volt, fűszeres és sejtelmes is. A hússá, testté váló növény illata. Az első pillanatban azt sem tudta megállapítani az ember, hogy kellemes-e vagy kellemetlen. De miközben ezen tűnődött, már be is ivódott testébe az illat, áthatotta, mint valami kábítószer. Nem Omaatából áradt, hanem elválaszthatatlanul hozzá tartozott a nyakához, a vállához, a kebléhez, amelyen arca pihent. Bensőséges volt, az asszonyé volt. De ugyanakkor a tiszta vízre-is emlékeztetett, a lecsüggő ágú nagy fákra, a lagúna fövenyére, a “nap hasára”. Ha van illata az életörömnek, akkor ez az. Ám utóízében volt valami aggasztó is, mintha a következő pillanatban a bomlásnak induló friss szépséget idézte volna.

- Olyan jó most - mondta zsibbadó, elhaló hangon.

- Jó neked így, babuskám? - kérdezte halkan az asszony. Csöndesen morajlott a kérdés, mint ho-mokparton a gyenge hullámverés szép időben. Omaata még hozzátette:

- Nem nagyon kemény a lomb? Nem akarsz inkább rám feküdni?

S még mielőtt Purcell válaszolhatott volna, felemelte és testére fektette. Az illat abban a pillanatban erősebbé vált. Purcell mozdulatlanul feküdt, nyitott szemmel. Gyönyör volt az a teljesség, amelyet érzett. Egybeolvadt minden, a test és az illat. Saját teste pedig szinte gödröt ásott magának, s gyökereket eresztett. Zsibbadt volt ugyan, de nem érezte tehetetlennek magát; inkább úgy valahogy, mint nedvektől duzzadó növény.

Ugyanakkor pedig fura, ide nem illő gondolat villant át rajta. Megkérdezte:

- Honnan volt a hal? A peritanik ma reggel nem is halásztak.

Az asszony rövid szünet után így válaszolt:

- Horoa ment halászni.

Purcell gondolatban követte Omaatát egész útján, attól fogva, hogy az imént kilépett a barlangból. Timi testét a tengerbe dobta, visszament az ő, Purcell kunyhójába, onnan elhozta a takarót, a halat, a lepényt és…

Most hirtelen tágra nyitotta szemét. Hát ez volt az!… Felemelte kezét, s óvatosan az Omaata nyakára csúsztatta. Tapogatózott. A pampungfa pikkelyei peregtek ujjai között, s még azt az indát is érezte, amelyre fel voltak fűzve. Feljebb húzódott, egészen a nyakláncig, megszagolta, felemelte fejét, és megkérdezte:

- Felvetted a nyakláncodat, Omaata?

Omaata melle összehúzódott, halk, nagyon halk nesz hallatszott, s ez volt minden.

- Omaata…

Válasz nem jött. Purcell felemelte karját, s keze végigsimította az asszony felette lebegő széles arcát.

- Omaata…

Aztán néhány pillanat múlva az asszony szelíden két keze közé fogta arcát, s a nyaklánc szemeire fektette. A férfi egy pillanatig mozdulatlanul feküdt, keze Omaata keblén nyugodott. A pampungpikkelyek szúrták arcát, oldalt fordult hát, s mélyen beszívta illatukat. Érezte, hogy árad belé a hatalmas illat, nemcsak orrlyukán át, hanem bőre minden pórusán keresztül. S egy pillanat-tal később mintha kiszívtak volna fejéből mindent, a barlang falai eltűntek, a tengerparton ment, s arcába csapott az északnyugati szél. Érezte, hogy feszül benne az erő, repülni is tudna. Parancsolón elrúgta magát sarkával a fövenyről, kitárta karját, s nagy szárnycsapásokkal felröppent a magasba.

15

- Adamo!

Kinyitotta szemét. Itia állt előtte. Ott állt Itia mozdulatlanul. A barlangban majdnem egészen világos volt.

Purcell felült. Még mindig nem tudta egészen kinyitni szemét. Itia vonásai elmosódottak voltak. Rögtön tudta, hogy valami rendkívülinek kellett történnie. Az asszony nem szólt semmit. Nem is ugrott a nyakába.

Purcell megtapogatta maga mellett a fekvőhelyet. - Hol van Omaata?

- A faluban.

- Mit csinál?

Itia vállat vont.

- Mit csinálhatna?!

Purcell a sziklafalon fehérlő fényfolt felé pillantott. A nap már magasan állt. Jó sokáig alhatott. Hunyorgott, most már tisztábban látott. Itiára nézett, s meglátta a szemében ülő kifejezést.

- Itia!

- A háborúnak vége - mondta az asszony fakó, tompa hangon. Purcell felállt, szóra nyitotta száját, de nem tudott beszélni. Tudta, már tudta, mi történt.

- Mehani?

Itia mereven nézett maga elé, és halkan azt felelte:

- Mind. Mind. Csak Tetahiti nem.

Elfordította tekintetét, és szinte sértődötten tette hozzá:

- Még csak meg sem sebesült.

Rövid hallgatás után Purcell gyerekes csökönyösséggel ismételte meg kérdését:

- Mehani?

Itia ránézett. A férfi egészen kábultnak látszott. Karja tehetetlenül csüggött alá, válla megrogy-gyant. Amikor megszólalt, hangja panaszos volt, mint síró gyermeké.

- Mehani?

Itia kétszer megrázta fejét. Purcell úgy érezte, hogy szeme kiugrik üregéből, fekete lepel hullott rá, két kezét előrenyújtotta, s először térdre, majd hasra vágódott.

- Adamo!

Itia odarohant hozzá, s hátára fordította. Halálsápadt volt, beesett szemét lehunyta. Az asszony Purcell mellére hajolt. Szíve szabálytalanul vert.

- Adamo!

Itia ütögetni kezdte Purcell két orcáját. A férfi arca megremegett, és színe valamelyest visszatért. Itia fölé térdelt úgy, hogy két lába Purcell testének két oldalán volt, s erősebben ütögette arcát.

Amikor abbahagyta, a férfi ajka szétvált, s gyengén, kérőn annyit mondott csak:

- Üss! Üss!

Itia folytatta, s Purcellnek néhány perc múlva sikerült kinyitnia szemét. De minden ködben úszott és elmosódott előtte. Itiára nézett, és megint lehunyta szemét. Az apró ütések tovább érték arcát. Suttogva ismételte:

- Üss! Üss!

Úgy érezte, hogy az arcára hulló ütések ritmusára tér vissza fejébe a vér. Valamivel jobban volt.

Feltámaszkodott könyökére. Az ájulásszerű állapot elmúlt, de úgy érezte magát, mintha agyon-verték volna. Angolul, nagyon halkan, azt mondta:

- Mehani meghalt.

De ez nem jelentett semmit. Még csak nem is szenvedett. Semmit sem érzett. Tökéletes űr volt lelkében.

Itia lefeküdt melléje, és megfogta kezét. Purcell feléje fordult, teljesen kifejezéstelen pillantást vetett rá, s bágyadtan megkérdezte:

- Hogyan?

- Tegnap este. Amikor leszállt az éjszaka, azok rajtaütöttek a peritanikon. A főnököt megölték. A kis patkány és a Csontváz bement a házba. Egész éjszaka lövöldöztek. Azok elbújtak a fák között. Ők is lövöldöztek. Hajnalban abbahagyták. A peritanik vártak. Sokáig, nagyon sokáig… És amikor a nap felkelt, azt mondták egymásnak: “No jó, most már elmentek.” Akkor a kis patkány és a Csontváz kilépett a házból, és azok megölték őket.

- És Mehani?

- Túl korán ment oda a kis patkányhoz. A kis patkány nem halt meg. Még nem halt meg egészen. Rálőtt.

Purcell lehajtotta a fejét. Smudge ölte meg. De nem igaz, nem volt rossz tréfa. Még csak az sem. Mehani halott. Ennyi az egész.

Néhány pillanat telt el így. Purcell összekuporodott, tehetetlenül, kábultan. Nem gondolt semmi-re.

Itia szólalt meg újra:

- Mondjam tovább?

- Igen - felelte halkan Purcell, s lehunyta szemét.

S az asszony folytatta, az indulat legkisebb jele nélkül:

- Tetahiti levágta a fejeket. Aztán elküldte Rahát és Fainát a táborba, hogy hozzák el azokat a poinikat, amelyekben a többi fej volt. Aztán Tetahiti nyolc lándzsát szúrt le a tahitiak háza köré, és a lándzsák hegyére tűzte a diadaljeleket. Akkor az asszonyok kiabálni kezdtek, ő pedig azt mondta: “Miért kiabáltok? Nem vagytok a rabszolgáim, hanem törzsemből való asszonyok vagytok. Ezek pedig idegenek voltak, akik rosszat tettek nekünk. De az asszonyok csak tovább kiabáltak, és Omaata azt mondta neki: “Te lándzsára tűzöd a mi tanéink fejét: úgy bánsz velük, mint rabszolgák-kal.” És erre a vahinék valamennyien beszélni kezdtek, egyszerre mind, és elárasztották szemrehá-nyásokkal. Tetahiti pedig türelmesen végighallgatta őket, és aztán azt felelte: “Ezek az emberek idegenek voltak, és fegyvert fogtak ellenünk. Háborúban estek el, és én dísznek tűztem fejüket házam köré, a magam dicsőségére, amiért jól harcoltam. Bátran és ravaszul. És én élek, ők pedig meghaltak. De ti a nővéreim vagytok. Nem tekintelek rabszolgának benneteket. Aki be akar lépni házamba, beléphet. Megadom neki az illő tiszteletet.” És végignézett az asszonyokon, egymás után. Nem úgy nézett, mint aki játszani akar. Nem. Másképpen. Puskájára támaszkodott, tőre ott volt övébe tűzve. Nagy és tiszteletet parancsoló férfiként állt ott! Az asszonyok csak nézték őt. És akkor Horoa, aki a Csontváz idejében, de még Uili idejében is, mindig játszott vele kicsit, azt mond-ta: “Vedd le a taném fejét erről a dárdáról, akkor bemegyek a házadba.” És Tetahiti, mintha maga is sajnálná, így felelt: “Nem. Ez a szokás!” És akkor csönd lett, és Taiata volt az egyetlen, aki be-ment a házba. És amikor Horoa látta ezt, csúfolódva, de talán bosszúságában is, azt mondta: “No, ember, te is szép nőt hódítottál meg!” És az asszonyok mind otthagyták, csak Taiata nem, és persze Raha és Faina sem.

- És te? - kérdezte Purcell, felkapva fejét.

- Én is eljöttem - mondta Itia. Szeme hirtelen megvillant. - Tetahiti visszahívott, és azt mondta: “Itia, húgom, elmégy?” Én meg azt mondtam: “Mehani volt az én taném. Nem te. És úgy gondo-lom, hogy nem jól cselekszel.” Ő pedig komoran azt felelte: “Amit teszek, jogom van tenni. Szaladj Omaata után, és hívd vissza.” Visszahívtam Omaatát. Tetahiti a szemébe nézett, és azt kérdezte: “Hol van Timi?” Omaata nem válaszolt. Akkor Tetahiti megkérdezte: “Hol van Adamo? És Ivoa mi-ért nincsen az asszonyok között?” És mert Omaata erre sem felelt, erős hangon azt mondta Tetahiti: “Adamo a hadifoglyom, és nem fogom megölni. Mondd meg neki, hogy jöjjön a házamba.” Omaata nem szólt semmit, elment. Én pedig nem tudtam, hová menjek, hát Omaatával men-tem, az ő házába. Aué, az asszonyok mind ott voltak. És amikor meglátták Omaatát, felkiáltottak: “Mit tegyünk, Omaata?” És voltak, akik sírtak, bár nem helyes sírni. Mások pedig megkérdezték: “Hol van Timi? Hol van Ivoa?” Megint mások pedig azt kérdezték: “Mit fog csinálni Adamóval?” És Omaata azt mondta erre: “Hallgassatok! Azt mondta, hogy nem öli meg Adamót.”

Csönd lett. S mert Purcell nem szólt semmit, Itia megkérdezte:

- No? Mit fogsz csinálni?

Purcell feléje fordult, s Itia észrevette, hogy vonásai megint határozottak lettek.

- Itia, mondd meg nekem az igazságot. Tudod, hol van Ivoa? - kérdezte.

- Nem tudom.

- Omaata tudja?

- Talán tudja.

Purcell felállt, megtapogatta nadrágját, bosszúsan állapította meg, hogy még mindig nedves, de azért felhúzta.

- Hallgass ide! - fordult Itiához. - Most lemegyünk. Én a nagy fügefánál fogok várni. Te elmégy, megkeresed Omaatát.

Rövid szünet után hozzátette:

- De ne mondd meg a többi asszonynak, hol vagyok.

- És Tetahitinak mit mondjak?

- Semmit se mondjál neki. Mondd azt, hogy Omaata keres. Indulj, nem kell megvárnod.

Majdnem elfelejtette már, milyen meleg a nap, és milyen fényt áraszt mindenre. Hunyorognia kellett. Két kézzel kapaszkodva ereszkedett le a barlang alatti meredek lejtőn. Életben volt, s most nem akart gondolni semmi másra.

Fejét, vállát s a nedves vásznon keresztül lába szárát is égette a nap. Alatta, mint valami domború térkép, feltárult az egész sziget, zölden és tarkán, a sötétkék Csendes-óceán közepén. A levegő, amelyet teli tüdővel szívott be, előzőleg elszállt a tenger hullámai, a falu rőzsetüzei és a fennsík virágai felett.

Nem ment be az indiai fügefa ágai közé. Levetette nadrágját, az egyik nagy léggyökérre akasztot-ta, aztán hasra feküdt a fűben. Egy-két perc múlva már csurgott róla a veríték, de nem mozdult, úgy érezte, soha nem tud magába szívni elég meleget. Az égen néhány kis felhő lebegett, s vala-hányszor elbújt a nap, feltámadt benne a szorongás, hogy hátha örökre eltűnik a fény és a meleg s a szigetre jeges sötétség borul.

Omaata körülbelül egy óra múlva érkezett meg; gondolt mindenre, ennivalót hozott neki. Purcell elébe ment néhány lépésnyire, ránézett, kicsit zavarban volt, s úgy vette ki kezéből a lepényeket, mintha meg akarná szabadítani a tehertől. Egyetlen szót sem szólt, visszament a fügefa alá, és leült, de most már az árnyékba. Érezte, hogy vállát megégette a nap.

- Hol van Ivoa?

- Nem tudom.

S mert Purcell fürkészőn nézett rá, hozzátette:

- Ugyan hol lehetne, ember?!

- Találkoztál vele tegnap este?

- Ma reggel. Amikor Mehani elesett, odarohant hozzá, letérdelt mellé, aztán felkelt és elment.

- Hová? Milyen irányban?

- A házad felé.

Nyilvánvaló: a puskájáért ment. Mehani meghalt, de nem volt ideje megsiratni. Bevette magát a bozótba, hogy megvédje tanéját Tetahiti ellen.

Purcell kicsit hallgatott, azután megkérdezte:

- Mondd, Tetahiti meg akar ölni engem?

Omaata ott feküdt mellette, könyökérc támaszkodva, letépett egy-egy fűszálat, s a szájába vette.

- Azt mondta, nem fog megölni.

- Nem ezt kérdeztem.

Omaata csak felmordult halkan. Hogyan is magyarázza meg neki? Tetahiti nem arra vágyódott, hogy személy szerint őt ölje meg. Sokkal bonyolultabb volt a dolog.

Purcell azonban tovább kérdezősködött, amikor látta, hogy Omaata hallgat.

- Óvatosnak kell lennem?

- Mindig óvatosnak kell lenni.

- Ugyanannyira, mint amikor Timi még élt?

- Talán nem annyira.

Az asszony még hozzátette:

- Tetahiti azt mondta, hogy nem fog megölni.

Purcell hasztalanul kereste a tekintetét.

- Olyan ember-e Tetahiti, aki egy dolgot mond, és más dolgot csinál?…

Omaata megvonta hatalmas vállát.

- Mint minden főnök.

Purcell elgondolkozott ezen a válaszon, s megjegyezte:

- Otu nem volt ilyen.

- Békeidőben nem. De háború idején nagyon ravasz volt Otu.

- A háborúnak már vége.

- Ó, babuskám! - mondta Omaata. Felemelte fejét, és Purcellre villantotta ragyogó, fekete sze-mét.

Aztán kihúzta szájából a fűszálakat, amelyeket rágcsált, s ledobta őket a földre.

- A Csontváz elleni háborúnak vége. De van egy másik háború is, Tetahiti és a nők között. És van még egy háború, Tetahiti és Adamo között…

- Háború? Velem? - kiáltott fel megdöbbenve Purcell.

Omaata felmordult, hasra feküdt a fűben, állát kezére támasztotta, s oldalvást, gyengéden Purcellre nézett.

- Tudod, mit csinál ebben a percben Tetahiti? Befejezi a Pa építését…

- A peritanik Páját?

Omaata rábólintott.

- Maamaa!

- Nem - felelte nyomatékosan az asszony. - Nem… Ma reggel összetört minden puskát, a magáét kivéve. De van még két másik puska a szigeten. Ivoa puskája…

Rövid szünetet tartott, majd szemét lesütve hozzátette:

- És Timi puskája.

Purcell azonnal rávágta:

- Timi puskáját bedobtam a kútba.

Omaata felsóhajtott, de nem szólt rá semmit. Purcell tovább kérdezősködött:

- Megtörténhet, hogy az asszonyok megölik Tetahitit?

Omaata morgott. Jobban mondva erősen szusszantott orrán keresztül. Bosszús volt. Mindig ezek a durva kérdések, peritani módra! Hová tűnt Adamo jó modora? Ránézett a szőke, rózsás arcú fér-fira, a vállán nagy vörös folt, szegény kicsi kakaska, nem bírja a napot, nem ért meg semmit, olyan közöttük, mint a kisgyerek, ki mástól is kérdezősködhetne? Elérzékenyült, kinyújtotta széles tenyerét, és megsimogatta Purcell karját. A férfi feléje fordult, s Omaata meglátta szemét. Ó, a szeme olyan színű, mint az ég! És milyen tiszta! Milyen áttetsző! Ó, én kicsi kakaskám! Ó, Adamo!

- Az asszonyokat megbántotta - szólalt meg nagy sokára. - Engem is nagyon megbántott.

- De hiszen ez a szokás.

- Ó, nem! - tiltakozott szenvedélyesen az asszony. - Ha a törzsön belül viselnek háborút, utána nem tűzik lándzsára a fejeket.

Hallgattak egy darabig. Azután Purcell megkérdezte:

- Miért tesz ő mégis így?

Omaata vállat vont.

- Sok gyűlölet van benne a peritanik ellen. Most örülni szeretne a győzelmének. Ez a nyolc fej ne-ki…

Nem fejezte be a mondatot, csak egy kézmozdulattal. Purcell előreszegezte állát. Tekintete hideg lett és kemény. Nyolc fej. Az övével együtt kilenc. Akkor halott volna minden peritani, és Tetahiti valóban boldog lehetne.

Felkelt és Omaata felé fordult.

- Menjünk! - mondta határozottan. - Elmégy Tetahitihoz, s azt mondod neki: “Adamo azt mondta: “Nem megyek a házadba, mert nem akarom a peritanik fejét a lándzsákon látni! Adamo azt mond-ja: Jöjj a piacra a nap hasa közepén. Ott lesz ő is.”

Omaata egy pillanatig némán nézett rá. Aué, milyen más volt most a szeme!

- Veled megyek a faluba - folytatta Purcell. - A házamban várom Tetahiti válaszát.

Egy napja volt még csak, hogy körülbelül ugyanebben az időben elindult az East Avenue-ról az asszonyokkal, és befordult a nagy fügefához vezető ösvényre!… S most újra itt volt. Már a faluba is értek. Jobbra ott áll Mason kunyhója. Ha most nem fordul be balra, a saját otthona felé, akkor elhaladna a rombusz szélén álló valamennyi kunyhó előtt… Milyen jól választották meg a falu helyét! Milyen szépen rajzolták meg a tervet, gondosan, szeretettel, ügyelve a szimmetriára. Pontosan betartották az egyes kunyhók közötti távolságot; minden apró részletben a civilizáció szabályai szerint jártak el… Remekül sikerült minden! A szervezés, az erőfeszítés, az alkotni akarás, az előrelátás szándéka, a fennmaradás, a gyermekekre hagyatkozás terve - igazán bámulatos volt minden. Néhány hónappal ezelőtt csak egy darabka őserdő állt ezen a helyen. Most pedig itt voltak az “utcák”, a “sugárutak”, majdnem egészen egyenes mind, s mindegyiken ott van a tábla, a név; középen a piactér, az őrbódé, a harang meg az óra; a MacLeod készítette vitorlavászon víztartók; a talán nem nagyon kecses, de jó erősen megépített házikók; a gondosan megművelt kertek, kerítés mindegyik körül. Mindenki otthon érezhette magát. Mindenki magának élt. Mindenki ügyelt arra, hogy elválassza a másétól azt, ami az övé. Senki nem kér semmit a másiktól. Minden ház ajtaja kulcsra zárható. Amott, valamivel távolabb, a fennsíkon pedig ott van a kilenc angol kilenc földda-rabkája. Jó föld, amelynek el kellett volna tartania gazdáját - de megölte.

Kilenc? Nem is kilenc, csak nyolc. Ő, ha éppen kedve tartja, birtokba veheti azt a földdarabot, amelyet neki utalt ki MacLeod. Lehajtotta fejét. Szája íze megkeseredett. Ő az egyetlen angol a szigeten!… Vállán ott érezte Omaata kezét, miközben ment tovább, lépteit lassítva, hiszen már majdnem a házához ért. S a mély hang fojtottan, halkan fülébe áradt:

- Ne légy szomorú, Adamo! Bosszúsan megrázta fejét:

- Nem vagyok szomorú.

S menet közben elhúzódott tőle. Omaata levette kezét a válláról. A ház elé értek.

- Megyek - jelentette ki önérzetesen Omaata.

S elment, anélkül hogy rápillantott volna, emelt fővel, s hátából csak úgy áradt felé a hideg kö-zöny. Türelmetlenül csóválta fejét. Az az átkozott érzékenységük! A szertartásaik!… Belökte háza ajtaját, és hirtelen elfogta a lelkifurdalás. A szoba közepén ott állt, mint hatalmas, erős trónus, az a karosszék, amelyet saját keze munkájával készített. Omaatának, mielőtt a nagy fügefához jött volna, jutott ideje arra is, hogy visszahozza neki a karosszéket, hogy legalább az várja otthonában, amikor hazatér, ha már nem találja ott Ivoát.

Kiment a kertbe, egészen a hibiszkuszbokorig. Hangosan hívta Ivoát, többször egymás után. Majdnem biztos volt benne, hogy az asszony figyeli minden lépését. Tudta azt is, hogy hiába hívja, úgysem jön elő a bozótból, de értésére akarta adni, hogy aggódik miatta.

Még mindig az volt az érzése, hogy minden levél mögött ott bujkál Ivoa figyelő szeme, amikor átment a fészerbe, és ott tetőtől talpig megmosakodott; utána gondosan meg is borotválkozott. Visszatért a házba, kitárta az eltolható falat, s mert érezte, hogy elfogja az idegesség, leheveredett az ágyra, a világosság felé fordulva. A nap már magasan állt, s Omaata még mindig nem volt itt.

Aztán, rövid idő múlva, egymás után jöttek az asszonyok. Nem beszéltek, s csupasz lábuk neszte-lenül mozgott az ösvény kövein. Ám mielőtt még átlépték volna a küszöböt, Purcell már felismerte háncsszoknyájuk szalagjainak jellegzetes zizegését. Bejöttek, tekintetük komoly volt, egymás után fölé hajoltak, az arcához dörzsölték arcukat, de még mindig nem szóltak egy szót sem. Amikor ez megvolt, egymásra néztek. Ekkor amolyan gyors, röpke táncjáték következett, mintha minden mozdulatukat szabályozná valami szigorú rangsor; Itia, Avapuhi és Itihota az ágyra ült, Itia Purcell jobb oldalára, Avapuhi baljára, Itihota pedig a lábához. Horoa és Tumata vagy nem akart, vagy nem mert zsámolyra ülni, és mind a kettő lekuporodott a padlóra. Vaa pedig, miután megcsókolta Purcellt - amit egyébként sohasem tett, amióta a nagy főnök felesége lett -, visszahúzódott, s az ajtónál állt meg, mint amolyan sietős látogató, aki bármelyik pillanatban elszánhatja magát a távozásra. S Purcell meglepődve figyelte az elhelyezkedés minden egyes részletét: Vaa elhúzódását, a földön ülő két vahiné tartózkodását, s az ágyán helyet foglaló három asszony nyugodt bizalmasságát is. Még meglepőbb volt az, hogy a három asszony egyike Itihota, White özvegye, akivel eddig alig került kapcsolatba.

Negyedóra telt így el anélkül, hogy egyetlen szó elhangzott volna. Aztán megérkezett Omaata, egy pillantással áttekintette az elrendezést, szemlátomást helyeselte, s ő is leült, némi hivalkodás-sal, s a birtoklás biztonságával, az ágyra, Purcell lábához, Itihotával szemben.

- Nos? - kérdezte Purcell, s felült.

- Tetahiti vár téged.

- Most?

Omaata rábólintott.

- Hol?

- A Pa ajtaja előtt.

Purcell ránézett.

- Ő mondta, hogy “a Pa ajtaja előtt”?

- Ő mondta. Nem akar a piacra menni.

- Miért tartott olyan sokáig?

Az asszony gőgösen hallgatott. Szemét lesütötte, arca, meg sem rezzent. “Igaza van - gondolta magában Purcell. - Az én kérdésem elég helytelen volt. Világos, hogy időt szakított Ivoa tájékozta-tására is.”

Felállt, s nyugodtan azt mondta Omaatának: - Gyere.

Amikor kint voltak a West Avenue-n, karon fogta Omaatát, s meggyorsította lépteit, hogy elsza-kadjanak az asszonyoktól.

- Figyelj rám! - mondta aztán, halkan, de minden szót megnyomva. - Semmit sem szabad tenni Tetahiti ellen. Semmit.

- És ha foglyul ejt?

- Semmit.

Omaata nyersen megkérdezte:

- És ha megöl?

Purcell rápillantott. Az asszony arca zárkózott volt. Még mindig neheztelt rá. Karjához dörzsölte hát arcát.

- Kérlek, ne haragudjál…

Omaata, rövid szünet után, egészen más hangon, így szólt:

- Ó, én kakaskám, szakadatlanul rettegek miattad.

Purcell még jobban megszorította karját.

- Ne felejtsd el: Tetahitit nem érheti semmi baj.

Omaata rábólintott, és halkan azt mondta:

- Hiszen én sem akarom… De hidd el, úgy féltelek. Néha szeretném megölni, hogy vége legyen ennek a rettegésnek.

- Nem, nem, erre gondolnod sem szabad! - felelte nyomatékosan Purcell.

Majd hozzátette:

- Ő is fél.

Omaata bólintott.

- Igaz. Nagyon bátor, de mégis fél. Ma reggel óta le nem tette egy pillanatra sem a fegyvereit, még munka közben sem.

Aztán folytatta:

- Mint az őrült, úgy dolgozik az asszonyaival együtt. Lehet, hogy ma estére már elkészül a Pa.

Amikor a rombusz csúcsához értek, Purcell megállt, s anélkül, hogy rá emelte volna szemét, azt mondta:

- Menj az asszonyokhoz.

Azt hitte, Omaata ellenkezni fog, de azonnal engedelmeskedett. Purcell ismét nekiindult, és befordult a Cliff Lane-re. Az asszonyok vagy húszméternyire követték.

A fák ritkulni kezdtek, s minél közelebb ért Purcell a tahitiak házához, annál forróbban sütötte a nap. Homlokán végigcsurgott a veríték. Keze fejével megtörölte szemét, s amikor megint tisztán látott, megpillantotta a Pát.

Talán negyvenméternyire lehetett tőle, az ösvény egyik fordulójánál. Tulajdonképpen csak durva deszkapalánk volt, körülbelül három méter magas, jól-rosszul lehántolt cölöpökből, amelyeknek alsó vége a földbe volt szúrva, tetejük pedig egymáshoz kötözve. Ám a támadónak, hogy ez akadá-lyon áthatoljon, mindkét kezére és lábára szüksége volt, azaz fegyvertelen maradt, mindaddig, amíg a kísérlet tartott. Amellett esetleg fel lehetett ugyan gyújtani a Pát - bár az egész palánk nyers, nedves fából készült -, de semmiképpen sem lehetett rajta keresztül csóvát dobni a házra, s azt felgyújtani, mert túlságosan nagy volt a távolság. A Pa tehát valóban védte lakóját az ilyenfajta meglepetések ellen. S ha előtte egy-két tüzet gyújtottak, a kunyhó lőrésein keresztül könnyen el lehetett hárítani minden éjszakai támadást.

Purcell már csak vagy húsz méterre lehetett a Pától, amikor felcsattant Tetahiti hangja:

- Állj!

Purcell megállt.

- Mondd meg az asszonyoknak, hogy ők is álljanak meg.

Purcell hátrafordult, felemelte mindkét kezét, tenyerét feléjük fordította, s odakiáltotta nekik Tetahiti parancsát. Hangos moraj hallatszott felőlük, de azért engedelmeskedtek.

Purcell ismét a Pa felé fordult. Nem látott semmit. Sehol egy arc. Sehol egy emberi alak. A cölöpök közötti réseket tüskés gallyakkal tömték be.

- Jöjj! - hallatszott ismét Tetahiti hangja.

Purcell kihúzta magát, s megindult előre. Húsz méter. Alig húsz méter. Nagyon egyenesen járt, s merev léptekkel haladt, de megfeszített izmai alatt puhának, erőtlennek érezte magát. “Vajon hallani fogom még a lövés dörejét?” - tette fel magának szorongva a kérdést. Fulladozott. Most vette csak észre, hogy visszatartotta lélegzetét. Nagyot lélegzett, és felemelte fejét. Érezte, hogy nyakizmai megfeszülnek, s némi öngúnnyal gondolta: “A kilencedik fej. Viszem neki a kilencedik fejet…”

A Pa most olyan sebesen közeledett feléje, hogy ebből vette észre: öntudatlanul meggyorsította lépteit. Kényszerítette magát, hogy lassabban menjen; de ez igen nagy erőfeszítésébe került. Ezen mérhette fel, micsoda vak rémület tombol benne. Nem ő haladt a Pa felé: az vetette magát rá!

A palánktól két méterre megállt. S mihelyt nem mozdult, lába reszketni kezdett. Eltelt valamelyes idő - ő nagyon hosszúnak érezte -, s akkor, hirtelen megmozdult a Pa. Helyesebben csak a Pa egy része húzódott beljebb, megfordult tengelyén, és rést nyitott két karó között. Volt valami szinte fenyegető abban, hogy olyan némán és hirtelen nyílt meg a bejárat.

- Lépj be - szólalt meg Tetahiti hangja.

- Mondtam, hogy nem akarom látni a fejeket.

- Nem fogod látni őket.

Mit jelent ez a válasz? Azt-e, hogy nem lesz ideje látni őket? Csönd volt. Aztán ismét megszólalt Tetahiti, mintha megérezte volna, mi játszódik le benne.

- Beléphetsz. Nem lesz bántódásod.

Mi ez? Ígéret? Vagy csapda? Purcell erőt vett magán, hogy hangja ne remegjen, s azt mondta:

- Gyere ki te.

- Nem megyek.

- Nincs nálam fegyver - mondta Purcell, és felemelte két kezét. Nem látott semmit a karókon és gallyakon keresztül, de tudta, hogy Tetahiti egyetlen mozdulatát sem téveszti szem elől.

Világos volt, miért. Attól tartott, hogy Ivoa ereszt beléje egy golyót.

- A kapu mögött másik kapu van. Nem fogod látni a fejeket.

Tornác. Vagy inkább szűk zsilipkamra. Körülzárni a látogatót, vagy kelepcébe ejteni a támadót. A sarkában megforduló ajtó volt a Pa leggyengébb pontja, Tetahiti tehát egy második védelmi be-rendezést létesített mögötte.

- Maradjunk itt, ahol most vagyunk - mondta Purcell. - Beszélhetünk itt is.

Csönd lett. Aztán bezárult a két karó közötti nyílás, ám ezúttal nagy csattanással. Purcell felléleg-zett. Lehet, hogy megölik. Majd most kiderül. Egy azonban bizonyos: fogoly nem lesz.

Tetahiti szigorú hangon feltette a kérdést:

- Hol van Ivoa?

- A bozótban.

- Van puskája?

Purcell rövid szünet után válaszolt csak:

- Miért kérdezed ezt tőlem? Tudod úgyis.

- És mit csinál a puskával a bozótban?

- Ezt is tudod.

Aztán arra gondolt, hogy válasza kétértelműnek tetszhet, hozzátette hát:

- Attól fél, hogy megölsz engem.

Azt várta, hogy Tetahiti tiltakozni fog, de semmi ilyesmi nem történt. Elképesztette, s egészen ki-hozta a sodrából a kérdések érdes, nyers, nagyon nem tahiti hangja.

- Hol van Timi? - faggatta tovább Tetahiti, ugyanolyan kurtán és parancsolón, mint előbb.

- Nem tudom.

Ez egyébként igaz is volt. A szó betű szerinti értelmében igaz. S alig hihető, de úgy volt: jólesett neki, hogy csak félig kell hazudnia.

- Hol a puskája?

Purcell tétovázott, És dühös volt, hogy tétovázik…

- Nincs nálam.

Ostoba válasz. Csak arra jó, hogy gyanút keltsen.

- Kinél van? - csapott le rá azonnal Tetahiti. Purcell ismét habozott, majd így felelt:

- Senkinél.

Majd hozzátette:

- Azt hiszem, senkinél.

Ez is ostobaság volt. S az utólag hozzáfűzött fenntartás külön szerencsétlen.

- Egyik asszonynál van?

Purcell vállat vont, de nem válaszolt. Ez a gőgös hang, ezek a nyers, határozott kérdések… Hol van már a Manu-faité szertartása, ékesszólása! S Purcell most hirtelen megértette, miről van szó: nem két egyenlő ember tárgyal egymással, hanem a győztes hallgatja ki hadifoglyát.

S ebben a pillanatban megszólalt Tetahiti:

- Hadifoglyom vagy, jogomban áll megölni téged. De nem öllek meg. Válaszd ki a három peritani csónak egyikét, és szállj tengerre. Menj el innen a feleségeddel együtt.

Purcell nem válaszolt rögtön. Eltelt egy kis idő, amíg szóhoz jutott.

- Ember, szóltam hozzád - sürgette Tetahiti.

- Tetahiti! - felelte nagy sokára Purcell. - Én nem fogtam fegyvert ellened. És te mégis azt mon-dod: “A hadifoglyom vagy.” Azt is mondod: “Nem öllek meg.” De azért kiküldesz a tengerre, hogy megfulladjak, feleségemmel együtt, aki Otunak, a nagy főnöknek a leánya.

Most Tetahiti hallgatott. Azok az érvek, amelyeket Purcell felhozott, semmi hatást sem tettek rá. Másként állt a dolog az Ivoa családjára irányuló célzással. Otu és Tetahiti apja testvérek voltak; Ivoa tehát unokahúga. Purcell szavai ezért szinte háza küszöbére tették le közeli rokona halálát.

- A peritanik rosszak - felelte végül fojtott szenvedéllyel. - Neked távoznod kell. De ha Ivoa húgom maradni akar, ő maradhat.

Ez a válasz egészen nyilvánvalóan rosszhiszemű volt. Tetahitinak természetesen a legkisebb két-sége sem lehetett Ivoa válaszát illetőleg. Purcell elcsüggedt. Micsoda gyűlölet, micsoda rosszhi-szeműség… Nem, Tetahitival nem lehet megállapodnia.

- Hallgass ide! - mondta. - Én nem fogtam fegyvert ellened. Eljöttem táborodba a Manu-faitéval. Feleségem az én akaratom ellenére bújt el a bozótban. Miért bánsz így velem?

- Ügyes ember vagy - felelte megvetően Tetahiti. - Ezért vagy még mindig életben. De el kell menned. Nem akarok peritanit látni a szigeten!

Megint csend támadt, majd Purcell megkérdezte:

- És mi lenne, ha én azt mondanám, hogy nem megyek el?

- Akkor megölnélek - felelte Tetahiti pillanatnyi tétovázás nélkül.

- Most rögtön?

- Most rögtön.

Purcell fürkészőn pillantott a karók és a gallyak felé, de nem látott semmit, nem villant fel sem emberi szem, sem puskacső.

- Ha megölsz, az asszonyok bosszút állnak értem…

Tetahiti felmordult. A hang megvetést fejezhetett ki, szólni azonban nem szólt. Nyilvánvaló volt, hogy nagyon vigyázott, nem akarta haragjukat kihívni olyan szavakkal, amelyeket a peritani esetleg elmondhatott volna nekik. “Tart az asszonyoktól, különben már megölt volna” - gondolta magában Purcell.

Hallgatott. Félelme egészen eloszlott, tiszta fővel, hidegvérűen gondolta át a helyzetet. Az utolsó néhány pillanatban többször is kedve támadt azt mondani: “A sziget éppen úgy az enyém, mint a tiéd. Nem vagyok foglya senkinek. És nem megyek el innen.” Akkor legalább világosan állást foglalt volna. De az utolsó pillanatban megingott, nem tudta, kimondja-e. Ha MacLeoddal áll szemben, nem tétovázik. Csakhogy MacLeod meggondolt minden szót, amit kimondott. Nála tehát ki lehetett számítani, mit csinál. Tetahiti esetében éppen erről nem volt meggyőződve Purcell. A tahitiak persze tudnak mérlegelni, s ennek megfelelően viselkedni, de nem mindig cselekszenek meggondoltan. Előfordul, hogy menet közben mélyebb indokot fedeznek fel, s azok kedvéért eltérnek az ésszerű magatartástól. A levágott fejek dolgában például Tetahiti, aki pedig óvatos ember hírében állt, egyáltalában nem viselkedett ennek megfelelően. Noha nagyon szerette volna kímélni az asszonyok érzékenységét, maga ellen lázította őket.

“Ha szembeszállok vele - gondolta Purcell -, megtörténhet, hogy már csak becsületből is vállalja a nőkkel való nyílt összetűzés veszélyét, vagy akár azért, hogy dárdára tűzhesse az én fejemet is.”

- Rendben van - felelte határozott hangon, s külön-külön hangsúlyozva minden szót. - Elmegyek. De időt kell adnod erre.

- Miért kell időt adnom?

- Feleségem másállapotban van. Nem szülhet csónakban, künn a nyílt tengeren. És mielőtt elin-dulok, át kell alakítanom a csónakot.

- Mit akarsz csinálni vele?

- Tetőt készíteni rá.

- Minek a tető?

- Hogy megvédje a széltől feleségemet és gyermekemet.

- Mennyi ideig tart ez?

- Két holdig.

Tetahiti az egyik gerenda résén figyelte ellensége arcát. Nem tudta, mit tartson róla. Megköny-nyebbült, amikor Adamo hajlandónak mutatkozott elhagyni a szigetet. Máskülönben meg kellett volna ölnie, akkor pedig az Eatua legyen irgalmas hozzá! Az asszonyok úgy harcolnának ellene, mint megannyi ördög! De másfelől, micsoda maamaa gondolat tetőt készíteni egy csónakra! Biztosan valami fortély rejlik mögötte! Csak időt akar nyerni vele. Viszont az is igaz, hogy az asszonyok nem engednék útra Ivoát, míg meg nem szüli gyermekét.

- Megadom neked azt az időt, amit kérsz - felelte kurtán. - De mondd meg feleségednek, hogy térjen vissza hozzád.

- Megmondom neki - felelte Purcell rövid szünet után.

Még néhány pillanatig várt, de mert Tetahiti nem szólt többet; sarkon fordult és elment.

Mihelyt az asszonyokhoz ért, halkan, sietve odaszólt nekik:

- Majd nálam, otthon elmondok mindent.

S már ment is tovább, a vahinék utána. Igazán nem óhajtotta, hogy a Pa közvetlen közelében, Tetahiti füle hallatára rendezzenek nagy jelenetet.

Gyors léptekkel haladt. Maga is csodálkozott, hogy megkönnyebbülést érez, majdhogynem vi-dám. Pedig hát - nekivágni az óceánnak egy nyolcvan centiméter mély dereglyén!… De legalább tehet valamit, szerencsét próbálhat. Amióta kitört a háború, szakadatlanul űzött vadnak érezte magát. A tengeren ugyan egyedül kell majd szembenéznie a félelmetes szelekkel, de legalább az emberektől biztonságban lesz végre.

Otthonosan, biztonságban érezte magát, amikor kunyhójába ért, leült a karosszékbe, két kezét a karfán nyugtatta, s a kitárt tolóajtón áradt be a napfény. Elmaradt az a szenvedélyes érzelemkitö-rés, amelyre számított, talán azért, mert a tahiti nők számára a két hónap sokkal távolibb határ-időnek tetszett, semhogy jóval előre siránkozni kezdjenek, de talán valami fásult egykedvűségféle miatt, amely viselkedésükben kifejezésre jutott. Arcukról nem szomorúságot lehetett leolvasni, hanem csak merev mozdulatlanságot. Nagyon keveset beszéltek, s amit mondtak, abból is hiány-zott az élénkség. Reggel még sírtak, de közben, úgy látszik, kiapadtak könnyeik.

Csak egy pillanatra kísértett a régi vidámság: amikor Itia a legkomolyabban kijelentette, hogy Tetahiti harmincéves, tehát öreg már, éppen ezért meg is halhat, mielőtt Adamo elindul.

Még egy másik kis közjáték is enyhítette valamelyest a feszültséget. A vahinékat főleg két kérdés foglalkoztatta: vajon megölte volna-e Tetahiti Adamót, ha Adamo kijelenti, hogy nem megy el a szigetről; és helyesen tette-e Adamo, hogy belement a kényszerű távozásba. Már a vége felé járt a vita, amikor Horoa haragosan felnyerített, s hevesen rátámadt Vaára; figyelmeztette, hogy ha Vaa az első kérdésre igennel válaszolt, akkor a legnagyobb ostobaság részéről a másodikra nemet mondani. Mert ha Adamo bizonyos volt benne, hogy Tetahiti megöli, amennyiben megtagadja a távozást, akkor ugyan mi értelme lett volna nemet mondania. Horoa megjegyzése teljesen hatás-talan maradt, mert Vaa csökönyösen vonakodott elismerni, hogy kapcsolat van a két kérdés között. Horoa úgy felháborodott, hogy szeme tüzelt, orrcimpája remegett; megfogta Vaa vállát, s megrázta, de olyan hevesen, hogy Omaata kiabálni kezdett:

- Aué! Vaa állapotos!

Vaa erre olyannyira megsajnálta önmagát, hogy sírva fakadt. Horoa bocsánatot kért tőle, átölel-te, és simogatni, becézgetni kezdte.

Utána még komorabb és még súlyosabb lett a csönd, mint azelőtt volt. Omaata felállt, s kijelentette: ideje, hogy a sürgős teendőkkel foglalkozzanak, nevezetesen a vízhordással és a halászattal.

Keserves pillanat volt, amikor összeszámolták, hányan jöhetnek szóba a vízhordáshoz. Nyolc hónappal ezelőtt huszonhét utas szállt partra a nagy csónakról. Az utolsó három napon tizennégy halt meg közülük erőszakos halállal: nyolc peritani, öt tahiti férfi és egy tahiti nő. Tizenhárom lakosa maradt tehát csak a szigetnek: egy peritani férfi, egy tahiti férfi és tizenegy vahiné.

Elhatározták, hogy Vaa és Ivoa nem vesz részt a vízhordásban; ezt egyébként Tetahititól sem ké-rik, aki nyilván nem hajlandó kimozdulni a Pájából; egyhangúan kijelentették, hogy akkor Adamónak sem szabad vizet hordania, mert ez lealacsonyítaná Tetahitival szemben. A vízhordás egész terhe tehát a nyolc nőből álló egyetlen csoportra hárul, mégpedig kétnaponként egyszer. Bár ez korántsem volt kellemes, feltűnő lelki nyugalommal fogadták el, s egyetlen panaszos szó sem hallatszott.

Miután Tetahitira a halászattal kapcsolatban sem lehetett számítani, az előbb említett tekintélyi okokból elhatározták, hogy nem Adamót bízzák meg e tevékenységgel, hanem Horoát; őt ugyanis MacLeod megtanította peritani módra halászni, s Horoa sorban továbbadhatja tudományát azok-nak, akiket kiválaszt erre a célra az asszonyok közül.

A lakáskérdés eldöntését már hosszabb tapogatózás előzte meg, de ez a tapogatózás olyan óva-tosan és leplezetten történt, hogy Purcell csak a legfeszültebb figyelemmel tudta követni a vitát. Omaata nagyon világosan fogalmazta meg az eldöntésre váró kérdést: vajon külön-külön lakjanak-e továbbra is, ki-ki a maga házában, vagy költözzenek-e össze kettesével, esetleg hármasával. Az asszonyok egymásra néztek, de szemlátomást egyiküknek sem volt kedve elvi alapon hozzászólni a kérdéshez. Végül megszólalt Itia, bejelentette, hogy ami őt illeti, neki nincsen háza, tehát vagy beköltözik a szegény Amureia házába, vagy társul szegődhet valaki mellé, ha az illető ezt kívánja. Mindezt úgy mondta el, hogy senkire sem nézett, és nagyon szerényen: ez is mutatta, mennyivel jobb modorú most. Az ő felszólalása után meglehetősen hosszú csönd volt, csak a szemek beszéltek, s fejbólintások jelezték, hogy a tanácskozás továbbfolyik, de ezt a jelbeszédet Purcell persze nem ismerte. Végül Omaata azt mondta, hogy ha Itia nem fél, hogy ő, Omaata agyonnyomja, ami-kor éjszaka megfordul ágyában, akkor nagyon szívesen megosztja vele az ágyát is, a házát is. Utána a még mindig bűnbánó Horoa kijelentette, hogy nagyon szeretne gondoskodni Vaáról, akár saját házában, akár Vaa lakásában.

- Nálam! - sietett nyilatkozni Vaa, s hangjából érezni lehetett, hogy Horoa háza, számtalan fali-szekrénye ellenére is, jóval alatta marad az ő otthonának.

Ezután ismét rövid szünet következett, újabb összenézések, majd Avapuhi azt mondta, hogy “természetesen” nagyon szívesen látná házában Itihotát. Ezt a “természetesen”-t nyilván mindenki értette, csak Purcell nem. Ekkor zavart fészkelődés támadt, mert észrevették, hogy Tumata “lét-szám fölötti”. Purcell számára érthetetlen okokból szemlátomást sem Omaata, sem Avapuhi nem fogadhatott be egy harmadik asszonyt. S még bizonyos időbe tartott, míg Horoa, akit egészen el-foglalt a Vaáról való gondoskodás, végre rájött, hogy neki kell meghívnia Tumatát. Készségesen meg is tette nyomban. De majdnem összeomlott a szépen kidolgozott terv, mert Vaa tiltakozott, mondván, hogy az ő háza nem elég nagy háromnak. Horoa úgy felháborodott ezen a megjegyzé-sen, hogy elengedte Vaa derekát, és megint a vállát markolta meg, azzal a nem is leplezett szán-dékkal, hogy jól megrázza. Omaata közbelépett, s két mondattal elintézte, hogy Tumata Horoához költözik, Vaa pedig csak az éjszakát tölti nála, nappal marad a saját házában.

Elhatározták azt is, hogy visszaállítják a közös konyhát, s megint üzembe helyezik a piacon levő közös tűzhelyet. Purcellben felmerült a kérdés, vajon kiterjesztik-e a közös élelmezést Tetahitira is az asszonyok, de nem volt ideje végiggondolni. Közben leplezett formában meg is oldódott a kér-dés. Itihotát jelölték ki arra, hogy ő vigye el “a Pa lakóinak” részüket. Tapintatos módon így jelölte meg mindenki Tetahitit és asszonyait. Purcell bámult, milyen okos ez az intézkedés: nem csupán nagylelkű, hanem ügyes is. Hiszen egyaránt lehetett közeledésnek és puhatolózásnak tekinteni.

Purcell egyetlen alkalommal sem szólt bele a vitába, s úgy érezte, nem is várják tőle, hogy felszó-laljon. Nyilvánvaló volt, hogy matriarchátus alakul ki a szigeten, s az asszonyok, szerényen és feltű-nés nélkül, átveszik a közösség kormányzását. Gyorsan és észszerűen oldottak meg minden szerve-zeti kérdést, kevés szóval, a súrlódást a lehető legkisebb mértékre csökkentve.

Omaata adta meg a jelet a távozásra. Amikor az asszonyok már mind elmentek, Purcell őt még megállította a küszöbön. A többi vahiné ment tovább, senki sem nézett hátra.

- Omaata! - szólalt meg hangját lehalkítva Purcell. - Szeretném látni Ivoát.

Omaata a bozótot nézte, és nem válaszolt.

- Hallod, amit mondok? - sürgette Purcell, kissé már türelmetlenül.

- Hallom - felelte az asszony, és ráemelte nagy szemét.

Amíg a tanácskozás tartott, arca mindvégig élénk volt. Most azonban mintha magába roskadt volna; tekintete szomorú volt.

- Nos?

- Ember, tudom, mire akarod kérni Ivoát. Nem fog beleegyezni.

- Mondd meg neki, hogy látni szeretném.

- Nem lesz hajlandó.

- Nem lesz hajlandó? - ismételte meg Purcell, félig sértődötten, félig tamáskodva.

- Nem - felelte Omaata. Arca meg sem rezzent. - Minek találkozzék veled? Hogy megtagadja, amit kérsz tőle?

- Amit kérek, értelmes dolog.

- Nem az - jelentette ki Omaata. Megcsóválta fejét, szomorú szeme a messzeségbe révedt, mint-ha át tudna hatolni a sűrű bozóton, s egyenesen Tetahiti szívébe látna.

Aztán így folytatta:

- Nem. Most még nem. Talán majd később.

- Nekem kell megítélnem, mikor van értelme - vágott vissza élesen Purcell.

Omaata feléje hajolt, és rámosolygott.

- Ó, én kicsi kakaskám, ki ismeri jobban a tahitiakat? Te, vagy mi?

- Megígértem Tetahitinak - mondta rövid hallgatás után Purcell.

- Aué! - felelte Omaata, s megvonta hatalmas vállát. - Úgyis tudni fogja, hogy Ivoa nem volt hajlandó eljönni.

- Honnan fogja tudni?

- Majd elmondom az asszonyok előtt.

Purcell elképedve nézett rá.

- Azt hiszed, Omaata, hogy valamelyik asszony… Lehetetlen!… Hiszen ki sem teszi a lábát a Pából.

Omaata arcán halvány mosoly suhant át.

- Nem is kell kitennie…

- Itihota?

- Ugyan, dehogy! Itihota csak viszi neki az ételt. Ennyi az egész. Aué, Itihota néma, mint a hal! Ezért választottam őt!

Purcell egy pillanatig szóhoz sem jutott. Aztán hirtelen eszébe jutott: “Persze, a kamra! Nemcsak védekezésre való, hanem amolyan előszoba is. A látogatóba érkező asszonyok találkozhatnak Tetahitival, s nem kell látniuk a fejeket. Így megóvhatják a látszatot…”

Kezét Omaata hatalmas karjára tette.

- Ezért javasoltad hát, hogy az asszonyok kettesével aludjanak együtt? - kérdezte.

- Sőt hármasával - felelte Omaata.

Így még világosabb volt a dolog: az East Avenue-n lakó háromra célzott: Tumatára, Horoára, Vaára. Pontosabban: Horoára. Horoára, aki “a Csontváz idejében, sőt Uili idejében is…” Itia szavára adni lehet: ő mindenkiről tud mindent. Purcell ki is mondta hangosan:

- Horoa?

- Elküldöm hozzád Itiát, babuskám. Ma ő viszi el neked az ebédet - mondta Omaata.

Ezzel hátat fordított neki és elhallgatott. Purcellt nem az lepte meg, hogy nem felelt utolsó kér-désére; inkább az, hogy előzőleg olyan sokat volt hajlandó mondani. Talán figyelmeztetésnek szán-ta. Így akarta értésére adni, hogy nem bízhat meg mindegyik asszonyban…

Ebéd után rövid időre lepihent Purcell. Amikor felébredt, Itia már nem volt ott. Vállára vett né-hány szál deszkát, fogta szerszámait, és elindult a Blossom-öböl felé. Alig tett meg tizenöt métert az East Avenue-n, s máris csatlakozott hozzá Omaata, Itihota és Avapuhi. “Nyilván állandóan fi-gyelnek - gondolta Purcell. - Mindenesetre jól őrzik a házamat…” A vahinék átvették tőle a deszká-kat, és a szerszámokat is kivették volna kezéből, ha engedi. A Cliff Lane vagy húszméteres szaka-szon a Pa mellett húzódott, s Purcell figyelmét nem kerülte el az a körülmény, hogy amíg a Pa közelében voltak, az asszonyok közte és a palánk között haladtak.

A sziklafal lábánál amolyan barlangféle volt; egy nagyon magas és nagyon széles beszögellés, amely azonban nem volt valami mély. Ezt választották csónakszínnek a Blossom három ladikja számára. A ladikokat itt nem érte a tűző nap, s védve voltak a szigeten fújó egyetlen heves szél, a délnyugati ellen is. A sziklafal előtt, éppen ezen a helyen, természetes gátat alkotott a kőomladék, amelyet az idők folyamán vastag rétegben fedett be a homok, úgyhogy a hullámverés még a leg-erősebb dagály idején sem ért el a barlang küszöbéig. De azért, a biztonság kedvéért, hajókötelek-kel és vaskapcsokkal is rögzítették a három ladikot. Tavasszal lekaparták és újramázolták mind a hármat, hiszen a hosszú útra induló Blossom annyi festéket vitt magával, hogy át lehetett volna festeni vele az egész hajótestet, gerincétől egészen árboca csúcsáig. Festés után gondosan beta-karták a csónakokat kátrányos ponyvával. Az árbocokat és a vitorlarudakat tartókapcsok rögzítették; ezeknek a másik végét a föld felszínétől kétméternyire erősítették a sziklafalba.

Purcell felhajtotta a ponyvatakarókat, s alaposan szemügyre vette a három ladikot. Zsebkése rö-vid pengéjét újra meg újra beleszúrta a csónaktestbe. Sehol sem bukkant korhadt részre. Mind a három dereglye ép, kifogástalan állapotban volt. Mindamellett a három közül kettőn néhány, hajó-féreg fúrta lyukra bukkant. Csak a harmadik csónak volt teljesen mentes ilyen apró hibáktól is. Amellett a másik két csónak egyszerű palánkburkolata helyett ennek palánkjai zsindelyszerűen borultak egymásra. Purcell tehát ezt választotta.

Omaata és Avapuhi segítségével felállította az árbocot, felszerelte az alsó vitorlarudat, és meg-mérte a vitorlarúd és a fenékdeszka közötti távolságot. Megállapította, hogy a vitorlarúd százhar-mincöt centiméterre van a csónak fenekétől, s elhatározta, hogy a tetőt százhúsz centiméter ma-gasságban fogja elhelyezni. A vitorlarúd ilyen módon mindkét oldalon tizenöt centiméternyire lesz a tetőtől. Minthogy a csónak mélysége az árbocnál nyolcvanöt centiméter volt, a tervezett tetőszerkezet negyven centiméterrel fog a csónak párkánya fölé emelkedni, ami nem sok, s nem veszélyezteti majd a ladik biztonságát. A kabin belsejében tehát a tetőgerendákig számított magasság nem egészen százhúsz centiméter lesz, ami elég alacsony, de ülve azért kényelmes elhelyezkedést tesz lehetővé.

A csónak külső hossza hét méter volt, s így a tetőzetet öt méter nyolcvan centiméterre tervezte; a csónak kormányosának százhúsz centiméterrel kell majd beérnie. Tulajdonképpen nem nagyon örült annak, hogy a csónakon szabad kormányosülés marad; véleménye szerint ez a csónak gyenge pontja, itt csaphat be a hullám, s ez vihar esetén komoly veszélyt jelent. Legjobban szerette volna teljes hosszában fedélzettel ellátni a csónakot, s a kabin bejáratául csak keskeny, ember nagyságú nyílást hagyni a tetőn. Ám erről a megoldásról lemondott, mert ilyen kicsi csónakon, amely ily kevéssé emelkedik a víz tükre fölé, valóban nem lett volna irigylésre méltó a kormányos helyzete, hiszen szakadatlanul végigsöpört volna rajta a megtörő hullámok permete.

Először úgy tervezte, hogy a tetőszerkezetet klasszikus alakjában ácsolja össze, kétoldalt átjárót hagyva mellette, mintegy fedélzetként, hogy azon keresztül lehessen a hajó orrába jutni. De némi meggondolás után elvetette ezt a megoldást, s úgy döntött, hogy a hajó külső részét fedélzeti fül-kévé fogja kiképezni. Ilyen módon a fedélzet egyvonalú és egyenletes lehet, egyszerűbb is lesz el-készíteni, nagyobb szilárdságot biztosít a hajónak, s több helyet alul, a kabinban. Miután ezt a kérdést megoldotta, a fedélzet kettős görbületének problémájával kezdett foglalkozni: a fedélzetnek ugyanis elölről hátrafelé homorúnak kellett lennie, balról jobbra pedig domborúnak. A hosszirányú hajlat, ezt nagyjában megállapította, nem okoz különös problémát: ha mindegyik bordát megtoldja egy tartóívvel, úgy, hogy negyven centiméterrel emelkedjék a csónak pereme fölé, és összeköti a toldalékbordák felső végét, a csónak orrától a kormányos helyéig, akkor nagyjában adva van a megfelelő hosszmetszet. A keresztirányú hajlat kialakítása már nehezebb feladat: nyilván azokkal a keresztgerendákkal kell megoldania, amelyekre a fedélzet palánkdeszkáit fogja erősíteni. Ezeknek a keresztgerendáknak a görbületét kell meghatároznia és megrajzolnia. Emlékezett Purcell arra is, hogy ezt a görbületet tartórúdprofilnak hívják, s valószínűleg tanulta is valamikor, hogyan kell ki-számítani. Tovább azonban nem terjedt emlékezete. Egy pillanatig arra gondolt: milyen kár, hogy MacLeod meghalt. Maga is csodálkozott ezen, elhessegette a gondolatot, elhatározta, hogy utána-néz a hajókönyvtárban, s egyelőre elhalasztja a probléma megoldását.

Írószert is hozott magával, s nekilátott, hogy feljegyezze a szükséges méreteket, s azok alapján vázlatrajzot készítsen. Amikor ezzel végzett, megállapította, hogy a parton nincsen immár semmi dolga, s egészen felesleges volt kihoznia a szerszámokat. Első feladata az lesz, hogy megcsinálja a tető tervrajzát, kiszámítsa a tartórúdprofilt, s lerajzolja az egészet krétával kunyhója padlójára.

Lement a vízhez, körülnézett, az asszonyokat kereste. Az első pillanatban nem látta őket sehol, de aztán felbukkant az egyik nagy hullám tajtékszegélyéből Omaata hatalmas, gömbölyű válla. Omaata mellett megjelent két másik barna fej is, gyermekfejnek látszott mind a kettő az övéhez képest. Egy kar emelkedett ki a vízből, aztán három hang kórusban, ütemesen kiáltotta nevét: “A-da-mo! A-da-mo! A-da-mo!” A hívó kiáltás visszhangját egymás felé verték vissza a sziklák, a völgy-katlan egyik végétől a másikig.

Purcell mozdulatlanul állt. Szinte várta, hogy az asszonyok újra skandálni kezdik nevét. Előtte messze-messze, szinte a látóhatárig nyúlt a sziklafal árnyéka. És az az érzése támadt, hogy érzi, hogyan kering a föld a tengelye körül, s hogyan röpíti magával sárkérge az embereket, bűneikkel együtt. “A-da-mo! A-da-mo!” A különösen hullámzó hangtól megborzongott egész teste. Minden idegszála belerezdült. Olyan szép volt, hogy szinte fájt már. A vahinék hosszú fekete haja vállukra hullott, s karjuk úgy ingott jobbra-balra, mint megannyi pálmaág a szélben. Vakító napfény hullott rájuk, s Purcell úgy nézte őket az árnyékból, mint másik világból, mintha kiszakította volna valami az asszonyokéból, s messze-messze sodorta volna tőlük.

Levetkőzött, és futva indult feléjük a vöröses homokon. A part itt erősen lejtett, teljes sebességgel rohant le rajta, átlépett a fény és az árnyék határán. A homokpart okkersárga lett, a tenger mélykék és gyémántos csillogású. Alig érezte a víz hidegét, amikor belevetette magát. A hullámverés felkapta, hihetetlenül magasra lökte, megforgatta a fehér tajték és a sötétkék víz kavargó ör-vényében, s aztán, egyetlen hatalmas lökéssel, visszaadta a földnek.

Néhány perc múlva ott hevert a homokparton, egyedül. Az asszonyok még a vízben voltak. Horoa, Vaa és Tumata is csatlakozott hozzájuk. Bár későre járt az idő, Purcell még mindig érezte, milyen forrón süt a nap: szinte égette vállát. Hátára fordult, behunyta szemét, kezét homlokához emelte, hogy szemhéja árnyékban maradjon. Összeszorította ajkát. Nem, nem akart most gondolkodni! Telt az idő. Behunyt szeme csak a belülről áradó vörös fényt látta, s a táguló köröket.

Mintha hirtelen felcsattant volna egy hang. Purcell összerezzent, kezét levette homlokáról, és kinyitotta szemét. Először csak valami homályos szorongást érzett, mint valami súlyt a mellén. Torka összeszorult. Aztán élesen, mint a kés, beléhasított a valóság: Mehani halott. Purcell körülnézett. Semmi sem változott. Ott volt a nap, a tenger, a homok. Az asszonyok hangja. A sziklafal árnyéka. A föld keringett tovább. A föld! Mire való a föld? Mint egy kagylót, úgy lökte őt a homokra a hul-lám. Igen, mint egy kagylót, mint egy kagylóhéj, olyan volt, olyan üres, üres… Purcell megfordult, kezét belefúrta a homokba, remegett. Szörnyű volt ez az űr, ez a hiány. Nem tudott sírni.

Aztán, rövid idő múlva, felkelt, s belevetette magát a vízbe. Megint megforgatta a hullámverés, de most sötétebbnek, félelmetesebbnek rémlett a kék víztömeg. Valósággal megkönnyebbült, amikor testét a nyílt tenger felé sodró áradat összecsapott az érkező újabb hullámmal. Mihelyt homokot érzett lába alatt, futni kezdett, hogy magával ne ragadja a visszahúzódó hullám. Amikor kifulladva megállt, a nők ott ültek előtte a homokban. Körben ültek, s hosszú, nedves hajukat fé-sülték. S ekkor észrevette, hogy a sziklafal alól feléje szalad Itia. Parányinak látszott a végtelenbe nyúló homokparton, s mögötte roppant magasságba emelkedett a szikla. Amikor már majdnem Purcellhez ért, hirtelen elkanyarodott, kilépett a napra, még néhány métert szaladt, és Omaata karjaiba vetette magát. Egy pillanatig ott pihegett, aztán, amikor levegőhöz jutott, Omaata füléhez hajolt, és súgott neki valamit.

- Adamo! Ivoa nem jön - mondta hangosan Omaata.

Az asszonyok abbahagyták a fésülködést. Minden szem Purcell felé fordult. Purcell hallgatott. Először Itiára nézett, azután Omaatára.

- Találkoztál Ivoával? - kérdezte végül Itiától. Itia igent intett.

- Találkoztam, és beszéltem is vele. Nem jön el. Nem akarja visszaadni a puskát.

Purcell lesütötte a szemét és hallgatott. Tulajdonképpen nem történt semmi, hacsak az nem, hogy Omaata és Itia megállapodott egymással: elmondják a többi asszonyok előtt, hogy Ivoa nem hajlandó előjönni a bozótból, s nem hajlandó fegyverét átadni Tetahitinak.

- Még mást is akarok mondani - folytatta Itia. - De előbb megfürdöm.

Felállt, és belevetette magát a hullámok közé. Egészen elmerült a tajtékos forgatagban, csak a lába látszott ki belőle egy pillanatra éppen csak annyi ideig, hogy felvillant világosabb színű talpa. Az asszonyok ismét nekiláttak a fésülködésnek, azokkal a lassú, biztos mozdulatokkal, amelyekben úgy el szokott gyönyörködni Purcell. Leült. A sziklafal árnyékának fekete vonala lassan kúszott elő-re. Már csak néhány méternyire volt a vahinéktól, s mert a dagály következtében közeledett a ten-ger is, olyan volt, mintha a kis csoport parányi homokszigetre menekült volna, amelyet minden pillanatban elönthet az áradat, s az árnyék. “Már valósággal megszállott vagyok, mindentől félek” - gondolta Purcell. Az asszonyokra nézett. Lám, ők nem képzelődnek örökösen, nem látnak rémeket. Milyen biztosak magukban! Mindig pontosan tudják, mi a dolguk! Megkereste tekintetével Vaát. Hogy ne kelljen karját emelgetnie, Horoa vállalta megfésülését. Vaa hátravetette fejét, s úgy engedte át magát a műveletnek. Szemlátomást jól érezte magát, derűsen elnyújtózott, zsíros bőre majd kicsattant az egészségtől, s úgy trónolt az asszonyok között, mint az anyaság bálványa. Ma reggel halt meg tanéja. Arcán még ott volt a szomorúság bélyege, de súlyos, fáradt vonásai már felengedtek valamelyest, félig nyílt ajkán már mosoly bujkált, kezét összekulcsolta hatalmas hasán, és boldogan révedt a messzeségbe.

Purcell elfordult. Itia most jött ki a vízből. Csinos testéről csorgott a víz. Arcán fontoskodó kifejezés ült, s úgy tartott a csoport felé, mint a színpadra lépő színész. Amikor minden tekintet feléje fordult, megszólalt, s minden szót külön-külön hangsúlyozva, bejelentette:

- Tetahiti kijött a Pából.

S mert ennek a közlésnek semmi hatása nem volt, mindjárt folytatta:

- Én magam láttam!… Jöttem le a partra, egyszerre csak kinyílt a Pa ajtaja. Aué, nagyon megijed-tem, elbújtam egy bokorban, s láttam, hogy kijönnek. Először Taiata, azután Raha, azután Faina, és végül Tetahiti, a kezében a puska.

Félbeszakította elbeszélését, arca ünnepélyes volt, mint aki várja a kérdéseket. Mivel azonban senki sem szólt semmit, tovább beszélt:

- Bezárta az ajtót, mondott valamit Taiatának, és Taiata ott maradt az ajtó előtt. Aué, milyen sze-líden sompolygott oda, Tetahiti biztosan megverte már! Aztán Tetahiti elindult, végigment a Pa mellett a tenger felőli oldalon, aztán várt egy kicsit, és a másik oldalon visszament.

Néhány pillanatig csönd volt, azután Omaata szólalt meg halkan:

- Tehát elkészült a Pával.

Az asszonyok összenéztek. Ez volt minden.

- Ha én lettem volna a helyedben, én bizony nem bújtam volna el - mondta azután Horoa, és megrázta sörényét. - Odaálltam volna, és azt mondtam volna neki: “Ember, még egyszer mondom, vedd le a taném fejét a lándzsáról!”

Itia lehajtotta fejét, és karját szeme elé emelte.

- Az én taném feje nincsen lándzsára szúrva - mondta halkan, majdnem suttogva.

A jelenlevő nők közül ő volt az egyetlen, aki elmondhatta ezt. S el is kellett mondania, hogy be-csületét megvédje. De emellett nagyon szégyellte magát, mert azt a látszatot kelthette, hogy di-csekszik.

- Ideje hazamennünk - mondta Purcell.

Itiához lépett, vállára tette kezét, s könnyedén megérintette az asszony arcát ajkával.

Este ismét Itia hozta el neki a vacsorát. Amikor elköltötte, már leszállt az éj, s az asszony meg-gyújtott egy doédoét a hajóablakban, elűzni fényével a tupapahukat. Három másik doédoét az asztalra tett, hogy Adamo olvashasson mellettük. Azután becsukta a tolóajtót.

- Miért csukod be? - kérdezte Purcell, és feléje fordult. - Szép idő van. Holdfényes az éjszaka.

Itia arca merev, szigorú lett.

- Omaata mondta.

Purcell ránézett:

- Ki parancsol itt? Omaata, vagy én?

Itia azonban kihúzta magát, s úgy állt előtte, mint egy kis katona.

- Omaata azt mondta: ha világosságot gyújtasz, csukd be a nagy ajtót.

- Miért?

- Tetahiti rád lőhet a kertből.

Mindenre gondoltak az asszonyok. Ki tudja, nem azért tettek-e egy doédoét az ablakra, hogy az ellenség ne láthassa tisztán, mi történik a kunyhó belsejében. Purcell tovább olvasott, Itia török-ülésben kuporgott az ágyon, kezét térdére tette, meg sem moccant, s nem szólt egy szót sem. Purcell még a lélegzését sem hallotta. Valahányszor felpillantott a könyvből, tekintete az Itia türelmesen rászegeződő barna szemével találkozott. Szomorú volt az asszony szeme, de arcocskája kerekebbnek és még bájosabbnak látszott a doédoé szelíd fényében.

- Why don’t you go to bed?(Miért nem mégy aludni?) - kérdezte végül Purcell. Tudta, milyen bol-dog Itia, ha angolul beszél vele.

- I go.(Megyek.) - felelte az asszony készségesen. S végigfeküdt az ágyon. Purcell ránézett.

- Azt akartam mondani: Omaatánál.

- Ma este nem megyek oda - felelte Itia megint olyan mereven, mint az imént.

Összekulcsolta mellén két kezét, és olyan mozdulatlanul feküdt, mint egy szobor. Purcell felállt, s néhány lépést tett a kunyhóban. Nyilván ez is azok közé a dolgok közé tartozott, amelyeket az ő megkérdezése nélkül döntöttek el a szigeten. Itia tekintete állandóan rajta függött. Leült, hátat fordított neki, és tovább olvasott.

De néhány perc múlva észrevette, hogy még mindig ugyanazt az oldalt nézi. Felkelt hát, hirtelen becsapta a könyvet, járkált egy darabig a szobában, majd leheveredett Itia mellé. Az asszony ab-ban a pillanatban felkelt, elfújta az asztalon levő három doédoét, a negyediket égve hagyta az ablakban, s visszafeküdt előbbi helyére.

Purcell néhány pillanat múlva megszólalt:

- Mondd, Itia, bánkódol nagyon?

- Bánkódom? Miért?

- Tudod, miért.

Az asszony feléje fordította fejét. Purcell az egyetlen doédoé gyenge világánál csak arca vonalát látta, szeme árnyékban volt. De amikor megszólalt, hangjából kiérezte, hogy megbántotta őt.

- Miért kérdezed? Tahitiban nem szokás beszélni ezekről a dolgokról.

Ő is bezárkózott. Ő is kiismerhetetlen. Nem szokás beszélni ezekről a dolgokról… Zsono meghal. Omaata egy egész éjszaka jajgat. Ez minden. Soha többet nem említi a nevét. Úgy tesz, mintha elfelejtette volna. Valamennyi asszony úgy tesz, mintha elfelejtette volna tanéját. És mégsem kö-zömbösség ez náluk… Bizonyos, hogy nem az. Inkább sztoikus viselkedés. Milyen furcsa tahiti nők-kel kapcsolatban ez a komor szó.

Késő éjjel Purcell valami halk neszre ijedt fel. Kinyitotta szemét és fülelt. De hiába tartotta vissza még a lélegzetét is, nem tudta megállapítani, honnan jő a nesz.

Itia megmozdult, s a hang erősebb lett. Purcell az asszony felé hajolt. Sírt.

Purcell egy hosszú-hosszú percig meg sem moccant. Félt, hogy megint megbántja, ha érezteti ve-le, hogy észrevette könnyeit. Lassan, nagyon lassan, mint ahogyan álmában mozdul az ember, Itia feje alá csúsztatta karját, és magához húzta. A nesz már nem hallatszott, de bal kezén még mindig megrázkódott Itia válla a zokogástól. Néhány perc telt el így, aztán megszólalt az asszony halk, remegő hangon:

- Ó, Adamo!

Válla már nem reszketett, mozdulatlanul feküdt, s Purcell már-már azt hitte, mindjárt elalszik, amikor felemelte fejét, a férfi füléhez hajolt, és megdöbbenéssel, de kétségbeeséssel is teli hangon odasúgta neki:

- Ó, Adamo, mindenki meghalt!… Mindenki meghalt!

Utána még szipogott egy kicsit, mint a kisgyerek, odabújt Purcellhez, és halkan, panaszosan azt mondta:

- Vissza akarok menni Tahitiba!

Aztán Purcell nemsokára érezte, hogy teste ellágyul, és mozdulatlanul fekszik karjai közt. Figyelte Itia lélegzését. Mélyen, szabályosan lélegzett.

Most már ő nem tudott elaludni. Nem is érezte jól magát, nem szokta meg, hogy levegőtlen, zárt szobában aludjék. Felkelt, lábujjhegyen az ajtóhoz ment, és kinyitotta. Holdfény szivárgott be a kunyhóba. Kilépett a küszöbre.

Abban a pillanatban megragadta egy óriási kar, s lerántotta a földre, egy bokor mögé. Omaata volt. Purcell nem ütötte meg magát, mert az asszony saját testére húzta.

- Maamaa! - szólt rá az asszony korholóan. - Mit keresel itt kint?

- Csak levegőzni akartam.

- Majd egy golyót kapsz levegő helyett!

Valami kemény tárgyat érzett kezében Purcell. Megtapogatta. Egy tőr volt. Omaata őrt állt az ő háza előtt, fegyveresen, egy bokor mögé bújva! Vékony markolatáról megismerte a tőrt: Timié volt.

- Omaata…

- Halkabban!

- Azt hiszed, támadni fog?

- Talán nem. De ez mit sem változtat a dolgon. Őrizni kell téged.

- Miért?

- Ha nem őriznénk, megtudná. Ne csábítsuk támadásra.

Csönd lett.

- Omaata…

Az asszony ránézett, óriási szeme feketén ragyogott a félhomályban. De nem, Purcell nem tudott semmit mondani neki. Megköszönnie nevetséges lett volna.

- Menj most be - mondta Omaata.

Ő is felállt, s amíg Purcell kinyitotta, majd becsukta maga mögött az ajtót, ott állt a küszöbön, a férfi és a cserje között.

16

Amikor Purcell másnap reggel felébredt álmából, hamarosan megtalálta azt a számítást, amelynek segítségével meghatározhatta, milyen legyen a tartórudak görbülete. Kinyitotta a tolóajtót, az ágyat és az asztalt félrehúzta a szoba sarkába, s nekilátott, hogy krétával felrajzolja a tervet a szoba padlójára.

Napkelte után egy órával beállítottak hozzá az asszonyok. Purcell megkérte őket, hogy ne lépje-nek be a szobába. Megkerülték hát a kerten keresztül a házat, s leültek a tolóajtóban. Egyikük sem kérdezett semmit, de Purcell kivette halk megjegyzéseikből, hogy a leghalványabb kétely sincsen bennük rajza rendeltetését illetőleg. Nyilvánvaló, hogy az Eatua védelmét kéri vele a csónak és utasai számára.

Itihota jóval később érkezett, délelőtt. Elmondotta, hogyan fogadta Tetahiti a halat, amelyet ő vitt el neki. Mint rendesen, nagyon szűkszavú volt most is. A tornácon fogadta Itihotát, átvette tőle az ételt, és nagyon udvarias volt.

A vahinék kérdésekkel árasztották el. Nála volt a puskája? Igen, a puska nála volt. Hát a tőre? Az is. Milyennek látszott? Szigorúnak. De hiszen azt mondta Itihota, hogy udvarias volt. Igen, udvarias volt, nagyon udvarias volt. Megfogta Itihota vállát, arcát arcához dörzsölte, nem beszélt hangosan, mozdulatai kecsesek voltak. De Itihota azt is mondta, hogy “szigorú” volt, nem?… Igen, szigorú volt. A szája két oldalán levő ránc (két mutatóujjával jelezte a ráncokat), a homlokán levő redők (újabb mozdulat) mélyek voltak, szemöldökét összeráncolta (arcjáték), fejét hátravetette. Hogyan volt szigorú? Mint főnök? Vagy mint az ellenség? Itihota itt tétovázott. S mert nem tudta eldönteni a kérdést, felállt, s eljátszotta, hogyan fogadta Tetahiti. Csönd. Pillantások. És mondani nem mondott semmit? De igen. Tessék? Beszélt is? Aué, és ezt nem is mondtad! Ostoba asszony! Asszony, akiből egyenként kell kihúzni a szavakat! Asszony, aki némább a halnál! Mit mondott? Megkóstolta a halat (nagyon kecses mozdulattal), és azt mondta: “Ügyesek az én törzsem asszonyai. Tudják, amit megtanultak. És tudják azt is, amit nem tanultak meg.” Izgatott felkiáltások. Ezt nem lehet félreérteni: ez “szavakkal való simogatás” volt! Békét akar! Nem, dehogyis akar békét! Csak udvarias. Ha békét akarna, levenné a fejeket! A vita kezdett zavarossá válni. Ekkor megszólalt Itia. Nem mindenkinek szólt a simogatás, hanem csak Horoának. Mert mi az, amit megtanultak és amit tud-nak? Halászni. Tetahiti tudja, hogy Horoa jár halászni. Aué! Igaza van ennek a gyereknek! Ügyes gyerek! Nagyon-nagyon ravasz gyerek ez az Itia! Valóban Horoának szól a simogatás!

Horoa erre toporzékolni, nyeríteni kezdett, a sörényét rázta. Lehet, hogy minden asszony békét akar kötni Tetahitival. Ő nem! Ő gyűlöli! Tetahiti ellenség, s ellenség marad akkor is, ha eltávolítja a fejeket! Ha ő, Horoa lett volna Itihota helyében, aué, ő ugyan nem hagyta volna magát megcsó-kolni! Erre Itihota azt javasolta Horoának, hogy vigye ezentúl ő a halat a Pa lakóinak. Omaata azonban, aki nagyon tartózkodóan figyelte Horoa toporzékolását, olyan nyomasztóan hallgatott, hogy senki sem merte tovább erőltetni a dolgokat.

Egész nap tartott a járás-kelés Purcell háza körül. Talán véletlenül történt így, talán szándékosan, de tény az, hogy Purcell egy percig sem maradt egyedül a két étkezés között. Az ételt egyébként Avapuhi hozta el neki. Nyilván őt is alaposan ellátták a szükséges utasításokkal, mert mihelyt le-szállt az éjszaka, és meggyújtották a doédoékat, nyomban bezárta a tolóajtót.

Május 19-én Purcell átmásolta tervrajzát azokra a deszkákra, amelyekből a tartórudakat akarta kifaragni, és nekilátott a fűrészelésnek. Délután ellenőrizni akarta az egyik méretet, amelynek helyességében nem volt biztos, és lement a Blossom-öbölbe. A nők természetesen elkísérték. Itia, mint az előző napon, most is elég későn jött le a partra. Csillogott a szeme, kerek orcája majd ki-csattant, úgy sietett elújságolni a nagy hírt: Raha kijött a Pából! Elment Adamo kunyhójába, na-gyon megnézte azokat a dolgokat, amelyeket Adamo a földre írt, és azokat a fadarabokat, amelyeket kivágott!…

Purcell a csónak fölé hajolt, nem szólt egy szót sem, úgy hallgatta Itia elbeszélését. Ebből is két-ségtelenül kiderült, hogy mindkét oldalon lázas tevékenységet fejt ki a felderítő szolgálat. Mert nem csupán Raha használta ki arra az ő távollétét, hogy tájékozódjék, mennyire van munkájával: nyilván az sem volt véletlen, hogy valahányszor kinyílt a Pa kapuja, Itia mindig ott tartózkodott a közelben. Purcellben fel is merült a kérdés, vajon a napnak mind a huszonnégy órájában szakadatlanul végzi-e megfigyelő szolgálatát, vagy éjszakánként másik vahiné helyettesíti. Annyi mindenképpen bizonyosnak látszott, hogy május 17-e óta az asszonyok még egy gyűlést tartottak, ahol ő nem volt jelen, s ezen bizonyos intézkedéseket határoztak el, őt azonban nem értesítették.

Ezen a napon Itihota hozta el neki délben az ételt. Purcell csodálkozott is ezen: soha nem került vele közelebbi kapcsolatba. Nehéz is lett volna Itihotával bizalmasabb barátságba kerülni, olyan hallgatag volt. Már Tahitiban is nagyon szűkszavúnak ismerték, s ez a hajlama még jelentősen fo-kozódott White mellett. Amikor megkérdezte Purcell, vajon helyette másvalaki vitte-e el az ételt a Pa lakóinak, az asszony azt felelte:

- Nem, már megtörtént.

Mást aztán nem is mondott ama két óra alatt, amelyet Purcell házában töltött. Este visszajött, szótlanul meggyújtotta a doédoékat, becsukta a tolóajtót, üldögélt, ameddig Purcell könyve mellett ült, felkelt, ha a férfi felkelt, s amikor az lefeküdt, lefeküdt ő is.

Másnap, nyomban a reggeli után, Purcell kilépett a házból. Alig tett tíz lépést, amikor felbukkant a bokrok közül Avapuhi és Itia. Itia rákiáltott:

- Hová mégy?

- Omaatához.

- Megyek, szólok neki!

És elszaladt, futott, ahogy a lába bírta. Purcell felfigyelt erre a nagy sietségre. Ő is meggyorsította lépteit, úgy, hogy Avapuhinak majdnem futnia kellett mellette.

Omaata ott ült háza küszöbén, hátát az ajtónak támasztva. Itiának nyoma sem volt sehol.

- Beszélni akarok veled. Egyedül.

Omaata ránézett az előtte álló Purcellre. Olyan kicsi volt, és olyan elszánt. Aué, kellemes volt elnézni Adamót, amikor haragudott. Jólesőn végigborzongott, egészen a hasáig.

- Egyedül vagyunk, babuskám.

Purcell megfordult. Avapuhi eltűnt.

- Bent a házadban.

Omaata felsóhajtott, lassan felállt, kinyitotta az ajtót, és előreengedte vendégét. A szoba üres volt, de a kertre nyíló ajtó tárva-nyitva állt. A kert aljában pedig már a bozót kezdődött, az óriáspáfrányok birodalma.

Omaata szeme követte Adamo pillantását. Az asszony meghatottan elmosolyodott. Aué, milyen ügyes! Már ki is találta.

- Omaata, nekem nem tetszik sok minden - szólalt meg Purcell. Még mindig a kert felé nézett. - Egész csomó dolgot az asszonyok döntenek el itt a szigeten, s engem még csak meg sem kérdeznek.

Omaata leült az ágyra. Nem akarta, hogy Purcellt vita közben zavarja, mennyivel magasabb nála. Amikor elhelyezkedett, kérdő pillantást vetett rá, s felvonta szemöldökét.

- Például állandóan őrzik a házamat. Egy lépést sem tehetek a szigeten kíséret nélkül. Nem mon-dom, hogy ez helytelen, de ki adott utasítást rá?

Omaata nem felelt, csak megismételte az előbbi arcjátékot.

- Itia állandóan figyeli a Pa kapuját? Ki határozta el, hogy így legyen?

Az asszony rábólintott, s mert Purcell hallgatott, így szólt:

- Rajta, ember, folytasd csak. Túlságosan sokat gondolkozol a fejeddel. Könnyíts rajta.

Purcell folytatta:

- Az első nap Itia hozta az ételt. Tegnapelőtt Avapuhi. Tegnap Itihota…

- Hiszen özvegyek, ember - felelte nagy komolyan Omaata.

- Nem ezt akartam mondani - felelte Purcell. Elfordította tekintetét, és türelmetlenül járkálni kezdett a szobában. - Azt akarom kérdezni: ki adott erre utasítást? Ki határoz ezekben a dolgokban? Miért nem kérdeznek meg engem is? Ma például ki fogja hozni az ételt? Aué, bizonyos va-gyok benne, hogy minden vahiné tudja a szigeten! Még Tetahiti vahinéi is! Tudja Tetahiti is! Csak Adamo nem tudja!

- Ma én vagyok soron - felelte Omaata.

- Te hozod az ételt?

Elhallgatott, haragja mintha abban a pillanatban elpárolgott volna; Omaata felé fordult, jobb kezével széles mozdulatot tett, s komolyan így szólt:

- Nagyon örülök, hogy te vagy az.

Az asszony helyeslően pillantott rá. Ez a kézmozdulat, ez a hang, ez a komolyság. S amikor meg-hajolt, arcára csúszott a fülbevaló, Otu, a nagy főnök fülbevalója. Ő igazán méltó rá! Méltó rá! Alig tudta megállni, hogy fel ne keljen, oda ne menjen hozzá, s meg ne ölelje.

- És holnap? - kérdezte Purcell.

- Itia.

- És holnapután?

- Avapuhi. Utána Itihota. Itihota után pedig én.

Purcell hallgatott egy ideig.

- No jó! - mondta aztán határozottan. - De tudni akarom, hogy ki határozta ezt el? Ki választotta ki ezeket az asszonyokat?

Merően Omaata szemébe nézett, s az asszony kelletlenül azt mondta:

- A másik három asszony is akart menni. Én mondtam nekik, hogy ne jöjjenek.

S mert Purcell hallgatott, hozzátette:

- Ez megszégyenítő lett volna Tetahitira.

Purcell kicsit töprengett ezen a válaszon. Minél tovább gondolkodott rajta, annál jobban bámulta, milyen bölcs.

- De miért Itihota? - kérdezte azután halkan, és szinte szórakozottan. - Nem is ismerem.

- Nagyon szeret téged.

Purcell vállat vont.

- Honnan tudod? Ki sem nyitja soha a száját!

- Tudom.

- Szóval te döntesz ezekben a dolgokban? - faggatta tovább rövid szünet után. - Te egyedül? Te határozol valamennyitek nevében?

- Nem. Néha mindenkivel együtt határozok. Néha Ivoával. Néha Itiával.

- Itiával? - kérdezte csodálkozva Purcell.

- Itia nagyon ügyes - felelte Omaata, és rábólintott.

Néhány lépést tett a szobában, aztán visszatért előbbi helyére, megállt Omaatával szemben, s anélkül hogy felemelte volna hangját, így szólt:

- Azt kívánom, hogy ezentúl beszéld meg velem is, mielőtt elhatározol valamit.

Omaata lesütötte szemét, és azt felelte alázatosan:

- Úgy fog történni, ahogyan akarod.

Purcell maga is csodálkozott rajta, hogy ilyen könnyen győzött. De vajon valóban győzött-e? Egy pillanatig tétovázott, Omaata széles arcát figyelte. Nem, nem, semmi kétség, megígérte, ő tehát nem viselkedhet úgy, mint aki kételkedik az asszony szavában. Az ajtóhoz ment, amely tárva-nyitva állt, s kinézett a kertbe, a bozót felé. Ott, a küszöbön, az ajtó keretében, nagyszerű célpontot nyújtott az óriáspáfrányok közt netán megbúvó lövésznek. És Omaata nem szólt egy szót sem! Vállat vont, kételyei végleg eloszlottak. Visszatért Omaatához, és szigorúan rászólt:

- Találkozni akarok Ivoával. Érted? Találkozni akarok vele. Mondd meg neki!

Valamivel barátságosabban hozzátette: - A viszontlátásra.

Egy szempillantás alatt kint volt a házból. Ám ha arra számított, hogy sikerül kijátszania kísérői éberségét, akkor tévedett. Itia helyére Itihota lépett. Itia nyilván elfoglalta őrhelyét a Pa kapuja előtt.

Gyors léptekkel tartott hazafelé, s otthon azonnal munkához látott. A tartórudak kifaragása ké-nyes és elég unalmas feladat volt. Ugyanazt a darabot többször is munkába kellett vennie, hogy görbülete pontosan megfeleljen a tervrajznak, s a végén le kellett ráspolyoznia a. két-két külön fűrészelt rész közötti ékeket és egyenetlenségeket. S munkája egyre nehezebb lett, mert a fűrészt alaposan elnyűtte a legénység, amióta a szigetre érkeztek: itt is, ott is hiányzott egy-egy foga, és sokszor megszorult a fa vastagabb részében. Purcell vagy egy óra hosszat kínlódott, amikor eszébe jutott, hogy MacLeod valamikor felajánlotta, a Rope beachen: kölcsönadja neki saját szerszámait. Elhatározta, hogy elmegy MacLeod özvegyéhez, s tőle kéri el őket.

Avapuhit és Itihotát künt hagyta Horoa kertjének kapujában, s egyedül lépett be a házba. Amikor keresztülment a kunyhó előtti parányi udvaron, megállapította, hogy a kis hajóablakok mind be vannak zárva. A ház belsejéből pedig hangos, szenvedélyes vita foszlányai hallatszottak. Felment a két lépcsőn, s már éppen felemelte kezét, hogy bekopogjon, amikor Vaa éles hangja ütötte meg fülét:

- Meg kell bosszulni tanéinkat! Aué, nem olyan nehéz bejutni a Pába!

Utána csönd lett. Purcell mozdulatlanul állt egy pillanatig, keze megállt a levegőben; szíve vadul zakatolt.

Elhatározása szinte öntudatlanul alakult ki. Legalábbis az a fura érzése támadt, hogy maga is csak akkor tudta meg, mit határozott, amikor már végre is hajtotta. Bekopogott, a választ be sem várta, s kurtán, parancsolón odaszólt Vaának:

- Vaa, gyere velem!

Horoa, Vaa és Tumata a padlón ült. Tágra nyílt szemmel bámult rá mind a három asszony. Vaa egy pillanat múlva nehézkesen feltápászkodott, s hozzá lépett. Purcell kiment vele a ház mögé, a kis kertbe.

- Ide hallgass! - mondta fojtott, halk hangon. - Hallottam, amit az előbb mondtál. Szégyellheted magad!

Vaa széles parasztasszonyarca olyan mozdulatlan volt, mintha kőből faragták volna.

- Nem szégyellem magamat - felelte. Apró, kifejezéstelen szeme nyugodtan nézett Purcell szemébe. - A nagy csónak főnöke jó tané volt. Kötelességem bosszút állni érte.

Purcell ránézett. Homloka keskeny volt és kemény, arca széles és lapos, orra vastag, álla erőteljes. Elcsüggesztő arc. Hogyan lehet értelmesen hatni ilyen érckemény koponyára?

- Nem asszony dolga a harcosért bosszút állni - mondta végül.

- De igen, ha nincsen férfi - felelte Vaa, és megrázta fejét. Purcell megint végignézett rajta. De nem, nem szemtelenség volt ez. Vaa képtelen volt arra, hogy szemtelenséget mondjon. Gondolatai úgy sorakoztak fejében egymás mellett, mint mókus odvában a mogyorószemek. Egyenként szedte elő őket, anélkül, hogy valakivel kapcsolatba hozta volna, amit mondott.

- Tetahitinak puskája és tőre van. Neked milyen fegyvered van?

- Van tőröm.

Vaa még hozzátette:

- Álmában fogom megölni.

Purcell vállat vont.

- Két métert sem teszel a Pában…

- Meg fogom ölni - ismételte Vaa.

- Ide hallgass! - szólt rá Purcell, most már türelmetlenül. - Semmi ilyesfélét nem fogsz csinálni! Megtiltom, hogy megtedd! És te engedelmeskedni fogsz nekem!

Az asszony egy teljes másodpercig nézett rá. Az a gondolat, hogy Adamo parancsot adhat neki, merőben új volt számára, s nem tudta, hogyan fogadja: vegye-e tudomásul, vagy utasítsa vissza.

Ez a tétovázás eltartott egy ideig. Vaa összehúzta szemét; látszott rajta, hogy fárasztó számára a gondolkodás.

- Nem vagy a taném - felelte végül.

- Akkor is megtiltom - szólt Purcell, keményen és fenyegetően. Felfedezte a rést a falon, s minden erejét oda összpontosította.

- Nem vagy a taném - hajtogatta Vaa, mintha az ismétlésből akarna erőt meríteni az ellenállásra.

Majd váratlanul elmosolyodott. Mogorva, érckemény arca egyszerre átlényegült. Gyönyörű volt ez a mosoly, ragyogó és meleg. Váratlanul bukkant fel csúnya arcán, durva vonásai között, ame-lyekhez cseppet sem illett. De most, hogy mosolya felragyogott, Vaa valósággal megszépült. Még az ostobaságában is volt valami megnyerő.

- Még a tanémnak sem engedelmeskedtem mindig - folytatta Vaa. S miközben ezt mondta, a ragyogó mosoly még mindig ott játszott ajkán, de lassan-lassan szomorkásra vált.

- És mit mondott ő ilyenkor? - kérdezte csodálkozva Purcell. Vaa felemelte tekintetét, kihúzta magát, megfeszítette vállát, és azt mondta angolul, Mason hangján, s majdnem pontosan utánoz-va még a hanghordozását is:

- You are a stupid girl, Vaa!(Ostoba nőszemély vagy, Vaa.)

Arcjátéka megdöbbentően hű volt. Purcellnek egy pillanatra szinte úgy rémlett, valóban Mason áll vele szemben.

- És te mit mondtál erre?

- I am! I am!( Az vagyok.)

Purcell elnevette magát.

- Arra tanított, hogy ezt feleljem neki - mondta jámborul Vaa. Megdöbbentő volt ez a felfedezés! Ki hitte volna, hogy Masonnek érzéke volt a humor bármelyik válfaja iránt?

- És utána, gondolom, engedelmeskedtél - mondta Purcell.

- Nem én.

- Hogyhogy nem?

- Nem. Nem engedelmeskedtem - közölte Vaa.

- Miért?

- Mert csökönyös vagyok.

Nyilvánvaló volt, hogy cseppet sem érzi magát felelősnek makacsságáért. Úgy volt csökönyös, ahogyan a kavics gömbölyű vagy szögletes. Ilyen a természete. Nem lehet rajta változtatni.

- Szóval nem engedelmeskedtél?

- Nem.

- És akkor mit csinált a főnök?

- Pofon ütött - felelte Vaa.

Purcell felvonta szemöldökét. A dolog mulatságos volt. Kissé más megvilágításba helyezte a Ma-son házaspár családi életét. Az a csodálatos Masonné, akire férje oly büszke volt, csak a legendá-ban létezett, férje abból a célból találta ki, hogy kifelé szerepeltesse. Otthon ez a lady csak egy stupid girl volt, akit pofonokkal kellett észre téríteni.

- És azután?

- Azután engedelmeskedtem - felelte Vaa, s arcát ismét beragyogta az előbbi elragadó mosoly.

- Hát vedd tudomásul, hogy nekem is engedelmeskedni fogsz - jelentette ki határozottan Purcell.

Vaa arcáról hirtelen eltűnt a mosoly. Most jobban emlékeztetett a sziklafalból kivésett bazaltda-rabra, mint valaha.

- Megölöm Tetahitit - jelentette ki nyugodtan.

- De hogyan? - kérdezte türelmetlenül Purcell. - Meg tudod mondani, hogyan? Hiszen soha nem lép ki a Pa ajtaján!

- Nem tudom - felelte az asszony. - Bemegyek hozzá!

- De hogyan? Azt mondd meg nekem, hogyan akarsz bejutni? Átmászol a palánkon? Aué, ekkora hassal, asszony?!

- Nem!

- Hát talán alatta bújsz át?

Ám a gúny hatástalanul pergett le Vaáról.

- Nem - felelte a legkomolyabban.

- Ide hallgass! Éjszaka tüzeket gyújt a Pában. Meglátja, ha be akarsz jutni!

- Mégis megölöm.

- Éjszaka virraszt. Az asszonyai is.

- Mégis megölöm.

Fárasztó volt ez az egész beszélgetés. Az asszony teljességgel képtelen volt arra, hogy akár csak elgondolja a szándék mellett a végrehajtás módját is. Egyszerre csak egy dologra tudott gondolni, s jelenleg csak a gondolat feléig jutott el.

- Hallgass rám, Vaa. Puskája van. Harcos. Te pedig kisgyereket vársz, asszony! Mit akarsz csinálni?

— Megölöm.

- De hogyan?

- Nem tudom.

- Hogyhogy nem tudod?

- Nem tudom. De megölöm.

Akár a falnak beszélt volna. Purcell kihúzta magát, megfeszítette vállát, és határozott hangon azt mondta:

- You are a stupid girl, Vaa!

-I am! I am!

- Most pedig engedelmeskedni fogsz nekem, Vaa!

- Nem!

- Engedelmeskedni fogsz, Vaa!

- Nem!

Purcell fél lépést hátrált, nagy lendületet vett, és arcul ütötte az asszonyt. Az első néhány pillanatban nem történt semmi. Aztán ellágyult Vaa arca. A kő lassan-lassan eleven hússá alakult át, tekintetéből eltűnt a megkövesült merevség, s megint feltűnt a csodálatos mosoly.

- Engedelmeskedem neked - mondta, s gyengéden nézett Purcellre.

- Gyere, mondd el Horoa és Tumata előtt, hogy lemondasz a tervedről.

Purcell megfogta Vaa karját, és bevonszolta a házba.

- Beszélj, Vaa! - szólt rá.

Horoa is, Tumata is felállt. Hol Purcellre, hol Vaára néztek.

- Asszonyok! - jelentette be ünnepélyesen Vaa. - Ami a Pa lakóját illeti, nem csinálok semmit.

Majd hozzátette:

- Adamo nem akarja. És én engedelmeskedem Adamónak.

Tumata tágra nyílt szemmel bámult rá. Horoa még toporzékolni is elfelejtett.

Vaa felváltva nézett két társnőjére, kezét Purcell vállára tette; csípőjét a férfi csípőjének támasztotta, és büszkén közölte:

- Megvert.

MacLeod szerszámosládája majdnem olyan hosszú és olyan súlyos volt, mint egy koporsó. Horoa segíteni akart Purcellnek a szerszámok átszállításában. Vaa és Tumata is jelentkezett, ők is részt kértek a teherből. Avapuhi és Itihota is sietett segítségét felajánlani. Purcell tehát jóval megnöve-kedett kísérettel tért vissza kunyhójába, az átszállításban pedig csak annyi szerep jutott neki, hogy időnként megérintette a szerszámosláda tetejét. Óvatosan tették le a ládát a földre. Persze, lakat-tal volt lezárva. Horoa hazaszaladt megkeresni a kulcsot, s futva tért vissza. Purcell letérdelt, kinyitotta a ládát, és csodálkozásában mozdulatlanra dermedt. Gyönyörűek voltak a szerszámok! Cso-dálatosak! Egyetlen szem rozsda nem volt rajtuk, a pengék épek és élesek, a szerszámuk nyele csillogott, mind ki voltak fényesítve… Közben elnémult a háta mögötti beszélgetés. Megfordult. Ivoa állt mögötte. A vahinék eltűntek.

Purcell felkelt, s boldogan tartott Ivoa felé. Közben az asszony kezére tévedt tekintete. Mindkét keze üres volt. Ivoa engedelmeskedett - de engedelmességében is megtagadta, amit férje kívánt.

Purcell megállt, lendülete megtört. Olyan szomorú volt, és olyan dermedt, hogy szóhoz sem tu-dott jutni. Pillantását Ivoa kezéről arcára emelte. Igen, ugyanaz a szem volt, és ugyanaz az arc, de egy szempillantás alatt eltűnt belőle a megszokott, bensőséges bizalom.

- Adamo! - szólította meg szelíden Ivoa.

Purcell nagyot nyelt. Az asszony vonásai mélyek és fáradtak voltak, kiugró nagy hasa csillogott. Szemlátomást nehezére esett állva maradni.

- Ülj le - mondta Purcell halkan.

Odavezette karosszékéhez, maga pedig járkálni kezdett a szobában. Kettőjük közé állt a hallgatás. És az asszony nem tett semmit, hogy megtörje. Purcell pedig szomorú volt, és tehetetlennek érezte magát. Megint beszélnie kellene, magyaráznia, érvelnie. De mi értelme az egésznek? Mi mindent el nem mondott a szigeten töltött nyolc hónap alatt, hogy meggyőzze Masont, MacLeodot, Bakert, a tahitiakat… És eredménytelen maradt minden. Ő magyarázott, egyre csak magyarázott… És mindig valami falba ütközött!

Megkérdezte, komoran, s anélkül hogy Ivoára nézett volna:

- Nem vagy hajlandó visszaadni a puskát?

- Nem - felelte az asszony. Majd hozzátette: - Még nincs itt az ideje.

- Miért?

- Mi úgy gondoljuk, hogy még nincs itt az ideje.

- Ki az a “mi”?

- Omaata, Itia, én…

- Miért?

Ivoa vállat vont, s jobb kezével olyan mozdulatot tett, amely tehetetlenségét fejezte ki. Purcell elfordult. Mindig ezek a titokzatos, kifejezhetetlen dolgok, megmagyarázhatatlan indokok…

- Miért? - ismételte meg ingerülten a kérdést. - Négy napja már, hogy a háborúnak vége. És Tetahiti nem mozdul ki a Pából. Kell valamit tennünk, hogy helyreállítsuk a bizalmat.

- Igen, ez igaz - felelte az asszony. - De nem most.

- Miért nem most?

Ivoa ránézett. Purcell gyönyörű kék peritani szeme rászegeződött. Komoly és gondterhelt volt ez a szempár. Hirtelen elöntötte a gyengédség. Aué, szegény Adamo, milyen boldogtalan azzal a mo-hó, telhetetlen fejével, amely folyton-folyton “miérteket követel…

- Még mindig kedve van megölni téged - felelte nagy sokára.

- Honnan tudod?

Ivoa felsóhajtott. Hiába, nem lehet a végére jutni. Mindig újabb miért, hogyan, honnan… Szegény Adamo, a feje mind többet követel…

- És azt tudod, mikor nem lesz már kedve megölni engem?

Az asszony komolyan nézett rá. Egyetlen tahitinak sem volt érzéke az iróniához.

- Nem - felelte egyszerűen, naivan. - Ezt nem tudom.

Purcell néhány lépést tett a szobában. Megint nem nézett rá, úgy mondta:

- Jó, akkor add át a puskát Omaatának, és gyere haza!

Az asszony csak a fejével intett nemet.

- A te állapotodban?!

- Az asszonyod vagyok - felelte Ivoa büszkén. - Az én dolgom; hogy oltalmazzalak.

Purcell csak egy pillantást vetett rá, s nyomban elfordította megint tekintetét. Ivoa összekulcsolta térdén két kezét, s boldogan gondolta magában: “Szeret! Ó, milyen nagyon szeret! Szeretne a kar-ja közé szorítani, és megsimogatni a hasamat és a gyermeket, aki benne van. De haragszik is - gondolta, s magában mulatott ezen. - Azt hiszi, hogy haragszik… Hiába, férfi, nem tudja, hogy mit érez…”

- Most elmegyek - mondta aztán, nehézkesen felállt, s az ajtó felé indult.

Hallotta férje lépteit. Átjött a szoba másik oldaláról. Ott állt a háta mögött, s az asszony azt gondolta: most mindjárt megérint. Lassan tette kezét az ajtó fogantyújára, s amikor félrehúzódott, hogy a befelé nyíló ajtót kitárja, valamivel jobban hátralépett a kelleténél. De csak üresség volt mögötte, semmi más.

- Adamo - szólalt meg, s kicsit oldalt fordította fejét.

Purcell abban a pillanatban ott termett mellette. Ivoa nem fordult hátra. Teste minden porcikájá-val érezte, hogy ott áll mögötte. - Tedd a testemre a kezed - suttogta.

Hátradőlt s előrenyújtotta óriási, kiálló hasát. Érezte, hogy férje meleg keze könnyedén végigsi-mítja domborulatát.

- Ó, Adamo. Ö, én taném!

Néhány pillanat telt el így, majd elfúló hangon azt mondta Ivoa:

- Most elmegyek.

Mögötte becsapódott az ajtó. Purcell fejét lehajtva mozdulatlanul állt előbbi helyén. Egyedül ma-radt, és nem ért el semmit. Aztán visszatért a deszkáihoz, és megint munkához látott. MacLeod fűrésze tökéletesen működött. Purcell szívósan dolgozott estig. Valahányszor abbahagyta, összeszorult a torka, és elöntötte a keserűség. A vahinék mellette maradtak egész délután, ő azonban alig szólt hozzájuk. Napnyugta tájt Omaata elhozta a vacsoráját. Purcell bement a fészerbe, meg-mosakodott, s amikor megvacsorázott, akkor szakadt rá a fáradtság.

Nyilván olvasás közben aludt el, mert amikor felébredt, az ágyon feküdt, Omaata karjai közt, s fejét az asszony mellére fektette. A tolóajtó résein át beszűrődött a holdfény. Lehunyta szemét, s úgy érezte, hogy hátrafelé süllyed valami langyos, puha, pelyhes sötétségbe. A következő pillanatban már Londonban volt, egy protestáns templomban. Fekete ruha volt rajta, s a bibliát magyaráz-ta az összegyűlt híveknek: “Jákob pedig feleségül vevé Leát, majd Ráchelt. Lea négy fiút szült ne-ki…” Csodálkozva hallgatta saját hangját, nem ismerte meg, komolyan, orrhangon, éneklő hang-súllyal beszélt. S ami a legfurcsább volt: állt, a hallgatósággal szemben, de ugyanakkor ott ült a hívek között, s ülő énje nézte az előtte állót, és figyelmesen hallgatta szavait. A prédikáló Purcell azt mondta: “Ráchel pedig látá, hogy ő nem szüle Jákobnak, s adá neki az ő szolgálóját, Bilhát feleségül. Lea pedig látván, hogy ő megszűnt a szüléstől, vevé az ő szolgálóját, Zifrát, és adá azt Jákobnak feleségül.” Purcell zavartan nézte másik énjét; furcsa textus volt ez prédikációhoz. Aztán bal oldali szomszédjára nézett, aki ökölbe szorította a térdén két kezét. Ez a férfi nagyon magas volt, és nagyon sovány, és szemén fekete kötést viselt. “Jákobnak tehát négy felesége volt, és e négy asszonytól tizenkét gyermeke született” - folytatta beszédét a másik Purcell. “No majd én mindjárt megmondom magának, miért meséli ezt, maga átkozott szélhámos!” - kiáltott fel Purcell szom-szédja s felugrott. Nagy léptekkel tartott a prédikáló felé, és menet közben lerántotta szeméről a fekete kendőt. MacLeod volt. Ott, ahol Tetahiti golyója találta, jobb szeme helyén csak nagy, feke-te lyuk volt. Szétterpesztett lábbal megállt, hórihorgasan, csontvázszerűen, és szeme Purcellre szegeződött, kihúzta hosszú kését tokjából, s a szavakat elnyújtva, így szólt: “Amióta ebben az is-tenverte városban lófrálok, jó sok időt töltöttem, míg sikerült magát csáklyavégre kapni, Purcell. De most, hogy elkaptam, szavamat adom magának, és a MacLeod szavában bízhat, hogy addig nem megyek nyugdíjba, amíg magát a tenger fenekére nem küldöm!” “Miért? Mi baja van velem?” - dadogta Purcell. “Ez ni! - felelte harsányan MacLeod, s a szeme helyén tátongó lyukra mutatott. - Ki az oka, hogy a szigeten minden fehér embert kinyírtak?! Maga egyszerűen kijátszott bennünket egymás ellen, Purcell, a bibliájával meg az angyalkamodorával! És most, hogy maga az egyetlen férfi a szigeten, persze minden föld a magáé! Meg az én szerszámaim is! És valamennyi indián nő, akár Jákob, akár nem! Átkozott egy képmutató maga!” Purcell látta, hogy rátámad, s irtózatos erővel döf feléje tőrével. Kikerülte a szúrást, és futásnak eredt. A falak leomlottak. Kétségbeesett erőfeszítéssel futott a napégette tisztáson keresztül, felbukkantak a kis pálmafák, azután eltűntek, most a Blossom-öböl mentén szaladt, a parton, iszonyú félelem marcangolta, MacLeod óriási árnyéka mind közelebb ért hozzá. Egyszerre csak ott volt abban a barlangban, amelyben a csónakot őrizték, az egyik ladik körül futott, MacLeod a sarkában, megálltak, megint nekieredtek, cselesen erre-arra hajoltak, mint fa körül kergetőző gyerekek.

Adamo!” - kiáltott egy hang, Tetahitié. A barlang eltűnt, Purcell ott állt a Pa előtt, a lándzsákkal szemben, iszonyodva meredt rájuk; megismerte Jones és Baker fejét, nyakukból még csepegett a vér, Jones arca olyan volt, mint egy gyermeké, Baker ajka görcsösen meg-megrándult; a két fej között egy harmadik dárda állt, azon nem volt fej. Baker kinyitotta szemét, haragosan nézett Purcellre, s tisztán, érthetően így szólt: “Ez a magáé.” “Adamo! Adamo!” - kiáltott most Ivoa. Purcell megfordult, tőle tán tízméternyire állt Tetahiti, egyenesen, sötéten, s puskáját az ő szívé-nek szegezte. - Állj - kiáltotta Purcell -, Tetahiti, testvérem, ne tedd! Tetahiti megvetően mosolygott, a lövés eldördült. Purcell ökölcsapásszerű ütést érzett bordái között.

- Aita(Semmi), babuskám - szólalt meg mellette egy mély hang. Kinyitotta szemét. Szíve veszettül dobogott. Egész teste verejtékben fürdött.

- Aita - dünnyögte fülébe Omaata hangja.

Purcell fellélegzett. Csak álmodta az egészet? Vagy valóság volt, s ami most van, rövid szünet, haladék csupán? A menekülés a parton, a dárdák, Tetahiti, a mellébe vágódó puskagolyó. Nem, nem álmodott, lehetetlen, hogy ő találta volna ki MacLeod szavait, még itt csengenek a fülében, hallja a ritmust, az orrhangot, a gúnyt… Purcell megint lehunyta szemét, először űr támadt gondolatai között, aztán forogni kezdtek, körbe-körbe, végeérhetetlenül. Rettenetesen fárasztó volt. Ez a magáé, csendült fel Baker haragos hangja, mint valami gongütés, felborzolta idegeit. Megfordult, gerincén végigfutott a hideg, keze remegett. Látta a puskát, a puska felett Tetahiti sötét, két szemét, mosolyát, amely csupa megvetés. Állj! Ne tedd!…

- Aita, babuskám…

Görcsbe rándult izmai megoldódtak, kinyitotta szemét, számolni próbált tízig, de nyomban elvé-tette a számolást, lassan siklott lefelé a sötétbe, mintha megint elsüllyedt volna. S megint valóság volt minden: ott állt Tetahiti, mellének szegezte a puskát, s a szíve összeszorult. Mindjárt elindul a golyó, beszélni kell, beszélni, beszélni!

- Omaata…

- Babuskám!

Nagy erőfeszítéssel ennyit sikerült kimondania:

- A fügefa alatt…

- Mikor a fügefa alatt? - kérdezte Omaata hangja, messziről, végtelen messziről.

Megint süllyedt, süllyedt lefelé. Kétségbeesett erőfeszítéssel folytatta:

- Amikor kijöttem a barlangból…

- Igen, igen… - felelte az asszony. - Vörös volt a vállad, kakaskám.

Vörös volt a válla. Ez a részlet hirtelen nagyon fontossá vált. Nem mozdult, de azért látta magát, amint feje elfordult előbb jobbra, azután balra. Lapockája is vörös volt. Megismételte hangosan: “A vállam vörös volt” - s úgy érezte, félig sikerült kikeverednie abból a ragadós masszából, amelybe belesüppedt.

- Azt mondtad…

- Nem mondtam én semmit, babuskám…

Purcell zavartan dadogta:

- Azt mondtad: a háborúnak még nincsen vége…

Várt. De Omaata nem szólt semmit. Ekkor valami nagyon furcsa történt: Omaata hallgatásától egészen felébredt.

Megint megszólalt:

- Ivoa azt mondta: “Tetahitinak még mindig kedve van megölni téged.”

Omaata bosszúsan felmordult: - Ezt mondta?

- Igen. Ma, amikor eljött hozzám.

Omaata hallgatott. Purcell folytatta:

- Olyan dolgot mondott, ami nincsen?

- Nem.

Ennél rövidebb, szűkszavúbb “nem”-et el sem lehetett képzelni.

- Te is tudtad?

- Igen.

- Honnan tudtad?

- Tudtam.

- Honnan tudtad? - ismételte meg határozottan kérdését Purcell.

Omaatát elöntötte a boldogság: Adamo szigorúan beszél vele mint egy tané. Milyen szép lehet most a szeme!

- Szidalmazza a fejeket - felelt alázatosan.

- Mindennap?

- Igen.

- Minden fejet?

- Igen.

- Még Zsonóét is?

- Igen.

- Még Ropatiét is?

- Azt is.

Rövid szünet után hozzátette:

- Tetahiti nem gonosz ember.

Furcsa volt ez a megjegyzés. Miért mondta ezt? Mit akart most értetni vele?

Purcell tovább kérdezősködött:

- Van-e egy dárda Uili és Ropati között, amelyik még egy fejre vár?

- Ugyan, dehogy! - tiltakozott váratlanul hevesen az asszony - Ki mondta ezt neked? Ez olyan do-log, ami nincs. Nem, nem. Azt talán elhatározta Tetahiti, hogy megöl, de ilyesmit biztosan nem csinálna. Aué! Egy dárda, amelyik még egy fejre vár!

Hangjából félreérthetetlenül ki lehetett érezni: ez a legnagyobb mértékben ízléstelen lenne, min-den illendőség lábbal tiprása, úriemberhez méltatlan hitványság. Purcellben egy pillanatra felvil-lant a vidámság szikrája: mulatságosnak találta a dolgot. S a szikra nagyon jólesett neki. Mély lélegzetet vett, és arra gondolt: “Nem vagyok gyáva.”

Azután megszólalt:

- Mi lesz, ha Tetahiti megöl engem?

Omaata hosszú hallgatás után óvatosan így felelt:

- Neki nagyon kellemetlen dolgok.

Örökösen ez a hallgatás, ez a titkolózás…

- Miféle dolgok? - kérdezte Purcell keményen.

A sötétben is érezte, hogy Omaata megmerevedik. Ez alkalommal a tartózkodás bizonyult erő-sebbnek benne. Nem volt hajlandó behódolni.

- Mindenféle dolgok - válaszolta kurtán. Purcell felemelte fejét, mintha láthatná Omaatát.

- És ő tudja ezt?

- Tudja.

- Akkor miért akar mégis megölni? Hiszen elmegyek. Igazán felesleges megölnie.

Omaata torokhangon, halkan felkacagott.

- Ó, babuskám, ha egy férfiból harcos lesz… - Befejezetlenül hagyta a mondatot. Aztán így szólt: - Ami Vaát illeti, helyesen cselekedtél.

- Tudod?

- Mindannyian tudjuk.

Majd még hozzátette:

- És holnap este tudni fogja Tetahiti is.

Purcell ismét felemelte fejét. Megütötte fülét ez a pontos adat.

- Kitől?

- Te is tudod, kitől.

Rövid szünet után Purcell megkérdezte:

- Már játszik vele?

- Játszani fog vele.

Omaata még hozzátette:

- Holnap este. Tumata azt mondja: holnap este. Nem később. Tumata azt mondja: tovább nem fog várni. Holnap este elmegy a Pába.

Ezek után csönd volt, olyan sokáig, hogy Purcell azt hitte, Omaata már alszik. De ekkor érezte, hogy az asszony hatalmas keble megrázkódik feje alatt.

- Miért nevetsz?

- Aita, aita, ember…

Azután így szólt:

- Majd holnap meglátod, min nevetek.

Széles tenyerét a férfi fejére tette, és szelíden simogatni kezdte haját.

Másnap délelőtt Purcell befejezte a fedélzet tartórúdjainak kifaragását. Dél előtt néhány perccel elmentek az asszonyok, ekkor bement a fészerbe lemosakodni, s várta Itiát, akinek ebédjét kellett hoznia. Hamarosan hallotta is kinyílni és becsukódni a kunyhó ajtaját. Megtörölközött, kilépett a fészerből, s künn, a napsütésben húzta fel nadrágját. Egy pillanatra megállt a tűző napon, a hőség szétáradt izmaiban, éhes volt, frissnek és könnyűnek érezte magát. “Itia!” - kiáltott élénken. Ám válasz nem jött. Megkerülte a házat a kert felől, a tolóajtó tárva-nyitva állt. Karosszékében, lábát szétvetve, elterpeszkedve, Vaa trónolt. Szoknyája háncsszalagjai között előugró hasa combján nyugodott. Az asszony hasa kupoláját nézte, szeme könnyes volt, kezével jobb keblét gyömöszölte.

- Hol van Itia? - kérdezte Purcell, szemöldökét ráncolva.

- Én hoztam el neked a halat - felelte Vaa, az asztal felé mutatva.

- Hol van Itia - ismételte meg Purcell, s beljebb jött a szobába. - Talán haragszik?

- Nem.

- Akkor miért nem jött el?

- Én hoztam el neked a…

- Tudom, tudom - szólt rá türelmetlenül a férfi, s felemelte kezét, hogy elhallgattassa.

Az asztalhoz lépett. Orrát megütötte a hal és a citrom illata. Éhes volt, de nem tudta rászánni magát arra, hogy nekilásson az ételnek.

- Hallgass ide, Vaa - kezdte újra türelmesen. - Tegnap Omaata volt a soros. Ma Itia. Miért nem jött el ő?

- Én hoztam el…

Purcell tenyerével az asztalra ütött.

- You are a stupid girl, Vaa!

-I am!I am!

Purcell leült. Nem tudott haragudni. Közelebb húzta a tálat, s nekilátott a halnak.

- Adamo! - szólalt meg rövid szünet után Vaa.

A férfi ránézett. Vaa egyik nagy keze combján pihent, a másikkal keblét dörzsölte. Arca jámbor volt, kissé állatias. Hanem szemében mintha a nyugtalanság egy szikrája bujkált volna.

- Adamo, haragszol?

Ez a nyugtalanság egészen újszerű volt. Méghozzá őiránta! Mintha egy csapásra elfelejtette volna Vaa, hogy a nagy főnök özvegye volt.

- Nem haragszom.

Az asszony rágódott egy darabig ezen a válaszon. Néhány pillanat telt el így, aztán kissé felemelte vállát és törzsét, és így szólt:

- Ma én jöttem. Holnap Itia jön.

Szemlátomást kétségbeesett erőfeszítést tett, hogy kimagyarázkodjék.

- Miért te jöttél ma? - kérdezte Purcell.

Vaa arca ellágyult, ajka kissé szétnyílt, fogsora csillogott. Majdnem szépnek látszott.

- Megvertél - felelte.

Purcell ránézett. Nem tudta, jól érti-e.

- Hát aztán? - kérdezte, szemöldökét felvonva.

- Tegnap - ismételte az asszony, és csodálatos mosolyától egyszerre megváltozott minden vonása -, tegnap megvertél.

Most egyszerre megértette, miről van szó. Ezért nevetett hát előző este Omaata! “Lám, milyen áldozatokat hozok a béke érdekében!” Mulatott magában ezen a gondolaton. Kedveskedve nézett az asszonyra; s nyomban elővillant Vaa fehér fogsora. Vaa elterpeszkedett a karosszékben, és rá-mosolygott nyugodtan, tulajdonosként.

- Tetahiti tudja - mondotta, amikor Purcell befejezte ebédjét.

- Mit tud?

- Hogy mit akartam csinálni. Horoa elment hozzá. Elmondta neki.

Horoa elment hozzá.” Vaa szavaiban árnyéka sem volt a rosszallásnak. Csupán a tényt közölte. Az eseményt állapította meg, amely olyan természetes volt, akár az, hogy a délnyugati szél esőt hoz. És olyan elkerülhetetlen.

- Mikor?

- Tegnap éjjel.

Valóban megdöbbentő volt. Nemcsak azt látta előre Tumata, hogy Horoa el fog menni, de még az időpontot is, azt is, meddig fog tartani ellenállása.

- A taném vagy - szólalt meg ismét Vaa. - Meg kell védened engem.

Purcell rápillantott. Talán nem is olyan ostoba ez az asszony, ha jól meggondolja.

- Ha Tetahiti meg akar ölni, megvédelek - felelte egykedvűen. - De csak ha meg akar verni…

Vaa széles tenyerét combjára tette, s feje alig észrevehetően, alázatosan igent intett. Igen. A ve-rés jogos. A verés ellen nem tiltakozik.

Felkelt.

- Most elmegyek.

Purcell felvonta szemöldökét.

- Elmész?

- Állapotos vagyok - jelentette ki önérzetesen az asszony.

- Igen, igen, persze - mondta elvörösödve, zavartan Purcell. - Persze! Elmégy!

- Elmegyek - ismételte Vaa. Megindult az ajtó felé. Háncsszoknyája szalagjai meglebbentek vastag csípője körül, s méltóságteljesen távozott.

A következő két napon nem történt változás. Tetahiti nem lépett ki a Pa küszöbén, Ivoa láthatat-lan maradt; új jelenség csak egy akadt, éspedig az, hol és kivel töltötte éjszakáit Horoa. Az asszony egyébként nem is igyekezett titkolni kiruccanásait, sőt, toporzékolva, szökdécselve közölte mindenkivel a részleteket is. A Pa belsejébe nem lépett be, csak a kis tornácra. Amíg Tetahiti le nem veszi a lándzsáról a Csontváz fejét, ő hivatalosan még mindig ellenségnek tekinti. Hogy addig is játszik vele? De a házába nem lép be, és nem választja tanéjának.

Purcell 22-én, amikor lefelé tartott a Blossom-öbölhöz vezető meredek ösvényen, kificamította bokáját. Megmasszírozták, kötést tettek rá, s elhatározták, hogy ezentúl abban a barlangban fogja ebédjét elkölteni, amelyben a csónakokat őrizték, és csak este tér haza kunyhójába. A vahinék kis lombkunyhót építettek neki a parton, hogy ott pihenjen a legmelegebb déli órákban.

A hallgatag Itihota hozta le először a partra Purcell ebédjét, s nem volt hajlandó átengedni senki-nek azt a feladatot, hogy segítsen neki felkapaszkodni a faluba. Mikor a kunyhóba értek, meggyújtotta a doédoékat, leültette Purcellt karosszékébe, lába alá zsámolyt tett, megkereste könyvét, amelyet a férfi az ágyán felejtett, s kezébe adta.

Purcellnek jólesett elnéznie, hogyan tesz-vesz a kunyhójában Itihota. A tahiti nők közül csak az ő lábszára volt rövid, de e kis hibáért kárpótolt dereka feltűnő karcsúsága; alsóteste így különösen gömbölyűnek és erőteljesnek tűnt, s tulajdonképpen ez tette tetszetőssé. Keble dús volt, feje különösen kicsi, mintha a Teremtő túl sok anyagot pazarolt volna a törzsére, s a fej formálásakor már takarékoskodnia kellett volna. Kivált szeme volt feltűnő. Nem ferde metszésű, halántéka felé emelkedő volt, mint a többi vahinéé, hanem egyenes vágású, kissé kiálló, keskeny résű, kicsit ösz-szehúzott s hihetetlenül élénk. Arca, arccsontjától lefelé, kecses háromszöget írt le álla felé, s e finom vonalú rajzon nem különösen érdekes vonalú, de elég vastag, nagyon mozgékony ajka szinte feltűnővé vált, különösen azért, mert jóformán soha nem nyílt szóra. Ezzel szemben száján és egész arcán szakadatlanul kis fintorok, hullámok, rezzenések futottak át, és ez az arcjáték ugyanolyan kifejező volt, mint Itihota tekintete vagy nyaka hajladozása.

Purcell sehogyan sem tudta könyvére összpontosítani figyelmét. Itihota hallgatása feszélyezte. Az asszony az ágyon ült, hátát a válaszfal deszkájának támasztotta, nyitott tenyere térdén feküdt, s egyik lábát maga alá húzta. Meg sem moccant, s egy szót sem szólt, amióta Purcell olvasni kezdett. Ha a férfi felemelte szemét a könyvről, sohasem találkozott Itihota pillantásával. És mégis: állandóan érezte, hogy ott van. Itihota különösképpen szótlanul, mozdulatlanul és lesütött szemmel is éreztetni tudta jelenlétét.

Purcell becsukta a könyvet, odasántikált az ágyhoz, és odaült az asszony mellé.

- Mire gondolsz?

Itihota ránézett, meghajlította nyakát, s feje apró mozdulata szinte félreérthetetlenül ezt fejezte ki: “Természetesen rád. Veled vagyok. Rád gondolok.”

- És mit gondolsz?

Itihota felhúzta szemöldökét, előrebiggyesztette ajkát, arca komoly volt. Kicsit megvonta állát, ami azt jelentette: “Sok mindent lehet gondolni. Sok mindent.”

- Nem mondasz semmit. Miért nem szólsz soha semmit?

Mosoly árnyéka suhant át Itihota arcán. De csak az árnyéka. Oldalt hajlított nyaka, kérdő tekintete, nyitott tenyere válaszolt.

Minek beszélni? Mire jó az? Hiszen e nélkül is értheti egymást két ember. Valóban csodálatos volt: az asszony ki sem nyitotta a száját, de Purcell azért értette. Arcának minden rezzenése egy mondatot fejezett ki.

- Légy jó kislány - szólt Purcell. - Mondj nekem valamit.

Itihota felvonta szemöldökét, arcán kétkedő kis fintor villant fel, arca egyébként komoly volt, sőt kissé aggodalmas. Azt mondta ez az arcjáték: “Mondani? Ugyan mit mondjak neked? Nincs semmi mondanivaló.”

- Mondjál valamit nekem - ismételte Purcell. - Akármit. Amit akarsz. Valamit, ami nekem szól.

Itihota mintha minden erejét összeszedte volna, Purcellre emelte kicsit összehúzott szemét, aztán halk, komoly, fátyolos hangon így szólt, minden szót külön-külön hangsúlyozva:

- Nagyon jó vagy.

Purcell ránézett. Itihota hallgatása hatásos volt. Amíg beléje burkolózott, megnyerővé és kicsit titokzatossá tette. S ha szóra nyitotta száját, különös nyomatékot adott annak, amit mondott. Purcell odahajolt hozzá, és keze fejével végigsimította arcát. Álmélkodott. Milyen jelentőssé tudott válni - és milyen kevés eszközre volt szüksége ehhez!

Ekkor valaki jó hangosan kopogtatott az ajtón, s mindjárt meg is szólalt:

- Én vagyok az, Horoa.

Purcell mozdulatlanra dermedt. Keze, amely az imént Itihota arcát simogatta, még mindig válla magasságában volt. Néhány pillanat pergett le így, aztán felzendült a deszkafal túlsó oldalán Omaata mély hangja:

- Kinyithatod, Adamo.

Felkelt, ám Itihota megelőzte. Horoa úgy robbant be a szobába, mintha ágyúból lőtték volna be. Sörénye lobogott, szügyét harciasan kifeszítette, szeme izzott, és csak úgy áradt belőle a szó. Köz-ben körültáncolta a szobát, de olyan féktelenül, hogy mindenki félrehúzódott, helyet adva neki.

- Ülj le, Horoa! - szólt rá Purcell határozottan.

Pontosan olyan hatást ért el vele, mintha megrántotta volna a zablát: Horoa megbokrosodott, a fejét rázta, szeme kidülledt, és szinte nyeríteni kezdett.

- É Adamo, é!

- Ülj le, Horoa! - ismételte meg ugyanolyan határozottan Purcell. - Ülj le, nagyon kérlek! Megfáj-dul tőled a fejem!

- É Adamo, é!

- Megfájdítod szegény Adamo fejét! - szólt rá Omaata is.

- Ülj le! - mondta Itihota.

Horoa úgy elcsodálkozott Itihota megszólalásán, hogy leült.

- Voltam Tetahitinál - kezdett mondókájába Horoa -, és azt mondta…

Nem fejezte be a mondatot.

- Mit mondott?

- Ember, ide hallgass! - tört ki belőle újból a türelmetlenség; s olyan mozdulatot tett, mint aki fel akar ugrani. - Elölről kell kezdenem! Első éjszaka elmondom Tetahitinak az ostoba Vaa dolgát. Nem szól semmit. Második éjszaka sem szól semmit.

Megrántotta vállát, és kidüllesztette szügyét.

- No, ma éjszaka aztán megharagudtam…

Megint úgy tett, mint aki fel akar ugrani helyéről, de nem volt ideje megtenni, mert Omaata ki-nyújtotta, és vállára tette hatalmas kezét.

- És akkor én azt mondtam: “Adamo jó. Adamo nem engedte, hogy Vaa megöljön téged. Te meg itt kuksolsz a Pában a puskáddal meg a fejeiddel. És azt mondod: “Adamónak el kell mennie, különben megölöm.” Nem vagy igazságos ember…”

Megrázta sörényét, és szünetet tartott.

- És aztán? - kérdezte türelmetlenül Purcell.

- Nagyon szigorú volt az arca, amíg hallgatta. Aué, milyen tiszteletet keltő arca van! Még én is féltem tőle kicsit! Aztán azt mondta: “Adamo peritani. Nagyon ravasz.”

Purcell elfordította tekintetét. Csalódott volt és szomorú. Hiába, peritani volt, ami tehát tőle származik, csak rossz lehet.

- Akkor aztán igazán egészen megharagudtam - folytatta Horoa. - És azt mondtam neki: “Ó, csökönyös ember! Adamo nagyon jó. Minden asszony szereti.” Erre ő vállat vont, és azt mondta: “A vahinék a lábuk között hordják az eszüket.”

Megint szünetet tartott, s többször egymás után dobbantott jobb lábával.

- Te pedig, ember, mondtam neki, ülni szoktál az eszeden! Igenis, ezt mondtam a szemébe! - folytatta Horoa. Felugrott, olyan hevesen, hogy Omaatának nem volt ideje közbelépni. - Nem féltem én tőle! - mondta az asszony, s a sörényét rázta, és toporzékolt. Úgy hányta-vetette a farát, mint a ló, amikor ki akar rúgni.

Aztán elölről kezdte elbeszélését. Purcell térdére támasztotta könyökét és tenyerébe fejét. Igazán kedvelte Horoát, de most szinte elviselhetetlennek érezte életerejét: nyomasztóan hatott rá.

- És akkor? - szólt közbe Omaata. Hatalmas keze elkapta Horoát, és visszanyomta a helyére.

- Pofon ütött - felelte Horoa, most már valamivel nyugodtabban, mintha az a körülmény, hogy hátsó része a zsámoly ülőkéjéhez ért, levezette volna lendületének egy részét. - Aué! Micsoda po-fon volt! A földre estem tőle! De visszaadtam ám neki! - tette hozzá, sörényét rázva, s már-már felpattanva helyéről.

Omaata kényszerítette, hogy maradjon ülve.

- Verekedtünk! Verekedtünk! És amikor ennek vége volt - tett hozzá, hangját lehalkítva, és sze-mérmesen lehunyva szemét -, akkor játszottunk…

- És aztán? - faggatta Purcell, türelme fogytán.

- Aztán jókedve volt. Aué! Még a szeme is csillogott a hold fényben! És akkor én újrakezdtem: “Adamo moá. Adamo soha nem ölt meg senkit. És nem is fogott fegyvert.” Erre ő összeráncolta a szemöldökét, és azt mondta: “Asszony, olyan vagy te, mint a vízcseppek, amik esős időben hullanak.” De hozzátette még “Ivoának puskája van.” Én pedig - folytatta ismét fellobbanó szenve-déllyel, olyan hevesen, hogy hátsó része már-már levált a zsámolyról -, én pedig azt mondtam neki erre: “Ember! Ivoa attól tart, hogy te lelövöd a tanéját!” Ezután egy darabig csöndben maradt, majd azt mondta: “Adamónak el kell mennie, de nem fogom megölni. Megmondhatod Ivoának, hogy Otu, a nagy főnök unokaöccse ezt üzeni…

Purcell hirtelen felkapta fejét, és Omaatára nézett. Egy darabig csönd volt. Kétségkívül új körülmény merült fel. Igaz, Tetahiti már május 16-án is kijelentette, hogy nem öli meg Adamót. De még soha nem bízott meg senkit azzal, hogy mondja ezt meg Ivoának, különösen nem úgy, hogy hangsúlyozza a kettőjük rokoni kapcsolatait. Ezúttal nem általánosságban hangzott el az ígéret. Valaki tette valakinek, és Otu, a nagy főnök nevére hivatkozott. Tetahiti kitartott amellett a követelése mellett, hogy Adamo távozzék a szigetről, de addig is, leplezett formában, fegyverszünetet ajánlott Ivoának.

Másnap reggel Omaata Itia és Ivoa kíséretében kereste fel Purcellt. Megtartotta ígéretét: min-denről Adamo jelenlétében, s az ő részvételével fognak dönteni. Mihelyt megjelent a három nő, a többi asszony nyomban eltűnt. Egyik sem adott kifejezést afölötti bosszúságának, hogy nem hívták meg e szűkebb tanácskozásra.

Purcell mindjárt bevezetőben kifejtette azt a véleményét, hogy haladéktalanul át kell adni Ivoa puskáját Tetahitinak. Végighallgatták, nem szakították félbe, s amikor befejezte beszédét, senki sem tett ellenvetést. Éppen ezért nagyon csodálkozott, amikor lassanként rájött, hogy a három asszony határozottan ellenzi javaslatát. Elég sokáig is tartott, amíg megértette álláspontjukat, amelyet az asszonyok inkább hallgatásukkal fejeztek ki, semmint szavakkal. Elismerték, hogy Tetahiti megtette az első lépést. Ám ezt a lépést sohasem tette volna meg, ha nincsen Ivoának puskája. A puska tehát biztosíték, amelyről csak nagyon óvatosan szabad lemondaniuk. Elhatározták, hogy Itia és Omaata követségbe megy a Pába, s mindenekelőtt azt állapítják meg, nem túlozta-e el Horoa a Tetahiti ígéretét. Mindenesetre jó volna, ha sikerülne megismételtetni vele két újabb tanú előtt. Ezután meg lehet kezdeni a tárgyalásokat. Arról persze szó sem lehet, hogy átadják Tetahitinak az Ivoa puskáját. Legfeljebb eltörnék, szeme láttára. S azt kellene elérni nála, hogy ennek ellenében törje el ő is az övét.

Purcellnek eszébe sem jutott ez az ellenkövetelés, s nem győzött csodálni, milyen merészek és ugyanakkor milyen körültekintőek is az asszonyok. De azért megjegyezte: nem valószínű, hogy Tetahiti hajlandó lesz eltörni saját puskáját. Az asszonyok elismerték, hogy Purcellnek igaza van. De ha visszautasítja ezt a követelést, akkor legalább kifejezésre juttathatják a hosszú vita során, hogy milyen nagy engedményt tesznek, amikor lemondanak erről az igényükről! Purcell kitalálta, miért olyan fontos az asszonyok számára, hogy a vita minél hosszabb legyen és a tárgyalás minél feszültebb. Minél tovább tart a vita, annál ünnepélyesebbé válik Tetahiti ígérete, hogy nem tör Adamo életére, és annál nehezebb lesz Tetahitinak később megszegnie.

Május 24-étől június 6-áig tartottak a tárgyalások. Első szakaszuk volt a legkeservesebb. Tetahiti, talán elvből, talán ravaszságból, egyáltalán nem akart az asszonyokkal tárgyalni. Csakis Adamóval. A vahinék erre kifejtették, hogy az Adamóval való tárgyalás nem vezethet semmiféle eredményre. Adamo persze hajlandó visszaadni a puskát. Kezdettől fogva hajlandó volt rá. (Tudod, hogy milyen jó!) De nem az ő birtokában van a puska, hanem az asszonyokéban. Velük kell tehát tárgyalni. Akármelyik tané tárgyal az asszonyával. Miért ne tárgyalhatnál te velünk? É, Tetahiti, é! különben is, most mit csinálunk, te meg mi?!

Mint Purcell előre látta, Tetahiti a leghatározottabban visszautasította azt a javaslatot, hogy vál-jék meg ő is fegyverétől. A vahinék méltatlankodtak, azzal fenyegetőztek, hogy megszakítják a tárgyalásokat, tényleg megszakították, majd megint felvették a kapcsolatot, és egy hét múlva engedtek, mindenképpen úgy tüntetve fel a dolgot, hogy ők teljes vereséget szenvedtek, Tetahiti pedig maradéktalanul győzött.

Ezzel párhuzamosan sikerült valósággal színpadias külsőségeket kikötniük Ivoa fegyverének át-adásával kapcsolatban. Június 6-án, délben, ünnepi menetben vonultak a Pa elé. A menet élén Ivoa, Itia és Omaata haladt, a végén Horoa, Vaa és Tumata, középen pedig, Avapuhi és Itihota kö-zött Purcell. Délelőtt esett, és “a nap hasa”, amely a nedves bokrokra tűzött, fojtóan párássá tette a levegőt. Purcell megkönnyebbült, amikor a Pa körül újonnan létesített tisztásra kiértek. Vagy tízméternyire a palánktól, azon a ponton, ahol a Cliff-Lane jobbra kanyarodott, a Blossom-öböl felé, egy fiatal banánfa állt, amelyet alig három hete vágtak ki tőből angolok, de amelyből máris három méter magas, erőteljes új hajtás sarjadt, s tetején széles levelek kévéje ringott. Ennek a fának az árnyékában állt meg a kis csoport, és Omaata, aki jobb karján keresztbe fektette Ivoa puskáját, Tetahitit szólította.

Purcell azt hitte, hogy a tornácon marad, ahol őt nem látják, ő azonban lát mindent. De Tetahiti hajlandó volt kilépni a nyílt színre. Megállt vára kapuja előtt, mögötte három asszonya. Közelebb persze nem jött, puskáját kezében tartotta, s csövét, mintegy figyelmetlenségből, Omaata hasára szegezte. Arca azonban derűs volt, s amikor Omaata a föld felé fordította fegyverét, ő is azonnal követte példáját.

Omaata beszédet mondott a béke mellett. Amikor ezt befejezte, az egyik fa törzsén széttörte a puskát, és darabjait Tetahiti lába elé hajította. Tetahiti jelt adott, hogy szólani kíván, s rövid, méltóságteljes hallgatás után valóban meg is szólalt. Elismerően nyilatkozott az asszonyok bölcsessé-géről, megdicsérte őket, hogy ilyen ügyesnek bizonyultak. Kifejezte azt a reményét, hogy mindig a lehető legjobb viszonyban lesz velük. Ami Adamót illeti, Adamo peritani. El kell tehát mennie. De ő, Tetahiti, a főnök, és főnök fia, ígéretet tett a nagy Otu főnök leányának, és megtartja ezt az ígéretét: ha Adamo eltávozik abban az időpontban, amelyet ő maga jelölt meg, élete addig tabu lesz.

Ez a szó igen nagy hatással volt a vahinékra. Nem hitték volna, hogy Tetahiti hajlandó ilyen mesz-szire menni. De nem volt semmi kétség: Tetahiti megadta a tabut Adamónak, mégpedig Otura hivatkozva, akinek fülbevalója most is Adamo fülcimpáján csüggött. Adamo tehát kétszeresen is tabu volt: annak a fülbevalónak a révén, amely Otu, a nagy főnök orcáját érintette, és Tetahitinak, a főnök fiának, Otu, a nagy főnök unokaöccsének szava révén.

Amikor az izgalom elült, Tetahiti folytatta beszédét. Ő győzte le az elnyomókat, ezért a sziget fő-nökének tekinti magát. Ezen a jogcímen, a szokásnak megfelelően, tabunak nyilvánította önmagát is. Purcell érezte, hogy ő az egyetlen a jelenlevők között, aki egy cseppet nevetségesnek találja ezt a nyilatkozatot. Az asszonyok sűrű, komoly bólogatással és helyeslő zúgással fogadták. Aztán ismét Omaata beszélt. Csak úgy ontotta az udvarias szólamokat, amelyekből kitűnt, hogy tiszteletéről és barátságáról biztosítja Tetahitit. Aztán mellékesen megemlítette, de nem hangsúlyozta különöseb-ben, hogy a tahiti hagyomány szerint érvényét veszti a tabu, ha a főnök övéi vérével szennyezi be kezét. Ez a célzás egyetlen jelenlevő figyelmét sem kerülte el. Minthogy Ivoa Tetahiti unokahúga volt, Ivoa tanéját is az új főnök rokonának lehetett tekinteni.

Nem valószínű, hogy Tetahiti el lett volna ragadtatva saját tabujának e korlátozásától. Mutatni azonban semmit sem mutatott érzelmeiből. Amióta a sziget királyának nyilvánította magát, arca még szigorúbb kifejezést öltött, vonásai keményebbek lettek, alakja, tartása még nagyobb tiszteletet parancsoló. Amikor Omaata befejezte beszédét, Tetahiti még egyszer elmondta bókjait, külön-böző formában többször is megismételte őket, s amikor hallgatói már azt várták, hogy búcsút vesz tőlük, rövid szünetet tartott, majd váratlanul felkérte az asszonyokat: hagyják őt magára Adamóval.

Az asszonyok elképedve súgtak össze. Tetahiti várt egy-két pillanatig, s amikor látta, hogy a vahinék nem mozdulnak, széles kézmozdulattal odanyújtotta puskáját Rahának, tőrét pedig Fainá-nak. Aztán lassan és méltóságteljesen néhány lépést tett az asszonyok felé, s megállt, puszta kézzel odaállt elébük.

Purcell érezte, hogy van ebben a jelenetben egy kis komédiázás, de hát a politikától, akár jó, akár rossz, mindenképpen elválaszthatatlan a színpadiasság. Ez pedig jó politika volt, hiszen tárgyalást tett lehetővé. Az asszonyok félrehúzódtak. Purcell is megindult előre, s közben nagyon kínos érzés volt tudnia, hogy milyen kicsi a tahiti mellett, s mennyivel kevésbé kecsesek a mozdulatai. Amellett ki kellett lépnie a banánfa árnyékából, s nyomban tarkójára nehezedett a súlyosan per-zselő nap.

Tetahiti arckifejezése nem volt sem kihívó, sem ellenséges. Szigorú, komoly vonásai semmit sem fejeztek ki. S amikor megszólalt Purcell megállapította, hogy nem olyan rideg a hangja, mint leg-utolsó beszélgetésük alkalmával. Mindamellett kurta, száraz mondatokban beszélt, s nem sok gondot fordított az ékesszólásra. Már nem tekintette hadifoglyának azt, akivel tárgyalt. De nem bánt vele magával egyenlőként sem.

- Mikor lesz készen a csónak? - kérdezte, elég hosszúra nyúlt hallgatás után.

- Nem telik bele egy egész hold.

Csönd lett megint. Purcell nyakszirtjén érezte a tűző napot. Fejét mintha ólomabroncs szorította volna.

- Van szükséged segítségre?

- Nincsen. Legfeljebb a vízre bocsátásnál.

Újabb szünet következett. Tetahiti másik lábára tette át testsúlyát. Purcell pedig azt gondolta magában: “No, most kezd majd beszélni.”

- Hol van Timi?

Purcell hunyorgott. Rettenetesen melege volt. Halántéka lüktetett:

- Meghalt.

Maga is csodálkozott, hogy ezt felelte. Vajon kimondatlan réges-rég elhatározta-e magában, hogy megmondja Tetahitinak az igazat, vagy csak azért történt így, mert a rosszullét környékezte.

- Ki ölte meg?

- Senki. Saját puskájával lőtte magát agyon.

Látta, hogy Tetahiti szótlanul néz rá, elmondta hát, hogyan történt a dolog.

- Mit csináltál a holttesttel?

Purcell amolyan határozatlan taglejtéssel válaszolt. Omaatát ne akarta belekeverni az ügybe. Ennyit mondott.

- A tengerbe.

Tetahiti súlyos szemhéja félig szemére csuklott. Közömbös hangon kérdezte:

- Mit csináltál a puskával?

Világos, hogy ez érdekli elsősorban Tetahitit. Azért is akart vele beszélni, hogy erre lyukadjon ki. Mert mit ér azzal, hogy széttörték Ivoa puskáját, ha valahol a szigeten van még egy puska az övén kívül.

- A barlangban van egy kút. Oda dobtam.

- Melyik barlangban?

- Mehaniéban.

- Jó - felelte Tetahiti.

Sarkon fordult és elment. Purcell azonnal visszamenekült a banánfa alá, fejét a fiatal hajtásnak támasztotta, és lehunyta szemét. Szeme előtt elhomályosult minden, s úgy érezte, feje mindjárt szétpattan.

Aztán hűs fuvallatot érzett az arcán. Kinyitotta a szemét. Ivoa legyezte egy levéllel. Purcell visz-szamosolygott.

- Már jobban vagyok.

Barátságos mormolás volt a válasz rá. Aué, szegény Adamo. Nem bírja a napot. 0lyan érzékeny a bőre. Purcell látta, hogy az asszonyok elhúzódnak, nyilván nem akarták elfogni tőle a levegőt.

- Adamo - súgta fülébe Ivoa -, mit kérdezett tőled?

- Hogy hol van Timi puskája.

- És megmondtad neki?

- Meg.

Ivoa őszinte elismeréssel rázta meg fejét.

- Ügyes ember! Tőled kérdezte. Tőled…

Purcell nagyon keveset evett, amikor visszatért kunyhójába, leheveredett az ágyra, Ivoa mellé, és nyugtalan álomba merült. Amikor öt óra tájt felébredt, nyaka merev volt, s eléggé fájt a feje is, de azért elhatározta, hogy lemegy a partra. Ivoa rábeszélte, hogy menjen egyedül. Az asszony fáradt-nak érezte magát, s úgy számított, hogy már nem sok ideje van a lebetegedésig. Avapuhi és Itia mellette maradt.

Purcell csodálkozott, hogy csak Itihota kíséri el a Blossom-öbölbe. Úgy látszik, hogy hatályon kívül helyezték az óvintézkedéseket, s feloszlatták testőrségét. De amikor megjelent a sziklafal oldalá-ban kígyózó ösvényen, s Itihota karjára támaszkodva lefelé sántikált, a vahinék eléje szaladtak. Csodálkozva állapította meg, hogy Omaata nincsen köztük.

A fürdő után elég frissnek érezte magát, bement a barlangba, ahol a csónakokat őrizték, és újból munkához látott. A nap már lefelé hanyatlott a sziget mögött, a vahinék tehát közvetlenül a víz szélén maradtak, hogy minél tovább élvezzék melegét.

Már vagy egy órája dolgozott Purcell, amikor Omaata megjelent a barlang nyílásában. Hatalmas, fekete teste élesen rajzolódott az ég kék hátterére. Purcell felemelte fejét, és kedvetlenül megkérdezte:

- Hol voltál?

Omaatát boldoggá tette ez a zsörtölődő hang. Hatalmas csípőjét ringatva beljebb lépett a barlangba, s megállt Purcell jobb oldalán, olyan közel, hogy majdnem hozzáért.

- Milyen jó hely ez neked - jegyezte meg. - Itt hűvös van.

Purcell vállat vont, s fűrészével felfelé mutatott.

- Éppen hogy nagyon rossz hely. Huzat van.

Így is volt. A barlang tetején széles repedés húzódott, amely kifelé vezetett, a szabadba, s Purcell úgy érezte magát, mintha egy kéményben dolgoznék. Omaata tekintete követte az övét.

- Ha nem félnék tőle, hogy megöl - mondta az asszony nevetve -, felgyújtanám ezeket a csónakokat. Nagyszerűen égne a fájuk. Rövid szünet után ingerkedően hozzátette:

- Tetahitival voltam.

Purcell meg sem moccant. Munkájára szegezte szemét, és hallgatott. Az asszony folytatta:

- A te barlangodban.

Purcell gondosan meghúzott egy vonalat a tartórudakon, kicsit hátrább húzódott, majd fűrészelni kezdett. Omaata tovább beszélt:

- Fainával, Rahával és Taiatával.

A férfi felkapta fejét, és elképedve nézett rá.

- Csak nem ereszkedett le az aknába?

- Én tartottam a kötelet. Segítettek az ő asszonyai is.

Purcell letette a fűrészt.

- És megtalálta?

Omaata bólintott. Purcell egy pillanatig némán nézett rá.

- Ott hagyhatta volna az aknában. A vízben úgyis szétmarta volna a rozsda.

Omaata megrándította hatalmas vállát. Ekkor egy nagy fekete árnyék jelent meg a barlang bejá-ratában. Egyszerre fordultak arra mind a ketten. Tetahiti volt. A harcok befejeződése óta most először hordta vállán a fegyverét.

- Megyek fürödni - szólt Omaata.

Ezzel kiment a barlangból. Tetahiti mozdulatlanul állt, tekintete a csónakra szegeződött. Végre a saját szemével látta Adamo munkáját. S noha még csak a váz készült el, ebből is látni lehetett, hogy Adamo valóban azt csinálja, amit neki mondott: tetőt készít a ladikon.

Tetahiti megállt a csónak túlsó oldalán, kezét a peremre tette, s Purcell szemébe nézett.

- A puskával kapcsolatban az igazat mondtad nekem - állapította meg lassan.

Azután szünetet tartott.

- És Timiről is az igazságot mondtad.

Purcell felvonta szemöldökét, s kérdőn nézett rá. Tetahiti hozzátette:

- Megtaláltam a golyót a barlangban. A mi puskánkba való golyó volt, nem a ti puskátokba való.

Utána olyan hosszú hallgatás következett, hogy Purcell már kezdte kényelmetlenül érezni magát. Tetahiti atlétaalakja ott állt előtte, arca szigorú volt, súlyos szemhéja félig eltakarta szemét. Talán csak a barlangbeli megvilágítás tette, de Purcellnek úgy tűnt, hogy homlokán és szája két oldalán még mélyebbre vésődtek a redők. Milyen különös volt az ellentét e kemény vonalúra vésett, kese-rű fej, s a fejét hordozó test között! Tetahiti minden mozdulata kihangsúlyozta erőtől duzzadó alakját, s valahányszor Purcell Tetahiti arcára emelte tekintetét, mindig megdöbbent, mert az arc mintha más korú emberé lett volna. Valóban különös látvány volt: meglett férfi feje fiatalember törzsén.

A tahiti csak hallgatott, s minél tovább tartott a csönd, annál nagyobb zavart érzett Purcell. Neki nem volt semmi mondanivalója. Udvariasságból nem akart újra munkához látni. Ott állt hát to-vább, a csónak másik oldalán, kezében a fűrész, s nézett Tetahitira, várta szavait, olyanféle bizony-talan érzéssel, amilyennel a vádlott áll bírája előtt.

Tetahiti félig lehunyt szemmel nézte, de nem látta Purcellt. Szórakozottnak látszott, mint aki szomorú gondolatokat forgat fejében. Purcellnek az a kétségbeejtő érzése támadt, hogy egy egész világ választja el őket egymástól. A tahiti tökéletesen elérhetetlennek látszott. Még csak kemény sem volt, vagy gyűlölködő: csak nagyon távoli.

Tetahiti keze most görcsösen összeszorult a csónak párkányán. Ez volt indulatainak egyetlen megnyilvánulása. Purcell szorongva nézte oly nagyon zárkózott arcát. Mennyi igazságtalanság, mennyi félreértés és mennyi halott áll közte és Tetahiti között. Purcell szíve összeszorult. Ebben a percben majdnem közömbös volt számára, hogy el kell hagynia a szigetet, és szembe kell szállnia az óceánnal s talán a halállal is. Az igazi vereség ez volt, ez a fal kettőjük között. Az a kép, amelyet a tahiti alkotott magának a peritanikról. Ez a megvetés. Ez az ítélet.

- Akkor kellett volna velünk jönnöd - mondta Tetahiti.

A tahiti tágra nyitotta szemét, annyira elcsodálkozott maga is, hogy hangosan beszél. Purcell pe-dig megkérdezte:

- Mikor?

- Amikor a Csontváz megölte Korit és Mehorót. Ha velünk jöttél volna, velünk jött volna Ropati is. És Uili is. És Zsono is. Talán a sárga ember is. Megöltük volna a Csontvázt és a kis patkányt. Csak őket kettőjüket.

Szemhéja félig eltakarta szemét.

- Most pedig - mondta rekedt, fátyolos hangon - itt vannak mind a dárdák a házam körül, és még-sem vagyok boldog. Szitkokat szórok rájuk, de, a Csontvázat meg a kis patkányt kivéve, ebben sem lelek örömet. Túl sok halott volt a szigeten… Az enyéim is, a tieid is… Temiattad.

- Nem, nem igaz, nem énmiattam - felelte Purcell. - Az igazságtalanság miatt.

- Temiattad! - ismételte meg keményen Tetahiti. - A te moá gondolataid miatt.

- Nem szabad vért ontani - mondta Purcell határozottan.

- Ember! - kiáltott fel Tetahiti fojtott dühvel, és vállat vont. Én sem szeretek vért ontani. De az elnyomó vérét jó kiontani! Ismered a költeményt! Vért igyanak a disznók is, ilyen vért kell adni né-kik! Az ilyen vért kiömölni látni tiszta gyönyörűség. Örül még a föld is, mikor az ilyen vért felihatja! Gyom az igazságtalanság, bűzlő gyom, ó, harcosok, hát irtsátok ki gyökerestül!…

Tetahiti itt megállt, mintha nem emlékeznék a vers folytatására, majd remegő hangon, anélkül hogy Purcellre nézett volna, azt mondta:

- Ha velünk jöttél volna, Mehani ma is élne.

Purcell bal kezével megkapaszkodott a csónakban. Lába reszketett. “Mehani ma is élne!” Eszébe jutott Uili szenvedélyes vádbeszéde: “Maga miatt halt meg Ropati!” Mehani, Ropati… Hány holt-testet nem tesznek még háza küszöbére! Szörnyű félelem hasított belé. Hátha valóban így van! Hátha Tetahitinak van igaza! Ő pedig kezdettől fogva téves úton járt! Egy pillanatra beleszédült ebbe a gondolatba. Mintha egész élete értelme foszlott volna semmivé.

- A harcok végének napján megkérdeztelek Timi felől - szólalt meg hirtelen újra Tetahiti, s tekintete áthatóan szegeződött Purcellre -, és te olyan dolgot mondtál, ami nincsen. Ma pedig az igazat mondtad. Miért?

- Azon a napon féltem, hogy megölsz - felelte Purcell.

- Nem féltél - vágott vissza azonnal Tetahiti. Majd előkelő kézmozdulattal hozzátette: - Hogyan is félhetnél te, ó, Manu-faité?!

Purcell meghajtotta fejét. Ez a hivatkozás igazán nagylelkű volt Tetahiti részéről.

- Ma pedig az igazságot mondtad - folytatta Tetahiti. Előrehajolt, és tekintete megmagyarázhatatlanul vádoló volt. - Kétszer is. A puskáról is. És Timi haláláról is. Miért?

Purcell egy pillanatig késlekedett a válasszal. Kereste magában az okot. Hirtelen nagyon fontos-nak érezte, hogy felfedje cselekedete rugóját. S most, amikor gondolkodott rajta, elhomályosult az egész. Nem egy okot talált, hanem többet. Választania kellett közöttük.

- Hogy bízzál bennem - felelte végül.

Tetahiti felegyenesedett, levette kezét a csónak párkányáról, s keserű, redők barázdálta arca, mintha még jobban bezárult volna. Oldalt fordult, arccal a tenger felé, mintha Purcell jelenléte érdektelenné vált volna számára.

- Mit számít az neked, hogy én bízom-e benned, amikor úgyis elmégy - felelte közönyösen.

17

Június 16-án, tehát a Tamatea(vagyis a halakat megvilágító nyugati hold) éjszakájára következő ünnepnapon Ivoa fiúgyermeknek adott életet, s Ropatinak nevezte el.

A vahinék, köztük Tetahiti asszonyai is, állandóan ott tanyáztak Purcell házának kertjében. Türel-mesen várt mindegyik a sorára, amikor néhány percre karjába veheti a szigeten született első gyermeket. Nem csókolták meg, hanem tahiti szokás szerint, testecskéje finom, kedves illatát sza-golgatták. És nem győzték csodálni bőre színét. Haja és szeme hamisítatlan tahiti fekete volt, bőre színe azonban sokkal világosabb, mint Ivoáé, csillogó krómsárga, úgyhogy teste mintha színarany-ból lett volna, akár valami bálvány.

Purcell tudta ugyan, hogy a tahitiak imádják a gyermekeket, azt azonban mégsem hitte volna, hogy a sziget egész élete Ropati körül fog forogni. Horoával kezdődött a dolog, aki kijelentette, hogy halászni nem nőnek való mesterség. Minek töltsön ő mindennap órákat a sziklák között, ami-kor ott is maradhat Adamo kertjében, Ropatiban gyönyörködhet, és várhat, mikor kerül rá a sor, hogy szagolgassa.

Két napon keresztül hal nélkül maradtak a sziget lakói. Azután Tetahiti elhívatta Omaatát. A szigeten csak két férfi van, Adamo és ő. Adamónak tovább kell dolgoznia csónakján, ő azonban, Tetahiti, a sziget főnöke, magára vállalja Ropati anyjának ellátását. Tetahiti nyilván rájött arra is, hogy kényelmetlen volna puskával halászni, mert két nappal előbbi elhatározása után békét kötött az asszonyokkal. Levette a peritani fejeket a lándzsákról, poinikba tétette őket, s a poinikat elküld-te az özvegyeknek: temessék el a fejeket a testekkel együtt. Ezek után elment Ivoa kertjébe, fegyver nélkül, bejelentette, hogy látni szeretné kis unokaöccsét, hozzáértő módon ringatta egy kicsit, majd, amikor Omaata végre kivette kezéből a gyermeket, méltóságteljesen leült, s várta, mikor kerül megint reá a sor.

Mivel pedig a sziget egész népessége Adamo kertjében lakott, célszerűbbnek látszott, ha ismét közösen étkeznek valamennyien.

Adamónak azonban továbbra is abba a barlangba vitték az ételt, amelyben a ladikok voltak, Tetahiti pedig a Pában költötte el vacsoráját. A tahiti ugyanis mindennap valamivel azelőtt távozott Ivoa kertjéből, mielőtt Adamo hazaérkezett a partról. Nyilván lesben állt valamelyik asszonya, mert Purcell hiába változtatta az időpontot is, az útvonalat is, sohasem sikerült találkoznia Tetahitival.

Mihelyt Tetahiti levette a lándzsákról a fejeket, a vahinék megállapították, hogy jóvátette a rajtuk esett sérelmet. Horoa és Tumata azonban várt még az illendőség kedvéért néhány napig, és csak ezután költöztek át a Pába, Rahával, Fainával és Taiatával együtt a nagy tahiti ház földszintjén laktak, míg az emeletet magának tartotta fenn Tetahiti. Éjszakára oda vonult vissza, felhúzta maga után a létrát, és becsukta a csapóajtót. Nappal a létra a ház külső falához volt láncolva, a láncot pedig a MacLeodtól örökölt egyik lakat zárta le. Egy másik lakat az emeleti csapóajtót. Ezekből az elővigyázatossági intézkedésekből, amelyeken egyébként senki sem akadt fenn, arra következtet-tek az asszonyok, hogy Tetahiti a felső szobában őrzi fegyvereit.

Amióta Ropati megszületett, Purcell későbben indult munkába, és korábban tért haza. Ha merte volna, legszívesebben abbahagyta volna néhány napra a munkát, hogy minden idejét fiának szen-telje. De félt, hogy Tetahitiban azt a véleményt kelti: igyekszik elodázni a szigetről való távozását.

Elérkezett feladata utolsó szakaszához: a palánklemezeket erősítette rá csavarokkal a tartórudakra. Bár az volt a szándéka, hogy a kabin teljes vízhatlanítása érdekében vitorlavásznat szegez majd a tető gerincére és két oldalára - igyekezett éppen csak akkora réseket hagyni a palánkdeszkák között, hogy amikor azok a nedvességtől megdagadnak, szorosan illeszkedjenek majd egymáshoz. Ám ehhez nagyon pontosan kellett összeszerelnie a palánkdeszkákat, ez pedig nem volt könnyű dolog, mert igen kemény anyaggal dolgozott. A Blossom kitűnő tölgyfa deszkái idővel hihetetlenül megkeményedtek, s nagyon keserves feladat volt a csavaroknak lyukakat fúrni belé-jük. Purcell azonban úgy számított, hogy még a nehézségeket és munkája meglassulását figyelem-be véve is elkészül mindennel két héten belül. Eleget tesz tehát Tetahitival szemben vállalt kötele-zettségének: elhagyja a szigetet, abban az időpontban, amelyet ő maga állapított meg.

Ropati alig volt tíznapos, amikor először fürösztötték meg a tengerben. Volt a Blossom-öböltől nyugatra egy keskeny bejáratú, védett kis öböl, amely az óceán felé majdnem egészen zárt volt, befelé azonban kiszélesült egy kerek völgykatlanban; ezt a sziklafal egy meredeken előreugró darabja védte a szelektől. A víz itt mindig sima volt és áttetsző; dagály idején is alig rezzent az okker-sárga homokparton, amelyet simogatóan lágynak érzett az ember lába, s pihentetően szépnek a szeme. Ide tartott a vahinék szinte ünnepélyes menete; két asszony egy édesvízzel teli tartályt ho-zott, hogy fürdője után leöblítsék a csecsemőt. Besétáltak a tengerbe, amíg mellükig nem ért a víz, ott körbe álltak, szorosan egymás mellett, a vízben kinyújtották karjukat, és a kör közepén össze-fogóztak, amolyan sekély kis medencét alkotva a vízben. Ivoa ebbe a medencébe tette lassan, óvatosan Ropatit. A kövér, olajos bőrű, élénk kis gyermek nyomban kapálózni kezdett, s az asszonyok áhítatos mormogása becézőn záporozott aranysárga testecskéjére. Purcell Itia válla felett nézte fiát. A többi vahinék, akik nem részesültek vagy még nem részesültek abban az előjogban, hogy hozzáérhetnek Ropatihoz, egy második kört alakítottak az első körül A máris sűrű, göndör, fekete hajú Ropati a napsütés miatt félig behunyta eleven szemét, s időnként olyan szenteskedő kifejezés ül kis arcocskájára, hogy az asszonyok elnevették magukat. Nevetésük azonban mértéktartó volt, s lehalkították a gyerek minden mozdulatára kitörő kiáltásaikat is. Purcell érezte, mennyi megha-tottság rejlik e tartózkodás mögött. Ez az első fürdő már-már vallásos szertartásra emlékeztetett: mintha együtt ünnepelték volna a gyermeket, az anyaságot és az életörömöt.

Hirtelen árnyék került Purcell és a nap közé. Purcell felkapta fejét. Tetahiti volt. Mindkét kezével Horoa vállára támaszkodott s legalább egy fejjel magasodott az asszony fölé. A gyermeket nézte, lesütött szemmel, Purcell három hét óta most találkozott vele először, és szíve gyorsabban kezdett dobogni. Éppen szemben állt vele. Ha a vahinék alkotta kettős kör fölött kinyújtják karjukat kezet szoríthattak volna. Ám Tetahiti mintha nem is látta volna. Csak vonásai túlzott merevségéből lehetett arra következtetni, hogy nagyon is tudatában van Purcell rá szegeződő tekintetének. Purcell egy hosszú percig várt, közben olykor Ropatira pillantott, abba a reményben, hogy Tetahiti fel-használja ezt az alkalmat, és lopva felé pillant. Ám e várakozásában csalódott; Tetahiti egyetle-negyszer sem emelte rá tekintetét.

Purcell sarkon fordult, kiment a vízből, felkapaszkodott a kis öböl sziklás oldalára, s átment a Blossom-öbölbe. Háta mögött mind halkabban, ahogy nőtt a távolság, még egyre hallotta az asz-szonyok vidám, de fojtott kiáltásait. Úgy érezte, őt kizárták közös örömükből, kizárták életükből is. Bement a csónakok tárolására szolgáló barlangba, s munkához látott, bár torka összeszorult. Tetahiti egész magatartása olyan világosan fejezte ki, mintha szavakba foglalta volna, hogy az ő szemében a peritani nem számít a sziget lakói közé, és úgy tekinti, mintha már el is ment volna.

Másnap, pontosan délben, megjelent Itihota a barlangban, amelyben a csónakokat őrizték, s el-hozta Purcellnek az ételt. Éppen felegyenesedett, hogy rámosolyogjon az asszonyra, amikor megpillantotta mögötte Vaát, aki tömzsibbnek és gömbölyűbbnek látszott, mint valaha. Csodálkozott, hogy itt látja Vaát: az asszony az utóbbi időben egyszer sem jött le a Blossom-öbölbe, mert úgy vélte, hogy állapotához képest az ösvény túlságosan meredek.

Itihota letette a ladikra a halas tálat és a gyümölcsöt, és azt mondta:

- Megyek fürödni.

S nyomban el is távozott. Purcell utánanézett, majd Vaára tévedt tekintete. Az asszony jámborul üldögélt az egyik deszkarakáson.

- No, mi újság, Vaa?

- Megvert - mondta az asszony rövid hallgatás után. - Tudod, hogy miért?

- Nagyon megvert?

- Nagyon. Utána pedig azt mondta: “Jöjj a házamba. A vahiném leszel, s a gyermek, akivel viselős vagy, az enyém lesz.” Én pedig azt mondtam erre: “Beszélnem kell Adamóval.” Ő azt mondta: “Igaz. Ez a szokás. Eredj.”

- Ebben a dologban nem ismerem a szokást - felelte Purcell. - Mit kell tennem?

- Ha meg akarsz tartani, elmész Tetahitihoz, és azt mondod neki: “Vaa az én vahiném.” Ha nem akarsz megtartani, azt mondod: Jól van. Eredj vele.”

- És te mit szeretnél jobban? - kérdezte Purcell. Vaa lesütötte szemét, s a földre bámult.

- Mit szeretnél jobban? - ismételte meg kérdését Purcell. Csönd.

- No, miután ő akar téged, eredj vele - mondta vállat vonva a férfi.

Vaa felpillantott, s arcán felragyogott elragadó mosolya.

- Örülsz neki? - kérdezte Purcell.

- Aué! Nagyon örülök.

Azután hozzátette:

- Nagyon erősen vert. Nem olyan kis pofonokat adott, mint te. Tetahiti nagy főnök. Egy nagy fő-nök vahinéja leszek.

- Ha én eltávoztam - felelte Purcell -, akkor a sziget minden asszonya a nagy főnök vahinéja lesz.

- Egy nagy főnök felesége leszek - hajtogatta csökönyösen Vaa. Purcell mosolygott.

- You are a stupid girl, Vaa.

-I am! I am!

- És nagy-nagy szerencséd is van. Előbb a nagy csónak főnökének asszonya voltál. Azután a sziget főnökének asszonya.

- Főnökvahiné vagyok - állapította meg önérzetesen Vaa. Purcell mosolygott. No, igen. Velem va-ló házassága rangon alul volt.

- Most elmegyek - mondta Vaa.

Még csak nem is bólintott feléje, úgy ment ki a barlangból. Purcell utánanézett. A nagy főnök vahinéja! Egy-két héttel ezelőtt pedig meg akarta gyilkolni!

A csónakok tárolására szolgáló barlangban Purcell naphosszat orrában érezte a tenger fanyar illatát. A só és a jód szaga beleivódott mindenbe, s még a frissen elfűrészelt fa kellemes illata is gyorsan elpárolgott. Utolsó napjai ezek a szigeten. Igyekezett munkájára összpontosítani figyelmét, s arra gondolni, hogyan fognak az óceánon élni, ő és Ivoa. De este, amikor hazatért a Blossom-öbölből, mihelyt a bokrok közé lépett, megütötte orrát a föld szaga. A tiaré-és a hibiszkuszvirágok évente hat hónapig nyíltak, de júniusban még ezer meg ezer más virág is virított. Nem tudta a nevüket sem, s tízméternyi távolságból meg sem lehetett különböztetni őket a fölöttük csapongó parányi, tarka madárkáktól. Hihetetlen illatorgia volt ez. Az ösvények kőlapjait ellepte a termőföld és a fű, és telis-teli voltak rövid szárú, sárga kis virágokkal. Purcell óvatosan lépkedett, nem akarta letaposni őket. A homok és a kövek érdessége után lába simogatónak és langyosnak érezte a pázsi-tot.

Nem sokkal később Ivoa mellett hevert, s hallgatta Ropati lélegzését. Csodálatosak ezek a tahiti gyermekek! Ropati soha nem sírt! Soha nem kiabált. Meztelenül feküdt bölcsőjében, s olyan csendes volt, mint az egészséges kis állatok. Purcell, amióta Tetahiti tabunak nyilvánította, megint ki-tárta éjszakára a tolóajtót, s most türelmetlenül várta a hold felkeltét, hogy jobban lássa Ropatit.

Egy idő múlva félig lehunyta szemét. Feje fölött, a tetőt borító pampungágak között lakó gyíkok halk nesszel surrantak egyik törzsről a másikra. Zizegésük a megtévesztésig hasonlított a hegy felől fújó szél zúgásához. Purcell könnyedén megkoppantotta az ágya fejénél húzódó deszkafalat. Nyomban elnémult a nesz. Elképzelte, hogyan lapulnak a karcsú, keskeny, hosszú farkú gyíkok ré-mülten két levél között, s zöld bőrükön látni szívük dobogását. Nyolc hónap óta laktak vele együtt, s bár álcázásuk tökéletes volt, s egyébként sem lehetett hozzájuk férni, változatlanul rettegtek most is.

Alighanem elaludt közben. Azután megint kinyitotta szemét. Már sütött a hold. Eszébe jutott, hogy meg akarta nézni Ropatit, s feltámaszkodott könyökére. Ivoa is megmozdult álmában. Hasán feküdt, mezítelen volt ő is. Hosszú haja fekete dicsfényként keretezte fejét. Alvás közben fél kezével tejtől duzzadó keblét fogta, másik keze pedig Ropati bölcsőjén nyugodott. Purcell keze fejével könnyedén végigsimította Ivoa arcát. Lám, az ő számára már csak egyetlen gond létezik, egyetlen cél, és minden más mellékes. Egyszer s mindenkorra megtalálta az élet értelmét, nem kell már örökös szorongás és zűrzavar közepette keresnie, mint neki.

A csecsemő fölé hajolt, s megint elcsodálkozott azon, hogy milyen kicsi. Nyilván tíz év is eltelik, amíg belenő az apja készítette jó erős tölgyfa ágyba. Purcellnek hirtelen nevethetnékje támadt. Igazán olyan pici a gyerek! Olyan pici és olyan kövér! Testecskéje a holdfény sugaraiban meleg sárgásbarna színűnek látszott, mint a nem egészen új aranyozott bronz - mintha a születése óta eltelt tizenkét nap alatt már patina rakódott volna reá.

- Nem alszol, Adamo?

Ivoa őt nézte.

- Nem.

- Gondok vannak a fejedben?

- Nincsenek.

Utána hosszú ideig csend volt. Aztán Purcell úgy érezte, hogy válasza túlságosan rideg volt, s me-gint megszólalt:

- Ropatit néztem.

Az asszony balra fordította fejét, és szemügyre vette a csecsemőt, lassú, aprólékos gonddal, mintha most látná először, aztán halkan, tárgyilagosan megállapította:

- Aué, milyen szép!

Purcell csendesen elnevette magát, közelebb húzódott az asszonyhoz, arcát Ivoa arcához szorította, s úgy nézték együtt Ropatit.

- Milyen szép - ismételte meg Ivoa.

Purcell feje aztán visszahanyatlott lombpárnájára. Szomorú volt és fáradt. Csönd lett megint, s a pálmalevelek között újra kezdődött a halk surrogás.

- Mire gondolsz? - kérdezte Ivoa.

- A gyíkokra.

Az asszony elnevette magát.

- Tényleg a gyíkokra gondolok - erősködött Purcell, és gyorsan Ivoa felé fordult.

- És mit gondolsz róluk?

- Nagyon szeretem őket. Olyan helyes apró lábuk van, És olyan kedvesen futkároznak. Nem másznak. A mászás utálatos.

Rövid szünet után folytatta:

- Olyan kedvesek. Már ki is terveltem, hogyan szelídítem meg őket. De persze most már késő.

Az asszony szótlanul nézett rá. Háttal fordult a holdfénynek, Purcell ezért nemigen tudta kivenni arca kifejezését. Hosszú percek teltek el így. Mind a ketten a gyíkok neszezését figyelték.

- A legbüszkébb a tolóajtókra voltam - szólalt meg azután fojtott hangon, mintha olyan témára tért volna vissza, amelyről már beszéltek.

Megint csönd lett, aztán azt kérdezte Ivoa gyengéden, halkan férje kezébe csúsztatva kezét:

- És a karosszék?

- A karosszék sokkal könnyebb volt. De emlékezzél csak vissza rá, mennyit dolgoztam a tolóajtón.

- Igaz, sokat dolgoztál - mondta az asszony.

Elhallgatott. Mintha más ütemben lélegzett volna. Purcell kinyújtotta kezét, s végigsimította az arcát. Ivoa sírt.

Ujja hegyével megint az asszony arcához ért. Ivoa nyomban könyökére támaszkodott és várt. Ezt írta elő a szertartás. Purcell egy nyalábba fogta össze szétszórt haját, és az egész hajcsomót a pár-na fölé vetette, s felesége nyaka alá csúsztatta karját.

- Szomorú vagy? - kérdezte suttogva. Arca Ivoa arca mellett feküdt.

Az asszony csak rövid szünet után válaszolt:

- Adamo miatt. Nem Ivoa miatt.

- Ivoa miatt miért nem?

Tompa, fakó hangon tette hozzá Purcell:

- Szép ház volt ez.

Ivoa Purcell vállára fektette fejét, és ezt mondta:

- Ahova Adamo megy, oda megyek én is. Az én házam Adamo.

“Az én házam Adamo!” S milyen hangon mondta ezt. Eltelt néhány pillanat, s Purcell ezt gondolta magában: “Mehani, Uili, Ropati - halott mind.” Tulajdonképpen talán jobb is lesz, ha elmegy a szigetről. Aztán ingerülten megrázta fejét. Dehogyis, miért hazudnék önmagának, valójában nem ez volt a véleménye; akárhány halott súlyát hordja magán a sziget, mégiscsak a sziget; az egyetlen olyan hely a világon, ahol boldog volt, az egyetlen boldog pillanat életében.

Kicsit elhúzódott Ivoától, hogy lássa az arcát.

- Tetahiti azt mondta: “Amikor a Csontváz megölte Korit és Mehorót, akkor kellett volna velünk tartanod.”

S mert az asszony nem válaszolt, gyengéden felemelte a fejét, s tekintetével szemét kereste. De csak Ivoa haja peremére hullott világosság. Csupán a homályos szeme fehérjétől alig megkülön-böztethető szivárványhártya sötét foltját látta.

- És te mit mondasz, Ivoa?

- Minden tahiti ezt gondolta.

- És mit gondoltál te?

Semmi válasz.

- És te, Ivoa?

- Adamo a taném.

Szóval ő is. Ő is elítélte. Megint egészen egyedül érezte magát. Mindenkitől távol. Mindenki elítéli. S neki magának is minden erejét megfeszítve kell harcolnia, hogy ne érezze bűnösnek magát. Hallgatott, és szomorú, keserű közegnek érezte saját hallgatását, amelyben mind mélyebbre süppedt.

- És ha újra lehetne kezdeni, ember?…

Elképedt. Ivoa kérdést tesz fel neki! S méghozzá milyen kérdést! Tartózkodását, óvakodását, a fontos dolgok megvitatásától való vonakodását, egyszóval mindazt, amit ő tudott természetéről, egyszerre meghazudtolta e néhány szó… De talán csak nagy nehezen sikerült erőt venni magán, hogy neki segítsen?

- Nem tudom - felelte nagy sokára a kérdésre.

S a válasz őt magát is meglepte. Alig három héttel ezelőtt még védte és igazolta tartózkodását Tetahitival szemben. Úgy látszik, a kétség azóta is ásta benne a maga alagútját, mint valami vakondok. S most hirtelen felbukkant, nem mint titkos gondolat, amelyet elhessegethet az ember, hanem mint hangosan kimondott vélemény.

Elhúzta karját, felkelt, és találomra néhány lépést tett a szobában, aztán a tolóajtó keretének támaszkodott, s kinézett a holdfényes kertbe. Hiszen ő is megölte Timit, igenis, megölte, hiszen a szándék a döntő, és e gyilkosság óta érthetetlen volt számára saját álláspontja. Időnként elmondta magában, hogy az emberélet szent akármilyen bűnöket követett is el az illető. De éppen a “szent” szó vált közben értelmetlenné. Miért szent tulajdonképpen? Hogy lehetővé tegye számára újabb bűnök elkövetését?

Ez a gondolat egyenesen szívébe hasított. Kiment a kertbe, néhány lépést tett, támolyogva, mint a részeg. Homlokán, hóna alatt csorgott a veríték. Valamikor kimondta: “Nem fogok ölni!”, és azt hitte, példaadó magatartást választott. S ez így is volt, valóban példát adott. Csak éppen teljesen hiábavaló volt a példa. Senki sem engedhette meg magának e példa követését. Akárhol voltak mindenütt akadt bűnös, akit ki kellett végezni. A Blossomon Burt a szigeten MacLeod… és Timi! “Timi, akit én öltem meg! Senki sem követte a példámat! Még én magam sem!”

- Adamo! - szólalt meg most Ivoa.

Visszafelé indult a házba. Tántorgott, mintha fejbe vágták volna. Ugyanolyan rosszullétet, talaj-vesztettséget érzett, mint aznap amikor Uili arcul ütötte. Leheveredett Ivoa mellé, s amikor gépiesen az asszony nyaka alá akarta csúsztatni karját, összefogta haj koronáját, s a párnára terítette.

- Nem vagy elégedett? - kérdezte Ivoa.

Az asszony tartózkodó nyelvén a “nem vagy elégedett” azt jelentette: “Boldogtalan vagy?”

Purcell nemet intett, s mert Ivoa még mindig őt nézte, így szólt - Gondok vannak a fejemben Ropati miatt.

- Miért?

- Mi lesz a csónakon vele? Amikor kint leszünk a tengeren.

- Én is gondoltam erre - felelte Ivoa.

Aztán így folytatta:

- Oda kell adni valakinek.

Purcell feltámaszkodott, és elképedve nézett rá.

- Odaadni?!

- Igen - felelte nyugodtan Ivoa. Arcán csorogtak a könnyek.

- Odaadni Ropatit! - kiáltott fel Purcell.

- Mielőtt elindulunk.

Szívet facsaró volt a könnyei és nyugodt hangja közötti ellentét.

- Erre gondoltam - szólalt meg ismét.

- Mire gondoltál?

- Lehet, hogy elmegy a szél, amikor a csónakban vagyunk. És mindennap enni kell. És egy nap nem lesz semmi. És Ivoának sem lesz teje…

Purcell rövid hallgatás után megkérdezte:

- És itt a szigeten ki fogja táplálni Ropatit?

- Vaa.

- Két hét múlva indulunk.

- Nem - felelte Ivoa. - Nem indulunk, mielőtt Vaa meg nem szüli gyermekét. Tetahitit megkértem erre.

Purcell ridegen így szólt:

- Szóval mindent elrendeztél…

- Adamo haragszik? - kérdezte az asszony. Hozzásimult, s felemelte fejét, férje szemét keresve.

- Igen.

- Miért?

- Te határozol el mindent. És mindenki tudja, csak én nem.

- 8enki sem tudja! - tiltakozott élénken Ivoa. - Csak Tetahiti. Tőle pedig meg kellett kérdeznem, mielőtt veled beszélek róla. És nem Ivoa határoz - tette hozzá, még jobban hozzásimulva egész testével -, hanem az ő tanéja.

Purcell tisztában volt azzal, hogy haragja értelmetlen, de mégsem tudta leküzdeni. Kibontakozott Ivoa öleléséből, felkelt, s megint járkálni kezdett a szobában. Az asszonynak igaza volt, százszoro-san is igaza volt: egyhónapos csecsemő egy dereglyén! A hideg, a vihar, az éhség…

- És kinek akarod adni? - kérdezte nyersen. - Omaatának.

Erre sem lehetett szólni semmit. Lába megroggyant, mintha elszállt volna belőle minden erő. Le-ült a tolóajtó peremére, s fejét az ajtófélfának támasztotta.

- Adamo! - csendült fel mögötte Ivoa hangja. Nem válaszolt.

- Adamo!

Képtelen volt felelni hívására. Bátor volt, csodálatos volt ez az asszony, de most, homályosan, ér-telmetlenül, mégis tele volt haraggal ellene. “Mintha nem is én volnék az oka mindennek! - hasított bele hirtelen, fájdalmasan a lelkifurdalás és a kétségbeesés.

- A halottak! És hogy el kell mennünk! Mindez az én bűnöm.

Háta mögül Ivoa halk, szaggatott sírása hallatszott. Felkelt, visszament, és melléje feküdt.

Minél jobban közeledett Purcell távozásának időpontja, annál nagyobb lett az elégedetlenség a vahinék között, a Pa lakóit sem kivéve. Ivoa kertjében hosszú délutánokon át szakadatlanul forgott az asszonyok nyelve, mégpedig Tetahiti jelenlétében. Igaz, hogy senki sem mert egyenesen hozzá fordulni, de az elhangzó panaszok kivétel nélkül egyetlen téma körül forogtak: Adamo és Ivoa elindul Tahitiba, ők pedig, a szerencsétlen vahinék, itt maradnak, és tízükre mindössze egy tané jut! Aué, Tahiti! Tahitiba lagúna van, soha nincsen olyan hideg, mint itt, a férfiak pedig szelídek s nem haragosak.

Napról napra ezt a kérdést csépelték a legkülönfélébb változatokban. Végül aztán néhány vahiné - köztük volt Horoa is - megkérte Purcellt, hadd mehessen vele Tahitiba a másik csónakon. Purcell megtagadta kérésüket: a második csónak rossz, s nem jobb a harmadik sem. A vahinék irányítani sem tudnák a hajót a nyílt tengeren. Egyébként neki magának is alig volt kilátása arra, hogy célhoz ér.

Csírájában fojtotta el ilyen módon az asszonyok szép álmát, viszontlátni Tahitit. Efölötti mélysé-ges megdöbbenésük sérelemmé változott. S mert Adamóra nem neheztelhettek - szegény Adamo a délutáni beszélgetések egyre csípősebbé váltak. Egy másik téma is felbukkant: Tetahiti tulajdonképpen képmutató! A főnök nem meri megölni Adamót, mert Adamo nem vétett semmit, de el-küldi a tengerre, hogy ott fulladjon meg feleségével együtt. Ezt a felfogást oly találékonyan s oly álnokul fejtegették, hogy Tetahiti első ízben végleg elkeseredve felállt, egy szót sem szólt, hazament, és másnap el sem jött Ivoa kertjébe.

Amikor ismét megjelent, úgy dédelgették, úgy körülhízelegte hogy igazán azt hihette: határozott-ságával sikerült diadalmaskodnia az asszonyokon. Ám másnap már ismét megindult a támadás, eleinte leplezettebb formák között: ez az édes kicsi Ropati, milyen megnyerő a színe! A tahitiak nagyon is feketék, a peritanik túlságosan sápadtak, Ropatinak éppen olyan a színe, amilyennek lenni kell! Aué, szegény szerencsétlen vahinék, ennek most már vége: csak Ivoának és Vaának lesz aranyszínű gyermeke!

Másnap tovább dicsőítették Ropati bőre színét, amely, sajnos, immár oly ritka lesz a szigeten; ám ezt a szerencsés ötletet előző nap már túlontúl kihasználták, s már kimerülőfélben volt, amikor Itihota, örökös hallgatásából kilépve, újabb gondolattal állt elő. Elmondta, milyen lesz Adamo és Ivoa élete a kis lélekvesztőben, s milyen veszélyek fenyegetik őket. A többiek még hozzátoldtak a veszélyekhez. S bár Adamo ugyanabban a pillanatban a szárazföldön volt, teljes biztonságban, a Blossom-öböl barlangjában, Ivoa pedig éppen Ropatit szoptatta, már halottnak is tekintették mind a kettőt. Aué! Az Eatua oltalmazzon bennünket! Halott a jóságos Adamo, aki soha nem vétett sen-kinek! Halott a szelíd Ivoa, a nagy Otu főnök leánya, Tetahiti apjának unokahúga.

Természetesen nagyon nyomatékosan hangsúlyozták a rokoni kapcsolatokat, amelyeknek tulajdonképpen meg kellett volna óvniuk Ivoát is, tanéját is az ilyen ostoba haláltól. Sőt, ezzel kapcso-latban célzás történt a képmutatásra is. Omaata azonban veszélyesnek tartotta ezt a témát, s nem engedte, hogy visszatérjenek rá.

Az Adamo és Ivoa immár bizonyos haláláról szóló gyászének két teljes délutánt töltött ki. Utána Itia talált újabb témát: Adamo hamarosan elmegy, s Tetahiti lesz a szigeten az egyetlen férfi; mi lesz a szegény vahinékkal, ha Tetahiti meg talál betegedni, s meg is hal? Egykettőre kétségtelenné vált, hogy Tetahitit betegség környékezi élete minden pillanatában, s hogy a tíz vahiné hamarosan keserű özvegységre lesz kárhoztatva, s nem lesz mellettük tané, aki eltartsa vagy megvédje őket. Tetahitit jelenlétében siratták meg. Sőt dicsőítették is: jövendő özvegyei hangosan siránkoztak, milyen sanyarú sors vár rájuk, ha ő eltávozik. Az új tárgy igazán pompás volt, alaposan ki is akarták aknázni az asszonyok, de Vaa elrontotta az egészet. Tulajdonképpen nagyon meg volt elégedve új tanéjával is, helyzetével is, és addig nem is vett részt az általános siránkozásban. Ám váratlanul betört lelkébe az az ijesztő gondolat, hogy özvegységre juthat az újra férjhez menés legcsekélyebb reménye nélkül. Megrendítette ez a veszedelem. Aué, ha Tetahiti meghal, mi lesz szegény Vaával? Nyilvánvaló, hogy az ő érdekeivel nem tőrödnek, s hogy őt sérelem érte. Adamo távozása meg-fosztja őt a tartalék tanétól. Mert azért mégiscsak jobb az olyan tané, aki nem nagy főnök, mint a semmilyen tané.

E gondolatot nyomban tett követte. Odament Tetahitihoz, kurta két lábát szétterpesztve megállt előtte, két kezével megfogta kiálló hasát, és heves szemrehányásokat zúdított rá.

Tetahiti a tolóajtó sínjén ült, és Ropatit ringatta. Még csak fel sem pillantott a vádbeszédre. Ami-kor Vaa befejezte, felállt, átadta a gyermeket anyjának, és arcul ütötte Vaát, de minden durvaság nélkül. Majd az asszonyok felé fordult, és határozott hangú beszédet intézett hozzájuk. Ő már döntött a peritanik dolgában, s beszélhetnek az asszonyok, amit akarnak, ezen a döntésen nem változtat többé. Tudja, persze, hogy könnyebb a polip karjai közül kiragadni valamit, mint elhallgattatni egy asszonyt. De ha a vahinék tovább fecsegnek összevissza mindenfélét az ő jelenlétében, akkor fogja magát, felmegy a hegyre, ott fog lakni egyedül, és csak azért jön majd vissza, hogy meggyő-ződjön róla, valóban eltávozott Adamo.

Ez a kijelentés elhallgattatta az asszonyokat, s hallgatásuk tévesnek bizonyult. Ám a pillantások, a sóhajok, a könnyek, a fájdalmas fejcsóválások nem szűntek meg. Legalábbis akkor, amikor Tetahiti nem volt jelen, az asszonyok tartózkodás nélkül éltek ez eszközökkel.

Egy héttel a Vaa kiváltotta összetűzés után Tetahiti megjelent abban a barlangban, amelyben a csónakokat őrizték. Nem is köszönt Purcellnek, gyors léptekkel körüljárta a csónakot, s anélkül, hogy ránézett volna, megkérdezte:

- Készen van a csónak?

Purcellt bosszantotta ez a durva fellépés. Kivett a szerszámos ládából egy reszelőt, s kezdte ke-rekre csiszolni a csónak párkányát. Egy-két perc múlva szeme sarkából Tetahitira pillantott, látta, hogy ott áll vele szemben. Kurtán, ridegen ennyit mondott csak:

- Majdnem.

- Mi hiányzik még?

- Be kell festenem, rátennem a vásznat, és befestenem a vásznat.

Csönd lett. Semmi sem hallatszott a reszelők halk, türelmes neszén kívül.

- Minek a vászon?

- Hogy a víz ne hatoljon át a tetőn.

Tetahiti végigsimította a csónaktetőt.

- De a csónak már használható így is?

- Igen.

Újabb csönd következett. Aztán megint megszólalt Tetahiti:

- Jól van. Holnap kipróbáljuk.

- Kipróbáljuk? - kérdezte megütődve Purcell. Felkapta fejét, és Tetahitira bámult.

- Igen. Te meg én - felelte Tetahiti. Arca meg sem rezzent. Sarkon fordult, s kifelé indult. A barlang szájából még visszaszólt, a válla felett:

- Holnap, dagálykor.

Ezzel eltűnt.

Purcell, amikor este hazament, egy szót sem szólt a vahinéknak erről a jelenetről, s viselkedésük-ből megállapította, hogy Tetahiti is elhallgatta. De amikor leszállt az éjszaka. s az asszonyok haza-tértek, Ivoával együtt átment Omaatához.

A két tárva-nyitva álló hajóablakban egy-egy doédoé égett a tupapahuk elriasztása céljából, de ez már csak puszta megszokás volt, mert a holdfény nappali világosságot árasztott mindenre. Omaata elszundikált. Itia úgy feküdt a karjában, mint egy csecsemő. Omaata hatalmas tömege alatt bemélyedt az ágy, s talán ezért látszott úgy, hogy mindenki másénál mélyebb az álma.

De mihelyt Purcell keze az arcához ért, azonnal kinyitotta a szemét. Purcell még most is minden alkalommal csodálkozott, milyen óriási a szeme, holott arányos volt alakja és arca méreteivel.

- Adamo! - szólalt meg mosolyogva.

Erre az apró, gömbölyded Itia is felébredt. A jövevényekre nézett, pillája repesett, majd hirtelen felpattant az ágyról, Adamóhoz szaladt és átölelte. Úgy örült, mint egy gyerek, hogy Adamo egyszerre csak felbukkant mellette, olyankor, amikor igazán nem számított erre.

Purcell elmondta Tetahitival való találkozását.

- Talán az lesz majd - mondta Itia, és szeme még mindig tágra nyílt a váratlan meglepetéstől -, hogy veled megy a csónakon, bedob a vízbe, visszajön, és azt mondja: “Baleset történt.”

- Ez nekem is eszembe jutott - jegyezte meg Ivoa.

Omaata könyökére támaszkodott, s e mozdulattól megelevenedett minden izom szoborszerű tes-tén.

- Kimondta a tabut.

— Nagyon ravasz - mondta. Ivoa.

Omaata megrázta hatalmas fejét.

- Kimondta a tabut.

- Talán azt akarja látni, jó-e a csónak - találgatott tovább Itia. - Ha jó, elveszi, és elindul rajta Tahitiba.

Amikor ezt elmondta, elnevette magát, s nevetése úgy röpdösött a szobában, mint egy madár. Megint odaszaladt Purcellhez, s a nyakába borult, ezúttal azonban megölelte Ivoát is. Ivoa szívé-lyesen viszonozta kedveskedését, arca azonban komor maradt.

- Tetahiti nem rossz ember - állapította meg Omaata. Óriási szeme Ivoára szegeződött.

- Lehet, hogy megöli Adamót - felelte Ivoa.

- Nem teszi - jelentette ki Itia. Visszament az ágyhoz, és leült, méghozzá Omaata lábára, aki szemlátomást észre sem vette ezt, - Haragszik, mert Itia azt mondta: “Elküldöd a peritani csónakon Adamót és Ivoát, az unokahúgodat, s ők megfulladnak.” Látni akarja, jó-e a csónak. Nem akar szégyent érezni szívében.

- A gyermeknek igaza van - szólt Omaata. - Tetahiti nagyon megalázónak érzi azokat a dolgokat, amiket mondtunk neki.

- Talán csak kíváncsi - mondta Purcell. - Sohasem szállt még olyan peritani ladikba, amelynek te-teje van.

- De talán megöl téged - ismételte meg Ivoa.

- Ropati egyedül van! - kiáltott fel hirtelen Itia. - Megyek vigyázni Ropatira! - folytatta, mintha úgy érezte volna, hogy megoldotta a kérdést, s a további vita során rá nincs már szükség.

De amikor az ajtó felé indult, Ivoa visszatartotta.

- Avapuhi ott van nálunk.

- Akkor is megyek! - kiáltotta Itia.

Mindenki elcsodálkozott azon, hogy így visszaesett korábbi rossz modorába. Ivoa határozottan megrázta fejét.

- Mi megyünk. Adamónak ki kell aludnia magát.

Itia arca fakó lett szégyenében. Előrebiggyesztette ajkát, mint aki mindjárt sírva fakad, s Omaata karjai közé vetette magát.

- Holnap találkozunk, Itia - mondta neki szelíden Ivoa, és odahajolt hozzá. - Gyere cl holnap korán reggel megnézni Ropatit.

Omaata megveregette Itia gömbölyű vállacskáját, de tekintete még mindig Ivoa szemére szegeződött.

- Igazi peritani lett belőled - mondta, s félig elmosolyodott. - Nagyon sok gondot őrzöl a fejedben!

- Kint lesznek a tengeren - felelte Ivoa. - A tabut pedig a szigeten adta.

Purcell Omaata arcáról olvasta le, hogy ez az érv hatott. Most egyszerre eszébe jutott neki is: a tabu érvényét veszti azon a helyen kívül, ahol kimondták.

- Kérd meg Tetahitit, hogy te is velük mehess a csónakon - tanácsolta Omaata rövid hallgatás után.

- Ezt fogom tenni - felelte Ivoa, s arcán felengedett a feszültség.

Másnap reggel, amikor Tetahiti összehívta az asszonyokat a parton, hogy segítsenek vízre tolni a csónakot, Ivoa valóban előállt kérésével, de a legridegebb elutasításba ütközött.

Mivel a Blossom-öböl észak felé nyílt, aznap pedig délkeleti szél fújt, hullámverés nem volt, s így aránylag könnyen ment a csónak vízre bocsátása. Purcell Tetahitira bízta a kormányt, és felhúzta a vitorlákat. Mivel azonban a sziget elfogta a szelet a csónak elől, a vitorlák csak lobogtak, de nem feszültek meg. Purcell tehát visszatért a kormányos üléshez, és tartójába illesztette a farevezőt, hogy annak segítségével keveredjenek ki a Horoa-fokig. Azt a meredek és csipkés sziklafalat nevez-ték így, amely kelet felől elválasztotta a Blossom-öblöt a Rope-beachtől. A szikla akkor kapta nevét, amikor Horoa, május elején, halászcsér tojásokat keresve, leesett róla, mégpedig igen veszélyesen.

Mihelyt a csónak túljutott e kiszögellés vonalán, a vitorlák hirtelen megduzzadtak, a kötelek meg-remegtek, s a csónak előrelendült. Tetahiti visszaadta Purcellnek a kormányt, és hátat fordítva neki, kiült a kabin elé. A szél elég élénk volt, a csónak meglehetősen megdőlt, Purcell tehát kien-gedte a vitorlakivonó kötelet, hogy előbb háromnegyedes széllel, majd utána hátszéllel vitorlázzék. A kis hajó felegyenesedett, és könnyedén siklott előre a hullámokon. Purcell szorosabbra fogta a kormányrudat. Nyolc hónap óta most érezte először a fedélzetrács remegését a lába alatt. Bár előrelátón ülést is készített a kormányos számára, mégis inkább állva maradt, fél térdével a padra támaszkodott, s tekintetét a hajó orrára szegezte, készen arra, hogy keze egy könnyed mozdulatá-val helyesbítse az esetleges eltérülést. Jólesett a tölgyfa kormányrudat rezegni érezni tenyerében. A hajócska felvette a megfelelő sebességet, s remekül siklott és röppent előre. Elkapta a hullámot, felszaladt tarajára, kicsit elfarolt rajta, mint szán a friss havon, s máris rajtaütött hátulról a következő hullám, s lelökte a hullámvölgybe. De mihelyt orrtőkéje peremig a vízbe merült, felrántotta a vitorla, s röpítette tovább, előre. A csónakot sodorta a hullám is, a szél is, nagy ugrásokban haladt, két hullám között lelassult futása, majd mámorítón nekilendült. Az ember úgy érezte, hogy ezer meg ezer mérföldet tehetne meg benne ilyen könnyedén, a világ egyik végétől a másikig.

Purcell hátrafordult. Még látta a Blossom-öböl partszegélyén a asszonyok csoportját, de már olyan kicsinynek tetszett a csoport, hogy nem látszottak az arcok, sőt Omaata hatalmas alakja sem magaslott ki a többiek közül. Lehet, hogy integettek a csónak felé. Már nem is látta őket. A sziget is akkorácska volt csak, mint egy zöld lomb koszorúzta zátony. “Ilyennek látom majd akkor is, ha elmegyek” - gondolta magában Purcell. Az ég kicsit fátyolos volt, a nap nem tudott áttörni a párá-kon, s Purcell most érezte csak hátán a hullámpermet nyirkos hidegét. A csónak után húzódó ba-rázdát nézte, azután elővette óráját, és egy pillantást vetett a part felé: hét vagy nyolc csomó lehetett a sebesség. Ha ilyen iramban mennek tovább, nem telik bele egy óra sem, s a sziget már csak parányi fekete pont lesz a mérhetetlen horizonton.

Még mindig a szigetet nézte Purcell, de érezte, hogy a csónak megcsúszik s elfordul. Balra rántotta a kormányt, aztán a hajó orrára pillantott, s az ellenkező oldalra fordította. A szél erősebb lett, a két hullám közötti sáv keskenyebb, a hullámok pedig jóval magasabbak.

Tetahiti hátrafordult, illetve nem fordult meg egészen, csak arcélét és bal szeme sarkát fordította Purcell felé.

- Ivoa azt mondta nekem, hogy sajnálod - szólalt meg.

Száját nagyra nyitotta, s jó hangosan beszélt, de Purcell így is alig hallotta szavait az erősödő szélben.

- Hogy mit sajnálok?

- Hogy nem tartottál velünk.

Ezt ő nem mondta. Nem egészen ezt mondta. Annyit mondott csak: “Nem tudom.” De tulajdonképpen így volt; sajnálta. Amikor Tetahiti feltette a kérdést, már tudta, hogy igenis bánja.

- Igen, ez így van - felelte.

Mozdulatlanul állt, keze a kormányrúdon. Tetahiti arcélét nézte. Ivoa, aki pedig olyan tartózkodó egyébként… Miben reménykedett ez az asszony? És mi értelme ennek az egésznek? A múltra vo-natkozó kérdéseknek? Ez a kirándulás, kettesben, állítólag a csónakot kipróbálni? Képtelenség az egész. Mindaz, ami tegnap óta történik vele, furcsa és rendkívüli. Olyan, mint valami álom: nem volt befejezése, hiányoztak az átmenetek, összefüggéstelen volt az egész.

Néhány pillanat telt el így. Aztán megmozdult Tetahiti. Lassan mozdult, de ez a lassúság szándé-kos volt. Purcell lenyűgözve nézte. Először a lábát tette át a padon, mintha szembe akarna fordulni a peritanival, s valóban szembe is fordult vele, de egy ütemmel később, mintha feje csak kelletle-nül követné teste mozdulatait. A hullámpermet nyomban arcába csapódott, olyan erősen, hogy még jobban összeráncolta amúgy is éles vonású, mélyen barázdált arcát. Súlyos szemhéja között sötét pupillája élesen vált ki szeme fehérjén, és különös, zavaró fényben izzott. Szigorú vonású fejét kezébe támasztotta, könyökét pedig hosszú, izmos combjára, amelynek bőre olyan tompa színű volt, mintha fekete harisnyát viselt volna. Így ült Purcell-lel szemben, és fürkészőn figyelte a peritani szemét.

- Adamo! - szólalt meg komolyan, súlyosan. - Mondjuk, egy nagy peritani csónak jön a szigetre. Rosszat tesz nekünk. Mit csinálsz akkor?

- Hogyan tesz rosszat? - kérdezte Purcell.

- Úgy, mint a Csontváz - felelte tompán Tetahiti. Csönd lett, majd Purcell azt mondta:

- Harcolok ellenük.

- Fegyverrel?

- Igen - felelte Purcell határozottan. Azután még hozzátette:

- De már csak egy puska van.

- Két puska van - mondta Tetahiti.

Szeme sötéten villant meg, s némi diadallal fűzte hozzá:

- Elrejtettem Mehaniét is.

Majd megint az előbbi halk, fojtott hangon folytatta, mintha nagy erőfeszítéssel tudna csak úrrá lenni izgatottságán:

- Átveszed Mehani puskáját?

- Ha igazságtalanságot követnek el ellenünk, át.

- És lősz rájuk a Mehani puskájával?

- Igen.

- Te, a peritani, lősz a peritanikra?

- Igen.

Csönd lett. S mivel Tetahiti nem folytatta, most Purcell tett fel egy kérdést:

- Miért akartál velem jönni a csónakon?

Tetahiti láthatólag nem ütközött meg ezen a közvetlen és egyenes kérdésen, mert a legkisebb habozás nélkül válaszolt rá:

- Látni akartam, jó-e a csónak.

- És ha rossz?

- Nem rossz - felelte ridegen Tetahiti.

Purcell nagyot nyelt, és tekintetével a tahiti szemét kereste. Hiába: Tetahiti úgy eresztette le szemhéját, ahogyan ajtót szoktak becsukni.

Néhány pere múlva megint áttette lábát a pad másik oldalára, csónak orra felé fordult, háttal Purcellnek, de a válla felett még odavetette neki:

- Sok víz van a csónakban.

Purcell a fenékrácsra pillantott. A hullámok bizonyos idő óta átcsaptak a párkányon. A dolog nem volt különösebben nyugtalanító, de a vizet ki kellett merni.

- Vedd át a kormányt - mondta Tetahitinak.

Az szó nélkül felállt. Amikor átvette a kormányt, keze véletlenül hozzáért Purcelléhez, de nem né-zett rá.

Purcell leoldotta a kormánypad alá erősített vödröt, kiemelte a fedélzetrácsot, s meregetni kezd-te vele a fenékvizet. Hogy gyorsabban csinálja, alig emelte fel fejét, de a fölötte feszülő kötél siví-tásából így is következtetni tudott arra, hogy a szél még erősebb lett.

Aztán Tetahiti kezét érezte vállán. Felegyenesedett.

- Oda nézz!

A sziget már csak akkora volt a láthatáron, mint egy szikla. Mögötte pedig, közvetlenül a víz szí-nén, egy hosszú felhő lebegett. Fekete volt, mint a tinta, s eltakarta az egész déli szemhatárt. Purcell körülpillantott. A tenger nyugtalan volt és viharos. És észak felé futó hullámokat most más, délnyugat felől érkező hullámok keresztezték, oldalba kapták őket, s vízesésként zúdultak rájuk.

- The Southwester.(Délnyugati szél.) - kiáltott fel Purcell, s ledobta a vödröt. Most vette csak ész-re, hogy angolul beszél. Kivette Tetahiti kezéből a kormányrudat, s odakiáltott neki a süvöltő szélben:

- Az orrvitorlát!

Amikor Tetahiti előrerohant, behúzta a nagyvitorlarúd négyszögletes vitorlájának kivonókötelét, és balra fordította a kormányt. A csónak elfordult, keresztezte a szélirányt, s Purcell, hogy a vitor-lákra lecsapó széllökések erejét csökkentse, hagyta egy ideig sodródni, mielőtt beállt volna a szélirányba.

Amióta a Blossom a sziget közelébe ért, most történt meg először, hogy a délkeleti szelet minden előjel nélkül váltotta fel a félelmes délnyugati. Tetahiti az orrvitorla kivonóköteleivel vesződött. Purcell odakiáltott neki:

- Jobban behúzni!

Tetahiti teljesítette az utasítást, s a tatba visszatérve talált időt arra is, hogy a fenékrácsot vissza-tegye, és a merővödröt odakösse az ülés alá.

A csónak most jó irányt vett a sziget felé, de keservesen táncolt a viharos tengeren, s bármilyen kevés vitorlája volt is kifeszítve, mégis úgy oldalára dőlt, hogy bele lehetett szédülni. Purcell a szél felőli oldalra ült, s mellé ült Tetahiti is, mintha a kettejük súlya elég lett volna ahhoz, hogy egyensúlyba hozza a kis hajót. A széllel szembeni párkány egészen a víz alá merült; s ha Purcell hátraha-jolt, láthatta, hogy a hajótest félig felmerül a vízből, s a zöldeskék, áttetsző vízben látni a hajóge-rinc tövét, sőt egy-egy pillanatra a rövid kilert is. Purcellnek az az érzése támadt, hogy a tenger felületén majdnem oldalt fekvő hajót csupán a csoda tartja egyensúlyban, s a legcsekélyebb újabb lökés felborítja és elsüllyeszti.

Néhány fokkal jobbra fordította a kormányt, hogy kissé kivegye a szelet a vitorlákból, átadta a kormányrudat Tetahitinak, s a szélben odakiáltott neki:

- Így tartsd!

Ezzel lesietett a kabinba, majd nyomban visszajött két hajókötéllel. Az egyiket Tetahiti derekára kötötte, a másikat a magáéra, s mindkettő végét a kormányosülés tartóbordájához erősítette.

Megint átvette a kormányrudat, befogta a szelet a vitorlába, s a csónak megint megdőlt. Remekül futott fel a hullámra, de tömérdek permet csapott bele. Az elülső fedélzetet szakadatlanul végigsöpörte a víz, az árboc tövében kavargott a tajték, egészen a farvitorla alsó rúdjának magasságáig, s a kormányosfülkében, hiába védte a tető, már a merővödör széléig ért a víz.

A tenger egyre vadabbul, egyre zavarosabban hullámzott. A hullámok összevissza száguldoztak, megtörtek egymáson, szinte lázas volt a víz, mintha túl kicsi üstben forrt volna. Szerencsére még nem csaptak nagyon magasra a hullámok, az ég derült maradt, s amikor a ladik valamelyik hullám tetején táncolt egy pillanatig, Purcell szeme előtt felvillant a sziget. Azután nyomban visszazuhant a mélybe, s elvakította a csónakba becsapó hullám; bal kezével a kormányrudat szorongatta, a jobbal pedig görcsösen kapaszkodott a párkányba. S a fergeteg még csak most kezdődött! A hír-hedt délnyugati szél. Karácsonykor három hétig tombolt a vihar!

Az eredmény: valóságos vízözön, gyökerestül kicsavart fák, ledöntött sziklafaldarab. Ha majd föléjük ér a sziget mögött lebegő nagy fekete felhő, akkor fog csak istenigazában táncolni a csónak.

Purcell felsőteste meztelen volt. Remegett a hidegtől, arcát szinte hasította a szél, keze kék volt és gémberedett, és szakadatlanul erőlködnie kellett, hogy lélegzethez jusson a csónakba becsapó két hullám közt. Soha nem élt még át ilyen heves fergeteget ilyen apró hajón. És persze egész más volt a Blossom parancsnoki hídján farkasszemet nézni a viharral, mint így, közvetlenül a víz színén, a vad hullámok közepén, majdnem ugyanannyiszor alattuk, mint felettük.

Tetahiti odahajolt hozzá, szája szinte Purcell fülére tapadt, s úgy üvöltötte, minden szót külön-külön hangsúlyozva:

- A csónak!… nagyon… kemény!

És kezével mutatta, hogy be kellene vonni a vitorlákat. Purcell rábólintott. Igaza volt. Úgy hajszolta a csónakot, mint az őrült. Esztelenség ilyen szélben valamennyi vitorlát fent hagyni, s úgy szá-guldani a tengeren. De nem volt más választása.

Visszaordított:

- A szigetre… érni… a felhő előtt! Majd megismételte, még mindig üvöltve: - A felhő előtt!…

Ebben a pillanatban becsapott egy jókora hullám, nagy erővel arcul ütötte, úgyhogy szeme-szája tele lett vízzel, és hátradöntötte. Nagy nehezen kikászolódott a vízből, krákogva, köhögve, fulla-dozva. Még mindig görcsösen szorongatta a kormányrudat, s vállán ott érezte Tetahiti vállát.

Most megint megpillantotta. a szigetet. Veszett sebességgel száguldott velük a csónak, ám a szi-get alig-alig látszott nagyobbnak mint amikor megfordította a hajót. Kétségbeejtő volt a helyzet. Hiába hajszolta a csónakot, még jó órába tart, míg partra ér. De egyáltalában nem fog partra érni! Az ég már beborult, a víz zöldesre színeződött, sokkal előbb rájuk tör teljes erővel a vihar.

Ma reggel, amikor felébredt, felnézett az égre, és figyelte, milyen a szél. Verőfényes volt az idő, s kellemes délkeleti szél fújt. Kiment egészen a Rope-beachig: a hullámzás sem volt hajózásra alkalmatlan. Odáig vitte az óvatosságot, hogy még Mason légsúlymérőjét is megnézte: tartós szép időt mutatott. Minden feltétel adva volt tehát ahhoz, hogy próbaútjuk kellemes sétahajózás legyen! Most pedig valóságos pergőtűzben voltak, s mindjárt rájuk szakad az ég!

Didergett, olyan hideg volt, és alig tudott gondolkozni. S mint valami rögeszmét, úgy hajtogatta magában szakadatlanul, hogy ha húsz perccel ezelőtt visszafordul, akkor hamarosan a sziget szél-árnyékába kerülne, ahol csendes a víz, s még a hullámverés sem akadályozná a part megközelíté-sét.

Látta, hogy egy hatalmas hullám hömpölyög feléjük, és arra gondolt: “Ha át nem csap rajtunk, mindjárt meglátom a szigetet.” A csónak orra abban a pillanatban felfutott a hullámra, a látóhatár kitárult, de csak a fekete felhő lebegett előtte. A sziget nem volt sehol.

- A sziget! - ordított fel Purcell, s görcsösen belekapaszkodott Tetahiti karjába.

Térkép nélkül, iránytű nélkül, szögmérő nélkül vágott neki a tengernek! Ha a sötétben elhalad a sziget partja mellett, soha többé nem találja meg! Bolyonghat a ködben napokon át, keresheti a partot! Víz nélkül, élelmiszer nélkül, egyetlen ruhadarab nélkül! Az egyetlen szigetet egy ötszáz tengeri mérföld sugarú körön belül!

- A sziget! - üvöltötte újra.

Tetahiti kitágult szemmel bámult rá. Másodpercekig nézték így egymást, kábán, váll váll mellett; arcuk majdnem összeért. A szél fülsiketítőn felsüvöltött. Purcell csak annyit látott, hogy bal felől rájuk zúdul a tenger. Gondolkozni sem volt ideje: ösztönösen megrántotta a kormányrudat. Az árbocok, a víztől egyméternyire, megálltak, aztán lassan, nagyon lassan felegyenesedtek. A vitorlák szélirányba kerültek, és vadul csattogni kezdtek. Purcell csak nézte őket, bambán, remegve, s meg sem tudott mozdulni. Hihetetlenül gyorsan zajlott le az egész. Alig ébredt tudatára annak, hogy majdnem felborultak.

- A vitorlák! - ordította fülébe Tetahiti.

S megint a kezével jelezte, hogy be kellene vonni őket. Igaza volt! Ostobaság volt eddig is várni. Purcell Tetahitinak adta át a kormányt, négykézláb kúszott át az első fedélzetre, s a derekára erősített biztosítókötél védelmében kioldotta a vitorlatartó köteleket.

Kidobta a vízbefogó horgonyt, és tíz keserves percébe került, amíg sikerült a becsapó hullámok között, a bukdácsoló hajón a nagyvitorlarúd szögletes vitorláit az árbocok köré csavarnia és meg-kötnie. De legalább cselekedhetett, világos volt, mit kell tennie, szinte gépiesen végezhette. A csó-nak, bevont vitorlákkal, úgy sodródott horgonyán, mint a parafa dugó. Pillanatnyilag biztonságban voltak. Egy erősebb hullám csapott be a párkányon, Purcell megkapaszkodott, prüszkölt, s hirtelen felvillant benne a gondolat: “Sodródunk!” Nem, ezt nem engedheti meg magának! A délnyugati szél napokig is eltarthat! És még ha néhány óra hosszat sodorja is csak őket északkelet felé, akkor sem találna vissza soha a szigetre. Előre kell jutnia, bármi áron, vagy legalábbis megállnia a hullámok sodrásával szemben, szinte egy helyen lebegnie.

Purcell hátrakúszott a kabinba, kihozott onnan egy kis háromszögletű orrvitorlát, és odahívta Tetahitit. A kis orrvitorlát fel akarta szerelni az árbocra, és Tetahitira bízta, hogy tartsa a biztonsági kötél segítségével, amíg ő leoldja a nagy orrvitorlát, a rúdtartó kötelet ráhurkolja az árboc csúcsára, s az orrvitorlát az előkötélre erősíti. Persze kész őrültség volt a vihar kellős közepén ilyen művelettel megpróbálkozni, Purcellnek azonban sikerült végrehajtania. Amikor végre felhúzta a kis orrvitorlát, tenyere vérzett, s fejét üresnek és elkínzottnak érezte, mert az egész idő alatt arcába csapott a permet.

Purcell füle zúgott a széltől, s kábultan, mit sem látó szemmel bámulta a hajó orrát. Arra riadt fel, hogy a kormányrúd húzza a kezét. A kis orrvitorlára pillantott. Úgy megfeszült, hogy majd kettérepedt. De kitartott! Még meg is döntötte a csónakot! Sikerült előrehaladniuk a hullámok ellen!

Most vette csak észre, hogy a nagy orrvitorlán ül, amelyet az imént sikerült kioldania, s az az ötlete támadt, hogy jó volna beleburkolózni. Intett Tetahitinak, s a délnyugati szél elleni keserves küzdelem árán - a szél minduntalan kitépte kezükből a vitorlát sikerült köpönyegként magukra teríteni úgy, hogy fejük, válluk és hátuk védve volt. A biztonság kedvéért áthúztak egy hajókötelet a kötélgyűrűkön, meghúzták, s végét odakötözték az üléshez. Purcellnek ki kellett látnia köpenyéből, hogy tovább tudjon kormányozni, ezért szeme és bal karja kibukkant alóla. Tetahiti viszont egészen eltűnt a rögtönzött sátorban, amelyben úgy lapultak mind a ketten, mint két kutya a vackában: csuromvizesen, a hidegtől vacogva, egymáshoz bújva.

Purcell rövid idő múlva érezte, hogy Tetahiti átnyúl nyaka mögött, bal vállára teszi kezét, arca pedig az ő arcához simul.

- Jó! - kiáltotta fülébe Tetahiti.

- Micsoda? - kiabált vissza Purcell.

A csónak orra előtt vakító villámkéve lobbant fel. Be kellett hunynia szemét.

- Az orrvitorla! Jó!

Nyilván üvöltött Tetahiti is, hangja azonban nagyon messziről és halkan ért Purcell fülébe az ele-mek roppant tombolása közepette.

Purcell az elővitorlára nézett. Tetahitinak igaza volt, valóban “jó” volt! Nem szakadt el, s az árbocról sem tudta letépni a vihar. Életük most a zsebkendő nagyságú vászondarabtól függött, s a vászondarab kitartott. A csónak lassan előrehaladt a délnyugati szél roppant fogai között. Purcell szívében feltámadt a remény.

- Kitart! - ordította torkaszakadtából, Tetahiti felé fordulva. Erre Tetahiti meglepő dolgot művelt: elmosolyodott. A fejére boruló vitorlavászon csuklya árnyékában is tisztán látta Purcell, hogy mosolyog. “Milyen bátor!” - gondolta magában hálásan Purcell. S ugyanabban a pillanatban felrémlett benne a nyilvánvaló tény: a minél közelebb itt nem segít. Igaz, a csónak előrehaladt, de olyanformán, mint a rák, s legalább ugyanannyit oldalt, mint előre. Ha így folytatják, az a veszély fenyeget, hogy elmennek a szigettől keletre. Hogy is nem jutott eszébe előbb? Mivel lassan kelet felé sodródtak, vissza kellett térniük nyugatnak, lavírozva, ide-oda kanyarogva.

Egy-egy kanyarnak elég rövidnek kell lennie. Minél rövidebb, annál kevésbé fenyegeti őket az a veszély, hogy eltávolodnak a szigettől.

- Tetahiti! - kiáltott fel Purcell.

Tetahiti elhúzta arcát az övétől, és szembefordult vele. - Így kell csinálni… így ni! - ordította Purcell.

Feltámasztotta térdével a kormányrudat, és szabad bal kezével mutatta, hogy lavírozniuk kell, ide-oda kanyarogva haladniuk. Tetahiti bólintott, s visszaordított:

- Megyek!

S mintha boldog volna, hogy csinálhat valamit, nyomban kibújt alul a vitorlavászon alól, s négykézláb előrement, hogy kiszabadítsa a vitorlakivonó kötelet. Purcell meghúzta a kormányrudat, s a csónak legnagyobb megkönnyebbülésére engedelmeskedett, keresztbe fordult a szélirányra. Re-mek! Haladt előre, mert elég nagy volt a sebessége ahhoz, hogy átfaroljon.

Vakító villámfüggöny bukkant fel a csónak előtt, s fényénél megpillantotta Tetahitit. Keservesen kínlódott, hogy meg tudja feszíteni az orrvitorlát. Purcell nyugtalanul gondolta magában: “Csak túlságosan meg ne húzza a kivonó kötelet!” Fordított egyet a kormányon, hogy néhány pillanatra kivegye a szelet a vitorlákból, s így segítsen neki.

Tetahiti visszajött a tatba. Csorgott róla a víz. Valóban kísértetiesen hatott a fakó, zavaros világí-tásban, s feje körül furcsa fények villództak.

Purcell elővette óráját, s várta a következő villámot, hogy annak világánál le tudja olvasni az időt. Minthogy látni semmit sem látott, önkényesen kellett megállapítania, meddig tartson egy-egy kanyar. Tíz percig halad majd nyugatnak, és hat percig keletnek. Mindenesetre a nyugat felé irányuló kanyarnak kell hosszabbnak lennie: az semmiképpen sem távolíthatja el őket a szigettől.

Megkezdődött a lavírozás, és szabályosan, egyhangúan folyt tovább. Múlt az idő, a vihar heves-sége nem fokozódott, semmi sem történt, csak nyomorúságosan érezték magukat; a hideg, az ar-cukba csapó hullámok, a vakító villámok, a hajótest veszett himbálózása alaposan megviselte őket… De nem volt mit tenniük: várni kellett és tűrni. Sok víz csapott be a csónakba, s Purcell elha-tározta, hogy meregetni kezd. Váltakozva merték a vizet, s vagy harmincpercnyi szívós munkával el is érték, hogy körülbelül olyan magasan állt csak a hajóban, mint a vihar előtt. Purcell megkötötte a vödröt, bebújt a vitorla alá, Tetahiti mellé, aki átölelte vállát, s arcával az ő arcához simult. Purcell megnézte az óráját. A csónak négy órával ezelőtt indult el a szigetről.

Elviselhetetlennek érezte a hideget. Keze kék volt, s hallotta, hogyan vacog közvetlenül arca mellett Tetahiti foga.

Feléje fordult, s a fülébe kiabált:

- Menj… csónak… teteje alá!

Tetahiti nemet intett. Most abbamaradt a villámlás. Nagy-nagy megkönnyebbülés volt, hogy nem kellett hallgatni az egymást követő villámcsapások dörejét. Bár a délnyugati szél változatlan erővel süvöltött, s a hullámok tovább torlódtak körülöttük, Purcell egy-két percig úgy érezte, hogy teljes körülötte a csend és a nyugalom. Aztán hirtelen elszállt ez az érzés, s megint betört fülébe a szél zúgása.

Tetahiti Purcell fülére tapasztotta száját, úgy kérdezte:

- Nincs semmi ennivaló?

- Nincsen - ordította vissza Purcell.

A felhőtakarón most rés nyílt, a látási viszonyok javultak, de azért egy kábelhossznál messzebbre most sem lehetett látni. Purcell a végsőkig erőltette szemét, úgy próbált a ködben kivenni valamit, ami a szigetet sejtetné.

Iszonyú rémület hasított belé. Hátha máris elkerülték a szigetet? Hátha nem előttük van, hanem mögöttük, s minden fordulattal távolabb kerülnek tőle? Szíve vadul feldobogott, s bár a csontjait is átjárta a hideg, homlokán gyöngyözni kezdett a veríték.

- Tetahiti!

Egy hullám permete arcába csapott, s becsorgott a vitorlavászon alá. Amikor sikerült ismét fel-nyitnia szemét, látta, hogy Tetahiti szembefordul vele. Arca dermedt és fakó volt a hidegtől, de vonásai határozottak maradtak.

- A sziget… előttünk?…

- Előttünk! - kiáltott vissza a legcsekélyebb habozás nélkül Tetahiti.

- Miért?

- Előttünk!…

Tetahiti megint szóra nyitotta száját, de egy heves szélroham letépte ajkáról a hangot, Purcell csak foszlányokat hallott.

- Sok… gondot… fejedben… élünk!…

Purcell tekintete most az orrvitorlára tévedt, helyesbítette az irányt, s megint a félhomályt kezdte fürkészni. Ó, ha látna, ha keresztül tudna látni a ködön! Miért is nincs az embernek olyan különleges érzékszerve, amely jelzi a szeretett helyek közelségét?! Szörnyű! Szörnyű! Talán egy kábelhossznyira mennek el a sziget mellett, s elvétik!

Keze erősen megszorította Tetahiti kezét. Neki volt igaza: élünk! “Be kellene érnem ennyivel! A fehér ember örökösen a jövőre gondol! Jó volna nem gondolkozni, elfogadni a jelent, megszaba-dulni a szorongástól!”

Most minden elsötétült körülöttük. Purcell tisztán látta, hogy föléjük ér a nagy, fekete felhő, s az eső, mintha előtte járt volna, ismét szakadni kezdett. Hosszú, nagyon sűrű, függőleges vonalakban hullott a zápor, mintha rohamra induló hadsereg lándzsái sorakoztak volna egymás mellett és mö-gött. És ezek a lándzsák hihetetlen erővel zúdultak a csónakba. Mintha valóban megnyíltak volna az ég csatornái, úgy záporoztak az esőcseppek, megannyi hegyes tű gyanánt, a két férfi fejére, s gyűlöletes kopogással verték a fedélzetet és a kabin tetejét. Sűrű, baljóslatú, szurokfekete sötétség borult mindenre, de nem sokáig. A fekete felhőboltozat megvilágosodott, szürke és vattaszerű lett a világ, s a látóhatár mintegy fél kábelhossznyira volt. Ugyanakkor fakó, hideg fény ömlött szét a tengeren, s a zöldes hullámvölgyek olyan félelmetessé váltak, hogy Purcellben megdermedt a vér. A felhőtakaró olyan alacsonyan függött fejük felett, hogy amikor a csónak hullámhegyre futott fel, az orrtőke mintha belefúródott volna. Aztán lassanként szétszakadozott, s az összefüggő takaró helyén méregzöldbe játszó, súlyos, szürke felhők tűntek fel. Az árboc csúcsa foszforeszkálni kezdett. Kitört az igazi vihar.

Szakadatlanul cikáztak a villámok, emberfeletti dübörgés és csattogás közepette, újra meg újra felvillanó, elviselhetetlenül vakító, fehér fényt vetítettek a csónakra, azután lecsaptak a hullámok-ra, s kiemelték a fekete háttérből zöldesen villogó, ördögi vonalaikat. Százával csapkodtak, záporként hullottak a villámok, a legkülönbözőbb alakokat öltötték: tört nyílét, kanyargó görbéét, cik-cakkos vonalét; volt közöttük kacskaringós és pókhálószerű, de voltak óriási tűzgömbök is, amelyek után izzó sávok, vér-és tűzfoltok húzódtak a vízen. Most már nemcsak a hidegtől remegett Purcell, hanem a félelemtől is, s látta, hogy tőle néhány centiméternyire hogyan torzul el Tetahiti már nem is szürkére, de krétafehérre váló arca.

Fülsiketítő volt a robaj, sokkal, de sokkal erősebb, mint amit emberi fül elbírhatott. A sortűzsze-rűen dübörgő és veszett erővel visszaverődő mennydörgések után Purcell minden alkalommal érezte, hogy egész testében megrázkódik és reszket, mintha a fülsiketítő zaj egymaga is elég erős volna ahhoz, hogy ízekre szakítsa. Ott ült a kormányos ülésen, s mint valami gályarab, kötéllel volt a hajóhoz rögzítve. Véget nem érő volt a gyötrelem. Szörnyű és idegtépő volt minden: a délnyugati szél az arcába vágott, az eső millió tűvel szurkálta, a csónakba csapó hullámok fojtogatták, s főleg a zaj volt elviselhetetlen, ez a dübörgő káosz, amely mintha az összeomló világ utolsó percét jelezte volna.

Néhány pillanatnyi szünet következett, utána azonban minden addigit meghaladó erővel, őrjöng-ve kezdett tombolni az orkán, Purcell arcán végigcsorgott a víz, s érezte, hogy izmai görcsösen összerándulnak. Hangosan jajgatni kezdett. Ezzel az iszonyatos hangorkánnal nem lehetett össze-mérni semmit abból, amit előzőleg kellett elviselniük. A szél nem lett erősebb, sőt talán veszített valamit hevességéből, mintha az alázúduló víztömeg súlya fogta volna vissza. De ez a lárma! A pokoli lárma! Valósággal belekábult a zajba! Minden oldalról egyszerre cikáztak feléjük a villámok, mintha lángba borult volna tenger és ég, s Purcell érezte, félelmetes bizonyosságként érezte, hogy most vége a világnak. Eszeveszett crescendóban követték egymást a mennydörgések. Mintha egész hegységek omlottak volna le, roppant földcsuszamlások történtek volna, víz nélküli folyam-medrek, tátongó szakadékok keletkeznének, egész városokat vágva ketté.

Purcell számára most már elviselhetetlen volt a villámok fakó, hideg villogása, már-már úgy érezte, hogy belebolondul, behúzta hát fejét a vitorlavászon alá, és behunyta szemét. Ekkor azonban hihetetlen látomások kezdték gyötörni. Látta a Földet keringeni a csillagok között, s miközben forgott tengelye körül, a nekivadult óceán elárasztotta a szárazföldet, hatalmas darabokat szakított le a kontinensekből, s a földdarabok, vékony sárkérgükön halálra rémült lakóikkal, tehetetlenül hányódtak és sodródtak a vizeken. Bolygónk úgy hullott szét, mint nedves homokkupac, amely megrepedezett a napon. Darabokra esett, s darabjai záporként szóródtak szét az űrben, s kavarogva hullottak róluk fák, emberek, házak. Aztán kihunytak a csillagok, egyik a másik után, a Nap feloldódott, eltűnt, a Földet pedig, amelyből csak vasmagva maradt, irtózatos robbanás törte darabokra.

Purcell a vitorla vásznán keresztül is érezte, hogyan veri fejét a zápor. Az az ostoba érzése tá-madt, hogy koponyája behorpad tőle. Szeme előtt állandóan ott lebegett a darabokra hasadó, tátongó, széttöredező Föld… Nem akar semmit látni, semmit hallani, csak úgy működni, mint a gép! Összehúzta szemét, hogy valamelyest védje a villámok félelmetes fényétől, s az orrvitorlát nézte. Elővette óráját. Egy perc múlva esedékes a következő fordulat. Az órára pillantott, majd a vitorlára, aztán megint az órára…

- Tetahiti! Az orrvitorlát!

Választ nem kapott. Felemelte a vitorlavászon sarkát, és Tetahitira nézett. Szeme csukva volt, mint a vaké, arca fakó és elgyötört.

- Az orrvitorlát! - ordított fülébe Purcell.

Egy percig meg sem mozdult Tetahiti, aztán mereven gépiesen kibújt a zsákból, és kinyújtott kéz-zel, tapogatózva, megindult előre, a becsapó hullámok között, hogy megfordítsa az orrvitorla csü-csökkötelét. Aztán görnyedten visszatért a kormányosfülkébe, bokáig gázolva a vízben. Hajában szikrák pattogtak. Visszafeküdt a helyére, de minden egyes villámlásra riadtan pattant fel.

Purcell mind nehezebben jutott lélegzethez. Szakadt rá a víz, mintha dézsából ömlött volna. Úgy érezte magát, mint aki vízesés alatt áll. Rövid időre csillapult a vihar, és Purcell maga is csodálkozott, milyen figyelemmel kíséri a tovahömpölygő hullámot. Megint megdermedt benne a vér, olyan félelmetes volt ocsmány zöldes színe. Elfordult, s ebben a pillanatban jobboldalt egy óriási villámkéve csapott le, emberfeletti dörgés kíséretében. Olyan erős fájdalom nyilallt lába szárába, hogy egy pillanatig azt hitte, a villám letépte.

Tetahiti ordítani kezdett. Purcell arra gondolt, hogy talán őt sújtotta a villám. Két keze görcsösen szorongatta a padot térde mellett, összekuporodott, homloka Purcell karjára csuklott - és üvöltött. Purcell alig hallotta a hangját, de karján érezte leheletét. “Megőrül!” - gondolta magában riadtan, s egy pillanatig küzdenie kellett, hogy ne kezdjen üvölteni ő maga is. Lábát áttette a kormányrúd túlsó oldalára, félretolta Tetahiti két kezét, és veregetni kezdte arcát. Az eső olyan féktelen erővel zuhogott rájuk, hogy Purcell egészen feldúltnak és eltorzultnak látta vonásait. Purcell fokozta üté-sei erejét. A tahiti némán, tehetetlenül, behunyt szemmel tűrte.

“Nem volt semmi dolga - gondolta Purcell. - Azért mondták fel a szolgálatot az idegei, mert nem volt semmi dolga.” Megfogta mindkét kezével Tetahiti fejét, száját a fülére tapasztotta, és belekia-bált:

- Vedd át a kormányt!

Választ nem kapott. Tetahiti nem adott életjelt, arca kábult volt és kifejezéstelen. Vége volt. Ide-gei nem bírták a rettenetes dübörgést. Feladta a harcot, a halált várta.

- Vedd át a kormányt! - ordított rá vadul, torkaszakadtából Purcell.

Két kézzel rázta Tetahiti tehetetlenül jobbra-balra csukló fejét. Könyörgött neki, arcát az arcához dörzsölte, majdnem sírt már. Végül kibújt a vitorlavászon alól, megfogta Tetahiti kezét, és rátette a kormányrúdra.

Nem vette észre a közelgő nagy hullámot, amely ledöntötte lábáról. Feje víz alá került, s átvillant rajta a gondolat: “A tengerbe estem.” Megrántotta a biztonsági kötelet, és feje valami kemény tárgyba ütközött. Megtapogatta mindkét kezével: a kormányos ülés volt. Feltérdelt, lélegzethez próbált jutni. Egy újabb villám megvilágította a csónakot. Rémületében mozdulatlanra dermedt: a csónakban már majdnem a padig ért a víz. Ha a felhőszakadás tovább tart, félórába sem telik, és a csónak teli lesz vízzel. Ez pedig a vég…

Leült a kormányrúd másik oldalára. Tetahiti feje kilátszott a vitorlavászon alól. Félig nyitott szeme tétován meredt Purcellre. Kinyitotta száját. Ezúttal azonban nem tagolatlan ordítozás tört fel belőle, hanem szavakat üvöltött. Beszélt. Purcell egy hangot sem hallott ugyan belőle, de leolvasta Tetahiti ajkáról, hogy őt hívja. Fülét egészen szájára hajtotta, s ekkor sikerült elfognia a vékony hangot, amely mintha nagyon messziről jött volna:

- Maradj… velem…

- Tessék? - ordította Purcell.

- Maradj… velem…

Most értette csak meg, mit akar Tetahiti: hogy ő is bújjék a vitorla alá, vele együtt.

Purcell Tetahiti ujjait is a kormányrúdra illesztette, saját keze mellé, s olyan mozdulatot tett, mint aki kormányoz. Tetahiti tekintetében most mintha felvillant volna valami elhatározásféle. Pillantása saját kezére, onnan az orrvitorlára tévedt, majd Purcellre tért vissza. S amikor a csónak a következő percben elfarolt, Tetahiti helyesbítette az irányt anélkül, hogy a csónak orrára nézett volna.

Purcell bebújt a vitorla alá. Tetahiti azonnal vállára tette kezét, s arca az övéhez simult.

Mivel most Tetahiti jobb oldalán ült Purcell, megállapította, hogy a kormánnyal nem tud mit kezdeni. “És ha eltéveszti az utat, az se számít most már!” - mondta magában, s vállat vont. Valahány-szor villám lobbant fel, azt nézte csak, milyen magasan áll a víz a kormányosfülkében. Tíz perc múlva gazdátlan roncs lesz a csónak.

Néhány perccel korábban még eszeveszett rémület fogta el arra a gondolatra, hogy eltévesztheti a szigetet. Most, hogy a sziget elveszett, jóformán semmi hatással nem volt rá az a gondolat, hogy meghal. Tetahitira nézett. A tahiti kifogástalanul kormányzott. Talán mégis elektromos ütés érte, amikor becsapott az előző villám? Vonásai a szakadó záporban is nyugodtak voltak, feszült figyel-met fejeztek ki.

Purcell gyengének és fásultnak érezte magát. Aztán gyors egymásutánban két hullám csapott be, s mind a kettő jól megrázta. Összeszorította ajkát: cselekedni kell, cselekedni, mindvégig! Elővette óráját. Még három perc a következő kanyarig. Elnevette magát: az utolsó kanyar! Hirtelen eltűnt szeme elől az óralap, tudata mintha megszakadt volna, aztán a fém hídegét érezte fülén, s most ébredt csak tudatára, mit csinál. Gyerekes dolog volt, teljesen komolytalan és értelmetlen. És mé-gis ezt tette, szinte önkéntelenül. Az óra ketyegését hallgatta. S a halk ketyegés szakadatlanul foly-tatódott, olyan erősen és tisztán, hogy szinte csodaszámba ment az elemek tombolása közepette; az óra járt, fáradhatatlanul, pontosan egyenlő, apró szeletekre darabolva az időt, mintha az idő az ember tulajdona volna. Purcell valami hihetetlen biztonságérzést merített ebből. Ostoba volt ez a halk lüktetés a fülében, csodálatos is. Ez az élet. Arra gondolt: “Megbolondulok.” De esőben ázó keze görcsösen szorította füléhez az órát, nem gondolt semmire, feje zúgott, szeme félig becsukó-dott, s még mindig figyelte a ketyegést.

Ekkor elállt az eső. Purcell azon nyomban kibújt a vitorla alól, és nekilátott kimerni a vizet. Nem érzett megkönnyebbülést, s váltakozva dolgoztak félóra hosszat, hogy eltávolítsák a fenékvizet. Sokkal kimerültebbek voltak, semhogy egyetlen szót tudtak volna váltani. Féltek, hogy beleejtik a vödröt a tengerbe, ezért kötéllel csuklójukra erősítették. Olykor ötpercnyi erőfeszítésüket tette semmivé egyetlen becsapódó hullám. De nem törődtek vele. S lassan-lassan sikerült leküzdeniük a vizet.

A látási viszonyok is javultak. Most megint világosabb sávban jártak, de vattaszerű köd vette őket körül. Purcellnek az az érzése támadt, hogy már átélte egyszer ezt a percet. A szigeten leélt élete emléke elhalványult. Mintha évek óta lett volna itt, a csónakban, éhesen, hidegtől vacogva, hullámok játékszereként.

A kormánynál ült, s nézte, hogyan meregeti Tetahiti a vizet. Éppen szemben állt vele, lábát szét-terpesztette, térde hajlását a padnak támasztotta, a biztonsági kötél ott tekergett előtte a fenék-vízben, mint valami kígyó. Hatalmas teste hajlongott, hosszú karja szabályosan lazult s feszült, s egyforma kerek mozdulattal mártotta a vödröt a kormányfülke alján felgyűlt vízbe, s öntötte annak tartalmát a szél irányában, a tengerbe. Olykor-olykor Purcellre emelte tekintetét, mintha meg akarna győződni róla, ott van-e még a helyén.

Tetahiti most éppen a hajó bal oldalán loccsantotta a vödör tartalmát a tengerbe, s egyszerre mozdulatlanná merevedett. Purcell követte tekintetét. A körös-körül mindent beborító fehéres ködben, valamivel a víz színe fölött, egy kerek folt rajzolódott ki, amelynek közepe fehérebb és fényesebb volt, mint kerülete. Olyasféle volt, mint a napkorong, ha nem tud áttörni a sűrű ködön. A nap azonban semmiképpen nem lehetett ilyen alacsonyan a látóhatáron, hiszen alig múlt el dél.

Purcell felkelt, s fél térdével a kormányos ülésre támaszkodott. A világos folt a csónak bal oldala felett bukkant fel, amennyire a hullámok irányából meg lehetett állapítani, észak felé. Nem kerek volt, mint első pillanatra hitte, hanem hosszúkás. Illetve pontosabban olykor mintha magasabbra emelkedett volna, máskor pedig lelapulni látszott. Vihar idején gyakran látni az égboltozaton szo-katlan optikai jelenségeket, ám azok mozognak, változtatják alakjukat s eltűnnek. Ez a folt viszont állandónak látszott, s helyét nem változtatta.

Tetahiti megint nekilátott a meregetésnek, s Purcell visszaült helyére. Reszketett a hidegtől, egészen kábult volt, s különös emlékek rajzottak fel benne.

- Tűz! - üvöltött fel Tetahiti.

Purcell felugrott. Szíve zakatolt. Körülnézett, de nem értett semmit.

Tetahiti odarohant hozzá. A csuklójára kötött vödör ott ugrált mögötte, s csörömpölve csapódott a csónak pereméhez. Észre sem vette.

- Tűz!

Megmarkolta Purcell vállát és megrázta. A vödör ott himbálózott Purcell lába körül. Purcell leha-jolt, és megfogta a fülét. Egyszerre nagyon fontosnak érezte, hogy véget vessen a merővödör ide-oda ugrálásának.

- Tűz! - kiáltott Tetahiti, s még erősebben rázta.

Egy hullám szakadt rájuk, s mindkettőjüket ledöntötte a padra. Purcell felállt, köhögött, s megint kinyitotta a szemét. A fehér folt! Mintha hályog hullott volna le szeméről. Az asszonyok tüzet gyúj-tottak a parton! Ott van a sziget!

- Vedd át a kormányt! - kiáltott Tetahitira Purcell, s a tető felé rohant. Valami gorombán vissza-rántotta. A vödör volt. Még mindig a kezében szorongatta, megfeledkezett arról, hogy Tetahiti csuklójára volt kötve.

Nem volt türelme ahhoz, hogy megoldja a fővitorlát leszorító köteleket: elvágta őket. Ráfeküdt a vitorlára, amelyet a szél újra meg újra kitépett a kezéből, sikerült bekötnie a fogást, felvonni a vitorlát, s megerősíteni a vitorlatartó köteleket.

A csónak nyomban oldalt dőlt, nagy hullámok csaptak be, de vállalni kellett a kockázatot, hajszol-ni kellett a hajót, életre-halálra!

Purcell átvette a kormányrudat, s hirtelen beléhasított a gyötrelmes kétely. Hátha tévednek?! Hogyan tudtak volna tüzet gyújtani és éleszteni a vahinék ebben a felhőszakadásban?!

- Tetahiti…

Tetahiti tovább merte a vizet, bár akkora hullámok csaptak be a csónakba, hogy a tevékenységé-nek semmi értelme sem volt immár. De ő csak meregetett, elkeseredetten. Arca zárkózott volt, vonásai ráncokba futottak.

- Tetahiti…

Felemelte fejét, Purcellre nézett, s Purcell kiolvasta szeméből, hogy ő sem hisz már benne. Tűz? Ebben a vízesésszerű záporban?! Pedig a világos folt még mindig ott lebegett, ugyanazon a helyen, közvetlenül a víz színén.

A következő pillanatban ott termett mellette Tetahiti. Nevetett, hogy valamennyi foga kivillant, arca ragyogott, izgalmában majd megőrült.

- Adamo! - kiáltotta. - A csónakok… a peritani csónakok!

Purcell ránézett, és elnevette magát. Szaggatottan, véget nem érőn nevetett. Az asszonyok a bar-langot használták kandallónak. - Felgyújtották a két ladikot!

A vitorla csattogni kezdett. Purcell látta, hogy Tetahiti leoldja a kormányevező kötelét. Egyszerre megszűnt a délnyugati szél, elültek a hullámok.

Szélárnyékba jutottak: a sziget elfogta előlük a szelet. A köd viszont sűrűbb lett. A világos folton kívül semmit sem lehetett látni.

Purcell átvette a kormányevezőt Tetahititól, s hátat fordított neki. Hallotta, hogy a tahiti bevonja a vitorlákat. A csónak most nem himbálózott, nem bukdácsolt, simán siklott a vízen, olyan egyensúlyban volt, hogy Purcell szinte ebbe szédült bele. Semmit sem látott, még az evező lapátját sem.

Fehér és tompa volt körülötte a világ. Olyan érzése volt, mintha vattába futna vele a csónak, pu-ha, könnyű, rugalmas vattatömegbe, amely nyomban összecsukódik mögötte. Két kézzel forgatta a kormányevezőt, s válla fölött hátra-hátrapillantott, a világos folt felé, hogy el ne térjen az iránytól. Tetahiti nyilván a hajó orrában volt. Őt nem látta.

De azután hátrajött, átvette tőle a kormányevezőt, és a csónak mindjárt gyorsabban haladt. Most Purcell ment előre. Egyik kezével az orrvitorla előkötelébe kapaszkodott, a másikkal az árbocnak támaszkodott. Melle görcsösen, kapkodva emelkedett és süllyedt.

Semmit sem látott. Még a vizet sem, amelyen a csónak siklott. Néhány perc telt el így, s akkor hirtelen megcsapta orrát a fák és az égő fahasábok szaga. Torka összeszorult. Sírni szeretett volna. A csónaktőke megcsikordult a homokon, a csónak bal oldalára dőlt s megállt. Purcell kivetette a horgonyt, beugrott a vízbe, majd a parton futni kezdett a tűz felé. De alig tett meg néhány métert, lába megroggyant, s végigvágódott a földön, arccal előre, kitárt karral. Ajkát a fövenyre szorította.

- Adamo!

Tetahiti hangja volt. Tompán hangzott, és nyugtalanság érzett benne. Őt kereste.

- Adamo!

Lehet, hogy nem hallotta a csobbanást, amikor Purcell a vízbe ugrott, közvetlenül partra érésük után.

- Tetahiti - válaszolt Purcell halk, elhaló hangon.

Felállt, s várta a tahiti válaszát, hogy elindulhasson hangja irányában.

- Adamo!

Purcell megindult. Karját előrenyújtotta. Még ujja hegyéig sem látott. Minden fehér és vattaszerű volt körülötte.

- Adamo!

Csodálkozott, mert a hang most háta mögül hallatszott. De talán csak a sziklafalról visszaverődő visszhang tévesztette meg. Vagy a ködben zavarodott össze minden.

- Tetahiti!

Hosszú-hosszú percek teltek el. Sehogy sem sikerült találkozniuk. Nyilván egymást kerülgették, alig néhány méternyire egymástól. Nem volt szabad kiabálni. A visszhang csalóka. Halkan ismételte hát meg:

- Tetahiti!

S egyszerre csak közvetlenül mellette hangzott fel a válasz, olyan közel, hogy összerezzent:

- Ne mozdulj.

Megfordult. Semmit sem látott. Megállt mozdulatlanul, s megint hallotta a hangot… Tetahiti mély, komoly hangját:

- Beszélj…

- Tetahiti…

- Még!

- Tetahiti…

- Még!

A hang most jobbra volt tőle, de Purcell nagy nehezen erőt vett, magán, nem rohant arrafelé.

- Tetahiti…

Egy kéz nehezedett vállára. Megfordult. Szürkén, homályosan rajzolódtak ki a ködben Tetahiti at-létaalakjának körvonalai. Vállára tett kezét még elég tisztán látta Purcell, de könyökétől kezdve már bizonytalanná vált a kar vonala, s a fej, valamivel fölötte, csak sötét, homályos folt volt a köd fehéres hátterén.

- Ó, Adamo! - szólalt meg Tetahiti. - Csakhogy megtaláltalak!

Table of Contents

- ELŐSZÓ

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

Table of Contents

ELŐSZÓ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17