J.R.R. Tolkien

A GYŰRŰK URA
A KÉT TORONY

(Tartalom) (Térképek)

Három Gyűrű ragyogjon a tünde-királyok kezén,
Hét a nemes törpök jussa, kiknek háza cifra kő,
Kilencet halandó ember ujján csillantson a fény,
Egyet hordjon a Sötét Úr, szolganyájat terelő,
Mordor éjfekete földjén, sűrű árnyak mezején.
Egy Gyűrű mind fölött, Egy Gyűrű kegyetlen,
Egy a sötétbe zár, bilincs az Egyetlen,
Mordor éjfekete földjén, sűrű árnyak mezején.

ELŐZMÉNYEK

E kötet A GYŰRŰK URÁ-nak második része.

Az első rész, A Gyűrű Szövetsége, azt mondja el, mint fedezte fel a Szürke Gandalf, hogy Frodó, a hobbit gyűrűje valóban az Egy Gyűrű, a Hatalom valamennyi gyűrűjének Ura. Fölidézi, hogyan menekült el Frodó a társaival hazájából, a nyugalmas Megyéből, Mordor iszonyú Fekete Lovasai elől, míg végül az eriadori kósza, Aragorn segítségével szörnyű veszedelmek árán el nem jutott Elrond völgyzugolyi Házába.
Elrond Nagytanácsot hívott össze, az elhatározta, hogy a Gyűrűt meg kell semmisíteni, s Gyűrűhordozónak Frodót jelölte ki. Kiválasztotta a Gyűrű útitársait, akiknek Frodót segíteniük kell majd a küldetésében: hogy – ha tud – eljuthasson Mordorba, a Tűzhegyre, az Ellenség Földjének szívébe, mert a Gyűrűt másutt nem lehet elemészteni. A Gyűrű Útitársa lett Aragorn; az emberek képviseletében Boromir, Gondor Urának fia; a tündék képviseletében Legolas, a bakacsinerdei tünde-király fia; a törpök képviseletében Gimli, a Magányos-hegy urának, Glóinnak fia; a hobbitok képviseletében Frodó és szolgája, Csavardi Samu, és két ifjú rokona, Trufa és Pippin, s a Szürke Gandalf.
A társaság titokban kelt útra Völgyzugolyból, s útjukat sikerült is titokban tartaniuk, míg csak kudarcot nem vallott a kísérletük, hogy télvíz idején átkeljenek a magas Caradhras hágón. Ekkor Gandalf átvezette őket Mória elrejtett kapuján, le Mória roppant bányáiba, hogy a hegyek alatt keressék meg az átvezető utat. Itt Gandalf, az alvilág szörnyű szellemével vívott harcban lebukott egy feneketlen szakadékba. De Aragorn bebizonyította, hogy méltó utóda a Nyugat ősi királyainak, kivezette a társaságot Mória keleti kapuján, át a tündék földjén, Lórienen, s le a Nagy Folyón, az Anduinon, egészen a Rauros vízeséséig. Ekkorra már tisztában voltak vele, hogy útjuk során kémek figyelik őket, s hogy az ocsmány Gollam, aki valamikor a gyűrű birtokában volt s még mindig áhítozott rá, nyomon követi őket.
Itt dönteniök kellett, hogy nyomban Mordornak veszik-e az útjukat, vagy Boromirral tartanak, hogy segítsenek megvédenie Gondor fővárosát, Minas Tirithet, a küszöbönálló háborúban; vagy elválnak egymástól, s ki erre megy, ki arra. Mikor kiderült, hogy a Gyűrűhordozó mindenképpen folytatni akarja reménytelen útját az Ellenség földjére, Boromir megpróbálta erőszakkal elragadni tőle a Gyűrűt. Az első rész azzal ért véget, hogy Boromir áldozatul esett a Gyűrű csábításának; Frodó és szolgája, Csavardi Samu elmenekült; a többieket szétszórta az ork katonák támadása, akik részben Mordor Urának, részben az áruló vasudvardi Szarumánnak a szolgálatában álltak. Úgy látszott tehát, hogy a Gyűrűhordozó küldetése máris szerencsétlen véget ért.
A második rész, A Két Torony, azt mondja el, milyen sors várt a társaság tagjaira, azután, hogy szövetségük felbomlott, mindaddig, amíg be nem köszöntött a Nagy Homály, s ki nem tört a Gyűrű Háborúja, amelynek történetéről már a harmadik, s egyben utolsó rész számol be az olvasónak.

HARMADIK KÖNYV

1. fejezet
Boromir halála

Aragorn rohant a hegytetőre. Időről időre mégis lehajolt, s a földet fürkészte, mert a hobbitok lépte könnyű, s még egy kósza sem olvassa könnyen a nyomaikat, a csúcstól nem messze egy csermely keresztezte az útját, s ott, a nedves földön, rátalált arra, amit keresett.
– Jól értelmeztem a nyomokat – mondta magában –, Frodó fölfelé szaladt, a hegyre. Csak tudnám, ott mit látott? De vissza is jött, ugyanerre.
Aragorn habozott. Vágyott rá, hogy maga is fölmenjen a sziklatrónushoz, abban a reményben, hogy onnét majd olyasmit lát, ami eligazítja tétovaságában, de szorongatta az idő. Mégiscsak nekieredt, felrohant a csúcsra az ösvényt burkoló nagy kockaköveken és a lépcsőn. Fölült a trónra, és körülnézett. De a nap mintha elhomályosult volna, a világ szürke volt és kihalt. Szeme Északtól Északig járt körbe, de nem látott semmi mást, csak a távoli hegyeket, amíg csak messze-messze meg nem pillantott újra egy madarat, talán sast az égen, amely táguló körökben, lassan siklott a föld felé.
Még a tájat nézte, amikor éles hangok ütötték meg a fülét odalentről, az erdőből, a folyó nyugati partja felől. Kővé dermedt. Kiáltásokat hallott, s köztük, rémületére, harsány orkhangokra ismert. Majd váratlanul fölharsant egy mély hangú kürt, a hang lecsapott a hegyoldalra, visszaverték a mélyedések, s mint egy roppant kiáltás nyomta el még a zuhatag bömbölését is.
– Boromir kürtje! – kiáltotta. – Szorongatják! – Leszökkent a lépcsőn, s hatalmas léptekkel vágtatott lefelé az ösvényen. – Ó, jaj! Üldöz a balszerencse, ma akármit teszek, balul üt ki. Samu hol van?
Ahogy lefelé rohant, a kiáltozás előbb hangosabb lett, majd elhalkult, s megint kétségbeesetten harsant fel a kürt. Vadul és fülsértően csapott fel az orkok üvöltözése, s a kürt egyszerre elnémult. Aragorn lélekszakadva rontott le a lejtőn, de még el sem ért a hegy lábához, minden elcsendesült, ahogy elfordult feléjük balra, visszavonultak, a hangjukat se hallotta már. Kirántotta fényes kardját, felkiáltott: „Elendil! Elendil!”, és berontott a fák közé.
Parth Galentől talán egy mérföldnyire, a tótól nem messze, egy tisztáson akadt rá Boromirra. Hátát egy nagy fának vetve ült ott, mintha pihenne. De Aragorn látta, hogy sok fekete tollú nyílvessző érte, kardja még nem esett ki a kezéből, de el volt törve a markolata tövében, kettéhasadt kürtje az oldalán. Körülötte és lábánál halomban a lemészárolt orkok.
Aragorn melléje térdelt. Boromir kinyitotta a szemét és beszélni próbált. Végül sikerült is néhány halk szót kiejtenie. – Megpróbáltam a Gyűrűt elvenni Frodótól – mondta. – Sajnálom. Megfizettem érte. – Tekintete levágott ellenségeire tévedt, lehettek vagy húszan. – Elmentek a félszerzetek, az orkok magukkal vitték őket. Megkötözve. Azt hiszem, élnek. – Elhallgatott, s fáradtan hunyta le a szemét. Egy pillanat, s megint megszólalt.
– Ég veled, Aragorn! Menj Minas Tirithbe és védd meg a népemet! Én vereséget szenvedtem.
– Tévedsz! – mondta Aragorn. Megfogta a kezét, s megcsókolta a homlokát. – Győztél! Kevesen arattak még ekkora győzelmet. Nyugodj békében! Minas Tirith állni fog!
Boromir elmosolyodott.
– Merre mentek? Frodó velük volt? – kérdezte Aragorn.
De Boromir többé nem szólalt meg.
– Ó, jaj! – mondta Aragorn. – Eltávozott hát Denethornak, az Őrtorony Urának örököse! Keserű vég. A társaság széthullott. Kudarcot vallottam. Gandalf hiába bízott bennem. Most mit tegyek? Boromir azt hagyta örökül, hogy Minas Tirithbe menjek, magam is ezt tenném szívem szerint, de hol a Gyűrű és hol a Hordozója? Hol találom őket, s mit tehetek, hogy a Küldetés ne érjen szomorú véget?
Ott térdepelt egy darabig, görnyedten a zokogástól, s csak szorongatta, szorongatta Boromir kezét. Így talált rá Legolas és Gimli. A hegy nyugati lejtője felől közeledtek nesztelenül, úgy osontak a fák közt, mintha vadat űznének. Gimli kezében a fejsze, Legolaséban kés, már ellőtte valamennyi nyilát. A tisztásra kiérve megtorpantak, lehorgadt a fejük bánatukban, látva, hogy mi történt.
– Szörnyű! – mondta Legolas, és odalépett Aragorn mellé. – Az erdőben orkokra vadásztunk, s el is intéztünk jó néhányat, de itt úgy látszik, nagyobb szükség lett volna ránk. Jöttünk mi rögtön, ahogy a kürtszót meghallottuk, de úgy látom, későn. Félek, hogy halálosan megsebesültél.
– Boromir halott – mondta Aragorn. – Rajtam egy karcolás sincs, mert nem voltam vele. Amíg én fönt jártam a hegyen, ő elesett a hobbitok védelmében.
– A hobbitokéban! – kiáltott fel Gimli. – Hol vannak? Hol van Frodó?
– Nem tudom – mondta fáradtan Aragorn. – Mielőtt meghalt volna, Boromir elmondta, hogy az orkok megkötözték őket, úgy vélte, élnek. Én Trufa és Pippin után küldtem, de azt nem kérdeztem, hogy Frodó és Samu vele volt-e, mire megkérdeztem, már késő volt. Ma tehetek akármit, balul üt ki. Most mihez kezdjünk?
– Mindenekelőtt az elesettről kell gondoskodnunk – mondta Legolas. – Nem hagyhatjuk itt így, a holttestét az orkok között.
– De nagyon kell sietnünk – mondta Gimli. – Ő maga sem kívánná, hogy itt időzzünk. Üldözőbe kell vennünk az orkokat, ha van még remény, hogy bármelyik társunk is él a fogságukban.
– Azt viszont nem tudjuk, hogy a Gyűrűhordozó velük van-e vagy sem – mondta Aragorn. – Róla lemondjunk? Nem őt kéne előbb megkeresnünk? Kegyetlen választás.
– Akkor lássunk neki annak, ami az első dolgunk – mondta Legolas. – Sem időnk, sem eszközünk nincs, hogy bajtársunkat illő módon eltemessük, vagy sírdombot hordjunk fölébe. De kőhalmot talán emelhetünk.
– Kemény munka lenne, és soká tartana: követ közelebb nem találunk, csak lenn a folyóparton – mondta Gimli.
– Akkor fektessük csónakba a saját s elhullott ellenségeinek fegyvereivel – mondta Aragorn. – Aztán küldjük le a Rauros vízesésén, s testét adjuk át az Anduinnak. Gondor folyója majd tesz róla, hogy csontjait ne gyalázza meg senki gonosz jószág.

Sietve átkutatták az orkok hulláit, egy halomba hajigálták kardjaikat, behasadt sisakjaikat, pajzsaikat.
– Íme! – kiáltott Aragorn. – Nyomra akadtunk! A komor fegyverhalomból kiemelt két arannyal és vörössel írt, levélforma tőrt, tovább kutatott, s ráakadt veres kis drágakövekkel díszített fekete hüvelyükre is. – Ezek nem ork-fegyverek! – mondta. – Ezeket a hobbitok hordták. Az orkok elvették tőlük. Nos, ha élnek még, barátaink fegyvertelenek. E két tőrt magammal viszem, mert ha ok nélkül is, de azt remélem, hogy egyszer majd visszaadhatom nekik.
– Én meg összeszedek minden nyílvesszőt, amit találok, mert a puzdrám kiürült – mondta Legolas. – Átkutatta az összehordott fegyverhalmot, a környékét s jó néhány ép nyílvesszőt talált, hosszabbakat is, mint amilyeneket az orkok használni szoktak. Alaposan szemügyre vette őket.
Aragorn megnézte az elesetteket. – Ez nem is mind mordori. Van köztük, aki Északról jött, a Ködhegységből, már amennyire én az orkokat és fajtájukat ismerem. És vannak köztük idegenek is. A fegyverzetük nem is hasonlít az orkokéra!
Volt ott négy másféle kobold-katona, nagyobb termetű, füstös képű, ferde szemű, oszloplábú-sonkamarkú. Ezeknek kurta, széles pengéjű kardjuk volt, s nem görbe szablyájuk, mint az orkoknak, az íjuk meg tiszafából készült, hossza, formája megegyezett az emberek íjaival. A pajzsukon különös dísz: fekete mezőben kicsi, fehér kéz, vassisakjukon elöl S-rúna, valami fehér fémből.
– Ilyet még sose láttam – mondta Aragorn. – Vajon mit jelenthet?
– Az „S” Szauronra utal – mondta Gimli. – Nem nehéz kitalálni.
– Nem – mondta Legolas. – Szauron nem használ tünde-rúnát.
– S a valódi nevét sem, azt sem engedi, hogy kiejtsék vagy leírják – mondta Aragorn. – S nem használ fehér színt sem. A Barad-dûrt szolgáló orkok meg vörös szemet viselnek címerül. – Elgondolkozott egy pillanatra. – Azt hiszem, mégiscsak Szarumán lesz – mondta nagy sokára. – Vasudvard gonoszságot forral, és senki nincs többé biztonságban. Gandalf pontosan ettől tartott, hogy az áruló Szarumán tudomást szerez az utazásunkról. Valószínű, hogy Gandalf elestéről is tud. Lehet, hogy Móriából való üldözőink egyike-másika kijátszotta Lórien éberségét, vagy elkerülte Lórient, és más úton jutott el Vasudvardba. Az orkoknak gyors a lábuk. De Szarumán még sok más módon szerezhet híreket. Emlékeztek a madarakra?
– Nos, nem érünk rá rejtvényt fejteni – mondta Gimli. – Vigyük el innét Boromirt!
– De azután mégiscsak kénytelenek leszünk törni a fejünket, ha a helyes utat akarjuk választani – felelte Aragorn.
– Ha egyáltalán választhatunk helyeset – mondta Gimli.

A törp fogta a fejszéjét, és levágott néhány ágat. Ezeket összekötötte íjidegekkel, s ráterítették a köpenyeiket. Ezen a kezdetleges hordágyon vitték le társuk holttestét a partra, s utolsó csatájának diadaljelvényeit is, amelyeket el akartak küldeni vele. Rövid út volt, mégis nehéznek találták, mert Boromir szép szál és tagbaszakadt ember volt.
Aragorn ott maradt a parton, a hordágyat őrizte, Legolas és Gimli gyalogszerrel sietett vissza Parth Galenbe. Az jó egy mérföldnyire volt, így hát időbe telt, amíg a két csónakon visszaértek a part mentén, bármilyen szaporán forgatták is az evezőt.
– Különös mondanivalónk van! – jelentette Legolas. – A parton csak két csónakot leltünk. A harmadiknak nyoma veszett.
– Jártak ott orkok? – kérdezte Aragorn.
– Semmi jele – mondta Gimli. – Különben is, az orkok magukkal vitték vagy elpusztították volna valamennyit, s a poggyászt is.
– Majd megvizsgálom a nyomokat, ha odaérünk – mondta Aragorn.
Befektették Boromirt a csónak fenekébe, amelyen utolsó útjára akarták bocsátani. Összehajtogatták a szürke csuklyás tünde-köpenyt, és a feje alá tették. Megfésülték hosszú, fekete haját, és elrendezték a vállán. Lórien aranyöve ott csillogott a derekán. Melléje helyezték a sisakját, ölére a meghasadt kürtöt, a kardmarkolatot és az eltört pengét, lába alá ellenségei kardjait. Aztán a csónak orrát hozzákötötték a másik csónak farához, és kieveztek vele a vízre. Szomorúan húztak végig a part mentén, s kanyarodtak be abba a gyors vizű folyóágba, amely Parth Galen zöld gyepét mosta. Tol Brandir meredek oldala napfényben izzott, még kora délután volt. Ahogy dél felé haladtak, ott szállt fel s szivárványlott előttük a Rauros párafüggönye. A lezúduló víz robajától csak úgy remegett a mozdulatlan levegő.
Szomorú szívvel útjára bocsátották a koporsó-csónakot, ott feküdt benne Boromir, nyugodtan, békésen siklott lefelé az ár kebelén. Közben a maguk csónakját keményen evezve megállították, a folyó magával ragadta Boromirét, elúszott mellettük, lassan távolodott, mígnem már fekete pont volt csak az aranyló fényben, majd hirtelen eltűnt. A Rauros csak bömbölt. Elnyelte Denethor fia Boromirt, aki immár nem látja viszont Minas Tirithet, s nem áll ki többé reggelente a Fehér Toronyba. De Gondor-ban még sokáig azt beszélték, hogy a tünde-csónak sértetlenül jutott át a vízesésen, a tajtékzó tavon, s Boromir holttestét Osgiliath mellett, az Anduin mellékágain át egy csillagos éjszaka a Tengerre vitte.

A három útitárs egy darabig némán nézett utána. Majd megszólalt Aragorn. – Keresni fogják a Fehér Toronyból – mondta –, de sem a hegyekből, sem a tengerről nem tér meg többé. – Majd lassú énekbe kezdett:

Rohan mocsarán-mezején, ahol a sörényes fű lobog,
A Nyugati Szél ott sétál, falon át kódorog.
„Mi hírt hozol Nyugat felől, Szél-kósza, ma este nekem?
Láttad a Délceg Boromirt, s vele csillag s hold üzen?”,
„Láttam, száguldott hét folyamon, széles, komor vizeken,
Láttam, hol jár, a táj kopár, majd eltűnt hirtelen
Észak árnyain. Azután nem láttam őt tovább.
Az Északi Szél hallhatta ott Denethor fia kürtszavát.”
„Ó, Boromir, magas falról nézek Nyugat felé,
De nem jössz a kihalt földről, hol ember-lelke nem él.”

Aztán Legolas énekelt:

Dél Szele, a Tenger szája röpít, homokdűnék s kövek lehelnek,
Sirályok szárnya hord tova, hogy itt kapunkat megnyögelljed.
„Mi hírt hozol, ó, sóhajos szél, nekem ma este dél felől?
Hol jár a Derék Boromir? Késlekedik – s gyászom megöl.”
„Ne kérdezd tőlem, hol lehet oly sok csont hever ott,
Hol fehérlik a part, s fölötte sötét az ég, s zúgnak a habok,
Sokan keresték Anduinon át a Tengeráramot.
Kérdezd az Északi Széltől, mi hír, hol az Északi Szél forog!”
„Ó, Boromir! Túl a kapun tengernek, délnek fut az út,
De te nem jöttél, sirály rikolt, víz szürke torka zúg.”

Majd megint Aragorn:

Királyok Kapujától az Északi Szél fut sok dúlt zuhatagon át,
S a torony körül tisztán, hidegen megzengeti kürtszavát.
„Északról ma nekem, erős szél, vajon mi hírt hozol?
Szólhatsz-e a Bátor Boromirról? Ki oly rég nincs sehol!”
„Amon Hen alatt hallottam szavát. Sok ellene ott veszett.
Repedt pajzsa, törött kardja, zúdítottak rá vizet.
Feje büszke, pillantása nemes, de a tagjai már pihenők,
És Rauros, arany Rauros-vízesés ringatta tova őt.”
„Ó, Boromir! Az Őrtorony most már Észak felé néz,
Feléd, Rauros, míg áll a világ, feléd, te arany vízesés!”

Befejezték. Megfordították a csónakot, s amilyen sebesen csak tudtak, visszaeveztek az ár ellen Parth Galenbe.
– A Keleti Szelet rám hagytátok – mondta Gimli –, de arról inkább nem mondok semmit.
– Nagyon helyes – mondta Aragorn. – Minas Tirithben elviselik a Keleti Szelet, de híreket nem attól várnak. És most, hogy Boromir megindult a maga útján, nekünk is sietnünk kell, hogy a mienket megválasszuk.
Tüzetesen megvizsgálta a zöld gyepet, gyorsan, de alaposan, olykor-olykor egészen a földre hajolva. – Itt nem járt ork – mondta. – Különben semmiben sem lehetünk biztosak. Valamennyiünk lába nyomát megtaláltam, egymás hegyén-hátán. Azt nem tudom megállapítani, hogy járt-e itt valamelyik hobbit azután, hogy elmentünk megkeresni Frodót. – Visszament a partra, a csermely partján, amelynek vize csobogva torkollt a folyóba. – Itt akad néhány tiszta lábnyom – mondta. – Egy hobbit belegázolt a vízbe és vissza, de hogy mikor, azt nem tudom.
– Akkor hogyan tudod megfejteni a rejtvényt? – kérdezte Gimli.
Aragorn nem sietett a válasszal, visszament a táborhelyre, és ránézett a holmijukra. – Két batyu hiányzik – mondta –, s az egyik biztos, hogy Samué: az ugyancsak nagy volt és nehéz. Íme a válasz: Frodó csónakon távozott, s vele a szolgája. Frodó, mikor mi mind távol voltunk, bizonyára visszajött ide. Fölfelé menet összetalálkoztam Samuval, s azt mondtam, jöjjön utánam, de ő nyilván nem jött. Megsejtette az ura szándékát és visszatért ide, mielőtt még Frodó elindult volna. És Frodó egyszerűen képtelen volt itt hagyni őt!
– De miért hagyott itt egyetlen szó nélkül? – kérdezte Gimli. – Különös tett!
– És bátor – mondta Aragorn. – Samunak, azt hiszem, igaza volt. Frodó nem akarta, hogy Mordorba menet bármelyik barátja a halálát lelje. Azt viszont tudta, hogy neki mennie kell. Azután, hogy minket otthagyott, bizonyára történt valami, ami legyőzte a félelmeit és kétségeit.
– Lehet, hogy portyázó orkok támadtak rá, és azok elöl menekült – mondta Legolas.
– Hát valami elől menekült, az biztos – mondta Aragorn –, de nem hiszem, hogy ork lett volna. – Hogy szerinte mi volt az oka Frodó hirtelen támadt elhatározásának és menekülésének, Aragorn nem mondta meg. Megőrizte Boromir utolsó szavainak titkát.
– Nos, ennyit legalább már tudunk – mondta Legolas. – Frodó nincs már a folyónak ezen a partján, csak azért vihette el a csónakot. És vele van Samu is, ő csak azért vihette magával a holmiját.
– Akkor most választanunk kell – mondta Gimli –, vagy beülünk a maradék csónakba és megpróbáljuk utolérni Frodót, vagy elindulunk gyalogszerrel és megpróbáljuk utolérni az orkokat. Sem az egyik, sem a másik nem kecsegtet sok reménnyel. Máris kincset érő órákat veszítettünk.
– Hadd gondolkodjam! – mondta Aragorn. – Mert akkor talán helyesen döntök, és sikerül jóra fordítanom ezt a szerencsétlen napot. – Állt és hallgatott egy jó percig. – Én az orkokat veszem üldözőbe – mondta végül. – El kellett volna vezetnem Frodót Mordorba, s ki kellett volna tartanom mellette a végsőkig! Ám ha az ő keresésére indulok, át kell engednem a foglyokat a kínhalálnak. A szívem végre világosan szól: a Gyűrűhordozó sorsa immár nincs az én kezemben. A társaság eljátszotta a szerepét. De amíg még van erőnk, a társainkat nem hagyhatjuk cserben. Gyerünk! Induljunk azonnal. És hagyjatok itt mindent, amit csak nélkülözhetünk! Se éjjel, se nappal nem lesz pihenésünk!

Kihúzták a vízből az utolsó csónakot, és felvitték a fák közé. Berakták alája minden holmijukat, amire most nem volt okvetlenül szükségük, amit nélkülözni tudtak. Aztán otthagyták Parth Galent. Mire visszaértek a tisztásra, ahol Boromir elesett, a délután már estébe fordult. Rátértek az orkok ösvényeire. Nem kellett éles szem hozzá, hogy megtalálják.
– Nincs még egy nép, amely ilyen otrombán letaposna mindent – mondta Legolas. – Úgy látszik, örömüket lelik benne, ha lekaszabolhatnak, eltiporhatnak mindent, még ha az nincs is az útjukban.
– De még így is gyorsan haladnak – mondta Aragorn –, és fogalmuk sincs, mi az a fáradtság. És később már kemény és csupasz földön kell követnünk a nyomokat.
– Nos, akkor utánuk! – mondta Gimli. – A törpök lába is gyors, s ők sem fáradnak el hamarabb, mint az orkok. De ez hosszú hajsza lesz, ugyancsak előttünk járnak.
– Úgy van – mondta Aragorn –, mindannyiunknak olyan szívósnak kell lennünk, mint a törpöknek. Gyertek! Ha van remény, ha nincs, követnünk kell ellenségeink nyomát. És jaj nekik, ha bebizonyosodik, hogy a mi lábunk a gyorsabb! Úgy kell üldözőbe vennünk őket, hogy azt megőrizzék a három fajta – a tündék, az emberek és a törpök regéi. Előre, Három Vadász!
Mint a szarvas szökkent előre. Futva, a fák között. Mindig elöl, fáradhatatlanul és gyorsan, most, hogy eldöntötte végre, mit kell tennie. Elmaradt mögöttük a tavat övező erdő. Hosszú kaptatókat másztak meg, a lenyugvó nap fényében immár vörös égre feketén, keményen kirajzolódó hegyhátakat. Aztán leszállt a sötétség. De ők csak mentek; három szürke árny a kősivatagban.

2. fejezet
Rohan lovasai

Mélyült a sötétség. A fák közt lent köd ült, ködbe burkolózott az Anduin sápadt partvonala is, de az ég tiszta volt. Följöttek a csillagok. A kitelni kezdő hold nyugaton járt s feketén nyúlt el a sziklák árnya. Köves dombok lábánál jártak, s lassabban is haladtak, mert itt már nem volt könnyű a nyomot követniük. Az Emyn Muil felföldje itt két hosszú és szirtes hegyvonulat formájában húzódott északról dél felé. A nyugati oldala mindkét hegyvonulatnak meredek volt és nehezen járható, vízmosás szántotta, keskeny szurdokokkal szabdalt keleti oldala azonban jóval szelídebb. A három bajtárs egész éjjel ezen a csontváztájon gyötörte a lábát, fölmásztak az első magasabbik hegygerincre, majd újra leereszkedtek másik oldalt a mély és kanyargós völgybe.
Ott, a hajnal előtti hideg órában, megpihentek egy kis időre. A hold elöl már lenyugodott, csak a csillagok ragyogtak a fejük felett, hátul, a fekete hegyek mögött még nem tűnt föl a hajnal első fénye. Aragorn egy pillanatra mintha elvesztette volna az utat, az orkok ösvénye a völgybe vezetett, de itt eltűnt.
– Mit gondoltok, most merre fordulhattak? – kérdezte Legolas. – Északra, a rövidebb úton, vagy a Fangorn felé, ha jól sejtjük, és valóban Vasudvard az úticéljuk? Vagy délre, az Entsédnek?
– A folyó felé nem, akármi legyen is az útjuk célja – mondta Aragorn. – S ha Rohanban nincsenek nagy bajok, és ha Szarumán hatalma megnőtt, akkor a legrövidebb utat választják a rohirok rétjein át. Gyerünk hát, keressük őket mi is észak felé!
A völgy úgy húzódott a két vonulat között, mint egy kővályú, s fenekén a hatalmas sziklák közt patakocska folyt. Jobboldalt komor kőszirt, baloldalt szürke, s így éjszaka fakó és homályos hegyoldalak, mérföld hosszan észak felé. Aragorn le-lehajolt, nyomot keresett a nyugati hegyláncot szabdaló vízmosások és gyűrődések között. Legolas valamivel előtte járt. A tünde egyszer csak fölkiáltott, s a többiek odaszaladtak.
– Már meg is van néhány azok közül, akikre vadászunk – mondta. – Ide nézzetek! – Követték a mutatóujját, s látták, hogy amit kezdetben sziklának néztek a lejtő lábánál, az néhány egymásra hányt holttest. Öt halott, kegyetlen kardcsapásoktól összeszabdalt ork hullája feküdt előttük, kettő fejetlenül. A föld fekete vérüktől volt lucskos.
– Újabb rejtvény! – mondta Gimli.
– Akármi lesz is a megfejtése, mindenképpen reményt keltő – mondta Legolas. – Az orkok ellensége a mi barátunk. Milyen nép lakik erre, a hegyek között?
– Semmilyen – mondta Aragorn. – A rohirok csak ritkán vetődnek erre, s Minas Tirith messze van innét. Lehet, hogy egy embercsapat vadászott erre, hogy miért, azt nem tudhatjuk. De nem tartom valószínűnek.
– Akkor mit gondolsz? – kérdezte Gimli.
– Én azt hiszem, az ellenség hozta magával az ellenségeit – felelte Aragorn. – Ezek itt mind messze földről jött északi orkok. És nincs köztük egyetlen óriás ork sem, amelyik a sisakján azt a furcsa címert viseli. Talán összekaptak, nincs benne semmi meglepő, ilyen ocsmány népek között.
– Talán a foglyokon – mondta Gimli. – Reméljük, nem lelték ők is itt a végüket.

Aragorn körös-körül átkutatta a helyet, de harcnak másutt sehol sem találta nyomát. Továbbmentek. Keleten már pirkadt, a csillagok kialudtak, s lassan szürkülni kezdett. Észak felé, valamivel távolabb, egy kis horpadásból kövek közt kanyargó patak futott a völgybe. Partján néhány csenevész bokor, s itt-ott füves foltok.
– Végre! – mondta Aragorn. – Megvannak a nyomok, amelyeket annyira keresünk! Itt, a parton, miután összeverekedtek, erre mentek az orkok.
Ők is sietve irányt változtattak, s az új ösvényre tértek: Frissen szökkentek kőről kőre, mintha csak pihentek volna egész éjjel. Végül fölértek a szürke hegy tetejére, belekapott hajukba és meglobogtatta köpönyegüket a hideg hajnali szél. Ahogy visszafordultak, a Folyón túl ott látták a bíborszínben égő távoli hegyeket. Fölbukkant az égen a nap. Vörös tányérja a fekete föld vállára hágott. Előttük, nyugaton a világ moccanatlan, formátlan és szürke, de már miközben nézték, oldódni kezdett az éj homálya. Rohan rétjei hosszú zöld hullámok, a vízfolyásokban fehér köd csillogott, s bal kéz felől messze, vagy háromszor negyven mérföldnyire, kéken-vörösen magasodott a Fehérhegy, agátfekete sziklacsúcsain piroslott a hűs hajnalfény.
– Gondor! Gondor! – kiáltotta Aragorn. – Látlak-e még boldogabb időkben? Az én utam még nem fordulhat délre csillogó folyód felé!

Gondor! Gondor, a Hegy meg a Tenger közén!
Nyugati Szél tere, az Ezüstfára a fény
Úgy hullt, mint régi királyok kertjére esők sugara.
Ó, büszke falak! Fehér tornyok! Szárnyas korona, trón aranya!
Ó, Gondor, Gondor! Az Ezüstfát ember még látja-e? Fúj-e még
Hegy s Tenger közén Nyugat roppant szele?

– Gyerünk hát! – mondta, s szemét elfordította délről, nyugatra és északra kémlelt, amerre az ő útjuk vezetett.
A hegyhát, amelyen a három bajtárs állt, a lábuk előtt meredek lejtőbe hajlott. Vagy negyven-ötven lépéssel alább széles, szaggatott kőpárkány húzódott, amely kopasz sziklafalban ért véget: ez volt Rohan Keleti Fala. Itt ért véget az Emyn Muil, s innét a láthatáron túlig a rohirok zöld lapálya nyúlt el.
– Oda nézzetek! – kiáltotta Legolas, és fölmutatott a sápadt égre. – Megint egy sas! És milyen magasan! Most mintha távolodnék, Észak felé. Gyorsan repül. Nézzétek csak!
– Nem, ezt még az én szemem se látja, jó Legolasom – mondta Aragorn. – Magasan szállhat, nagyon is. Csak tudnám, mi a dolga, ha ez ugyanaz, amelyet korábban is láttam. De azt nézzétek! Közelebb is látok valamit, s ez a sürgetőbb, valami mozog a lapályon.
– Valakik – mondta Legolas. – Sokan vannak, gyalog, de hogy kik, azt nem tudom megállapítani. Sok-sok mérföldnyire, vagy harminc-harmincötre, de itt a síkon nehéz felbecsülni a távolságot.
– Mindegy, én azt hiszem, most már nem szorulunk nyomokra, hogy megállapítsuk, merre menjünk – mondta Gimli. – Gyerünk, keressünk valami utat, amelyen lejutunk a lapályra, amilyen hamar csak lehet.
– Kötve hiszem, hogy találnánk ösvényt rövidebbet, mint az orkok útja – mondta Aragorn.
Ragyogó nappali fényben eredtek utána az ellenségeiknek. Úgy tetszett, az orkok eszeveszettül sietnek. Hol itt, hol ott akadtak olyan holmira, amit vagy elhagyogattak, vagy eldobáltak, elemózsiás tarisznyát, szürke, kemény kenyérhéjat, egy szakadt fekete köpenyt, szöges bakancsot, amelynek a talpa elvásott a köveken. Az ösvény északnak vezetett a sziklaszirt peremén, míg végre egy bevágáshoz nem ért, amelyet egy patak nagy zajjal alázuhogó vize mosott a kőbe. A. keskeny vízmosásban köves ösvény ereszkedett le meredek lépcsőként a lapályra.
A sziklafal alján, furcsa hirtelenséggel, már Rohan zöld gyepén lelték magukat. Mint egy zöld tenger hullámai mosták e rétek az Emyn Muil lábát. A vízesés vize elveszett a sűrű fű és sok vízinövény között, hallották, hogy zöld alagútban csörgedezik a hosszú, enyhe lejtőn az Entséd távoli völgyének ingoványai felé. Úgy érezték, a téli hegymászás véget ért. Itt lent lágyabb és melegebb volt a levegő, illatos is, mintha már ébredezne a tavasz, és fűben-falevélben megindult volna a nedvek áramlása. Legolas mélyet lélegzett, mint aki nagyot iszik, azután, hogy majd kiszikkadt a sivatagban.
– Ó, ez a zöldszag! – mondta. – Ez még az alvásnál is többet ér. Fussunk!
– A könnyű láb itt gyorsan halad – mondta Aragorn. – Talán még a vaspatkós orkoknál is sebesebben. Most végre csökkenthetjük a közöttünk levő távolságot.
Úgy ügettek libasorban, mint a szagot fogott vadászkutyák, s szemük tüzesen égett. A menetelő orkok széles és csúf csíkot tapostak a gyepen, majdnem nyílegyenest nyugati irányban, Rohan illatos füve legázolva feketedett, amerre mentek. Aragorn egyszer csak fölkiáltott, és letért az útról.
– Megállj! – kiáltotta. – Még ne gyertek utánam. Kiszaladt a rétre jobb felé, lábnyomokat látott, erre tartottak, leágaztak a főcsapásról, kicsi bakancstalan lábnyomok. Ezek azonban nem vezettek messzire, hamarosan ork-nyomok vágtak elébük, amelyek elöl is, hátul is a csapásról tértek le erre, majd kanyarodtak vissza élesen s vesztek bele megint a többi láb nyomába. A legtávolabbi ponton Aragorn lehajolt és fölvett valamit a fűből, aztán visszaszaladt a többiekhez.
– Úgy van! – mondta. – Világos: ez egy hobbit lába nyoma. Azt hiszem, Pippiné. Kisebb, mint a többiek lába. És ezt nézzétek! – Magasra tartott valamit, s az megcsillant a napsütésben. Olyan volt, mint egy frissen kihajtott bükkfalevél, szép és idegen ezen a fátlan lapályon.
– Egy tünde-köpeny csatja! – kiáltott fel egyszerre Legolas és Gimli.
– Lórien fái nem hullatják hiába a levelüket – mondta Aragorn. – Ez se hullott le véletlenül: azért dobta el, hogy jelt adjon vele annak, aki netán a nyomába ered. Azt hiszem, Pippin ezért szaladt le az útról.
– Akkor biztos, hogy él – mondta Gimli. – S hasznát tudja venni nemcsak az eszének, hanem a lábának is. Ez reményt ad. Nem követjük hiába.
– Reméljük, nem fizetett drága árat a bátorságáért – mondta Legolas. – Gyerünk! Tovább. Mint a tűz, emészti a szívemet a gondolat, hogy ezeket a vidám fiatalokat, mint a barmot terelik maguk előtt.

Delelőre hágott a nap, majd lassan elindult lefelé. A távoli délen könnyű felhők gyűltek az égre a tenger felől, s futottak a széllel. A nap lehanyatlott. Hátul homály támadt, s kelet felől hosszan megnyúltak az árnyak. De a vadászok csak folytatták az utat. Azóta, hogy Boromir elesett, már eltelt egy nap, de az orkok még messze előttük jártak. Itt lenn, a síkon, már látni se lehetett őket.
Mikor magába zárta őket az este, Aragorn megállt. Aznap csak kétszer pihentek meg, akkor is rövid időre, s már vagy harminchat mérföldre jártak a Keleti Faltól, amelynek hajnalban még a lábánál álltak.
– Nehéz döntés előtt állunk – mondta. – Pihenjünk le éjszakára, vagy folytassuk az utat, amíg erővel és akarattal bírjuk?
– Ha megalszunk itt, nagyon lemaradunk, hacsak az ellenségeink is le nem pihennek éjszakára – mondta Legolas.
– Csak kénytelenek az orkok is útközben megpihenni – mondta Gimli.
– Az orkok ritkán vonulnak nyílt terepen nappal, de ezeknek, úgy látszik, muszáj – mondta Legolas. – Biztos, hogy nem állnak meg éjszakára.
– De ha mi éjszaka is megyünk, nyomukat vesztjük – mondta Gimli.
– A csapás egyenes, s ameddig ellátok, se jobbra, se balra el nem kanyarodik – mondta Legolas.
– Azt hiszem, el tudlak vezetni titeket sötétben is, úgy, hogy el ne veszítsük a nyomot – mondta Aragorn –, de ha eltévedünk, vagy letérünk a csapásról, akkor napkeltéig, amíg a nyomot újból meg nem találjuk, ugyancsak lemaradunk.
– Meg aztán – mondta Gimli –, azt is csak nappal látjuk, hogy letér-e valaki nyoma a többiekéről. Ha valamelyik fogoly meg találna szökni, vagy valamelyiket, mondjuk, keletre hurcolnák, Mordorba, úgy mennénk el a nyoma mellett, hogy még csak nem is tudnánk róla.
– Ez igaz – mondta Aragorn. – De ha helyesen értelmezem a korábbi nyomokat, a fehérkezű orkok maradtak felül, s most az egész csapat Vasudvard felé vonul. Ezt igazolja a jelenlegi útirányuk.
– Akkor is elsietett dolog lenne biztosra venni a szándékukat – mondta Gimli. – És mi van, ha a hobbitok szökni próbálnak? A sötétben azt a nyomot se vettük volna észre, ami téged a csathoz vezetett.
– Az orkok azóta biztos hogy kétszeres éberséggel őrzik őket, s a foglyok is fáradtabbak – mondta Legolas. – Még egyszer nem szöknek meg, hacsak mi ki nem terveljük a szökésüket. De hát előbb-utóbb utol kell érnünk őket.
– Márpedig én, bár sok utat megjártam, s korántsem vagyok a legkevésbé szívós a népem fiai közül, nem tudok megállás nélkül elszaladni Vasudvardig – mondta Gimli. – Az én szívem is sajog, s szívesen indultam volna korábban is, de most muszáj pihennem egy keveset, hogy bírjam a futást. S ha már pihenünk, akkor jobb a vaksötét éjszaka.
– Én megmondtam, hogy nehéz lesz a döntés – figyelmeztette őket Aragorn. – Tehát? Mivel zárjuk le a vitát?
– Te vagy a vezetőnk – mondta Gimli. – S te vagy a hajsza mestere. Dönts te.
– A szívem azt diktálja, hogy menjünk – mondta Legolas. – De követem a tanácsodat.
– Olyasvalakire bízzátok a döntést, aki rosszul szokott dönteni – mondta Aragorn. – Mióta az Argonathon átjöttünk, minden döntésem helytelen volt. – Elhallgatott, s hosszan nézte az északon és nyugaton sűrűsödő sötétséget.
– Sötétben nem menetelünk – mondta ki végül. – Én azt a veszélyt érzem súlyosabbnak, hogy elveszítjük a csapást, vagy nem vesszük észre a jövés-menés egyéb jeleit. Ha a holdnak elég fénye lenne, hasznát vehetnénk, de sajna, korán kialszik, még fiatal és sápadt.
– S ma éjjel ráadásul fátyolos is – dünnyögött Gimli. – Bár minket is fénnyel ajándékozott volna meg az Úrnő, mint Frodót!
– Ahova az ajándék került, ott nagyobb szükség van rá – mondta Aragorn. – Mert a Küldetés sorsa az ő kezében van. A mi ügyünk kicsi ügy nagy tettek idején. A hajsza: ami lehet, hogy eleve kilátástalan, s aminek jó vagy rossz vége nem rajtam áll. Nos, döntöttem. Használjuk hát ki az időt, amennyire lehet!

Elnyúlt a földön, s azon nyomban elnyomta az álom, hisz utoljára akkornap éjjel, a Tol Brandir árnyékában aludt. Pirkadat előtt fölébredt és fölkelt. Gimli még mélyen aludt, de Legolas talpon volt, s csak bámult a sötétben észak felé, elgondolkozva és némán, mint egy fiatal fa a szélcsöndes éjszakában.
– Nagyon-nagyon messze járnak – mondta szomorúan, s Aragornhoz fordult. – A szívem azt súgja, hogy nem álltak meg éjszakára. Most már csak a sas tudná utolérni őket.
– De akkor is megyünk utánuk, amennyire az erőnktől telik – mondta Aragorn. Lehajolt, és fölrázta a törpöt. – Gyerünk – mondta. – Mennünk kell. A nyom már kezd kihűlni.
– Hiszen még sötét van – tiltakozott Gimli. – Amíg a nap föl nem kél, még Legolas se látná őket a hegytetőről.
– Attól félek, olyan messze járnak, hogy se síkon, se hegyről, se nap, se hold világánál nem látni őket.
– Ahol kudarcot vall a szem, ott hírt hoz a föld – mondta Aragorn. – Bizonyára nyög gyűlölt lábuk alatt.
Elnyúlt a földön, s fülét a fűre hajtotta. Meg se moccant, olyan sokáig, hogy Gimli már-már arra gondolt, talán elaludt vagy elájulhatott. Már derengett, s szürkült az ég alja. Aragorn végül fölállt, barátai látták, hogy arca sápadt és megviselt, szeme gondterhelt.
– A föld hozta hír homályos és zavaros – mondta. – Sok-sok mérföldnyire senki se tapossa. Ellenségeink léptei halkak és távoliak. De hangosak a lovak patái. Már álmomban, a földön is hallottam a dobogást, s megülte az álmomat, lovak vágtatnak. De tőlünk egyre távolabb, és észak felé tartanak. Csak tudnám, mi történik ezen a földön!
– Gyerünk! – mondta Legolas.
Így hát megkezdődött a hajsza harmadik napja: Ha beborult, ha sütött a nap, csak mentek hosszú órák hosszat, hol hosszú léptekkel, hol futva, meg sem álltak, mintha nem lenne fáradtság, amely a bennük égő tüzet kiolthatná. Szólni is ritkán szóltak. Körülöttük semmi, csak tágas magány, tünde-köpönyegük beleolvadt a szürkészöld rétek hátterébe, még a déli hűvös napsütésben is csak tünde-szem lett volna képes fölfedezni őket, amíg oda nem érnek a közvetlen közelébe. A szívük mélyén újra meg újra köszönetet mondtak Lórien úrnőjének az ajándék lembas-ért, mert elég volt egyet megenniük, akár futás közben is, s már erőre kaptak.
Az ellenség csapása egész nap nyílegyenesen, töretlenül északnyugatnak tartott. S mikor a nap megint a végéhez közeledett, ők egy hosszú, fátlan lejtőre értek, amelyet valamivel magasabban egy sor kopár domb határolt. Az orkok csapása itt elhajlott északnak, a dombok felé, s elhalványodott, mert a talaj keményebb volt, s a fű rövidebb szálú. A távolban, balra, az Entséd kanyargott, mint zöld padlón ezüstfonál. Sehol semmi, ami mozdult volna. Aragornt elgondolkoztatta, miért nem látja sem ember, sem állat nyomát. A rohirok állandó szállásai sok-sok mérföldnyire innét, délen vannak, a Fehér-hegység erdős szegélyén, amit most pára és felhő borít, de itt, birodalmuk keleti határvidékén, mindig rengeteg ménesük legelt, s a csikósok a lovakkal vándoroltak, sátorban éltek, még télidőn is. De most az egész táj kihalt, s valami olyan csönd üli meg, mely minden, csak a békesség csöndje nem.

Szürkületkor megint megálltak. Már hatszor tizenkét mérföldet tettek meg a rohirok pusztáin, s az Emyn Muil falát elnyelte a Kelet Homálya. Az újhold párás égbolton csillogott, fénye alig volt, fátyolosak a csillagok is.
– Most ugyancsak rossz néven vennék bármi pihenőt vagy megállást – mondta Legolas. – Az orkok úgy futnak előlünk, mintha Szauron korbácsa kergetné őket. Félek, hogy az erdőt, a sötét hegyeket is elérték, és máris mélyen a fák árnyékában járnak.
Gimli a fogát csikorgatta. – Keserű vége ez minden reményünknek, minden fáradalmunknak! – mondta.
– A reményünknek talán, a fáradalmunknak semmi esetre sem – mondta Aragorn. – Itt nem fordulhatunk vissza. Pedig fáradt vagyok. – Visszanézett arra, amerről jöttek, keletre, ahol már sűrűsödött az este. – Valami különöset érzek. Nem bízom ebben a csöndben. Nem bízom még a sápadt holdban sem. A csillagok halaványak, s én olyan fáradt vagyok, mint életemben ritkán, olyan fáradt, amilyen egy kósza sosem lehet, ha jó nyom van előtte, amit követnie kell. Valami különös erő gyorsítja az ellenségünk léptét, és állít mielénk láthatatlan gátat: a fáradtságot, ami inkább a szívé, mintsem a lábé.
– Úgy van! – mondta Legolas. – Én is csak azóta ismerem ezt, mióta az Emyn Muilról leszálltunk. Mert az akarat most nem mögöttünk, hanem előttünk jár. A pusztán át a holdsarló alatt egyre sötétedő nyugatra mutatott.
– Szarumán! – suttogta Aragorn. – De minket nem fordíthat vissza. Ha meg is kell állnunk megint, mert lám! a hold is elbújik a gyülekező felhők mögé. De ha megint felkél a nap, nyugatra vezet az utunk domb és ingovány között.
Mint máskor is, megint Legolas volt fenn elsőként, mintha csak nem is aludt volna. – Ébredjetek! Ébredjetek! – kiáltotta. – Már piroslik a hajnal, különös dolgok várnak az erdőszélen. Jók-e vagy rosszak? Nem tudom, de hívnak. Ébredjetek!
A többiek fölugrottak, s már indultak is. Lassan föltünedeztek előttük a dombok. Egy óra hiányzott még délig, s már odaértek: lankás és kopár dombvonulat húzódott előttük nyílegyenesen észak felé. Talpuk alatt a föld száraz volt, a gyep rövid szálú, de köztük és a sűrű cserjés meg nád és szittyó mélyén kanyargó folyó közt vagy tíz mérföld széles lapos völgy terült el. A legdélibb lankástól pontosan nyugatra nagy gyűrű látszott, ahol a gyepet teljesen letaposták az otromba lábak. Itt újrakezdődött az ork-csapás, s elkanyarodott a dombok száraz szegélyén észak felé. Aragorn megállt, s tüzetesen szemügyre vette a nyomokat.
– Itt megpihentek egy időre – mondta –, de még a legfelső nyom is régi. Félek, hogy igazat mondott a szíved, Legolas, kétszer tizenkét órája már, hogy az orkok itt időztek. Ha tartották a sebességet, akkor tegnap napszálltakor már el kellett érniök Fangorn határát.
– Se északra, se nyugatra nem látok mást, csak ködbe vesző gyepet – mondta Gimli. – Ha fölmegyünk a dombtetőre, onnét már látjuk az erdőt?
– Az még messze van – mondta Aragorn. – Ha jól emlékszem e dombok vagy háromszor nyolc mérföld hosszan nyúlnak el észak felé, majd az Entséd torkolatvidékétől északnyugatra újabb tágas puszta következik, legalább negyvenöt mérföld széles.
– No, akkor gyerünk – mondta Gimli. – A lábamnak el kell felednie a mérföldeket. Készségesebb, ha a szívem könnyebb.

Mire a dombvidék túlsó szegélyét elérték, már lemenőben volt a nap. Sok-sok órája meneteltek egyhuzamban. A léptük már lassult, s Gimlinek meggörnyedt a háta.
Akármilyen kőkemények a törpök munkában és vándorúton, ez a végenincs hajsza már-már kimerítette, s kiölt a szívéből minden reményt. Aragorn ott ment mögötte, komoran és némán, újra meg újra lehajolva, hogy megvizsgáljon egy-egy lábnyomot vagy jelet a földön. Csak Legolas lépegetett ugyanolyan könnyedén, mint azelőtt, lába mintha nem is érte volna a füvet, nyomot se hagyott, amerre elment, a tünde-kenyér bőségesen elég volt neki, hogy erejét megőrizze, sőt, még aludni is tudott menet közben, már ha az, hogy elméje a tünde-álmok különös ösvényén időzött, miközben ő nyitott szemmel járt a világ fényében, embernyelven álomnak nevezhető.
– Menjünk hát fel erre a zöld dombra! – mondta. Fáradtan követték a hosszú kaptatón, amíg a tetőre nem értek. Kerek, sima és kopár domb volt, magányos, a dombok közt a legészakibb. Lement a nap, az este árnyéka mint a függöny hullott le rájuk. Magukra maradtak a szürke és alaktalan világban, amit nem volt mivel mérniük s nem volt mivel elhatárolniuk. Csak messze nyugaton, a lenyugvó nap fényében mutatott sötétebbet, a Ködhegység és lábánál az erdők.
– Nem látunk itt semmit, amiről irányt vehetnénk – mondta Gimli. – Nos, megint meg kell állnunk, s itt kell eltöltenünk az éjszakát. Egyre hidegebb lesz!
– A hó hidegét hozza északról a szél – mondta Aragorn.
– Hajnalban majd keletire fordul – mondta Legolas. – Pihenjünk hát, ha rászorultok. De akkor se adjatok fel minden reményt. Mert ki tudja, mit hoz a holnap. Olykor épp a felkelő nap hozza a tanácsot.
– Már háromszor virradt a hajszánkra hajnal, de tanácsot még egyszer se hozott – mondta Gimli.

Éjszaka még jobban lehűlt. Aragorn és Gimli álma nyugtalan volt, s ahányszor fölriadtak, mindig azt látták, hogy Legolas ott áll mellettük, járkál föl-alá, halkan énekelget a maga nyelvén, s ahogy énekel, kivirágoznak a csillagok a kemény fekete égbolton a fejük felett. Így telt el az éjszakájuk. Együtt figyelték, mint pirkad a hajnal a felhőtlen csupasz égen, míg fel nem jön végül a nap. A szél keletről fújt, s magával vitt minden párát, sivár, tágas pusztaság terült el körülöttük a rideg napvilágban.
Elöl, keletre ott látták a Rohani Magasföldet, amit egyszer már megpillantottak, pár napja, a Nagy Folyó felől. Északnyugatra a Fangorn erdői sötétlettek, sötét szegélyük még vagy háromszor tíz mérföldnyire húzódott tőlük, s távolabbi redőiket elnyelte a messzi kékség. Ezen is túl, messze-messze, mintha csak szürke fellegen úsznék, a Methedrasnak, a Ködhegység legtávolabbi tagjának fehér feje látszott. Az Entséd az erdőből sietett elébük, vize itt gyors volt és keskeny, partja meredek és mély. Az orkcsapás a dombok felől elkanyarodott a folyó irányába.
Ahogy éles szemével Aragorn a folyónak tartó csapást követte, majd az erdő felé visszakanyarodó folyó vonalát, valami árnyékot pillantott meg a zöld háttéren, valami gyorsan mozgó sötét foltot. Földre vetette magát, és hallgatózott. De Legolas megállt mellette, hosszú keskeny kezével beárnyékolta csillogó tünde-szemét, s ő már nemcsak árnyékot látott, nemcsak foltot, hanem lovasokat, sok kicsi lovast – lándzsáik hegye a reggeli napsütésben megannyi pisla kis csillag a halandó ember látóhatárán túl. S messze mögöttük fekete füst kanyarog az égre.
A kihalt réteken mély csönd, Gimli még a szél motozását is hallotta a fű között.
– Lovasok! – kiáltotta Aragorn, és talpra szökkent. – Sok lovas, gyors lábú paripákon.
– Úgy van – mondta Legolas. – Pontosan százöt.
Aragorn elmosolyodott. – Ugyancsak éles a tündeszem – mondta.
– Ugyan már! Alig vannak tizenöt mérföldnyire – felelt Legolas.
– Tizenötre vagy egyre, olyan mindegy – mondta Gimli –, itt, a pusztában úgysem szökhetünk előlük. Várjuk be őket itt, vagy folytassuk az utat?
– Itt – mondta Aragorn. – Fáradt vagyok, s a hajszánk úgyis kudarcot vallott. Vagy legalábbis megelőztek minket, a lovasok ugyanis az orkok csapásán vágtatnak visszafelé. Biztos, hogy lesznek számunkra híreik.
– Vagy lándzsahegyük a bordáink közé.
– Három nyereg üres, de hobbitot nem látok közöttük – mondta Legolas.
– Nem azt mondtam, hogy jó híreik – mondta Aragorn. – De akár jók, akár rosszak, itt várjuk be őket.
A három bajtárs most otthagyta a dombtetőt, ahol a sápadt ég háttere előtt könnyű lett volna őket fölfedezni, s lassan lesétált az északi lejtőn. Valamivel a domb lába fölött megálltak, beburkolták magukat a köpönyegükbe, s összebújva leültek a fakó fűbe. Lassan, nehezen telt az idő. Éles szél fújt, behatolt a ruhájuk alá. Gimli feszengett.
– Mit tudsz ezekről a lovasokról, Aragorn? – kérdezte. – Azért ülünk itt, hogy a hirtelen halálunkat várjuk?
– Én éltem közöttük – felelt Aragorn. – Büszkék és hajthatatlanok, de tiszta a szívük, s tettben-szóban nagylelkűek, bátrak, de nem kegyetlenek, bölcsek, de tanulatlanok, könyveket nem írnak, de sok éneket tudnak, mint az embergyerekek a Sötét Idők előtt. De nem tudom, mi minden történt itt az utóbbi időkben, s azt sem, mint foglalnak állást a rohirok ma, az áruló Szarumán és Szauron fenyegetése közt. Gondor népének ősi barátai, bár nem vérrokonok. Időtlen időkkel ezelőtt vezette ki őket az Ifjú Éorl Észak földjéről, s így inkább a suhatagi Bardfiak és erdei Beorningok atyjafiai, azok közt még ma is sok ilyen szálas, szőke ember akad, mint a rohani lovasok. S legalább egyvalami biztos, az orkokat nem állhatják.
– De Gandalf valami olyan szóbeszédet említett, hogy Mordornak adóznak – mondta Gimli.
– Ezt éppúgy nem hiszem el, mint Boromir – felelt Aragorn.
– Hamarosan megtudjátok, hogy mi az igazság – mondta Legolas. – Már közel járnak.
Végül már Gimli is hallotta a távoli patadobogást. A lovasok, a csapást követve, elkanyarodtak a folyótól, s a dombokhoz közeledtek. Szélsebesen lovagoltak.
Tiszta, harsány kurjantások szálltak a rét fölött. Egyszer csak mennydörgő robajjal elhúztak előttük, aki az élen lovagolt, a domb lábánál elkanyarodott dél felé, a dombok nyugati szegélye mentén. A többi a nyomában: hosszú sor páncélinges lovas, szélsebesen, csillogva, még látványnak is félelmetes-gyönyörűen.
Hatalmas lovaik erősek, és ép a lábuk, szürke szőrük fénylett, hosszú farkuk lobogott a szélben, sörényük befonva büszke nyakukon. Az emberek a hátukon hozzájuk méltók: magasak, s a lábuk hosszú, lenszőke hajukon könnyű sisak, hajuk varkocsba fonva úszik mögöttük, arcuk komoly és szigorú. Kezükben hosszú kőrisfa lándzsa, hátukon festett pajzs, övükön hosszú kard, fénylő páncélingük térdüket is fedi.
Párosával vágtattak, s bár egyikük-másikuk föl-fölegyenesedett a kengyelben, hogy előre vagy oldalt kémleljen, láthatólag nem vették észre a három üldögélő s őket figyelő idegent. Már majdnem mind túljutottak rajtuk, amikor Aragorn váratlanul fölállt, és harsányan elkiáltotta magát:
– Rohan lovasai, mi újság Északon?

Döbbenetes ügyesen és gyorsan fogták vissza ménjeiket, fordultak el s kerítették be őket. A három bajtárs máris azt látta, hogy ott vágtatnak körülöttük, fel a dombra, le a lejtőn, körös-körül, s a vágtató gyűrű egyre szűkült. Aragorn szótlanul állt. A másik kettő meg ült, mozdulatlanul, s töprengett, most mi lesz.
S akkor a lovasok egyetlen szó vagy kiáltás nélkül megtorpantak. Lándzsaerdő célozta meg az idegeneket, egyik-másik lovasnak íj volt a kezében, s a vessző már ott ült a húron. Aztán az egyikük előrelovagolt, magas, a többieknél is magasabb ember, sisakja taréján fehér lófarok.
Addig jött előre, amíg a lándzsája hegye arasznyira meg nem közelítette Aragorn mellét, Aragorn nem mozdult.
– Kik vagytok, s mi dolgotok ezen a földön? – kérdezte a lovas, a nyugati Közös Nyelven, olyan hangon és hangsúllyal, mint Boromir, a gondori ember.
– Engem Vándornak hívnak – felelt Aragorn. – Északról jöttem. Orkokra vadászom.
A kérdező leszökkent a nyeregből. Lándzsáját átadta egy másik lovasnak, aki odaugratott melléje, s szintén leszállt a lóról. Kivonta a kardját, megállt Aragornnal szemközt, s figyelmesen, némi csodálkozással, szemügyre vette. Aztán, nagy sokára, megszólalt.
– Először azt hittem, ti is orkok vagytok – mondta. – Már látom, hogy nem. De az orkokról ugyancsak keveset tudhattok, ha így veszitek üldözőbe őket. Gyorsak azok, sokan vannak, és állig fel vannak fegyverkezve. Ha sikerül utolérnetek őket, vadászból igen hamar vaddá váltatok volna. De te valahogy különös vagy, Vándor. – Tiszta és csillogó szemét újra rászegezte Aragornra. – A neved nem embernév, és furcsa az öltözéked is. A fűből nőttetek ki? Hogy lehet, hogy nem vettünk észre? Afféle tünde-népség vagytok?
– Nem – felelte Legolas –, csak egyikünk az, én, Legolas, a messzi bakacsinerdei birodalomból. De átjöttünk Lothlórienen, s velünk az Úrnő kegye és ajándékai.
A lovas újult érdeklődéssel vette szemügyre őket, aztán elsötétült a tekintete. – Szóval az Aranyerdőben ott él az Úrnő, akiről a régi regék szólnak! – mondta. – Azt mondják, a hálójából kevesen menekülnek. Különös időket élünk! De ha titeket az ő kegye kísér, akkor ti afféle cselszövők és garabonciások vagytok. – Hideg pillantást vetett Gimlire és Legolasra. – Hát ti miért nem szóltok, megnémultatok? – kérdezte.
Gimli fölállt, keményen megvetette a lábát, megragadta a fejszéje nyelét, s nagyot villant fekete szeme. – Mondd meg a nevedet, lovas ember, és én is megmondom az enyémet, s még sok minden mást is – mondta.
– Ami azt illeti – jegyezte meg a lovas, s lenézett a törpre –, az idegennek illik elsőként bemutatkoznia. De mindegy: Én Éomund fia, Éomer vagyok, s Lovasvég harmadik seregvezére.
– Akkor Éomund fia, Éomer, Lovasvég harmadik seregvezére, hadd figyelmeztessen téged Gimli, a törp, Glóin fia, hogy válogasd meg a szavaidat, mert csúful szóltál arról, akinek szépségét még ésszel felérni sem tudod, s erre más mentséged nincs, mint az oktondiságod.
Éomernek megvillant a szeme, és a rohirok dühösen felmordultak. – Már lecsaptam volna a fejed, szakállastul, mindenestül, Törp uram, ha egy kicsivel magasabban lennél a földtől – mondta Éomer.
– Nincs egyedül – mondta Legolas, szemfényvesztő gyorsasággal felajzotta az íját, s már rá is illesztett egy vesszőt a húrra. – Még le sem sújtott a kardod, már nem élsz.
Éomer fölemelte a kardját, s talán minden rosszra fordul, ha Aragorn oda nem ugrik közébük, s föl nem tartja a kezét. – Elnézést, Éomer! – kiáltotta. – Ha többet tudsz meg rólunk, megérted, hogy a szavaid miért sértették bajtársaimat. Mi nem akarunk ártani Rohannak, és senkinek, aki itt él, sem embernek, sem lónak. Talán meghallgatnád a történetünket, mielőtt lesújtanál?
– Meg – mondta Éomer, és leengedte a kardját. – De bölcsebb, ha manapság, a kétségek idején, egy vándor nem ilyen gőgös Lovasvégen. Mondjátok meg hát a valódi neveteket.
– Először te mondd meg, kit szolgálsz – mondta Aragorn. – Barátja vagy-e Szauronnak, Mordor Fekete Urának, vagy ellensége?
– Én egyedül az ország királyát szolgálom, Thengel fia Théodent – felelt Éomer. – Mi nem szolgáljuk a távoli föld Fekete Hatalmát, de nem is állunk nyílt háborúságban vele, ha előle menekültök, okosabban teszitek, ha mielőbb elhagyjátok e földet. Minden határunkon zűrzavar van, s fenyegetnek minket, pedig mindössze szabadok szeretnénk maradni, hogy úgy éljünk, ahogy eddig éltünk, s ne szolgáljunk senki idegen urat, se jót, se gonoszat. Jobb napokban szívesen láttuk a vendéget, de manapság a nem kívánt idegen megtanulja, hogy gyorsak vagyunk és kemények. Ki vele, kik vagytok? És kit szolgáltok ti? És kinek a parancsára vadásztok orkokra, a mi földünkön?
– Én senki embert nem szolgálok – mondta Aragorn –, de Szauron szolgáit ott üldözöm, ahol érem. Halandó ember kevés van, aki jobban ismerné az orkokat, mint én, s nem jószántamból kergetem őket. Az orkok, akiket üldözünk, foglyul ejtették két barátunkat. S ilyenkor az ember, ha lova nincs, gyalog veszi üldözőbe őket, s nem kér engedélyt, hogy a nyomukba eredhessen. S hogy hány fő az ellenség, azt is csak a kardja veszi számba. Mert nem vagyok fegyvertelen.
Aragorn hátravetette a köpenyét, s az Anduril fényes pengéje mintha láng lenne, csapott fel, ahogy kicsusszant hüvelyéből. – Elendil! – kiáltotta Aragorn. – Én Arathorn fia, Aragorn vagyok, s nevem Elassar, a tünde-kő, a Dúnadán, a gondori Elendil fia Isildur utóda! S ez itt a Kard, Ami Kettétört, de megint ép. Segítesz, vagy utamba állsz? Döntsd el hamar!
Gimli és Legolas elkerekedett szemmel bámulta bajtársát, hiszen ilyen kedvében még sosem látta. Mintha fölébe nőtt volna a látszólag összezsugorodott Éomernek, s lelkes arcán egy pillanatra a kőkirályok méltósága és ereje fénylett. S Legolas úgy látta, homlokát, csillogó koronaként, fehér lángok övezik.
Éomer hátralépett, arcán félős tisztelet ült. Lesütötte büszke szemét. – Hát ezek aztán különös idők – suttogta. – Álmok s legendák kelnek életre a fű közt.
– Mondd, uram – kérdezte –, mi hozott ide titeket? S mi az értelmük e homályos szavaknak? Legutóbb Boromir, Denethor fia kérdezte ugyanezt, s a ló, melyet kölcsönadtunk neki, üres nyereggel tért vissza hozzánk. Miféle végítéletről hoztok hírt Északról?
– A szabad választás végítéletéről – mondta Aragorn. – Ezt talán elmondanád Thengel fia Théodennek: nyílt háború fenyeget, Szauronnal vagy őellene. Már senki sem élhet úgy, ahogy élt, s kevesen tarthatják meg, amit magukénak tudnak. De e nagy dolgokról majd később beszélünk. Ha lehet, a királyt magam keresem fel. Most nagy szükségben vagyok, és a segítségeteket kérem, vagy legalábbis híreket. Hallottad, egy ork-csapatot üldözünk, amely elhurcolta a barátainkat. Az orkokról mit tudsz?
– Azt, hogy az üldözéssel nyugodtan felhagyhatsz – mondta Éomer. – Az orkokat megsemmisítettük.
– És a barátaink?
– Mást nem találtunk, csak orkokat.
– Ez különös – mondta Aragorn. – Átkutattátok a halottakat? Más holttesteket nem találtatok, csak az orkokét? Két kicsit, a ti szemetekben akkorát, mint egy gyermek, mezítláb, de szürke ruhában?
– Se törpök, se gyerekek nem voltak köztük – mondta Éomer. – Megszámláltuk őket, majd a halottakat halomba raktuk és elégettük, ahogy máskor is szoktuk. A hamvaik még füstölögnek.
– Nem törpökről vagy gyerekekről beszélünk – mondta Gimli. – A barátaink hobbitok.
– Hobbitok? – kérdezte Éomer. – Hát az meg micsoda? Fura egy név.
– Egy fura nép fura neve. De nekünk nagyon kedvesek. Azt hiszem, ti itt, Rohanban hallottátok már a híreket, amelyek annyira aggasztják Minas Tirithet. Szó volt bennük félszerzetekről is. Nos, azok ők. A hobbitok.
– Félszerzet! – nevette el magát a lovas, aki ott állt Éomer mellett. – Félszerzet! Ők hát az az apró nép az Északon költ régi énekekben és gyermekmesékben. Most hol vagyunk, a regében, vagy a zöld földön, fényes nappal?
– Az ember itt is, ott is lehet – mondta Aragorn. – De a mi korunk történetét nem mi, hanem az utánunk jövők fogják megénekelni. A zöld földön, azt mondod? Az magában is kész rege, bár fényes nappal taposod!
– Sürget az idő – mondta a lovas, Aragornra ügyet sem vetve. – Várnak délen, uram. Hagyjuk ezeket a vadembereket, hadd álmodozzanak. Vagy kötözzük meg őket, s vigyük a király elébe.
– Nyugalom, Éothian! – mondta Éomer a maga nyelvén. – Hagyjatok magunkra egy kicsit. Mondd meg az éoroknak, az ösvényen gyülekezzenek és készüljenek fel rá, hogy átkelünk az Entséd gázlóján.

Éothian morogva hátrahúzódott, s átadta az utasítást a többieknek. Azok odébb lovagoltak, s magára hagyták Éomert a három idegennel.
– Amit mondasz, az mind nagyon furcsán hangzik, Aragorn – mondta Éomer. – De hogy igazat szólsz, az világos. Lovasvég férfiai nem hazudnak, tehát megtéveszteni sem egykönnyű őket. De nem mondtál el mindent. Nem mondanál többet a küldetésedről, hogy el tudjam dönteni, mit tegyek?
– Imladrisból, ahogy az ének hívja, keltem útra sok-sok héttel ezelőtt – felelt Aragorn. – S velem a Minas Tirith-i Boromir. Küldetésem az volt, hogy menjek Minas Tirithbe Denethor fiával, és segítsem a népét a Szauron ellen vívott háborúban. De a társaságnak, amellyel utaztam, más dolga volt. Erről most nem szólhatok. A Szürke Gandalf volt a vezetőnk.
– Gandalf! – kiáltott fel Éomer. – Mifelénk Zsufazekés Gandalfnak ismerik, de figyelmeztetlek, neve nem ajánlólevél a király szemében. Emberemlékezet óta számtalanszor volt e föld vendége, akkor jött, újra meg újra, amikor a kedve tartotta, ha egyetlen évszak, ha sok-sok év telt is el távozta óta. Mindig különös események hírmondója volt, gonosz híreké, mondják manapság jó néhányan.
Merthogy tavaly nyár óta, mikor utoljára járt itt, minden rosszra fordult. Akkor kezdődtek a bajaink Szauronnal. Szarumánt mindaddig a barátunknak tekintettük, de jött Gandalf, és figyelmeztetett, hogy Vasudvardon váratlan háborúra készülődnek. Elmondta, hogy ő maga is raboskodott Orthancban, most onnét szökött meg, és kért, hogy segítsünk rajta. De Théoden nem hajlott a szavára, bár azóta már bebizonyosodott, hogy színigazat beszélt, így hát elment. Théoden színe előtt ki ne ejtsd Gandalf nevét! Haragra lobban! Mert Gandalf elvitte Keselyüstököt, a király ménjeinek legkülönbjét, a mearák legfőbbjét, amit csak lovasvégi ülhetett meg. Mert őse Éorl híres lova volt, mely értette az emberi szót. És hét napra rá Keselyüstök visszatért, de a király haragja mit sem csökkent, mert a ló elvadult, és senki ember nem bír vele azóta sem.
– Akkor Keselyüstök egyedül talált vissza a messzi Északról – mondta Aragorn –, mert ott vált el Gandalftól. De jaj! Gandalf többé nem lovagol. Mert Mória sötét bányáinak mélyébe hullott, s onnét nem jön ki soha többé.
– Ez gyászos hír – mondta Éomer. – Legalábbis nekem és még sokunknak, ha mindenkinek nem is, mint látni fogod, ha a királyt fölkeresed.
– Gyászosabb, mint hogy e földön bárki is megérthetné, bár egy esztendő el nem telik mostantól fogva, és sokan döbbennek rá fájdalmasan – mondta Aragorn. – De ha elesik egy nagy, a kicsiknek kell átvenniük a vezetést. Az én feladatom volt, hogy a többieket kivezessem Móriából, s tovább a hosszú úton, Lórienen át – amiről jó lenne, ha az igazat tudnád, mielőtt újra beszélnél róla – s onnét le sok-sok mérföldnyire a Nagy Folyón, egészen a Rauros zuhatagáig. Ott mészárolták le Boromirt azok az orkok, akiket ti megsemmisítettetek.
– Híred keserves! – kiáltott fel kétségbeesetten Éomer. – Halála nagy kár Minas Tirithnek s valamennyiünknek. Kiváló ember volt, mindenki dicséri. Itt, Lovasvégen ritkán járt, a keleti határon háborúskodott, de én találkoztam vele. Úgy éreztem, jobban hasonlít Éorl gyors fiaihoz, mint Gondor komor embereihez, s ha megéri, valószínűleg népe nagy vezérének bizonyul. De Gondorból nem hozták hírét e nagy fájdalomnak. Mikor esett el?
– Ma negyedik napja, hogy megölték – felelte Aragorn. – S akkornap este indultunk el Tol Brandir árnyékából.
– Gyalog? – kiáltotta Éomer.
– Úgy: hiszen látod.
Éomer szemén látszott a csodálkozás.
– Akkor a Vándor igencsak szegényes név rád, Aragorn, Arathorn fia – mondta. – A Szárnyaslábú jobban megilletne. A három jó barát e tettét még sok helyt meg fogják énekelni. A negyedik nap végére háromszor negyvenöt mérföldet számlál az utatok. Elendil fajtája ugyancsak kemény fajta!
S most mondd, uram, mit kívánsz, mit tegyek? Sietnem kell, vissza kell térnem Théodenhez. Óvatosan szóltam az embereim előtt. Igaz, még nem állunk nyílt háborúban a Fekete Hatalommal, s vannak királyunkhoz közel állók, akik gyáva tanácsot adnak, de a háború mind közelibb. Gondorhoz régi szövetség köt, azt nem tagadhatjuk meg, s ha harcba keverednek, őket kell segítenünk, én ezt mondom, és rajtam kívül még sokan. Lovasvégért én vagyok a felelős, a harmadik seregvezér feladata, hogy őrizze a határt, s én eltávolítottam innét minden ménest, minden csikóst, hátratelepítettem őket az Entséd mögé, s nem hagytam itt senki mást, csak őröket és portyázókat.
– Akkor hát nem fizettek adót Szauronnak? – mondta Gimli.
– Eddig sem, ezután sem, soha – mondta Éomer, s megvillant a szeme –, bár az én fülembe is eljutott már, hogy ezt hazudják rólunk. – Néhány évvel ezelőtt a Fekete Föld ura lovakat szeretett volna vásárolni tőlünk drága pénzen, de nemet mondtunk, mert rosszra használja az állatokat. Akkor fosztogató orkokat szabadított ránk, s azok annyit elhajtottak, amennyit csak tudtak, mindenekelőtt a fekete lovakat, azokból alig maradt. Ezért állunk keserű bosszút minden orkon.
De a fő gondunk most mégis Szarumán. Ő az egész ország uralmára igényt formál, s már hónapok óta dúl köztünk a háború. Orkokat fogadott a szolgálatába, farkaslovasokat és gonosz embereket, lezárta előlünk a szorost, így hát valószínű, hogy két tűz közé kerülünk, kelet felől és nyugat felől.
Ilyen ellenséggel nehéz elbánni, varázsló, alattomos és agyafúrt, sokféle álruhát használ. Hol itt bukkan fel, hol ott, mint mondják, köpönyeges-csuklyás vénember alakjában, Gandalfhoz hasonlóan. Kémei átcsusszannak szinte minden hálón, baljós madarai örökké ott vannak az égen. Én nem tudom, ez az egész hogy végződik, de a szívem rosszat súg, mert úgy érzem, nemcsak Vasudvardban élnek barátai. De ha eljössz a király házába, meglátod magad is. Nem jönnél most? Hiába remélném, hogy annyi kétség és gond idején a segítségünkre küldettél ide?
– Amint tudok, jövök – mondta Aragorn.
– Gyere most! – kiáltotta Éomer. – Elendil utóda erőt öntene Éorl fiaiba a gonoszság dagálya idején. Most épp áll a csata Nyugatelvén, s félek, számunkra rossz véget ér.
– Ami azt illeti, még ide, északra is a király engedélye nélkül csaptam ki, mert ha én nem vagyok ott, házát alig őrzi valaki. De a portyázók jelentették, három nappal ezelőtt, hogy a Keleti Fal felől ork-csapat közeledik, s köztük több is Szarumán fehér címerét viseli. Gyanítván, amitől mindig is a legjobban féltem, hogy Orthanc szövetségre lépett a Fekete Toronnyal, kilovagoltam az éorljaimmal, a lovaskíséretemmel, s két napja, napszálltakor, utolértük az orkokat, közel az Ent vadon határához. Bekerítettük őket, s tegnap hajnalban csatára került a sor. Én tizenöt embert veszítettem, és sajnos, húsz lovat is. Mert az orkok szám szerint többen voltak, mint hittük. Újabbak is csatlakoztak hozzájuk, a Nagy Folyón túlról, csapásuk keletre innét világosan látszik. Mások meg az erdőből kerültek elő. Óriás orkok, akik szintén Vasudvard Fehér Kezét viselik a sisakjukon, ez a fajta tán még erősebb és még gonoszabb, mint a többi.
De leszámoltunk velük. Csak épp hogy nagyon is rég úton vagyunk már. Délen és nyugaton is szükség lenne ránk. Nem jönnél mégis? Mint látod, van számotokra vezetéklovunk. És a Kardnak is akadna dolga. Igen, s Gimli fejszéjének, Legolas íjának is, ha megbocsátjátok az Erdő Úrnőjéről ejtett könnyelmű szavaimat. Én csupán azt mondtam, amit e földön mindenki, s boldogan hallom, hogy nem volt igazam.
– Köszönöm megtisztelő szavaidat – mondta Aragorn –, s szívem arra vágyik, hogy veled tartsak, de nem hagyhatom cserben a barátaimat, amíg ki nem huny minden reményem.
– Már semmi remény – mondta Éomer. – Az északi határon nem találsz rá a barátaidra.
– Pedig el csak nem veszhettek. A Keleti Faltól nem messze egyértelmű jelét találtuk, hogy akkor legalább az egyikük még élt. De a fal és a dombok közt nem leltünk rá a nyomukra, egyetlen nyom le nem ágazott a csapásról, a csapás sem kanyarodott el, sem erre, sem arra, hacsak teljesen cserben nem hagyott a nyomolvasó tudományom.
– Akkor mit gondolsz, mi történhetett velük?
– Nem tudom. Talán ők is elestek, és elégtek az orkokkal együtt, de ti azt mondjátok, ez lehetetlen, s így ettől nem is tartok. Csak azt tudom elképzelni, hogy még a csata kezdete előtt behurcolták őket az erdőbe, talán még azelőtt, hogy az ellenségeiteket bekerítettétek volna. Meg mernél esküdni, hogy a hálótokból így senki sem menekülhetett?
– Arra megesküszöm, hogy ork nem – mondta Éomer. – Előttük értünk az erdőszélre, s ha ezután bárki eleven lény áttört a gyűrűnkön, az nem ork volt, és tündeereje kellett hogy legyen.
– Barátaink ugyanolyan köpenyt hordtak, mint mi – mondta Aragorn. – S mellettünk is elmentetek fényes nappal.
– Erről megfeledkeztem – mondta Éomer. – Ennyi csuda közt igazán nehéz valamit biztosan állítani. A világ egyre különösebb. Tünde és törp együtt, a mi napsütéses rétjeinken, népek, akik beszélnek az Erdő Úrnőjével és mégis élnek, a Kard, ami még azelőtt, hogy a mi atyáink atyái bejöttek időtlen időkkel ezelőtt e földre, kettétört, most visszatér a háborúba! Már hogy tudná az ember megítélni, ilyenkor mi a teendője?
– Mint máskor – mondta Aragorn. – A jó és rossz tavaly óta nem változott, és ma sem más a tündék és a törpök, s nem más az emberek közt. Az ember dolga, hogy felismerje egyiket is, másikat is, az Aranyerdőben éppúgy, mint a maga házában.
– Nagyon igaz – mondta Éomer. – De én nem benned kételkedem, s nem is abban, amit a szíved tenni parancsol. Csak épp hogy nem tehetem szabadon, amit kéne. Törvényünk tiltja, hogy idegenek kedvükre kóboroljanak a földünkön, míg a király maga nem ad rá engedélyt, s e parancsolat ma, a veszély idején, még szigorúbb. Kértelek hát, hogy gyertek önként, de nem akartatok. S átkozott legyek, ha csatába megyek századmagammal három ellen.
– Nem hiszem, hogy a törvényetek ilyen esetre szólna – mondta Aragorn. – S én különben sem vagyok itt idegen, jártam én már ezen a földön, nem is egyszer, s lovagoltam a rohirok seregében, bár nem ezen a néven, és más öltözetben. Te nem ismersz még, mert fiatal vagy, de én ismerem apádat, Éomundot, s Thengelt is, Théoden apját. S valamikor régen, e föld egyetlen ura sem próbált volna eltéríteni a küldetésemtől, különösen ettől a mostanitól. Számomra legalábbis világos, hogy teljesítenem kell. Nos, Éomund fia, eljött a választás ideje. Légy a segítségünkre, vagy legalább engedj utunkra. Vagy próbálj érvényt szerezni a törvényeiteknek. Ha ezt választod, kevesebben térnek vissza a háborútokba és a királyotokhoz.
Éomer töprengett egy percig, majd azt mondta: – Ti is siettek, mi is sietünk. Az én embereim alig várják, hogy menjenek, s nektek is minden perccel csökken a reményetek. Íme a választásom: menjetek, s mi több, lovat is adok. Csak egyet kérek: ha teljesítettétek a feladatotokat, térjetek vissza a lovakkal az Ent-gázlón át Meduseldbe, Edoras nemes Házába, ahol Théoden ma székel. Így bizonyságot tesztek róla, hogy jól ismertelek meg. Ezzel magamat, magát az életemet, a ti jóakaratotokra bízom. Ne hagyjatok cserben.
– Nem fogunk – mondta Aragorn.

Mikor Éomer parancsot adott, hogy adják át a vezetéklovakat az idegeneknek, emberei igencsak elcsodálkoztak, s néhányan sötét és kételkedő képet vágtak, de egyedül Éothian merte nyíltan kinyitni a száját.
– Ennek az Úrnak, aki azt állítja, hogy Gondor fajtájából való, még csak-csak – mondta –, de ki hallott már olyat, hogy egy törp kapjon lovat a Lovasvégtől?
– Senki – mondta Gimli –, és ne aggódj, nem is fog. Én inkább gyalogolok, mint hogy felüljek egy ekkora bestia hátára, akár vad az, akár meg van zabolázva.
– De most muszáj lesz lóra ülnöd, különben föltartasz minket – mondta Aragorn.
– Gyere, ülj az én hátam mögé, Gimli barátom – mondta Legolas. – Így megoldódik minden, sem kölcsön nem kell venned, sem gondod nem lesz a lóra.
Aragornnak egy izmos, egérszürke lovat hoztak, s ő nyeregbe szállt. – A neve Hasufel – mondta Éomer. – Remélem, jól elhordoz a hátán, s nagyobb szerencsével, mint egykori gazdáját, Gárulfot!
Legolas egy kisebb és világosabb szőrű, de nyugtalan és tüzes lovat kapott. Arodnak hívták. De Legolas azt kérte, vegyék le róla a nyerget és a zablát. – Nincs rá szükségem – mondta, könnyedén a hátára szökkent, s a rohirok meglepetésére Arod szelíden tűrte, készséggel szót fogadott neki, s egyetlen halk szavára ment, ahová mondta, így bánnak a tündék minden jó állattal. Gimlit fölrakták a barátja mögé, belékapaszkodott, semmivel sem könnyebb szívvel, mint ahogy Csavardi Samu csónakba szállt.
– Ég veletek, s találjátok meg, amit kerestek! – kiáltotta Éomer. – S ha lehet, térjetek vissza hamar, hadd villogjon együtt a kardunk!
– Jövök! – mondta Aragorn.
– Én is – mondta Gimli. – De amit Galadriel Úrnőről mondtál, az még ott van közöttünk. Még meg kell tanítsalak a szép szóra.
– Majd meglátjuk – mondta Éomer. – Manapság annyi furcsa dolog esik, hogy abban már semmi csodálatos nincs, ha az embert egy törp-fejsze szerelmes csapásaival tanítják meg egy szép hölgy dicséretére. Ég veletek!
Ezzel elváltak. Rohan lovai igen gyorsak. Mikor Gimli kis idő múlva hátranézett, Éomer csapata már messze járt és alig látszott. Aragorn nem nézett hátra, a csapást figyelte, vágta közben mélyen előrehajolt Hasufel nyaka mellett. Hamarosan megérkeztek az Entséd partjára, a határra, ott ráleltek a másik csapásra, amelyet Éomer említett, s amely a lankán ereszkedett le kelet felől.
Aragorn leszállt a lóról, alaposan szemügyre vette a nyomokat, majd fölpattant a ló hátára, odébb lovagolt kelet felé, de gondosan megmaradt a csapás mentén, s vigyázott, nehogy a lábnyomokra rátaposson. Aztán megint leszállt a nyeregből, a talajt nézegette, s gyalog fel-alá járkált.
– Itt aztán nem sok a fölfedezni való – mondta, amikor visszatért. – A főcsapás nyomait megzavarták a lovasok visszajövet, odafelé bizonyára a folyóparton lovagoltak. De ez a keletre vezető csapás friss és tiszta. Semmi nyoma, hogy ellenkező irányba, az Anduin felé, végigment volna valaki rajta, egy hobbit. Innen már lassabban kell lovagolnunk, hogy feltétlenül észrevegyük, ha lábnyom vagy csapás ágazik el róla jobbra vagy balra. Az orkok itt már bizonyára tisztában voltak vele, hogy üldözik őket, lehet, hogy megkísérelték elsuvasztani valahova a foglyaikat, mielőtt még utolérnék őket.
Miközben a csapást követték, beborult. Szürke felhők lógtak mélyen a Lanka fölött. A nap ködbe burkolózott. A Fangorn erdő borította lejtői mind közelebb feketéllettek, s ahogy a nap lejjebb szállt nyugaton, egyre feketébbek lettek. Nyomát se lelték leágazásnak, se jobbra, se balra, de itt-ott egy-egy elesett ork hulláját hagyták maguk mögött, láthatólag futás közben dőltek ki a sorból, mert torkukat vagy hátukat szürke tollú nyílvessző ütötte át.
Már majdnem estére járt, mire az erdőszélre megérkeztek, s egy nyílt tisztáson az erdőszéli fák közt megtalálták a máglya helyét, amelyen a hullákat elégették, a hamu még meleg volt és füstölt. Mellette nagy halom sisak és vért, törött kard, íj, hajítódárda és más hadiszerszám. Egy póznán, középen, nagy kobold-fej, bezúzott sisakján még ott a fehér címer. Távolabb, a folyótól nem messze, ott, ahol az erdőt elhagyja, földhalom. Nemrég emelték: a nyers földet frissen kihasított gyeptéglák borítják; körülötte lefödve tizenöt kopja.
Aragorn és társai végigvizsgálták a csatamezőt, de ahogy a nappal fénye kihunyt, minden kifakult, ködössé, homályossá vált körülöttük. Rájuk sötétedett, de Trufának és Pippinnek nem leltek nyomára.
– Többet már nem tehetünk – mondta Gimli szomorúan. – Mióta Tol Brandirt elhagytuk, jó néhány rejtvényt megoldottunk, de mind közt ez a legfogasabb. Azt kell hinnem, a hobbitok csontja az elégett orkok csontjai közé keveredett. Fájni fog Frodónak, ha hallja, ha megéri, hogy valaha is hírét vegye, és az öreg hobbitnak is, aki ott vár Völgyzugolyban. Elrond nem akarta, hogy velünk jöjjenek.
– De Gandalf igen – mondta Legolas.
– Gandalf maga akart velünk jönni, mégis ő veszett oda először – felelt Gimli. – Cserbenhagyta a jóstehetsége. – Gandalf nem azért mondta, hogy jöjjön velünk valaki, mert akár maga, akár a más biztonságát előre látta volna – mondta Aragorn. – Hanem mert van, amibe jobb belevágni, mint visszautasítani, még ha rossz véget ér is.

Valamivel a csatatéren túl táboroztak le egy terebélyes fa alatt: gesztenyének látszott, de nem hullatta még le szétnyitott ujjú száraz levélzetét, a sok nagy barna levél szomorúan zörgött az éjjeli szélben.
Gimli megborzongott. – Rakjunk tüzet – mondta. Bánom is én a veszélyt. Még ha úgy rajzanak is körülöttünk az orkok, mint gyertya körül a muslicák!
– Ha ezek a szerencsétlen hobbitok elkeveredtek az erdőben, az talán idevonzza őket – mondta Legolas.
– És másokat is, nemcsak az orkokat és a hobbitokat – hűtötte le őket Aragorn. – Nem vagyunk messze az áruló Szarumán országának hegyes-völgyes határától. S ráadásul a Fangornnak is a szélén, s azt mondják, itt megérinteni is veszélyes a fákat.
– De hisz a rohirok itt máglyát raktak tegnap – mondta Gimli –, s mint láthatod, fákat döntöttek ki. S a dolguk végeztével mégis békében töltötték az éjszakát.
– Sokan voltak – mondta Aragorn –, s ők fittyet hánynak a Fangorn dühére, mert ritkán járnak erre, s a fák alá be se mennek. De a mi utunk valószínűleg az erdő szívébe vezet. Így hát csak óvatosan! Élő fát ki ne vágjatok!
– Nem is kell – mondta Gimli. – A lovasok hagytak itt elegendő ágat és gallyat, és száraz fa is akad itt bőven.
Elment fáért, aztán megrakta és meggyújtotta a tüzet, de Aragorn csak ült némán, hátát a nagy fának vetve, s töprengett, Legolas meg állt s bámult az erdő sötétjébe, előrehajolva, mint aki feszülten fülel valami távoli neszre.
Mikor a törp föllobbantotta az első halavány lángocskát, a három útitárs szorosan körülülte a tüzet. Csuklyás alakjuk útját állta a fénynek.
Legolas fölnézett a fölibük nyúló faágakra. – Nicsak! – mondta: – A fa örül a tűznek!
Lehet, hogy szemüket az árnyékok tánca tévesztette meg, de mindhárman úgy látták, mintha az ágak tekeregnének, nyújtózkodnának, hogy a tűz fölé érjenek, a felső ágak meg lehajlanának, a bütykös barna levelek megmerevedtek, s úgy dörgölőztek össze, mint a meleget élvező megannyi ráncos vén kéz.
Elnémultak, mert a sötét és ismeretlen erdő, itt, a közvetlen közelükben, mint valami nagy és néma, csupa titok szándék, éreztette velük a jelenlétét. Egy idő múlva megszólalt Legolas:
– Celeborn óva intett, nehogy túl mélyen hatoljunk be a Fangornba – mondta. – Tudod-e miért, Aragorn? Boromir miféle meséket hallott a vadonról?
– Én is sok mesét hallottam Gondorban meg másutt – mondta Aragorn –, de ha Celeborn nem mondja, csacska mesének tekintettem volna mindet, amilyet akkor találnak ki az emberek, ha a valóság emléke már elhalványult. Már épp arra gondoltam, téged kérdezlek meg, ebben az egészben mi az igazság? Ám ha egy erdőtünde nem tud választ adni a kérdésre, hogy tudna egy ember?
– Te több földet bejártál, mint én – mondta Legolas. – Én erről a magam hazájában mit sem hallottam, attól a néhány énektől eltekintve, amely arról szólt, mint költöztek ide az onodok, akiket az emberek entnek hívnak, mert a Fangorn vén, olyan vén, hogy a korát még a tündék sem tudják.
– Úgy van – mondta Aragorn. – Vén, mint az erdő a Sírbuckáknál, csak éppen sokkal nagyobb. Elrond azt mondja, ezek az atyafiak az Óidők roppant erdeinek megmaradt bástyái, s bennük, mikor az Ember még szunnyadt, az ősszülöttek barangoltak. De a Fangornnak megvan a saját titka is. Hogy mi légyen az, nem tudom.
– Én meg tudni sem akarom – mondta Gimli. – Velem aztán ne legyen Fangorn egyetlen lakójának sem gondja-baja.
Sorsot húztak, hogy az őrséget hogyan osszák be maguk közt, s az első őrség sora a törpre esett. A többiek lefeküdtek. Szinte azonnal elnyomta őket az álom. – Gimli! – szólalt meg még álmosan Aragorn. – Ne feledd, hogy a Fangornban veszélyes élő fáról ágakat vagy gallyat vágni. De száraz fáért se csatangolj el messze. Inkább a tűz aludjon ki. És szólj, ha kellek!
Ezzel ő is elszunnyadt. Legolas már aludt, moccanatlan, formás keze összefonva a mellén, szeme nyitva, eleven éjszakát és mély álmot elegyítve, ahogy azt már a tündék szokták. Gimli odakuporodott a tűzhöz, hüvelykujját gondterhelten húzta végig a fejszéje élén. A fán surrogtak a levelek. Más hang semmi.
Gimli egyszer csak föltekintett, s épp a tűz fényének szélén, egy hajlott hátú, köpönyegbe burkolt, botra támaszkodó vénembert látott; nagy karimájú kalapja a szemébe húzva. Gimli fölugrott, döbbenten, hogy kiáltani sem tudott, bár azon nyomban agyába villant, hogy Szarumán érte itt őket. Aragornt és Legolast is fölriasztotta a hirtelen mozdulat, felültek, s elkerekedett a szemük. A vénember nem szólt és nem mozdult.
– No, öregapám, mit tehetnénk érted? – kérdezte Aragorn, s talpra szökkent. – Jöjj, s melegedj meg, ha fázol. – Lépett egyet, ám a vénember eltűnt. Nyoma sem volt sehol a közelben, messzebbre meg nem merészkedtek. A hold mélyen járt, s már igencsak sötét volt.
Legolas egyszer csak fölkiáltott: – A lovak! A lovak!
A lovak nem voltak sehol. Kirántották a cöveket, és eltűntek. A három útitárs csak állt, némán és mozdulatlanul, s az újabb csapáson töprengett. Itt voltak a Fangorn szélén, végtelen mérföldek választották el őket Rohan embereitől, s más barátjuk nem volt e tágas és veszélyes földön. Csak álltak, s úgy vélték, messziről panaszos nyerítést hallanak. Aztán megint elcsendesült minden, csak a szél zörgette meg hirtelen a fákat.

– Nos, eltűntek – mondta végül Aragorn. – Sem megkeresni, sem utolérni nem tudjuk őket, így hát, ha a maguk akaratából vissza nem jönnek, kénytelenek leszünk nélkülük meglenni: Végül is gyalog indultunk útnak, s a lábunk még megvan.
– A lábunk! – mondta Gimli. – Elmenni még csak elmegyünk rajtuk, de jól bánni nem tudunk velük! – Fát dobott a tűzre, és leheveredett.
– És pár órája még nem akaródzott felülnöd egy rohani ló hátára! – nevetett Legolas. – A végén még lovas válik belőled!
– Nem valószínű, hogy módom lesz rá – mondta Gimli.
– Ha érdekel, hogy mi jár az eszemben – mondta kis idő múlva –, én azt hiszem, hogy ez a vénember Szarumán volt. Mert ki más lett volna? Hallottad, Éomer mit mondott: köpenyes-csuklyás vénembernek öltözik. Ezek az ő szavai. Elment a lovainkkal, vagy elrémítette őket, s most tessék, itt állunk! Jól jegyezzétek meg, a bajoknak még nincsen végük.
– Jót megjegyezzük – mondta Aragorn. – De én azt is megfigyeltem, hogy ez a vénember nem csuklyát, hanem kalapot viselt. Bár biztosra veszem, hogy sejtésed nem csal, s hogy itt éjjel-nappal veszélyben vagyunk. Most én veszem át az őrséget, Gimli. Fontosabb, hogy gondolkodjam, mint hogy aludjak.
Lassan telt-múlt az éjszaka. Aragornt Legolas követte, Legolast Gimli, de egyikük őrségének idején sem történt semmi. Sem a vénember nem bukkant fel újra, sem a lovak nem jöttek vissza.

3. fejezet
Az uruk-hai orkok

Pippinnek sötét, lidércnyomásos álma volt: úgy rémlett, saját vékonyka hangját hallja egy öblösen visszhangzó fekete alagútban, amint kiabál, hogy Frodó! Frodó! –, de a homályból nem Frodó arca, hanem száz meg száz ocsmány ork-pofa vigyorgott vissza rá, száz meg száz ocsmány kar ragadta meg mindenfelől. Trufa hol van?
Fölébredt. Hideg szél fújt az arcába. A hátán hevert. Esteledett, s feje felett szürke volt az ég. Megfordult, s úgy találta, álma alig volt kínzóbb, mint az ébredése. Csuklója, lába, bokája megkötözve. Mellette Trufa, arca krétafehér, homloka koszos ronggyal bekötözve, s körülöttük egy sereg álldogáló, üldögélő ork.
Pippin sajgó fejében az emlékszilánkok lassan különváltak az álom foszlányaitól. Persze: ő meg Trufa beszaladt az erdőbe, de mi jött rájuk? Miért futottak el eszük nélkül, úgy, hogy Vándornak még csak nem is szóltak? Jó darabig loholtak, ordítozva, de arra már nem emlékezett, hogy milyen messze és mennyi ideig, majd egyenesen belefutottak egy sereg orkba, azok csak álltak ott és füleltek, s mintha róluk, kettőjükről tudomást se vettek volna, mígnem már majdnem a markukban voltak. Akkor nagyot ordítottak, s a fák közül még vagy tucatnyi ork ugrott elő. Ő is meg Trufa is kardot rántott, de az orkoknak nem akaródzott harcolniuk, csak lefogni próbálták őket, még akkor is, hogy Trufa többjüknek levágta a karját vagy a keze fejét. Drága öreg Trufa!
Akkor Boromir szökkent elő nagy léptekkel a fák közül. Ő aztán harcra kényszerítette az orkokat. Rengeteget levágott közülük, s a maradékuk futásnak eredt. De nem futottak el nagyon messze, már támadtak is megint, legalább száz ork, egyik-másik óriási, s csak úgy záporoztak a nyilaik, egyre csak Boromirra. Boromir megfújta roppant kürtjét, a végén már zengett tőle az erdő, s az orkok először megrémültek és visszavonultak, de mikor a kürtszóra más válasz nem jött, csak a visszhang, vadabbul támadtak, mint valaha. Pippin a többire már nem emlékezett: utolsó emléke, hogy Boromir a fának dűl, s kihúz magából egy nyilat: aztán egyszerre minden elsötétült.
– Gondolom, fejbe vágtak – mondta magában. – Csak tudnám, hogy szegény Trufának mi baja esett? És Boromirral mi lett? S hogy az orkok miért nem öltek meg minket? Hol lehetünk most és hova megyünk?
Egyik kérdésére sem tudott válaszolni. Fázott és kavargott a gyomra. – Bár ne beszélte volna rá Gandalf Elrondot, hogy minket is elengedjen – gondolta. – Mert belőlem ugyan mi hasznuk volt? Csak nyűg voltam, nem más: utas, poggyászdarab. Most meg elloptak, megint csak poggyász vagyok, de most az orkoké. Remélem, Vándor megtalál és majdcsak kivált minket! De szabad ezt remélnem? Vajon nem borítana ez föl minden tervet?

A kötelet próbálgatta, teljesen hasztalanul: Az ork, aki ott ült mellette, röhögött, s undorító nyelvén odaszólt valamit a társának. – Pihenj, amíg tudsz, kis bolond! – vetette oda Pippinnek, a Közös Nyelven, amit majdnem olyan rondán beszélt, mint a magáét. – Pihenj, amíg lehet. Mert találunk mi tennivalót a lábodnak, nemsokára. Még haza se értünk, már azt kívánod, bár sose lett volna lábad.
– Ha a kedvemet tölthetném – mondta a másik –, már azt kívánnád, bár ne is élnél. Megvinnyogtatnálak, te nyomorult patkány. – Odahajolt Pippin fölé, kimeresztett sárga karmaival az arcához közelített. Egyik kezében hosszú, fűrészes pengéjű fekete kés volt. – Feküdj nyugton, vagy ezzel piszkállak meg – sziszegte. – Ne vétesd észre magad, mert még meg találom szegni a parancsot. A rohadék vasudvardiak! Uglúk u bagronk sha pushdug Saruman-glob húbhosh skai – s csak mondta-mondta a maga nyelvén, mígnem a szava lassan-lassan morgásba és acsargásba veszett.
A rémült Pippin mozdulatlanul húzta meg magát, bár a csuklója és bokája egyre jobban sajgott, s a kövek is nyomták a hátát. Hogy végre ne csak saját magára gondoljon, fülét hegyezte, hogy maga körül mindent meghalljon. Hang az volt sokféle, s bár az ork-beszéd mindig is úgy hangzik, mintha csupa gyűlölet és harag lenne, most világosan ki tudta venni, hogy összevesztek valamin, s a vita egyre jobban felforr.
Pippin meglepve észlelte, hogy majdnem mindent ért, az orkok többsége az ismerős Közös Nyelven beszélt. A csapat nyilván két-három, teljesen más törzs tagjaiból állt, s ezek nem értették egymás ork-beszédét. Most azon folyt a hangos vita, hogy mit tegyenek: melyik utat válasszák, és a foglyokkal mi legyen.
– Nincs időnk rendesen megölni őket – mondta az egyik. – Útközben nem érünk rá eljátszani velük.
– Hiába, ezen nem tudunk segíteni – mondta a másik. – De miért nem intézzük el őket gyorsan, öljük meg rögtön? Csak nyűgöt jelentenek, és sietnünk kell. Mindjárt ránk esteledik, és már úton kéne lennünk.
– A parancs – szólalt meg egy harmadik, mély hang – Öljetek meg mindenkit, CSAK a félszerzeteket nem, azokat ÉLVE kell visszahozni, mégpedig amilyen gyorsan csak lehet. Én ezt a parancsot kaptam.
– Mire jók ezek? – kérdezte több hang is. – És miért élve? Talán olyan jól el lehet játszani velük?
– Nem, én azt hallottam, hogy valamelyiküknek van valamije, ami kell a háborúhoz, valami tünde-izéje vagy mi. Egy biztos, majd jól kifaggatják őket.
– Csak ennyit tudsz? Hát miért nem kutatjuk át őket mi, és keressük meg, amijük van. Lehet, hogy olyasmit találnánk, aminek magunk is hasznát vesszük.
– Ez nagyon érdekes észrevétel – gúnyolódott egy hang, amely lágyabb volt a többinél, de semmivel sem kevésbé gonosz. – Talán jelenteni is fogom. A foglyokat NEM szabad átkutatni és kifosztani: ez viszont az én parancsom.
– Meg az enyém – tette hozzá egy mély hang. – ÉLVE, ép bőrrel. Én ezt a parancsot kaptam.
– De mi nem! – mondta az előbbi hangok egyike. – Mi azért jöttünk el a bányáinkból ilyen messze, hogy gyilkoljunk és bosszút álljunk. Gyilkolni akarok, aztán már megyek is vissza, északra.
– Csak akarj, egész nyugodtan – mondta a mély torokhang. – Én Uglúk vagyok. Itt én parancsolok. S a legrövidebb úton visszamegyek Vasudvardba.
– Ki az Úr? Szarumán vagy a Nagy Szem? – kérdezte a gonosz hang. – Nekünk egyenest Lugbúrzba kell visszamennünk.
– Ha ugyan át tudunk kelni a Nagy Folyón – mondta egy újabb hang: – De nem vagyunk annyian, hogy a hidakig lemerészkedjünk.
– Én átkelek – mondta a gonosz hang. – Egy szárnyas nazgûl vár ránk lenn északon, a keleti parton.
– Gyönyörű! Gyönyörű! S akkor elrepültök a foglyainkkal, s Lugbúrzban a tietek a jutalom és dicsőség, mink meg talpaljunk át, ahogy tudunk, a Lovak Földjén. Nem: együtt maradunk. Ezek a földek veszélyesek: teli rohadt rablókkal és lázadókkal.
– Bizony ám, együtt maradunk – morgott Uglúk. – Kis disznók, én nem bízom bennetek. Ti csak a magatok óljában vagytok vitézek. Ha mi nem vagyunk, mind elszaladtok. Mi vagyunk a vitéz nép, az uruk-hai! Mi öltük meg a nagy harcost. Mi ejtettük a foglyokat. Mi a Bölcs Szarumán, a Fehér Kéz szolgái vagyunk, ez a kéz táplál minket emberhússal. Mi Vasudvardból jöttünk, s oda vezetünk vissza titeket, s hogy melyik úton, azt mi mondjuk meg. Én Uglúk vagyok. Szóltam.
– Többet is, mint kell, Uglúk – gúnyolódott a gonosz hang. – Kíváncsi lennék, ehhez Lugbúrzban milyen képet vágnak. Lehet ám, hogy úgy vélik, Uglúk vállán nehéz teher az az odaragadt feje, hát könnyíteni kell rajta. Vagy meg találják kérdezni, honnét szedte ezeket a különös gondolatokat? Csak nem Szarumántól? Mit gondol, ki ő, hogy csak úgy eszébe jut, és fölrakja a sisakjára ezt a mocsok fehér címert? S talán még igazat is adnak nekem, Grisnáknak, hűséges fullajtárjuknak: Szarumán bolond, mocsok áruló bolond. De a Nagy Szem rajta van.
– Disznók, mi? Hát ehhez mit szóltok, hogy csak úgy ledisznóz titeket egy mocsok kis varázsló ganajtúró bogara? Ezek ork-húson élnek, én mondom nektek!
Harsány, ork nyelvű ordítozás volt a válasz, s kirántott kardok csendülése. Pippin óvatosan az oldalára fordult, azt remélte, így majd látja is, mi történik. Őrei nem voltak ott, azok is beszálltak a csetepatéba. A félhomályban látta, hogy egy nagy fekete ork, feltehetőleg Uglúk, farkasszemet néz egy karikalábú, kurta, tömzsi és majdnem hogy földig kar teremtménnyel, Grisnákkal. Körülöttük sok kisebb ork. Pippin úgy vélte, ezek az északról jöttek. Kezükben kés, de tétováztak, hogy Uglúkra rárontsanak-e?
Uglúk elkiáltotta magát, s jó néhány, magafajta ork rohant oda hozzá. Majd hirtelen, egyetlen figyelmeztető szó nélkül előreszökkent, s két villámgyors kardcsapással levágta a szembenállók közül kettőnek a fejét. Grisnák oldalt lépett, és eltűnt a homályban. A többiek félrehúzódtak, egy hátralépett, belebotlott Trufa elnyúlt testébe, és nagyot káromkodva hanyatt esett. Valószínűleg ez mentette meg az életét, mert Uglúk követői átugráltak rajta, és széles pengéjű kardjaikkal egy másik orkot kaszaboltak össze. A sárga karmú őrt. Teste Pippinre zuhant, ám holtában is a hosszú, fűrészélű kést szorongatta.
– Vissza a kardokat! – ordította Uglúk. – És semmi ostobaságot! Innét egyenest nyugatra megyünk, és le a lépcsőn. Onnét a dombokra, aztán a folyó mentén be az erdőbe, Mégpedig éjjel-nappal. Világos?
– Nos – gondolta Pippin –, ha ennek az ocsmány dögnek is időbe telik, amíg úrrá lesz a csetepatén, akkor nincs minden veszve. – Felcsillant benne a remény. A fekete kés a karját érte, aztán lecsúszott a csuklójára. Érezte, hogy vér csurog a keze fejére, de ott érezte az acél érintését is a bőrén.
Az orkok fejetlenül, átkozódva szedelőzködni kezdtek, de az északiak egyike-másika még most is vonakodott, így aztán a vasudvardiak még kettőt levágtak, amíg a többi megjuhászodott. Pippinre pillanatnyilag senki sem ügyelt. Lába alaposan meg volt kötve, de a keze csak csuklóban, s nem a háta mögött. Bár a kötelék kegyetlenül szoros volt, két kezét, együtt, mozgatni is tudta. Lelökte magáról az ork hulláját, majd lélegzetet is alig véve, a csuklóján lévő kötél csomóját fel-alá húzgálta a kés élén. A kés éles volt, s a halott kéz keményen szorította. Sikerült! Pippin fogta a kötelet, sietve két hurkú laza karkötőt készített, s belecsúsztatta a kezét. Aztán elnyúlt, mozdulatlanul.

– Vegyétek föl a foglyokat! – ordította Uglúk. – És semmi ravaszkodás! Ha nem élnek, mire visszatérünk, más is utánuk hal!
Egy ork megragadta Pippint, mint egy zsákot, bedugta a fejét két összekötött keze közé, aztán megfogta a karját, s addig-addig húzta lefelé, míg Pippin feje a nyakához nem szorult, aztán nagy léptekkel elkacsázott vele. Egy másik Trufával bánt el ugyanígy. Az ork karmos mancsa vaskeményen szorította Pippin karját: belévágott a körme. Pippin lehunyta a szemét, s visszasiklott lidércnyomásos álmába. Váratlanul megint a köves földön találta magát. Még kora éjszaka volt, de a hold már alább szállt nyugaton. Egy sziklaszirt szegélyén időztek, mely látszólag fakó ködtengerre nézett. Mellettük vízesés robaja.
– Végre megérkeztek a felderítők – mondta a közelben egy ork.
– Nos, mit derítettek föl? – mordult fel torokhangon Uglúk.
– Csak egyetlen lovast, de az is elvágtatott nyugat felé. Mindenütt tiszta a levegő.
– Most. Talán. De meddig? Ostobák! Le kellett volna nyilaznotok. Majd riasztja a többit. Ezek az átok csikósok reggelre már tudni fognak rólunk. Most majd duplán kiléphetünk.
Egy árnyék hajlott Pippin fölé. Uglúk volt. – Ülj fel – mondta az ork. – A fiúk unják már, hogy cipeljenek. Most le kell másznunk, s majd te is használod szépen a lábod. De szót fogadj ám. És semmi kiabálás, semmi szökési kísérlet! Megvannak a módszereink, hogy jól megfizessünk a ravaszkodásért, s ezek nem lesznek ínyedre, bár elég jó bőrben maradsz, hogy még a Gazda is hasznodat vegye.
Elvágta a lába szárán és a bokáján a szíjat, hajánál fogva fölemelte, és talpra állította. Pippin összeesett, de Uglúk megint csak elkapta az üstökét. Az orkok röhögtek. Uglúk egy flaskót nyomott a fogai közé, s valami égető folyadékot öntött le a torkán, érezte, mint ömlik rajta végig az izzó meleg. Lábából, bokájából nyomban kiállt a fájdalom. Már föl tudott állni.
– Lássuk a másikat is! – mondta Uglúk. Pippin látta, hogy odamegy Trufához, aki ott fekszik mellette, s belerúg. Trufa felnyögött. Uglúk durván megragadta, fölhúzta ülő helyzetbe, s letépte a fejéről a kötést. Aztán egy fekete dobozból valami sötét ragaccsal kente be a sebet. Trufa jajgatott és védekezett.
Az orkok összeverték a tenyerüket, úgy bömböltek. – Nem köll nékie az orvosság – gúnyolódtak. – Nem tudja, milyen jót tesz. Aj! De jól eljátszunk majd vele!
De Uglúkot éppen nem a játék érdekelte. Az kellett neki, hogy gyorsan haladjanak, s ezért kedvébe kellett járnia vonakodó embereinek. Trufát ork módon gyógyította, s a kezelés gyorsan hatott. Mikor megitatta a flaskájából, elvágta a lábán a kötelet, és talpra rángatta. S a hobbit megállt a lábán, sápadtan, komoran és dacosan, de nagyon is elevenen. A vágás a homlokán több gondot nem okozott neki, de élete végéig viselte a fekete heget.
– Nicsak, Pippin – mondta. – Hát te is eljöttél erre a kis kirándulásra? Hol hálunk és reggelizünk?
– Hé! – mondta Uglúk. – Ilyen aztán nincs. Pofa be. Egymáshoz egy szót se. Ha bármi bajt okoztok, Ő majd megfizet érte, és tudja, hogyan. Lesz hol hálnotok és lesz mit lenyeljetek: csak gyomorral bírjátok.

Az ork-banda elindult lefelé a keskeny bevágásban, amely a ködös lapályra ereszkedett le. Közöttük Trufa és Pippin, kettőjük közt legalább egy tucat ork. Lent, amikor a gyepre kiléptek, hobbit-szívük földerült egy csöppet.
– Előre! – ordította Uglúk. – Irány: Nyugat-északnyugat! Lugdús nyomában.
– De mit csinálunk, ha fölkel a nap? – kérdezte az egyik északi.
– Talpalunk tovább – felelte Uglúk. – Mit gondoltál? Hogy megülsz a gyepen, s megvárod, amíg a csikósok is csatlakoznak a mulatsághoz?
– Mi napfényben nem tudunk talpalni.
– Úgy talpaltok, ahogy én talpalok a sarkatokban – mondta Uglúk. – Gyerünk! Különben sosem látjátok viszont szeretett odúitokat. A Fehér Kézre mondom! Mi haszna ezeket a fegyverforgatásra csak félig kiképzett hegyi kukacokat portyára küldeni? Gyerünk, hogy vesznétek meg! Gyerünk, amíg még sötét van!
Azzal az egész társaság loholva nekiindult, az orkok kaszáló lépteivel, rendetlenül, lökdösődve és szitkozódva, de még így is igen gyorsan. Mindkét hobbitra hárman-hárman vigyáztak. Pippin messze lemaradt a sorban. Azon töprengett, meddig bírja ezt a tempót, reggel óta nem evett. Az egyik őr kezében korbács. De egyelőre még melengette őt az ork-pálinka. És éber-friss volt a szelleme is.
Olykor-olykor óhatatlanul megképzett előtte Vándor feszült arca, amint a csapásra hajol, s rohan, rohan utánuk. De mit vehet ki akár egy kósza is az ork-lábak nyomainak zűrzavaros tömkelegéből? Az ő meg Trufa pici lábnyomát teljesen széttapodják a mögötte és a körülötte trappoló vasalt ork-bakancsok.
Talán ha egy mérföldnyire jártak a sziklafaltól, amikor útjuk egy tágas horpadásba vezetett, ahol a talaj puha volt és nyirkos. Itt megállt a köd, s a holdsarló kihunyó fényében halványzölden derengett. Az előtte járó orkok fekete alakja elszürkült, majd beleveszett a ködbe.
– Gyerünk! Nincs megállás! – kiabált hátulról Uglúk.
Pippin agyába hirtelen belevillant egy gondolat, s mindjárt valóra is váltotta, ami eszébe jutott. Letért jobbra, kiszökkent az őre keze ügyéből, bele a ködbe fejjel, a gyepen kötött ki, hasmánt.
– Megállj! – üvöltötte Uglúk.
Egy pillanat, s kitört a zavar és felfordulás. Pippin fölpattant, és futásnak eredt. Nyomában az orkok. Rövidesen előtte is feketéllett néhány.
– A szökésre semmi remény – gondolta Pippin. – De sikerül tán olyan nyomot hagynom, ami megmarad a nedves földön. – Megkötözött kezével a nyakához kapott, s lekapcsolta köpenyéről a csatot. Elpottyantotta, épp amikor a hosszú karok és kemény karmok megragadták. – Azt hiszem, ez itt hever majd az idők végezetéig – gondolta. – Nem is tudom, miért csináltam. Hiszen ha a többiek megmenekültek, bizonyára Frodóval tartanak valamennyien.
Korbácsszíj tekeredett a lába szárára. Pippin elnyomott egy jajkiáltást.
– Elég! – kiáltotta Uglúk, s odarohant. – Ma még sokat kell loholnia. Csak futtassuk meg mind a kettőt! A korbácsot csak kóstolóba.
– Ez nem minden ám – villant ki a foga fehérje, ahogy Pippinhez fordult. – Ezt nem felejtem el. Majd később kapod meg a fizetséged. Lódulj!

Se Pippin, se Trufa emlékezetében nem maradt meg sok az út hátralévő részéből. A lidércnyomásos álmok és lidércnyomásos ébredések belevesztek a nyomorúság végeláthatatlan alagútjába, amelynek végén egyre halványult a remény. Csak loholtak, loholtak, igyekeztek tartani a tempót, amit az orkok diktáltak, miközben végig-végignyalt rajtuk a ravaszul kezelt korbács. Ha megálltak, vagy elbotlottak, felkapták, s cipelték őket egy darabig.
Az ork-pálinka melege már régen elmúlt. Pippin fázott és szédelgett. Egyszer arcra esett a gyepen. Kemény, karmos kezek ragadták meg és emelték fel tüstént. Megint cipelték, mint a zsákot, amíg el nem sötétült körülötte minden, hogy ez újabb éjszaka sötétje volt-e, vagy egyszerűen a látása homályosult el, nem tudta volna megmondani.
Lármás hangokat észlelt, homályosan: úgy látszik, az orkok jó néhánya pihenőt követelt. Ő érezte, hogy lehajítják a földre, úgy maradt, fekve, amíg csak a sötét álmok el nem ragadták. De a fájdalomtól csak rövid időre szabadult: ott érezte magán újra a könyörtelen vaskezek szorítását. Jó darabig rázkódott, zötykölődött, majd lassan enyhült a sötétség, visszatért az ébredő világra, s rádöbbent, hogy hajnalodik. Harsány parancsszavak röpködtek, s őt durván lehajították a földre.
Ott hevert egy darabig, s küszködött a kétségbeeséssel. Szédelgett a feje, de a testében érzett melegből gyanította, hogy megint csak megitatták. Föléje hajolt egy ork, egy darab kenyeret s egy szelet szárított húst hajított neki. Az áporodott kenyeret mohón befalta, a húst nem. Ki volt éhezve, de annyira nem, hogy megegye a húst, amit egy ork vet neki, a húst, amiről még csak végiggondolni sem merte, hogy minek a húsa.
Felült és körülnézett. Trufa ott volt a közelében. Mellettük egy gyors vizű keskeny folyó. Előttük a hegyek: a fölkelő nap első sugara egy magas csúcsra esett. S a hegy lábánál, a lejtőn, sötét egybemosódó erdő.
Az orkok üvöltöztek, civakodtak, a vita, úgy látszik, már-már a szakításig fajult az északiak és a vasudvardiak között. Néhányan délre, visszafelé mutogattak, néhányan keletre.
– Helyes! – mondta Uglúk. – Küldjétek csak ide őket, hozzám! Több gyilkolás nincs, de megmondtam, ha el akarjátok herdálni, amiért idejöttünk, ám tessék! Én majd megőrzöm. Mint máskor is, a munkát, azt végezze el a harcos uruk-hai. Ha féltek a csikósoktól, fussatok. Fussatok! Ott az erdő! – kiabálta. – Gyerünk! Az egyetlen reményetek! De gyorsan, mielőtt le találok csapni még néhány fejet, hogy a többi észre térjen!
Némi szitkozódás és toporgás után az északiak java része, száznál is több ork, nekilódult, és futásnak eredt, vadul iszkolt a folyóparton a hegyek irányába. A hobbitok ott maradtak a vasudvardiakkal: ezzel a nyolcvan főt ha kitevő, sötét és komor, termetes, füstös képű, ferde szemű orkokból álló, hatalmas íjakkal, kurta, széles pengéjű kardokkal fölfegyverzett bandával. Ott maradt néhány megtermett és merészebb északi ork is.
– Most aztán elbántunk Grisnákkal – mondta Uglúk, de néhányan még az ő követői közül is nyugtalanul tekingettek dél felé.
– Tudom – mondta Uglúk. – Ezek az átkozott csikóslegények szagot fogtak. De ebben te vagy a ludas, Snaga. Neked, meg a többi felderítőnek le kéne vágatni a fülét. De mi harcosok vagyunk. S majd jól belakunk lóhússal, vagy még annál is jobbal.
Ekkor vette észre Pippin, hogy a csapat egyik-másik tagja miért mutogat egyre kelet felé. Arrafelől most nyerítés hangzott, és megint ott volt Grisnák, s a háta mögött vagy két tucat magafajta hosszú karú, karikalábú ork. A pajzsukra festve vörös szem. Uglúk elébük lépett.
– Szóval visszajöttetek? – mondta. – Meggondoltátok magatokat? Mi?
– Visszajöttem, hogy ellenőrizzem, teljesítetted-e a parancsokat, s hogy biztonságban vannak-e a foglyok – felelte Grisnák.
– Gyönyörű! – mondta Uglúk. – De a fáradságod fölösleges. Én, mint parancsnok, gondoskodom róla, hogy a parancsoknak eleget tegyenek. És mi másért fordultál még vissza? Mert hogy nagyon is sietve távoztál. Tán itt felejtettél valamit?
– Egy szamarat – mondta Grisnák. – De van vele néhány kemény fickó, akit kár lenne elveszíteni. És tudom, hogy te bajba viszed őket. Azért jöttem, hogy rajtuk segítsek.
– Pompás! – röhögött Uglúk. – De ha el nem fogott egyszerre a harci láz, a rossz utat választottad. A te utad Lugbúrzba vezet. Jönnek a lovasok. Mi lett a drágalátos nazgûloddal? Csak nem lőttek ki alóla újabb lovat? Látod, ha őt magát is magaddal hoztad volna, annak némi hasznát vennénk – ha felétek mást már nem tudnak kitalálni, csak ezeket a nazgûlokat.
– Nazgûl, nazgûl – mondta Grisnák reszketve, s végignyalta a szája szélét, mintha a szónak rossz íze lenne, s neki nem ízlenék. – Olyasmit veszel a szádra, ami a zavaros álmaidat messze meghaladja, Uglúk – mondta. – Nazgûl! Még hogy mást nem tudnak kitalálni! Egyszer még nagyon megbánod, hogy ezt kiejtetted a szádon. Te majom! – acsargott ádázul. – Tudnod kéne, hogy ők a Nagy Szem szemgolyója. De szárnyas nazgûl még nincs, még nincs. Ő még nem engedi, hogy a Nagy Folyó innenső partján is mutatkozzon. Az még korai. Ők a háborút szolgálják – és más célokat is.
– Úgy látom, sokat tudsz – mondta Uglúk. – Többet, mint amennyi egészséges, azt hiszem. Még az is lehet, hogy ott, Lugbúrzban eltöprengenek: honnan és miért? De addig is, mint általában, a vasudvardi uruk-hai csak végezze el a mocskos munkát. Mit állsz ott és jár a pofád! Szedd össze azt a szemét népedet, aztán lódulj. A többi disznó már az erdő felé inal. Jó, ha utánuk mégy. A Nagy Folyóhoz elevenen úgysem jutsz vissza. Ki innét, a Lovasvégről! De rögtön! A sarkadban leszek.
A vasudvardiak megint fölkapták és a vállukra vetették Trufát és Pippint. A csapat elindult. Loholtak, órák hosszat, csak olykor-olykor álltak meg, hogy a hobbitokat másikuk vegye a vállára. Vagy azért, mert gyorsabbak voltak és keményebbek, vagy mert Grisnák forgatott valamit a fejében, a vasudvardiak utolérték, s részben lehagyták a mordori orkokat. Grisnák népe be volt kerítve. Hamarosan az elöl haladó északiakat is megközelítették. Egyre közelebb volt már az erdő.
Pippin kék-zöld volt, elgyötört, s a feje hozzádörgölődött az őt cipelő ork mocskos tarkójához, szőrös füléhez. A szeme előtt görnyedt hátak, szívós, vastag lábak, föl-le, föl-le, szakadatlanul, mintha húrból-szaruból lennének, csak verték a végenincs idő lidércnyomásos másodperceit.
Délután Uglúk csapata utolérte az északiakat. Azok már tántorogtak a napsütésben, még ha a téli nap fakón és hidegen sütött is: lehorgadt a fejük, lógott a nyelvük.
– Kukacok! – gúnyolódtak a vasudvardiak. – Megfőttetek. A csikósok utolérnek benneteket. Már jönnek! – Grisnák kiáltása bizonyította, hogy ez több, mint tréfa. Mert valóban láthatóvá lettek a sebesen vágtató lovasok, még messze, de az orkokhoz egyre közelebb, úgy söpörtek végig a lapályon, mint az ár, azok felé, akik futóhomokon botorkálnak.
A vasudvardiak Pippin bámulatára megduplázták a sebességet, olyan szörnyű iramot vágtak ki, mintha a vége felé közelednék a verseny. Majd Pippin látta, hogy lemenőben a nap, lebukik a Ködhegység mögé, árnyék nyúlt végig a tájon. Mordor katonái fölkapták a fejüket, s ők is nekieredtek. Az erdő már a közelben sötétlett. Már elhagyták az első fákat. Mind meredekebbé vált a kaptató, de az orkok nem álltak meg. Uglúk is, Grisnák is ordított, s végső erőfeszítésre buzdította őket.
– Még sikerül nekik. Még megszöknek – gondolta Pippin. Elfordította valahogy a fejét, s a szeme sarkából hátrapillantott. Látta, hogy a lovasok kelet felől vágtatva fölzárkóznak, s előrerúgtatnak a síkon. A lenyugvó nap bearanyozta a lándzsájukat, sisakjukat, s meg-megcsillant lobogó szőke hajukon. Bekerítették az ork csapatot, nem engedték szétszóródni, úgy hajszolták végig a folyóparton.
Kíváncsi lett volna, miféle népek ezek. Bár tanult volna többet Völgyzugolyban, kívánta, s többet nézegette volna a földabroszt, meg más efféléket, de akkoriban az út terve, úgy látszott, hozzáértőbb kezekben van, mint az övé. Álmában sem jutott eszébe, hogy egyszer még elszakítják Gandalftól vagy Vándortól. Sőt, Frodótól is. Rohanról mindössze annyi emléke volt, hogy Gandalf lova, Keselyüstök, odavalósi. Ez pedig reménykeltően hangzott.
– De honnét fogják tudni, hogy mi nem orkok vagyunk? – gondolta. – Nem hinném, hogy errefelé valaha is hallottak hobbitokról. Gondolom, örülnöm kéne, hogy ha minden jól megy, ezeket a bestia orkokat most elpusztítják, de arról, hogy megmeneküljek, magamnak kell gondoskodnom. – Mert nagy volt a valószínűsége, hogy őt meg Trufát a foglyulejtőikkel együtt ölik meg, még mielőtt a rohirok rádöbbennek, hogy ők egyáltalán léteznek.
A lovasok némelyike íjász volt, s a vágtató ló hátáról lőtte ki ügyesen a nyilait. Fürgén rajtuk ütöttek, kilőtték a nyilaikat a le-lemaradozó orkokra, s ha azok közül több is elesett, sarkon fordultak, s lemaradtak, hogy az ellenség találomra kilőtt nyilai – mert az orkok megállni nem mertek – el ne érjék őket. Ez többször is megismétlődött, s egy ízben már a vasudvardiak közé is hullottak nyilak. Az egyik ork, épp Pippin előtt elesett, és nem is kelt fel többé.

Leszállt az este, anélkül, hogy a fehérbőrűek csatába bocsátkoztak volna. Már sok ork elesett, de még így is megmaradt vagy kétszáz. Alkonyatra az orkok kis dombocskához értek. Az erdő széle innét már nagyon közel volt, de tovább nem mehettek: a lovasok körülvették őket. Egy kis csoport fittyet hányt Uglúk tilalmára és továbbrohant az erdő felé: csak három tért vissza közülük.
– Nos, itt vagyunk – gúnyolódott Grisnák. – Szép kis vezetés! Remélem, a nagy Uglúk lesz a vezérünk legközelebb is!
– Tegyétek le a félszerzeteket! – rendelkezett Uglúk, Grisnákra ügyet sem vetve. – Te, Lugdús, végy magad mellé két másik harcost, és a foglyokra vigyázz. Megölni nem szabad őket, csak ha a mocsok fehérbőrűek áttörnek ide. Megértetted? Amíg élek, szükségem van rájuk. De fogd be a szájukat, és ne hagyd, hogy kiszabaduljanak. Kösd meg a lábukat is!
A parancsnak azt az utóbbi részét könyörtelenül végrehajtották. De Pippin azt vette észre, hogy most először, Trufa is ott van mellette. Az orkok éktelen lármát csaptak, üvöltöztek, csapkodták a fegyvereiket, s így a hobbitok suttogva szót válthattak végre.
– Nekem már majdnem mindegy – mondta Trufa. – Alig élek. Ha szabadon lennék, se hiszem, hogy el tudnék kúszni.
– Lembas! – suttogta Pippin. – Lembas: nekem még van. És neked? Nem hiszem, hogy a kardunkon kívül bármit is elvettek volna tőlünk.
– Igen, van még a zsebemben – felelt Trufa –, de azt hiszem, teljesen elmorzsálódott. És különben sem tudom a számat a zsebembe dugni.
– Nem is kell. Én... – és itt egy vad rúgás figyelmeztette Pippint, hogy a zaj elült, s az őrök éberek.

Az éjszaka hideg volt és csendes. A dombocska körül, amelyen az orkok összeverődtek, mindenütt apró őrtüzek égtek, a sötétben aranyló vörösen, s mint a gyűrű zárultak körébük. Jó nyílvesszőnyi távolságra voltak, de a lovasok nem bukkantak fel a fényben, s így az orkok hiába lövöldözték el nyilaikat a tűzre, mígnem Uglúk meg nem tiltotta nekik. A lovasok hangot sem adtak. Később, amikor a ködből előbújt a hold, néha-néha láthatóvá vált egy-egy halvány alak, meg-megcsillant a derengő fényben, amint szakadatlan őrútját rótta.
– Megvárják, amíg kisüt a nap, hogy vesszenek meg! – morgott a hobbitok őreinek egyike. – Miért nem intézünk rohamot ellenük, s törünk ki innét együtt? Csak tudnám, hogy Uglúk mit akar.
– Majd megtudod – mordult rá Uglúk a hátuk mögül, odalépve. – Talán bizony azt hiszed, én nem gondolkodom, mi? Hogy vesznél meg. Te sem érsz többet, mint a többi szemét: a kukacok meg a lugbúrzi majmok. Semmi értelme megrohamozni őket. Egy kiáltás, és szétnyílnak, s a síkságon már egyenként vágnak le minket, vannak hozzá elegen, a mocskos csikóslegények.
Ezek a kukacok csak egy dolgot tudnak, mint a fúró úgy hatol a szemük a sötétbe, ahogy hallom. De a fehérbőrűek is jobban látnak éjjel, mint bármelyik ember, és ne feledkezzetek meg a lovaikról! Azok éjszaka még a szelet is látják, vagy legalábbis azt mondják róluk: De egyvalamit még ezek a derék fickók se tudnak! Hogy Mauhúr itt van az erdőben a legényeivel, s bármelyik pillanatban beállíthat.
Uglúk szava láthatólag elég volt, hogy a vasudvardiakat megnyugtassa, de a többi orknak már inába szállt a bátorsága, meg lázongott is. Az orkok is őröket állítottak, de azok egy része a földön heverészett, pihent a jóleső sötétben. Mert ami azt illeti, megint nagyon sötét volt, a hold, nyugaton, sűrű felhők közé rejtőzött, s Pippin alig látott el néhány arasznyira. Az őrtüzek fénye nem ért el a dombig. De a lovasok nem elégedtek meg annyival, hogy várják a hajnalt, s közben pihenni hagyják az ellenséget. A domb keleti oldalán fölcsapó ordítozás azt bizonyította, hogy ott valami baj van. Úgy látszik, néhány rohani orvul a közelükbe lovagolt, lecsúszott a lováról, odakúszott a tábor szélére, leszúrt néhány orkot, s mire Uglúk rohanvást megérkezett, hogy a vakrémületnek elejét vegye, nyomtalanul elpárolgott.
Pippin és Trufa felült. Vasudvardi őreik ugyanis Uglúkkal tartottak. De ha a hobbitok netán arra gondoltak, hogy megszöknek, e reményük nyomban füstbe ment. Egy hosszú, szőrös kéz ragadta meg őket a nyakuknál fogva, és húzta egymás mellé. A homályban fölismerték, hogy az ott kettőjük között Grisnák busa feje és ronda pofája, az arcukon érezték undorító lélegzetét. Aztán tapogatni kezdte őket. Pippin megborzongott, ahogy a hideg, kemény ujjak végigfutottak a hátán.
– Nocsak, picikém – suttogta Grisnák. – Élvezitek ezt a kis pihenést? Vagy nem? A hely talán egy csöppet kellemetlen: kardok és korbácsok az egyik oldalt, csúf lándzsák a másik oldalt! A kicsik sose ártsák bele magukat a nagyok dolgába! – Ujjai tovább tapogatództak. Szeme, mint sápadtan izzó tűz.
A gondolat úgy hasított Pippin agyába, mintha egyenest az ellenség sürgető gondolatát kapta volna el: Grisnák tud a Gyűrűről! Azt keresi, miközben Uglúknak dolga van: nyilván magának szeretné megkaparintani. Hideg félelem költözött Pippin szívébe, ugyanakkor azon törte a fejét, miként vehetné hasznát Grisnák sóvárgó vágyának.
– Nem hiszem, hogy itt megtalálnád – suttogta. – Nem olyan könnyű azt megtalálni.
– Megtalálni? – mondta Grisnák, ujja abbahagyta a tapogatást, és megragadta Pippin vállát. – Mit? Miről beszélsz, picikém?
Pippin egy pillanatra elnémult. Majd a sötétben egyszerre kiszaladt a hang a száján: – Gollam, Gollam. Semmiről, drágaságom.
A hobbitok érezték, hogy Grisnák ujja összerándul. – Hohó! – sziszegte halkan. – Tehát erre gondolsz, mi? Hohó! Igen-igen veszélyes, picikém.
– Talán – mondta Trufa, mert megértette, mi jár Pippin agyában, és éberen figyelt. – Talán, s nem is csak miránk. Akkor is, te tudod legjobban, hogy neked mi éri meg. Kell vagy nem kell? És mit adnál érte?
– Hogy kell-e? Hogy kell-e? – mondta Grisnák, mintha zavarban lenne, de a keze remegett. – S hogy mit adnék érte? Mire gondolsz?
– Én arra – mondta Pippin, s gondosan megválogatta a szavait –, hogy semmi értelme a sötétben tapogatóznod. Mi sok időt és gondot megtakaríthatunk neked. De először vedd le a lábunkról a kötelet, mert addig nem csinálunk semmit és nem mondunk semmit.
– Drága kis kényes bolondjaim – szisszent rá Grisnák –, a kellő időben úgyis kiszednek belőletek mindent, amit tudtok, és elszednek tőletek mindent, amitek van, mindent! Majd azt kívánjátok, bár lenne több is, amit elmondhattok a Kihallgatónak, de mennyire, hogy azt; nemsokára! Mi nem szoktuk elsietni a kihallgatást. De mennyire, hogy nem! Mit gondoltok, miért tartottak életben titeket? Drága picikéim, nagyon kérlek, higgyetek nekem, ha azt mondom, hogy nem jószívűségből: ez nem tartozik Uglúk gyöngéi közé.
– Nem nehéz elhinnünk – mondta Trufa. – De még nem értetek haza a zsákmánnyal. S valahogy úgy érzem, történjék akármi, ezen az úton magad sem érsz haza. Ha megérkezünk Vasudvardba, nem a nagy Grisnák lesz az, aki a hasznot lefölözi. Szarumán magának tart meg mindent, amit csak talál. Ha magadnak is akarsz valamit, itt az ideje, hogy megegyezzünk.
Grisnák kezdett kijönni a sodrából. Szarumán neve, úgy látszik, különösen dühítette. Telt az idő, és a zűrzavar úgy-ahogy elült. Bármelyik pillanatban visszaérkezhetett Uglúk vagy valamelyik vasudvardi. – Itt van nálatok... valamelyikteknél? – röffent rájuk.
– Gollam, Gollam! – mondta Pippin.
– Oldd ki a lábunkon a kötelet! – mondta Trufa. Érezték, hogy az ork egész teste reszket. – Rohadjatok meg, mocsok kis férgek! – sziszegte. – Kioldani a lábatokon a kötelet? Minden inat kioldok a testetekben. Tán azt hiszitek, nem tudlak átkutatni csontig? Átkutatni! Reszkető ízekre szedlek. Nem szorulok én a lábatokra, hogy titeket elsuvasszalak innét – s mindenestül az enyimek legyetek!
Elkapta őket, váratlanul. Hosszú karja és válla félelmetesen erős volt. Hóna alá fogta egyiküket is, másikukat is, s dühösen az oldalához szorította, mancsa a szájukra tapadt. Majd görnyedten előreszökkent. Szélsebesen, nesztelenül haladt, míg a dombocska széléhez nem értek. Ott kinézett egy rést az őrök között, s mint egy gonosz árnyék suhant az éjszakába, le a lejtőn, nyugat felé, a folyóhoz, oda, ahol az az erdőből kilépett. Arra, a nagy tisztáson, egyetlen őrtűz égett.
Talán tíz lépést ha tett, megállt, óvatosan körülnézett, s fülét hegyezte. Se látni, se hallani nem lehetett semmit. Lassan továbbosont, szinte kétrét hajolva. Majd leguggolt, és hallgatózott. Fölállt, mint aki elszánta magát, hogy nekiered. Ekkor azonban egy lovas ember fekete alakja magasodott fölébe, jobb felől. A ló felhorkant, és visszahőkölt. Az ember elkurjantotta magát.
Grisnák elvetette magát a földön, és maga alá húzta a hobbitokat, aztán kivonta a kardját. Nem kétséges, meg akarta ölni a foglyait, nehogy megszökjenek vagy kiszabadítsák őket, de erre már nem került sor. A kard halkan megcsendült, s ahogy a tőlük balra égő távoli tűz fénye ráesett, csillant egyet. A sötétből nyílvessző süvített elő, vagy a célzás volt hajszálpontos, vagy a sors vezette, de épp Grisnák jobb kezét fúrta át. Elejtette a kardot, és fölsikoltott. Gyors patadobogás, és Grisnák még föl se pattant, hogy meneküljön, már a paták alatt volt, a testében meg lándzsa. Ocsmány, reszketeg kiáltást hallatott, majd elnyúlt, mozdulatlanul.
A hobbitok a földhöz lapultak, ahogy Grisnák otthagyta őket. Újabb lovas közeledett, vágtában, bajtársa segítségére. Hogy azért-e, mert a szeme kivételesen jó volt, vagy mert más érzék vezette, a ló megemelte a lábát, és könnyedén átszökkent fölöttük, lovasa nem vette észre őket, ahogy a tünde-köpeny alatt egy pillanatra döbbenten és ijedtükben mozdulatlanul lekuporodtak.
Trufa végül megmoccant, és odasúgta Pippinnek: – Eddig rendben, de hogy ússzuk meg mi, hogy föl ne nyársaljanak?
Szinte azonnal megjött a válasz. Grisnák jajgatása fölriasztotta az orkokat. A dombon támadt üvöltözésből és sikongatásból ítélve a hobbitok sejtették, hogy fölfedezték az eltűnésüket, s Uglúk valószínűleg lecsapott még egynéhány fejet. Majd egyszerre ork-hangok feleltek az üvöltözésre jobb felől, az őrtüzek körén kívülről is, az erdő és a hegyek irányából. Nyilván megérkezett Mauhúr, és megrohamozta az ostromlókat. Patadobogást hallottak. A lovasok szűkre vonták a kört a dombocska körül, vállalták az ork-nyilak kockázatát, hogy a kitörést megelőzzék, s egy osztaguk ellovagolt, hogy az újonnan jöttekkel leszámoljon. Trufa és Pippin rádöbbent, hogy mozdulnia sem kell, máris kívül van a körön: hogy közöttük és a szabadság közt semmi.
– Nos – mondta Trufa –, ha a lábunk, kezünk szabad lenne, most megléphetnénk. De nem érem el a bogot, és elharapni sem tudom.
– Ne is próbáld – mondta Pippin. – Már mondani akartam, hogy nekem sikerült kiszabadítanom a kezemet. Ez a hurok csak hamuka. De nem ártana, ha mindenekelőtt bekapnál egy darabka lembas-t.
Lehúzta a hurkot a csuklójáról, s kihalászott a zsebéből egy csomagot. Az ostya elmorzsálódott, de jó volt még a falevél-csomagolásban. Mindketten megettek vagy két-három darabot. A lembas visszaidézte a szép arcok emlékét, a nevetést, a távoli gyönyörű napok kiadós étkezéseit. Egy darabig elgondolkozva majszolgatták, ültek a sötétben, oda, sem figyeltek a csatazajra, a kiáltozásokra. Pippin talált vissza előbb a jelenbe.
– Mennünk kell – mondta. – Egy pillanat! – Grisnák kardja ott hevert a keze ügyében, de nehéz volt ahhoz, hogy hasznát vette volna, így hát előrekúszott, átkutatta a kobold ruháját, s egy éles kést húzott ki a hüvelyéből. Sietve elvágta a köteleiket.
– Ezzel hát meglennénk – mondta. – Ha egy kicsit fölmelegedtünk, talán már talpra tudunk állni, és menni fog a gyaloglás is. Most mindenesetre jobb lesz, ha kúszva indulunk el.
Kúsztak. A gyep mély volt és sűrű, s ez jól jött nekik, de ez akkor is lassú és fáradságos ügynek ígérkezett. Az őrtüzet messze elkerülték, s csak kicsinyenként araszoltak előre, amíg a folyóhoz nem értek, amelynek vize a fekete fák árnyékában csobogva mosta a meredek partot. Ott visszanéztek.
A zaj elült. Mauhúrt s a „legényeit” nyilván megölték vagy elkergették. A lovasok visszatértek néma, baljós őrszolgálatukhoz. Ami már nem tart soká, hiszen az éjszaka a végére jár. Keleten, ahol tiszta volt az égbolt, az ég alja már szürkült.
– El kell rejtőznünk – mondta Pippin –, ha nem akarjuk, hogy meglássanak. Csöppet sem vigasztal, ha a lovasok a halálunk után fölfedezik, hogy mi nem is vagyunk orkok. – Fölállt, s toporgott. – Ez a kötél úgy vágott, mint a drót, de kezd már a lábam fölmelegedni. Majd csak elbicegek valahogy. S te hogy vagy, Trufa?
Trufa fölállt. – Hát – mondta –, majdcsak sikerül nekem is. Ez a lembas életet önt az emberbe. S ez valahogy egészségesebb érzés, mint az ork-pálinka melege. Csak tudnám, miből készül. Bár lehet, hogy jobb nem tudni. Igyunk egy korty vizet, hogy még az ízét is kimossuk a szánkból.
– De ne itt. Itt meredek a part – mondta Pippin. – Menjünk tovább.
Megfordultak, s lassan, ballagva elindultak a folyóparton. A hátuk mögött, keleten, már világosodott. Mentükben összevetették a megfigyeléseiket. Lévén hobbitok, olyan félvállról emlegették, ami azóta történt velük, hogy fogságba estek, hogy ha történetesen hallja valaki, szavaik alapján nem sejtheti, milyen kegyetlen szenvedéseket éltek át, milyen iszonyú veszélyben forogtak, s hogy reményüket vesztve mentek a kínhalál elébe, s nagyon jól tudják, most is édeskevés a reményük, hogy barátokra vagy biztonságra találjanak.
– Úgy látom, jól megálltad a helyed, Tuk uram – mondta Trufa. – Kis híján egy egész fejezet jut majd rád Bilbó könyvében, no persze, ha alkalmam lesz rá, hogy beszámoljak rólad. Ez jó munka volt: kivált, hogy kitaláltad annak a szőrös csibésznek a szándékát, és ellene fordítottad. Csak tudnám, követi-e valaki a nyomunkat, és a csatot megtalálja-e valaki. Én az enyémet nagyon nem szeretném elveszíteni, de félek, hogy a tied egyszer s mindenkorra odavan.
– Azt hiszem, ugyancsak szedhetem a lábam, hogy utolérjelek. Igen, most Borbak öcsém jár elöl. De most jövök én: azt hiszem, fogalmad sincs, merre járunk, de én Völgyzugolyban hasznosabban töltöttem az időm, mint te. Hát az Entséd nyugati partján. Az ott előttünk a Ködhegység boldogabbik vége, és ez itt a Fangorn-erdő.
Alighogy ezt elmondta, már ott magasodott előttük az erdő sötét szegélye. Mintha az éjszaka a hatalmas fák alatt talált volna menedéket, s oda kúszott volna be a közeledő hajnal elől.
– Előre, Borbak uram! – mondta Pippin. – Vagy vissza. Mert a Fangorntól mindenki óvott minket. S aki annyit tud, mint te, ezt csak nem felejtette el?
– Nem is – mondta Trufa. – Csak épp hogy még az erdőbe is jobban kívánkozom, mint vissza, a csata kellős közepébe.

Ő ment elöl, a vénséges vén fák roppant ágai alatt. Nagy, lengő zuzmószakáll lógott le róluk, s ingott, csapkodott a szélben. Onnan kandikáltak ki a hobbitok az erdő homályából, vissza a lejtőre, két bujkáló kicsi alak a félárnyékban, afféle gyerek-tündék az idő mélyéből, amint a Vadonból csodálkozva lesik Első Hajnalukat.
Messze távol, a Nagy Folyó és a Barna Föld fölött, számtalan mérföldre tőlük, lángvörösen köszöntött be a hajnal. Harsányan felrivalló vadászkürtök köszöntötték: A rohani lovasok egyszerre megelevenedtek. Kürtszóra kürtszó felelt.
Trufa és Pippin a hideg hajnali levegőben világosan hallotta a csatamének nyerítését, s az embercsapat váratlanul felhangzó énekszavát. A nap karéja, izzó tűzív, fölbukkant a föld szegélyén. Majd a lovasok eget verő ordítással indultak rohamra kelet felől, vértjükön, lándzsájukon vörösen csillant a nap. Az orkok üvöltöttek, s kilőtték valamennyi megmaradt nyílvesszőjüket. A hobbitok látták, hogy a lovasok némelyike elbukik, de a roham nem tört meg, fölért a dombra, átcsapott rajta, a lovasok odatúl megfordultak, s újabb rohamot indítottak visszafelé. Az életben maradt betolakodók java része megtört és futásnak eredt erre-arra, a lovasok egyenként kergették a halálba őket. De egy banda, mint a fekete ék, együtt maradt és elszántan tört az erdő felé. Föl a lejtőn, egyenest a leskelődő hobbitoknak. Mind közelebb-közelebb, már biztosnak látszott, hogy egérutat nyernek, három lovast is lekaszaboltak, aki megpróbálta útjukat állni.
– Túl soká leskelődtünk – mondta Trufa. – Ez Uglúk. Semmi kedvem viszontlátni. – A két hobbit sarkon fordult, s bemenekült az erdő homályos mélyére.
Így aztán nem voltak szemtanúi az utolsó összecsapásnak, mikor Uglúkot utolérték és sarokba szorították épp a Fangorn szegélyén. Ott vágta öt le utolsónak Éomer, Rohan harmadik seregvezére, aki leszállt a nyergéből és kard kard ellen vívott meg vele. S a széles réten a sas szemű lovasok fölhajtották valamennyi orkot, aki a gyűrűből megmenekült, s még volt ereje futni.
Majd, miután elesett bajtársaik fölé földhalmot emeltek, s dicsőségükre éneket mondtak, a lovasok roppant máglyát raktak, s szétszórták ellenségeik hamvait. Így ért véget az orkok betörése, s erről sem Mordorban, sem Vasudvardban nem kaptak semmi hírt, ám a máglya füstje égre szállt, és sok éber szem volt a tanúja.

4. fejezet
Szilszakáll

Közben a hobbitok mind beljebb-beljebb hatoltak a Fangornba, a folyó mentén nyugatnak, a hegyoldalak felé, amilyen gyorsan csak hagyta a sötét és kusza erdő. Félelmük az orkoktól lassan elpárolgott, s a léptük is lassult. Furcsa, fojtogató érzés lett úrrá rajtuk, mintha a levegő gyér vagy kevés lett volna ahhoz, hogy lélegzetet vegyenek.
Trufa végül megállt. – Így nem tudunk továbbmenni – mondta: – Muszáj egy kis levegőt szívnom.
– Gyerünk, igyunk egyet – mondta Pippin. – Már kiszáradok. – Lemászott egy nagy fa vastag, vízbe lógó gyökerén, a víz fölé hajolt, s megmerítette a tenyerét. A víz tiszta volt és hideg, jó néhány korttyal megivott belőle. Trufa követte. A víz fölfrissítette őket, úgy érezték, a szívük is felvidult tőle, egy darabig elüldögéltek a parton, fájó talpukat, lábuk szárát bele-belelógatták a vízbe, s közben a néma, egymás mögött sorakozó fákat nézegették, amelyek körös-körül szürke félhomályba vesztek.
– Talán csak nem kavartatok meg még minket teljesen? – mondta Pippin, s nekidűlt egy vén fatörzsnek. – Ha mást nem, hát a víz folyását mindig követhetjük, akár Entséd a neve, akár más, s amerre jöttünk, ki is juthatunk innét.
– Ki, ha a lábunk bírja – mondta Trufa –, és ha lélegzethez jutunk.
– Hát, idebenn aztán minden homályos és fülledt – hagyta rá Pippin. – Valahogy arra a régi szobára emlékeztet a Tukok egykori házában, odahaza Tukbányán, a Szmiálban, hatalmas üreg volt, ahol a bútorokat sose mozdították, és semmit nem változtattak nemzedékeken át. Azt mondják, az Öreg Tuk élt ott sok-sok éven át, s közben a szoba meg ő együtt vénült és kopott meg – de aztán se változtattak rajta semmit, hogy ő meghalt, száz évvel ezelőtt. Az Öreg Geronciusz az én ükapám volt: elég rég hát. De az semmi ahhoz képest, hogy ezt az erdőt milyen vénnek érzem. Nézd ezt a sok könnyező, kúszó zuzmószakállat, zuzmóbajuszt! És a legtöbb fa mintha félig tele lenne soha le nem hullt rongyos és száraz levelekkel. Micsoda összevisszaság! El nem tudom képzelni, milyen lehet itt a tavasz, ha ugyan van itt valami ilyesmi egyáltalán, hát még azt, hogy milyen a tavaszi nagytakarítás.
– De a nap azért néha-néha bekukucskál – mondta Trufa. – Ez egyáltalán nem olyan, amilyennek Bilbó a Bakacsinerdőt leírta. Az koromsötét és fekete, és mindenféle feketejószág otthona. Ez csak homályos és olyan nagyon erdő. Még elképzelni is nehéz, hogy itt állatok élnének, vagy akár csak hosszabb ideig megmaradnának.
– Nem, és hobbitok sem – mondta Pippin. – És az a gondolat sincs ínyemre, hogy megpróbáljunk átvágni rajta. Ennivaló semmi, azt hiszem százmérföldnyire. Hogy állunk elemózsiával?
– Szűkösen – mondta Trufa. – Úgy futottunk el, hogy nem volt nálunk más, csak néhány maradék lembas, otthagytuk minden egyebünket. – Megnézték, mennyi tündeostyájuk maradt: talán ha öt napra szűkösen elegendő morzsa, ennyi volt az egész. – És se takaró, se pokróc – mondta Trufa. – Mehetünk akármerre, éjszaka fázni fogunk.
– Hát, ideje már eldönteni, merre induljunk – mondta Pippin. – Már jócskán reggel lehet.
Ekkor vették észre a sárga fényt, amely távolabb bukkant fel az erdőben, mintha a napsugarak, mint megannyi dárda döfték volna át az erdő mennyezetét.
– Nicsak! – mondta Trufa. – Miközben mi a fák alatt jártunk, a nap talán előbújt a felhők mögül, vagy elég magasra hágott, hogy felülről kandikáljon be valamelyik lyukon. Nincs is messze, gyerünk, nézzük meg!
Messzebb volt, mint hitték. A talaj meredeken emelkedett, s egyre kövesebb lett. Ahogy továbbmentek, mindjobban kivilágosodott, s hamarosan egy sziklafal előtt találták magukat: hegyoldal lehetett, vagy egy távoli hegység itt kibújt hosszú nyúlványa. Fa nem nőtt rajta, sziklaszínére hullott a nap. A lábánál nőtt fák gallyai mereven, mozdulatlanul nyújtózkodtak, mintha a meleget próbálnák elérni. Ahol az előbb még minden viharvert, szürke volt, most mélybarnák csillantak, s a fák szürkésbarna kérge simán fénylett, akár a bőr. A fák rügyei halovány fűzölden izzottak: a kora tavasz vagy annak futó látomása vette körül őket.
A kőfalon valami lépcsőfélét találtak: talán a természet alkotta, az idő véste a kőbe, hisz nyers volt és egyenetlen. Magasan fenn, szinte az erdő fáinak csúcsával egy szinten, párkány húzódott a szirt oldalában, s egy szikla nyúlt fölébe, nem nőtt rajta semmi, csak a szélén valami csenevész fű és gyom, s egy csonka vén fa, amelynek már csak két ága volt meg, szinte olyan volt, mintha egy megrokkant vénember állna ott, s pislogott volna a reggeli napfénybe.
– Oda pedig fölmegyünk! – jelentette ki vidáman Pippin. – Jólesik majd egy lélegzetvételnyi levegő s egy pillantás a tájra.
Kézzel-lábbal felkapaszkodtak a sziklára. Ha a lépcsőt úgy vágták a kőbe, hát hosszabb lábnak szánták, mint az övék. Olyan lelkesek voltak, hogy még azt sem vették észre, milyen döbbenetesen gyorsan gyógyulnak a fogságban szerzett sebeik, horzsolásaik, s milyen rohamosan tér vissza az életerejük. Felértek végre a párkány szélére, a vén fatörzs lábához, ott kihúzták magukat, megfordultak, hátukat nekivetették a kőnek, mély lélegzetet vettek, s elnéztek kelet felé. Látták, hogy jó három-négy mérföldet tettek meg a rengetegben, a fák koronájának színe meredeken lejtett alá a lapályra. Ott, közel az erdő széléhez, fekete füst kanyargott az égre, s foszlott, sodródott őfeléjük.
– Változik a szél – mondta Trufa: – Megint keletre fordul. Hideg van idefent.
– Az – mondta Pippin. – Félek, hogy ez csak múló csillogás, és megint elszürkül minden. De kár! Pedig napfényben még ez a bozontos vén erdő is milyen más! Szinte tetszik nekem.
– Szinte tetszik! Ez szép. Módfelett kedves vagy – mondta egy idegen hang. – Forduljatok meg, hadd lássam az arcotokat. Ti szinte nem tetszetek nekem, de ne siessük el a dolgot. Gyerünk, megfordulni! – Egy-egy nagy, bütykös kéz nehezedett mindkettőjük vállára, s fordította meg szelíden, de ellenállhatatlanul, majd két irdatlan kar emelte magasra őket.
Döbbenetesen rendhagyó arcot láttak maguk előtt. Emberforma, vagy még inkább trollforma alakhoz tartozott, amely majdnem háromszor akkora volt, mint egy ember, zömök, busa fejű, nyaka szinte semmi. Hogy az a zöldesszürke fakéregszerű valami, amit viselt, ruha volt-e vagy a bőre, nehéz lett volna megmondani. Egy biztos: karja, a törzséhez közel, nem volt ráncos, hanem sima barna bőr borította. Hatalmas lábán hét-hét ujj. Álla táján hosszú ősz szakáll, bozontos, tövében a szála majdnem gallyvastagságú, a végén már finom és mohos. De a hobbitok pillanatnyilag alig láttak belőle mást, mint a szemét. Ez a mélyen ülő két szem nemcsak vizsgálgatta őket, lassan és komolyan, hanem a veséjükig látott. Barna volt és zölddel futtatott. Pippin utóbb is gyakran próbálkozott, hogy leírja, mi volt az első benyomása róla.
– Az ember úgy érezte, hogy mélységesen mély kút van mögötte, teli időtlen idők emlékeivel, s hosszú, lassú, kitartó gondolatokkal, de a bogarában a jelen szikrázott: mint ahogy a nap csillog egy roppant fa felső levelein, vagy egy mély tó vizének a fodrain. Nem tudom, de valahogy az az érzésem támadt, hogy ez a valami a földből nőtt ki, vagy hogy is mondjam? Alszik, vagy épp csak hogy létezik valahol a legeslegfelső levelek és a gyökerek hegye között, a föld mélye és a magas ég között, aztán egyszer csak életre kel, és ugyanazzal a ráérős gonddal vesz szemügyre, amivel a maga legbensőbb gondolatait firtatja időtlen idők óta.
– Hrumm, hrumm – morogta a hang, a mély, fatrombita-hang. – Igazán különös! Csak semmit sem elsietni – ez az én jelszavam. De ha történetesen előbb veszlek észre titeket, mint hogy a hangotokat hallom – mellesleg: tetszett a hangotok, kellemes hangocska, valamire emlékeztet, csak nem tudom, mire – egyszerűen eltaposlak titeket, mert afféle kicsi orkoknak nézlek, s csak utóbb veszem észre, hogy tévedtem. Furcsák vagytok, igazán furcsák. Gyökér legyek, ha nem nagyon furcsák!
Pippin, bár még mindig csodálkozott, már nem félt. E szemek előtt valami különös izgalmat érzett, de félelmet nem. – Ha szabad kérdeznem – mondta –, te ki vagy? És mi vagy?
Különös tekintet ült ki a vén szemekbe, valamiféle óvatosság, mintha egy mély kútra fedő került volna. – Hrum, nohát – felelt a hang –, Ent vagyok, vagyis hát úgy szoktak hívni. Igen, Entnek. – Az Entnek – mondhatnám a ti nyelveteken. Más nyelven Fangorn a nevem, megint mások Szilszakáll-nak hívnak. A Szilszakáll az jó lesz.
– Az Ent? – kérdezte Trufa. – Az mit jelent? És te hogy hívod magad? Mi az igazi neved?
– Hohó! – felelt Szilszakáll. – Hohó! Még mit nem? Ne olyan sietve. Most én kérdezek. Ez itt az én földem. Ti kik vagytok, azt szeretném tudni. Nem tudlak hova tenni titeket. Úgy látszik, nem vagytok rajta azon a régi névsoron, amit fiatalkoromban megtanultam. De az már réges-rég volt, s azóta lehet, hogy új névsort készítettek. Lássuk csak. Lássuk csak. Hogy is hangzott?

Tanuld e tant, Eleven Lényekét!
Négy nevet mondj, a szabad emberekét:
A legrégebbiek a tünde-ivadékok,
Turkáló törpök, házuk homályos,
Föld-fia entek, kőszál-vének:
Halandó ember, lovak ura:

Hm, hm, hm

Búvárló hód, szökkenő bak,
Méh-vadász medve, küzdő kan,
Kopó kajtat, nyúl fél s nyargal...

hm, hm

Sas az égben, ökör réten,
Szarvas bika, bukó sólyom,
Hószín hattyú, hideg kígyó...

– Hm, hm, hm-hm, hogy is volt csak? Rum-tum-rum-tum, rumti-tum-tum. Hosszú névsor volt. De ti valahogy nem illetek bele sehol.
– Úgy látszik, mi minden régi névsorból és régi énekből kimaradtunk – mondta Trufa. – Pedig már régen megvagyunk. Mi, hobbitok.
– Miért ne írnánk hozzá egy új sort? – kérdezte Pippin.

Félszerzet hobbit, üreg lakója

– Tedd a négy közé, közvetlenül az ember után, s már meg is van.
– Hm. Nem rossz, nem rossz – mondta Szilszakáll. – Így már megteszi: Szóval, ti üregekben laktok? Mi? Ez jól hangzik, s nagyon helyénvalónak. És ki nevezett el benneteket hobbitok-nak? Ez valahogy nem tündéül van. Pedig minden régi szót a tündék alkottak: ők kezdték az egészet.
– Senki. Mi magunkat neveztük el – mondta Pippin.
– Hmm-hm. Nocsak. Ne olyan sietve. Szóval magatok hívják hobbitnak magatokat? De ezt nem volna szabad akárkinek megmondani. Ha nem vigyáztok, még elveszítitek az igazi neveteket.
– Erre nem nagyon vigyázunk – mondta Trufa. – Ami azt illeti, én Borbak vagyok, Borbak Trufiádok, bár majd mindenki Trufának szólít.
– Én meg Tuk vagyok, Tuk Peregrin. De általában Pippinnek hívnak, vagy csak egyszerűen Pipnek.
– Hm, azt látom, hogy hamari népek vagytok – mondta Szilszakáll. – Megtisztel a bizalmatok, de nem szabad mindenkiben mindjárt megbízni. Tudjátok, az egyik ent ilyen, a másik ent olyan, meg aztán vannak entek, akik olyanok, mintha entek lennének, pedig, hogy úgy mondjam, nem is azok. Én majd Trufának és Pippinnek szólítalak, ha megengeditek. Szép név mind a kettő. Mert én aztán nem mondom meg nektek az igazi nevemet. Nem én, egyelőre a világért sem. – Különös, félig ravaszkás, félig nevetős tekintet csillant meg zölden a szemében. – Egyrészt, mert az nagyon is soká tartana, az én nevem, ahogy telik az idő, egyre nyúlik, s én már régen élek, nagyon régen, így hát az én nevem olyan, mint az idők sora. Az igazi nevek az én nyelvemen, óentül, mindent elmondanak, ami a viselőjükkel történt. Szép nyelv, csak sokáig tart rajta kimondani valamit, így hát nem is mondunk úgy semmit, csak ha megéri az időt, hogy kimondjuk vagy meghallgassuk.
– De most – és a szeme igencsak csillogóvá és jelenkorivá lett, mintha csak összezsugorodott, majdnem hogy élessé vált volna – mi folyik a világban? Mit csináltok ti ott? Sok mindent látok és hallok (és szagolok és tapintok) erről a... erről a... a lalla-lalla-rumba-kamanda-lind-orburúma. Bocsássatok meg, ez annak a névnek egy része, amit én adtam neki, nem tudom, hogy más nyelveken milyen szót használnak rá, tudjátok, arra, amin most vagyunk, ahol állok és kinézek a szép reggeleken. És gondolkozom a Napon, az erdőn túli füvön, a lovakon, a felhőkön, az egész kibomló világon. Mi folyik ott? Gandalf miben töri a fejét? És ezek a... burárum... – mély, dübörgő hangot adott, mint egy rosszul hangolt orgona-...ezek az orkok meg az a kölyök Szarumán ott Vasudvardban? Én kedvelem a híreket. Mondjátok, csak ne túl sietősen.
– Rengeteg minden folyik ott – mondta Trufa –, s még ha igyekeznénk sietősen mondani, akkor is soká tartana, hogy mindent elmondjunk. De te azt mondod, hogy ne sietősen. Hát mondhatnék én neked valamit sietősen? Nem veszed sértésnek, ha megkérdezem, mit akarsz kezdeni velünk? S melyik oldalon állsz? És Gandalfot ismerted-e?
– Igen, igen, ismerem. Az egyetlen mágus, aki valóban szíveli a fákat – mondta Szilszakáll. – Ti ismeritek?
– Igen – mondta szomorúan Pippin. – Jó barátunk volt, és a vezetőnk.
– Akkor felelhetek a többi kérdésedre is – mondta Szilszakáll. – Nem akarok kezdeni veletek semmit, ha ezt úgy értitek, hogy az engedélyetek nélkül tennék akármit. De az lehet, hogy majd együtt teszünk. Oldalakról meg nem tudok. Én a magam útját járom, de ti is velem tarthattok egy darabig. Ám mintha úgy emlegettétek volna Gandalf mestert, mint akinek a története már véget ért.
– Sajnos, úgy – mondta Pippin szomorúan. – A történet ugyan folytatódik, de Gandalf, sajnos, kimarad belőle.
– Ugyan már! – mondta Szilszakáll. – Hmm-hmm.
Elhallgatott, s hosszan nézte a hobbitokat. – Hmm-hmm, nem tudjátok, mit beszéltek. Ugyan-ugyan.
– Ha többet is kívánsz hallani róla – mondta Trufa –, nagyon szívesen elmondjuk neked. Lennél szíves talán letenni minket? Nem ülhetnénk le ide a napra, együtt, amíg elmondjuk? Bizonyára fáraszt, hogy a karodon tartasz.
– Fáraszt? Én nem vagyok fáradt. És sose fáradok el. És nem ülök le. Én... hm... nem vagyok éppen hajlékony. De oda... oda... igazán besüt a nap. Hagyjuk hát itt ezt a... hogy is hívjátok ti?
– Dombot? – próbálkozott Pippin.
– Párkányt? Lépcsőfokot? – próbálkozott Trufa.
Szilszakáll elgondolkozva ismételgette a szavakat: – Dombot. Igen, ez az. De elég elsietett szó olyasmire, ami azóta itt áll, hogy a világnak ez a része alakot öltött. Mindegy. Hagyjuk itt, és menjünk.
– Hova megyünk? – kérdezte Pippin.
– Az én otthonomba, vagyis hogy az egyik otthonomba – felelte Szilszakáll.
– Messze van?
– Nem tudom. Ti talán azt mondanátok. De nem mindegy?
– Mert tudod, mi elvesztettük mindenünket – mondta Trufa. – És ennünk is alig van valamit.
– Ó! Hm. Ezen ne fájjon a fejetek – mondta Szilszakáll. – Majd adok én nektek inni, amitől hosszú-hosszú ideig zöldek maradtok és nőni fogtok. És ha úgy határozunk, hogy elválunk egymástól, akkor ott teszlek le titeket a hazámon kívül, ahol nektek tetszik. Gyerünk!
A hobbitokat gyöngéden, de biztosan megtartva a két karja hajlatában, Szilszakáll fölemelte először az egyik, majd a másik hatalmas lábát, s odament a párkány szegélyéhez. A gyökérforma lábujjak megkapaszkodtak a kőben. Majd vigyázva és ünnepélyes lassúsággal lelépegetett a lépcsőn, egészen a Vadon padmalyáig.
Ott hosszú, kimért léptekkel elindult a fák közt, mind beljebb és beljebb az erdőben, mindig a folyóhoz tartva magát, egyre csak föl, föl, a hegyek irányában. A fák közül sok mintha aludt volna, vagy úgy nem vett tudomást róla, mint akárki másról, aki mellette elmegy, de egyik-másik megremegett, s az ágait fölébe tartotta, amint megjelent. S miközben mentek, Szilszakáll egyfolytában beszélt magában, dőltek belőle a hosszú, egybefolyó, zsongító hangok.
A hobbitok hallgattak egy darabig. Valahogy, bármilyen furcsa is, kényelemben és biztonságban érezték magukat, s rengeteg mindent kellett végiggondolniuk, megtudniuk. Végül Pippin volt az, aki meg mert szólalni.
– Bocsáss meg, Szilszakáll – mondta –, kérdezhetnék valamit? Miért óvott minket Celeborn az erdődtől? Azt mondta, ne kockáztassuk meg, hogy belegabalyodjunk.
– Hmm, azt mondta? – dörmögött Szilszakáll. – Én is azt mondtam volna, ha innét mentek oda. Ne kockáztassátok meg, hogy belegabalyodjatok Laurelidórianba! Valamikor ugyanis így hívták a tündék, de utóbb kurtább nevet adtak neki: most Lothlórien-nek hívják. Talán igazuk van: hogy elhal, s nem növekszik. Valamikor réges-régen az Éneklő Arany Völgye volt. Ma Álomvirág. Bizony ám! De akkor is fura egy hely, ahova nem merészkedhet be akárki. Meg vagyok lepve, hogy ti egyáltalán kikerülhettetek onnét: ez már sok-sok éve nem esett meg idegennel. Fura föld az. Mint ez is itt. Ide szomorkodni járnak a népek. Úgy ám, szomorkodni. Laurelindórinan lindelorendor malinornélion ornemalin – dúdolta magában. – Azok ott, azt hiszem, kiesnek a világból – mondta. – Sem ez az ország itt, sem más, az Aranyerdőn kívül, nem ugyanaz már, mint volt Celeborn ifjúkorában. Mégis:
Taurelilómea-tumbalemorna Tumbaleteuréa Lóméanór, ahogy azt mondani szokták. Minden megváltozott, de van, ami itt-ott még igazi.
– Mire gondolsz? – kérdezte Pippin. – Mi az, ami igazi?
– A fák és az entek – mondta Szilszakáll. – Én magam sem értek meg mindent, ami történik, így hát megmagyarázni sem tudom. Némelyikünk még ma is igazi ent, s a magunk módján nagyon is eleven, mások meg egyre álmosabbak, szinte azt mondhatnám, egyre fábbak. A fák java része, persze, csak fa, de sok közülük félig fölébredt. Némelyikük meg teljesen fel, néhány pedig, hogy is mondjam, már egészen ent. És így megy ez folyton-folyvást.
S ha egy fával ez történik, azt veszed észre, hogy némelyikük belül rossz. Ennek a fájukhoz semmi köze: nem arra gondolok. Nos, ismertem én jó néhány jó öreg füzet lenn, az Entséd partján. Már egészen elkorhadtak, majdhogy darabokra nem hullottak, de halkak voltak és nyájas szavúak, mint a fiatal lomb. De van úgy, hogy némelyik fa ott a völgyekben, a hegyek lábánál látszólag makkegészséges, és mégis a velejéig korhadt. És ez mintha terjedne, mindenfelé. Ezen a földön régen is voltak veszélyes helyek. S még mindig vannak nagyon fekete foltok.
– Mint északon az Öregerdő, nem? – kérdezte Trufa.
– Úgy, úgy, olyasfélék, csak még sokkal rosszabbak. Nem kétlem, hogy az ott, messze északon még mindig a Nagy Sötétség homályának valami maradéka: s a rossz emlékek öröklődnek. De ezen a földön is vannak mélyedések, ahonnét sohasem száll föl a Homály, s a fák még nálam is vénebbek. Akkor is, megtesszük, amit tehetünk. Távol tartjuk az idegeneket és a kalandorokat: képezünk, tanítunk, sétálunk és gyomlálunk.
Mi vagyunk a fa-pásztorok, mi, régi entek. Mostanra már ugyancsak kevesen maradtunk. A juhok olyanokká válnak, mint a juhász, s a juhász, mint a juhai mondják, de lassan, s egyik sem hosszú életű a földön. A fáknál és az enteknél ez hamarabb megy, azok jobban hasonlítanak egymásra, s időtlen időket élnek meg együtt. Mert az entek inkább olyanok, mint a tündék, kevésbé érdekli őket önmaguk, mint az embereket, s szívesebben mélyednek el másban. Másrészt meg az entek inkább az emberre hasonlítanak, könnyebben változnak, mint a tündék, szinte azt mondhatnám, hamarabb öltik fel a külvilág színét. Vagy jobban, mint azok, mert állhatatosabbak, s mert mindig hosszabban töprengnek mindenen.
Az atyámfiai közül néhányan már egészen olyanok, mint a fák, s valami nagy dolognak kell történnie, hogy fölébredjenek, s beszélni is csak suttogva tudnak. De a fák közül némelyiknek már hajlanak a tagjai, és sok már szólni is tud. Persze, ezt is a tündék kezdték, ők keltették fel és tanították meg beszélni a fákat, és tanulták meg maguk is a fa-nyelvet. Ők mindig is szerettek volna mindennel szóba elegyedni, ezek a régi tündék. De beköszöntött a Nagy Sötétség, s ők elvitorláztak a Tengeren, vagy völgyekbe menekültek és elrejtőztek, és énekeket szereztek a szép időkről, amelyek nem térnek már vissza soha többé. Soha.
Úgy, úgy, valamikor réges-régen egyetlen erdő volt innét egészen a Lún-hegyig, s ez nem volt más, csak az erdő Keleti Csücske.
Azok voltak ám a nagy idők! Amikor én még egész álló nap mentem és énekeltem, és semmi mást nem hallottam, csak a magam hangjának visszhangját a barlangos hegyoldalakról. Olyan volt minden erdő, mint a lothlórieni, csak éppen sűrűbb, erősebb, fiatalabb. És a levegő milyen illatos! Valamikor egy hetet is elmúlattam úgy, hogy csak lélegeztem.
Szilszakáll elhallgatott, ment öles léptekkel, de a lépte nesztelen volt. Majd megint dúdolgatni kezdett, s dünnyögő énekszóra váltott. A hobbitok lassan ráébredtek, hogy nekik énekel:

Tasarinan fűzes rétjein jártam, s így telt a Tavasz.
Ó! Tavasz, illatod-látványod Nantasarionban!
Azt mondtam: jól van.
És jártam Nyár idején Ossiriand szilfái alatt.
Ól Nyár, fényed-zenéd Ossirban a Hét Folyónál!
Éreztem: nincs is jobb már.
Neldoreth bükkerdőiben az Ősz szele járt velem.
Ó! levelek aranya, pirosa, sóhaja ott Taur-na-neldorban, Ősz!
Vágyam se győz.
Dorthonion fennsíkjainak fenyői között talált a Tél.
Ó! szél s fehérség, tar ág-bog Orod-na-Thôn roppant Tele!
Egekig szárnyalt szívem éneke.
S most mind e vidék a víz alatt,
S én járom Ambaronát, Tauremornát, Aldalómét,
Földem járom Fangorn földjén,
Hosszú gyökerek közt,
Múlt évek, hullt évek vadon avarában
Gázol a lábam Tauremornalóméban.

Befejezte, némán ment tovább, s az egész erdőben, ameddig el lehetett hallani, egyetlen hang nem sok, annyi sem hallatszott.

Fogyott a nap, s homály fonta körül a fákat. A hobbitok végül meredeken felszökő barna tájat pillantottak meg a homályban: a hegyek lábához értek, a magas Methadras zöld tövéhez. A hegy aljában a kölyök Entséd surrant el magasan fakadó forrása felől, s rohant elébük, kőről kőre szökve. A patak jobb partján hosszú, gyepes lejtő, most szürke a félhomályban. Fa rajta egy sem, fölötte nyílt ég, felhőpartok közt már tavakban sziporkázó csillagok.
Szilszakáll fölballagott a lejtőn, s lépte alig lassult. A hobbitok egyszerre széles hasadékot láttak maguk előtt. Két nagy fa állt előtte kétoldalt, mint eleven kapubálvány, de kapuszárny semmi, csak egybefonódott ágak, keresztül-kasul. Ahogy a vén ent közeledett, a fák fölemelték ágaikat, levelük rezgett és surrogott. S mert örökzöld fák voltak, leveleik sötétek, fényesek, most csillogtak a félhomályban. Mögöttük széles sík térség, mintha egy nagy csarnok alapját vágták volna a hegyoldalba. Három felől meredek fal kerítette, háromszoros embermagasságú, két oldala mellett kettős fasor, mint egy-egy folyosó, beljebb egyre magasabb.
A végében csupasz sziklafal, tövében sziklabolt alatt sekély barlangmélyedés, a csarnokban az egyetlen tető, a faágaktól eltekintve, amelyek a terem belső végén beárnyékolták a földet, s csak egy széles, nyitott ösvényt hagytak középen. Odafenn, a forrásokból kicsi patak fakadt, egyik mellékága csilingelve hullott le a csupasz falon, ezüst csöppekben, finom függönyként a boltíves medence elébe. Vizét egy másik medence gyűjtötte össze a fák alatt, s onnét a nyílt ösvény szegélyén folyt tovább ki, hogy az Entséddel egyesülve megtegye az útját az erdőn keresztül.

– Hm. Itt vagyunk! – törte meg Szilszakáll a hosszú csendet. – Vagy hetvenezer entlépésre hoztalak el titeket, de hogy az a ti országotok mértékével mérvé mennyi, nem tudom. Akárhogy is, közel vagyunk a Véghegység gyökeréhez. A hely neve, vagyis hogy annak egy része, a ti nyelveteken tán az lehetne, hogy Csörgecsarnok. Én kedvelem. Ma itt hálunk. – Letette őket a fűre a két folyosó közt, s ők utána mentek a nagy boltív felé. A hobbitok most vették észre, hogy alig hajlítja a térdét, mégis nagyokat lép. Először hatalmas lábujjai (igazán nagyok voltak, s milyen szélesek!) érik a földet, s csak aztán a lába többi része.
Szilszakáll egy pillanatra megállt a vízesés záporában, és mély lélegzetet vett, aztán felnevetett, és beljebb lépett. Állt ott egy nagy kőasztal, de szék egy sem. A barlang mélyén vaksötét volt. Szilszakáll fölemelt két nagy korsót, s az asztalra állította. Úgy látszott, színültig vannak vízzel, de ő föléjük tartotta a tenyerét, és mindkettő azon nyomban villódzni kezdett, az egyik arany, a másik élénkzöld fénnyel, s e két fény egymással elvegyülve úgy világította meg az üreget, mintha a nyári nap sütött volna át fiatal lombkoronán. A hobbitok hátranéztek, s azt vették észre, hogy a fák az udvaron szintén fölizzanak, először csak haloványan, majd egyre nagyobb fénnyel, míg végül már minden levelet fény szegett, némelyiket arany, némelyiket zöld, némelyiket bronzvörös fény, a fák törzse meg derengő kőből rakott megannyi oszlop.
– Nohát, most már beszélgethetünk megint – mondta Szilszakáll. – De gondolom, ti szomjasak vagytok. És talán fáradtak is. Igyatok! – Hátrament, látták, hogy az üreg mélyén több nehéz fedelű kőkorsó áll. Egyikről levette a fedelét, belemerített egy jókora kanalat, ezzel megtöltött három tálat, egy egészen nagyot s két kicsikét.
– Ez itt ent-ház – mondta –, így sajnos nincsenek benne székek. De felülhettek az asztalra is. – Fölkapta a hobbitokat, s ráültette a nagy kőlapra. Lábuk lógázott, úgy iszogattak, kortyonként.
Az ital hasonlatos volt a vízhez, s az íze mint mikor az Entséd vizéből oltották szomjukat a vadon határán, de valami különös illata, zamata volt, amire nem volt szavuk: halványan bár, de arra az illatra emlékeztetett, amit a szél hoz éjszaka a távoli erdő felől. Az ital hatását először a lábukban érezték, majd sorra valamennyi végtagjukon: felfrissültek tőle, s a lábuk hegyétől a hajuk száláig megteltek életerővel. Mi több, a hobbitok érezték, hogy valóban égnek áll a hajuk szála, hullámzik, göndörödik és nő. Ami Szilszakállt illeti, ő mindenekelőtt a lábát mártóztatta meg a sziklabolt alatti medencében, majd egy kortyintással, egyetlen hosszú, lassú kortyintással kiürítette a tálat. A hobbitok már-már azt hitték, sose hagyja abba.
Végül mégiscsak letette a tálat az asztalra. – Ó... ó... – sóhajtott fel. – Hmm, most már könnyebben beszélgethetünk. Leülhettek a földre is, én meg majd leheverek, így nem száll a fejembe az ital, s nem alszom el tőle.
Az üreg jobb oldalán jókora dikó állt alacsony lábakon, talán ha három arasz magas, rajta vastagon széna és száraz páfrány. Szilszakáll lassan leereszkedett rá (derekát alig-alig meghajlítva), míg csak teljes hosszában végig nem nyúlt rajta, keze a feje alatt, s nézte a tetőt, ahol úgy játszott a fény, mint a napsütötte levelek közt. Trufa és Pippin letelepedett mellé egy nyaláb szénára.
– No, akkor mondjátok, csak ne nagyon sietve! – mondta Szilszakáll.
A hobbitok nekikezdtek kalandjaik történetének, attól kezdve, hogy otthagyták Hobbitfalvát. Nemigen tartották magukat szigorú időrendhez, bele-belevágtak egymás szavába, Szilszakáll is gyakran megállította, aki éppen beszélt, s visszatért valami korábbi kérdésre, vagy előreugrott, s későbbi eseményekre kérdezett rá. Ők a Gyűrűről egy szót sem szóltak, és azt sem mondták el, miért indultak útnak, vagy hova készülődtek, Szilszakáll meg nem firtatta, többféle meggondolásból.
Mélységesen érdekelte minden: a Fekete Lovasok, Elrond, Völgyzugoly, az Öregerdő, Bombadil Toma, Mória bányái, Lothlórien és Galadriel. Újra meg újra elmondatta velük, hogy milyen a Megye és milyen a vidéke. S egyszer csak föltett valami furcsa kérdést: – És ott, hm, sose láttatok enteket?... Nem, nem is hogy enteket, inkább entasszonyokat?
– Entasszonyokat? – kérdezett vissza Pippin. – Azok olyasfélék, mint te?
– Igen, igen, hm, vagyis hogy nem – mondta elgondolkozva Szilszakáll. – Tulajdonképpen nem is tudom, milyenek. De biztos, hogy tetszenék nekik a ti országotok, csak azért kérdem.
Szilszakállt kiváltképp érdekelte, ami valami módon Gandalffal volt kapcsolatban, legjobban Szarumán viselt dolgai. A hobbitok sajnálták, hogy erről csak keveset tudnak, mindössze Samu homályos szavaiból, amikor elújságolta nekik, hogy mit mondott a Tanácsban Gandalf Szarumánról. De azt mindenesetre pontosan tudták, hogy Uglúk és csapata Vasudvardból jött, és Szarumánt mint a gazdáját emlegette.
– Hmm, hmm – mondta Szilszakáll, mikor a történet még egy utolsó kanyart vett, és elérkezett az orkok és a rohani lovasok csatájáig. – Hm, hm... Szép nagy batyu hír, az nem vitás. Nem mondtatok el mindent, de mennyire, hogy nem. Távolról sem. De nem kétlem, azért, mert Gandalf is így kívánta volna. Valami nagy dolog készül, azt látom, s hogy mi légyen, majd megtudom idejében, ha nem, hát utána. Eresszek gyökeret, ha ez nem fura dolog: kihajt ez a kicsi nép, amely nincs is rajta a régi névsoron, és lám, felbukkan a kilenc elfeledett Lovas és vadászik rájuk, aztán Gandalf elviszi őket egy ekkora útra, Galadriel befogadja őket Caras Galadhonba, az orkok vadonhosszat számolatlan mérföldeken át követik a nyomukat, ugyancsak nagy vihar kaphatta el őket. Remélem, megússzák!
– S magadról nem mondanál valamit? – kérdezte Trufa.
– Hm, hm. Engem nem zavarnak a nagy háborúk – mondta Szilszakáll. – Azok főleg a tündéket és az embereket érintik. A háború mágusok dolga, azokat mindig izgatja a jövő. Nekem nincs ínyemre, hogy a jövőn törjem a fejem. Én senkinek az oldalán nem állok, mert az én oldalamon sem áll senki, ha ugyan értitek, mit mondok, senki sem szíveli úgy az erdőt, mint ahogy én, manapság már a tündék sem. A tündéket mégis jobban kedvelem, mint a többieket: végül is a tündék kúráltak ki minket a némaságból annak idején, s ez olyan ajándék, amiről nem lehet megfeledkezni, még ha az utunk el is vált azóta. S még van persze egy és más, aminek egyáltalán nem állok az oldalán, aminek kifejezetten ellene vagyok, például ezeknek a... burárum (megint csak mély hangon, undorodva mordult egyet)... ezeknek az orkoknak, meg a gazdáiknak.
Valamikor még aggódtam, mikor a Homály a Bakacsinerdőre is rátelepedett, de amikor visszahúzódott Mordorba, egy időre megszűnt a gondom: Mordor messze van innét. De úgy látszik, a szél ezután már mindig Mordor felől fúj, s egyre közelebb az idő, mikor majd kiszárad minden erdő. Ezt a vihart semmiféle vén ent nem tudja föltartóztatni: vagy kibírja vagy kidől.
És most meg ez a Szarumán! Szarumán a szomszédom: őt nem vehetem semmibe. Muszáj lesz valamit kezdenem vele, azt hiszem. Az utóbbi időben gyakran gondolkodtam, hogy mit is kezdjek Szarumánnal.
– Ki az a Szarumán? – kérdezte Pippin. – Tudsz valamit az életéről?
– Szarumán mágus – felelte Szilszakáll. – Ennél többet nem mondhatok. Nem ismerem a mágusok történetét. Azután bukkantak fel, hogy a Nagy Hajók átjöttek a Tengeren, hogy a hajókon érkeztek-e, nem tudom. Szarumán, azt hiszem, a legnagyobbak egyike közülük. Egy idő óta ti azt mondanátok, nagyon régen – fölhagyott a vándorlással, s azzal, hogy beleártsa magát a tündék s az emberek dolgába, Agrenostban, vagy ahogy a rohaniak nevezik, Vasudvardon telepedett le. Kezdetben mélyen hallgatott, de a híre egyre nőtt. Őt választották meg a Fehér Tanács fejének, azt beszélik, ám ebből nem sok jó derült ki. Kíváncsi lennék, nem folyamodott-e Szarumán már akkor is gonosz praktikákhoz? De a szomszédainak legalább nem okozott gondot. Valamikor régen még beszéltünk egymással. Volt idő, mikor örökké az erdőimet járta. Akkoriban még udvarias volt, mindig megkérdezte, megengedem-e (már persze, ha összetalálkoztunk), és figyelmesen végighallgatott. Sok mindent elmondtam neki, amit magától soha ki nem találhatott, de ezt sohasem viszonozta hasonlóval. Nem emlékszem, hogy egyszer is elmondott volna nekem valamit. És egyre inkább ilyen lett, a szeme – jól emlékszem – olyanná vált, mint kőfalon az ablak: a bezsaluzott ablak.
Azt hiszem, most már értem, hogy mindig is mire törekedett. Összeesküvést sző, hogy övé legyen a hatalom. Csupa fém és fogaskerék az agya, nem törődik véle, hogy ültessen is valamit, csak ha az épp a hasznára van. És most már világos, hogy sötét áruló. Ocsmány népekkel, orkokkal szűrte össze a levet. Brh, hmm! S ami még annál is rosszabb: művelt velük valamit, valami veszedelmes dolgot. Mert ezek a vasudvardiak inkább a gonosz emberekre hasonlítanak. A Nagy Sötétségből támadt gonosz jószágoknak az a jellemzőjük, hogy nem bírják a napot, de Szarumán orkjai, ha gyűlölik is, elviselik. Kíváncsi lennék, mit művelt velük? Vajon emberek, akiket tönkretett, vagy az ork-vért embervérrel vegyítette? Ez, ha így van, sötét gonoszság!
Szilszakáll magában mormogott egy darabig, mintha valami földmélyi ent átkot mormolna.
– Már jó ideje töröm a fejemet, hogy mernek ezek az orkok csak úgy járkálni az erdeimen – mondta. – Utóbb döbbentem rá, hogy ebben Szarumán lehet a ludas, hogy annak idején kikémlelt minden utat, s kitudta a titkaimat. Ő, és ez az ocsmány nép most esze nélkül pusztít. Lenn a határon fákat döntögetnek – jó fákat. Némelyiket csak kivágják és otthagyják rothadni – ez afféle vásott ork csíny, de a java részüket felfűrészelik és elviszik, hogy Orthanc tüzeit táplálják. Mert manapság Vasudvard fölött örökké füst terjeng.
Átok reá! Ezek a fák a barátaim voltak, nagy részüket még mag-és makk-korából ismerem, soknak közülük hangja volt, ami most örökre elhallgatott. S ahol valaha sarjú erdők énekeltek, most csupa tövis és tüskebokor a táj. Rest voltam, hagytam, hadd menjen minden a maga útján. De ennek véget kell vetni!
Szilszakáll egy rándulással fölállt a dikóról, s az asztalra csapott. A fény-edények megremegtek, s lángot lövelltek. Szilszakáll szemében zöld tűz lobbant, s szakálla úgy meredt előre, mint az ágseprű.
– Véget is vetek neki! – bömbölte. – És ti velem jösztök. Talán a segítségemre lehettek. Ezzel segíttek a barátaitokon is, mert ha Szarumán még nem hódította meg Rohant és Gondort, most hátul is támad ellensége, nemcsak elöl. Együtt vezet az utunk – Vasudvardba!
– Veled tartunk! – mondta Trufa. – És megtesszük, ami tőlünk telik.
– Úgy van – helyeselt Pippin: – Szeretném a Fehér Kéz vesztét látni. Szeretnék ott lenni, még ha sok hasznomat nem is veszed: soha el nem felejtem Uglúkot és azt az utat Rohanon át.
– Helyes, helyes! – mondta Szilszakáll. – De elsiettem a szót. Pedig nem szabad semmit sem elsietni. Felhevültem. Most hűtőznöm kell és gondolkoznom, mert sokkal könnyebb azt kiabálni, hogy „Véget vetek neki!”, mint valójában véget vetni.
Kiballagott a boltív elé, s megállt a záporozó forrás alatt. Aztán nevetett és megrázta magát, valahány csöpp csillogó víz lehullott róla, az mind vörös és zöld szikrát vetett a földön. Majd visszatért, végigdűlt a dikón, és hallgatott.

Egy idő múlva a hobbitok hallották, hogy megint dörmög valamit az orra alatt. Mintha az ujjain számolt volna. – Fangorn, Finglas, Fladrif, úgy ám, úgy ám – sóhajtott fel. – Az a baj, hogy csak ilyen kevesen maradtunk – mondta, és a hobbitokhoz fordult. – Csak hárman a régi entek közül, akik már a Nagy Sötétség előtt az erdőt járták, én magam, Fangorn, meg Finglas és Flandrif – hogy a tünde-nevükön nevezzem őket, mert hívhatod őket Lombfürtnek meg Kéregirhának is, ha úgy jobban tetszik. És hármunk közül Lombfürtnek meg Kéregirhának nem sok hasznát vesszük. Lombfürt egyre szundikál, úgy is mondhatnám, már egészen fa, egész nyáron csak állong félálomban a térdéig érő fűben a réten. Már a haja is olyan, mint a lomb. Télen még csak fölébred néha, de utóbb már télen is álmos hozzá, hogy elinduljon. Kéregirha meg Vasudvard fölött élt, nyugatra, a hegyoldalban. Ott volt a legnagyobb felfordulás. Őt is megsebesítették az orkok, s a népéből, meg a fanyájából sokat megöltek és elpusztítottak. Ő meg fölköltözött a nyírek közé, akiket legjobban szeretett, s nem hajlandó lejönni onnét. De akkor is, azt hiszem, sikerül majd jó kis csapatot összeverbuválnom a fiatalok közül – ha meg tudom értetni velük, hogy baj van, ha föl tudom éleszteni őket: mi nem vagyunk komisz népség. Milyen kár, hogy ilyen kevesen vagyunk!
– Miért vagytok olyan kevesen, ha ilyen régen éltek ezen a földön? – kérdezte Pippin. – Olyan sokan haltak meg közületek?
– Ó, dehogy! – mondta Szilszakáll. – Magától, szinte azt mondhatnám, senki sem. Persze, van, akit elpusztít a hosszú szárazság, és még több, aki fává lesz. De sose is voltunk sokan, és nem szaporodtunk. Entingek nincsenek – azaz ent gyerekek, ahogy ti mondanátok – már hosszú-hosszú évek óta. Mert tudjátok, elvesztettük az entasszonyokat.
– Milyen szomorú! – mondta Pippin. – De hogy halhattak meg valamennyien?
– Nem haltak meg! – mondta Szilszakáll. – Azt nem mondtam, hogy meghaltak. Elvesztettük őket, azt mondtam. Elvesztettük, s most nem találjuk. – Nagyot sóhajtott. – Azt hittem, ezt minden nép tudja. Mert hogy a tündék és az emberek közt, a Bakacsinerdőtől Gondorig sok ének szólt arról, hogy az entek hogyan keresik az entasszonyokat. Az nem lehet, hogy ezeket mind elfelejtették volna.
– Nos, ezek az énekek, sajnos, nem jutottak el Nyugatra, a Megye hegyein át – mondta Trufa. – Nem mesélnél róluk többet is, vagy énekelnél róluk valamit?
– De, nagyon szívesen – mondta Szilszakáll. Szemmel láthatólag örült a kérésnek. – De nem tudom úgy elmondani, ahogy kéne, csak kurtán, aztán majd be is kell fejeznünk a beszélgetést: holnap tanácsot hívunk össze, bőven lesz dolgunk, s talán mindjárt útnak is indulunk.

– Hát ez különös és szomorú történet – folytatta rövid szünet után. – Mikor a világ még fiatal volt, és az erdők tágasak és vadak, az entek meg az entasszonyok – akkor még entlányok voltak! – hogy milyen gyönyörű volt fiatalon Fimbrethil, a Szálsudár, a könnyűléptű! – együtt jártak és együtt laktak. De a szívük nem nőtt egyformán, az entek a szerelmükkel arrafelé fordultak, amivel a világban találkoztak, az entasszonyok meg mást ajándékoztak meg a gondolataikkal, az entek ugyanis a nagy fákat és vad erdőket, a meredek hegyoldalakat kedvelték, a hegyipatakok vizéből ittak, s olyan gyümölcsöt ettek, amit a fák hullattak elébük az ösvényeikre, tanultak a tündéktől és tudtak a fák nyelvén. De az entasszonyok szívükben a csenevészebb fákat dédelgették, és a napsütötte mezőket a hegyek lábánál, ők nem vetették meg a kökényt a bokron és a vadalmát, a cseresznye tavaszi virágját, s nyáron a zöld vízinövényeket meg az őszi erdő magtermő növényeit. Beszélni nem vágytak velük, azt viszont megkívánták, hogy azok meghallgassák őket, és engedelmeskedjenek. Az entasszonyok rájuk parancsoltak, hogy nőjenek a kívánságuk szerint, kedvükre való levelet és gyümölcsöt teremjenek, mert az entasszonyok rendre, bőségre és békességre vágytak (s ezen azt értették, hogy minden ott maradjon, ahol a rendelt helye van!). Így hát az entasszonyok kerteket telepítettek, hogy legyen hol lakniok. De mi entek csak kóboroltunk, s csak néha-néha tértünk be a kertjeikbe. S amikor a Nagy Sötétség leszállt Északra, az entasszonyok átkeltek a Nagy Folyón, új kerteket hoztak létre, új mezőket szántottak föl, s mi még ritkábban látogattuk meg őket. Mikor a Sötétség visszavonult, az entasszonyok kertjei gazdagon virágoztak, s mezőik bőven termették a gabonát. Az emberek közül jó néhányan eltanulták az entasszonyok művészetét, és igencsak tisztelték őket, de mi csak mese voltunk az ő szemükben, az erdő mélyének titka. Az entasszonyok kertjei mind elpusztultak, az emberek nyelvén most Barna Föld a nevük, de mi itt vagyunk.
Emlékszem, valamikor réges-régen – Szauron és a Tengeri Emberek háborúja idején – elfogott a vágy, hogy Fimbrethilt viszontlássam. Nekem ő még akkor is gyönyörű volt, mikor utoljára láttam, ha a régi entlányra már nem is igen hasonlított, mert az entasszonyok meggörbültek és megbarnultak a kemény munkától, hajukat érett búzaszínre fakította a nap, arcuk olyan lett, mint a piros alma. De a szemük még mindig a mi népünk szeme volt. Átkeltünk mi is az Anduinon, az ő földjükre, de sivatagot találtunk a helyén, fölégetve, földúlva, mert átvonult rajta a háború. S nem voltak ott az entasszonyok sem. Sokáig szólongattuk, kerestük őket, s akivel csak találkoztunk, mindenkit megkérdeztünk, nem tudja-e, merre mentek. Néhányan azt mondták, sosem látták őket, mások meg, hogy nyugatra költöztek, mások, hogy északra, hogy keletre. De akárhova mentünk, nem találtuk őket. Nagyon-nagyon bánatosak voltunk. De szólított a vadon. Hát visszatértünk. És sok-sok éven át újra meg újra nekivágtunk megkeresni őket, messzi tájra, s szólongattuk őket gyönyörű nevükön. De telt az idő, s egyre ritkábban keltünk útra, s egyre közelebbre. Az entasszonyok most már csak az emlékeinkben élnek, s a szakállunk hosszúra nőtt és megőszült. A tündék sok éneket szereztek az entek asszonykereséséről, s némelyiket mondják ember-nyelven is. De mi nem szereztünk róluk énekeket, mi megelégszünk azzal, hogy gyönyörű neveiket énekeljük, ha eszünkbe jutnak. Hisszük, hogy egyszer majd, ha eljön az ideje, találkozunk velük, s talán találunk olyan földet is, ahol újra együtt élünk és boldogok leszünk. De azt mondja a jóslat, hogy ez csak akkor lesz, ha ők is, mi is elvesztünk mindent, amink van. És lehet, hogy ez az idő már nincs is olyan messze. Mert ha Szauron annak idején elpusztította a kerteket, az ellenség ma valószínűleg az erdőket fogja kiszikkasztani.
Volt egyszer egy tünde-ének, amely erről szólt, vagy legalábbis én úgy értettem. Mindenütt énekelték, a Nagy Folyó mentén. Ez nem ent-ének, jól jegyezzétek meg: entül nagyon hosszú lenne! De mi így is betéve tudjuk, és el-eldúdoljuk, újra meg újra. Így hangzik:

ENT

Ha bükklevelecskét bont a Tavasz, s ágakban nedv kering,
Ha fény fut az erdei vadvizeken, S facsúcsot szél legyint,
Ha jól kilépsz, s ízlelgeted a csípős hegyi levegőt –
Akkor gyere! Hozzám visszagyere! És mondd: Mily szép ez a föld!

ENTLÁNY

Ha a Tavasz öleli a kerteket, s ígér künn dús aratást,
Ha a szemed örül, ahogy lát lebegő virágszirom-havazást,
Ha zápor s napfény zuhog, s frissít csipkefinom levegőt
Én itt maradok, sehova se megyek, nekem ez szép itt, e föld!

ENT

Ha a Nyár a világon elhever, s aranyló délután
Egy álom végre kibontakozik a fák alvó sudarán,
Ha völgyet-hegyet, zöld vadont hűssel Nyugat szele tölt –
Ide gyere! Hozzám visszagyere! S mondd: Itt legszebb a Föld!

ENTLÁNY

Ha a Nyár gyümölcsöt érlel, s színezi a sok bogyót,
Ha kalászok aranylanak, s táncolnak a víg aratók,
Ha méz csurran, alma pirosul, s Nyugat kedves szele költ –
Én heverek majd csak a honi Nap alatt, mert itt legszebb ez a Föld!

ENT

Ha a Tél jön, a vad tél, mely hegyet, völgyet, ligetet letarol,
Ha levelek hullnak, nappal Nap, éjjel csillag sehol,
Ha a szél gyilkos hidegen fúj, ha vernek a fergetegek
Kiáltok hozzád, meglellek, s megint nálad leszek!

ENTLÁNY

Ha a Tél jön, s vége a dalnak, és belekomorul ez a világ,
Ha nincs több fény és munka sincs, s recseg sok száraz ág,
Kereslek majd, és rád lelek, Összetalálkozunk –
És ólmos-esős ég alatt együtt vezet utunk!

EGYÜTT

Nyugat felé vezető úton eztán együtt megyünk,
Míg találunk egy földet, ahol megpihenhet szívünk.

Szilszakáll befejezte az éneket. – Hát így szól. Persze, ez tünde-ének, játékos, pergő szavú és hamar elszáll. De akkor is igen szép. Az enteknek, persze, volna mit mondaniuk a maguk védelmében, csak lenne rá idejük! Most megyek, kiállok, és alszom egy kicsit! Ti hová álltok?
– Mi általában lefekszünk, ha aludni szeretnénk – mondta Trufa.
– Jó lesz nekünk itt, ahol vagyunk.
– Még hogy lefeküsztök! – mondta Szilszakáll. – Persze, persze! Hmm-hmm. Megfeledkeztem magamról, az az ének visszavitt a régi időkbe, már-már azt hittem, ent gyerekekkel beszélek. Úgy ám. Nos, feküdjetek csak le. Én majd kiállok az esőre. Jó éjt!
Trufa és Pippin felmászott az ágyra, és összekucorodott a puha, friss, illatos-meleg páfrányszénán. A fény kihunyt, a fák lassan elhalványultak, de látták, hogy a vén Szilszakáll ott áll a sziklabolt előtt, mozdulatlanul, s feje fölött tartja a kezét. Csillagok kandikáltak le az égről, s vetettek fényt a vízre, ami az ujjairól a fejére csordult, s mint száz meg száz ezüst csöpp, csöpögött le a lábáról elébe. A hobbitok hallgatták e csilingelő csöpörgést, s elnyomta őket az álom.

Hűvös napra ébredtek, a nagy udvar és az üreg padlója csillogott a fényben. Magasan fenn felhőfoszlányok vágtattak a kemény keleti szélben. Szilszakáll nem volt látható, de miközben Trufa és Pippin épp fürdött a medencében, a sziklabolt előtt, meghallották, hogy dúdolgatva, dalolva közeledik az ösvényen a fák közt.
– Hohó! Jó reggelt, Trufa, jó reggelt, Pippin! – dörrent rájuk, mikor meglátta őket. – Soká aludtatok. Én már sokszáz lépést megtettem ma. Most iszunk egyet, aztán elmegyünk az ent-tanácsba.
Kitöltött nekik két teli tállal egy kőkorsóból, most egy másik kőkorsóból. Az íze sem volt ugyanaz, mint az előző estinek: ez földibb volt és sűrűbb, valahogy táplálóbb, mondhatni, ételszerűbb. Miközben a hobbitok ittak, az ágy szélén ülve, s a tünde-ostya maradék morzsáit majszolgatták (nem mintha éhesek lettek volna, inkább mert úgy érezték, reggelire enni is illik valamit), Szilszakáll ott állt előttük, entül vagy tündéül, vagy valami más idegen nyelven dúdolgatott, s az eget nézte.
– Hol az az ent-tanács? – kockáztatott meg egy kérdést Pippin.
– Hohó, mi? Hogy az ent-tanács? – mondta Szilszakáll, és megfordult. – Az nem hely, az az entek gyűlése ami manapság ugyancsak ritka esemény. Sikerült jó néhányukkal megígértetnem, hogy eljön. Ott találkozunk, ahol máskor: a Mélyszurdokban, ember-nyelven. Az innét délre van. Ma délelőtt odaérünk.
Hamarosan útnak indultak. Szilszakáll a karján vitte a két hobbitot, akárcsak előző nap. Az udvar bejáratánál jobbra fordult, átlépte a patakot, s nagy léptekkel megindult dél felé a fákkal gyéren benőtt hosszú és szaggatott hegyoldal alján. A hobbitok fent nyíreket, berkenyéket láttak, s azokon is túl, följebb, sötét fenyveseket. Szilszakáll rövidesen elkanyarodott kissé a hegy lába alól, mélyen bevágott az erdőbe, ahol olyan magasak és olyan vastagok voltak a fák, hogy a hobbitok olyat még sosem láttak. Egy pillanatra, bár enyhén, most is ugyanaz a fullasztó érzés vett erőt rajtuk, mint amikor a Fangornba bemerészkedtek, de ez most hamar elmúlt. Szilszakáll nem beszélt. Csak dudorászott, mély hangon és elgondolkodva, de Trufa és Pippin nem tudta kivenni a szavait, valahogy így hangzottak: bumm bumm rum-bumm, burar bumm bumm dárar bumm bumm dárar bumm, s így tovább, szakadatlanul változó dallamra és ütemben. Olykor-olykor mintha válasz jött volna rá, dünnyögős, reszketeg hang, szinte a földből, vagy az ágak közül, a fejük fölül, vagy lehet, hogy a fák törzseiből, de Szilszakáll nem állt meg, még a fejét sem fordította félre.

Jó ideje mentek már – Pippin megpróbálta kezdetben számolni az „ent-lépéseket”, de kudarcot vallott, háromezernél belezavarodott –, mikor Szilszakáll lassított a léptein. Majd hirtelen megállt, letette a hobbitokat, két tenyerét csőformán a szájához emelte, aztán belefújt – vagy belekiáltott? Mint mélyhangú kürt zendült fel a harsány hum-humm, s a hang mintha a fákról verődött volna vissza. Pedig nem visszhang volt: innen is, onnan is, távolról, hasonló hum-hum-humm volt a válasz.
Szilszakáll most a vállára ültette fel Trufát és Pippint, s újból nekiindult, de olykor-olykor megállt és megismételte a hívójelet. Egyre közelebbről-közelebbről, harsányabban és harsányabban jött a válasz. Így érkeztek azokhoz a sötét örökzöld fákhoz, amelyek mintha áthatolhatatlan falat alkottak volna. Ilyen fát, mint ezek, a hobbitok még sohasem láttak: egyenest a gyökeréből ágazott szét, sűrű, fényes levelek borították, tüskétlen magyalhoz hasonlóan, az ágakról kemény tüskék meredeztek, azokon ültek a virágai s a nagy, fényes, olajzöld bimbók.
Elfordultak balra, e roppant sövény mentén, és Szilszakáll alig lépett néhányat, már ott is voltak a keskeny bejáratnál. Kitaposott ösvény vezetett át rajta, s bukott le hirtelen a hosszú, meredek hegyoldalon. A hobbitok látták, hogy egy mély szurdokba szállnak alá, mely egy helyt tányérformán kitágul, s fent a szegélyén örökzöld sövény keríti. Feneke sima volt, gyepes, fátlan, csak a legalján állt három gyönyörű nyúlánk ezüstnyár. A szurdokba még két másik ösvény vezetett: az egyik nyugatról, a másik kelet felől.
Néhány ent már előttük odaért. Többen meg épp most ereszkedtek alá az ösvényeken, néhányan Szilszakáll nyomában. Ahogy közelebb értek, a hobbitok megbámulták őket. Arra számítottak, hogy akikkel találkoznak, úgy hasonlítanak egymásra, mint egyik hobbit a másikhoz (legalábbis egy idegen szemében), így hát igencsak meglepődtek. Mert az entek úgy különböztek egymástól, mint a fák, némelyik mint egyazon fajta másként és máshol nőtt két példánya, némelyik mint az egyik fafajta a másikától, mint nyír a bükktől, tölgy a fenyőtől. Volt közöttük néhány öregebb ent, szakállas-göcsörtös, mint az ép, de vén fák (bár olyan vénet egyik sem mutatott, mint Szilszakáll), voltak szálas, erős, szabályos ágú, sima törzsű entek, mint az erdei fák életük derekán, de kölyök-ent, sarjú korú, egy sem akadt. Összesen vagy kéttucatnyian álldogáltak a szurdok alján, a gyepen, s még egyre jöttek.
Trufát és Pippint a sokféleségük döbbentette meg: a sokféle alak, szín, derékvastagság, magasság, a lábak, a karok különböző hossza, meg a lábujjak számának eltérése (háromtól kilencig). Néhányuk többé-kevésbé Szilszakállhoz hasonlított: bükkre vagy tölgyre. De voltak más fajták is. Némelyikük mint a vadgesztenye: barna bőrű, kurta lábú entek széttárt ujjú levélkezekkel. Némelyikük, mint a kőris: nyúlánk, szálegyenes szürke entek, kezük sok ujjú, lábuk hosszú, némelyikük mint a fenyő (ezek voltak a legmagasabbak), de volt nyír-, berkenye- és hársent is közöttük. Az entek mind körülállták Szilszakállt, egy csöppet meghajtották a fejüket, dünnyögtek valamit lassú, muzsikáló hangjukon, hosszan, elmélyülten nézték az idegeneket, s a hobbitok észrevették, hogy végül is mind egyfajta, s a szeme egyforma mindnek, ha nem is olyan öreg és mélyen ülő, mint Szilszakállé, de a tekintete valamennyinek töprengő, állhatatos, s a szemük bogarán a zöld pöttyök is ugyanolyanok.
Mikor együtt volt végre az egész társaság, megkezdődött a furcsa és érthetetlen beszélgetés. Lassú mormolással kezdték, először az egyik csatlakozott hozzá, majd a másik, mígnem már mind együtt kántáltak valami vontatott ritmusú, hosszú és hullámzó dallamot, mely hol elhalkult a kör egyik oldalán, hol teljesen elhallgatott, majd bömbölve csapott fel a másik oldalon. Bár a szavakat megkülönböztetni sem tudták, nemhogy megérteni – Pippin a beszédüket ent-nyelvnek vélte –, kezdetben nagyon is jólesett hallaniuk, ám figyelmük lassan alábbhagyott. Egy idő múltán (bár a kántálás mit sem lassult) már azon törte a fejét, vajon túljutottak-e a „jó reggelt”-en, lévén az ent ugyancsak „ráérős” nyelv, meg azon, hogy ha Szilszakáll névsort olvas, hány napig tart, míg valamennyi nevet kiénekli. Kíváncsi lennék, hogy hangzik entül az igen és a nem – gondolta. S ásított egy hatalmasat.
Szilszakáll nyomban észrevette. – Hmm-humm, Pippinem – mondta, s a többi ent is mind abbahagyta a kántálást. – Ti olyan sietősek vagytok, erről elfeledkeztem, különben is, fárasztó olyan beszédet hallani, amit nem értünk. Nyugodtan elmehettek. Megmondtam a neveteket az ent-tanácsnak, látnak titeket, tudomásul vették, hogy nem vagytok orkok, hogy a régi névsorba egy új nevet kell beiktatni. Tovább még nem jutottunk, de hát az ent-tanácsban lévén, ez is gyorsnak számít. Ha tetszik, a szurdokban sétálhattok egyet. Ott egy jó vizű forrás az északi oldalon, ha szeretnétek felüdülni, még van némi mondanivalónk, mielőtt a tanács valóban megkezdődnék. Majd jövök, s fölkereslek titeket, s elmondom, hogy állnak a dolgok.
Ezzel letette a hobbitokat, s ők, mielőtt távoztak volna, mélyen meghajoltak. Ezen az entek, mormolásuk dallamából, s felcsillanó szemükből ítélve, feltehetőleg igen jól szórakoztak, de hamarosan visszatértek a maguk dolgára. Trufa és Pippin fölkapaszkodott a nyugati ösvényen, s kinézett a nagy sövény nyílásán. A szurdok csücske fölött hosszú, erdős hegyoldal emelkedett, s azon túl, a legtávolabbi fenyőborította hegygerinc fölött, fehéren, komoran, egy magas hegy csúcsa. Délre, bal kéz felé, ugyanazt az erdőt látták, amint belevész a szürke messzeségbe. S valahol messze-messze zöldes derengés, Trufa gyanította, hogy Rohan rétjei.
– Csak tudnám, Vasudvard merre van – mondta Pippin.
– Azt sem tudom pontosan, hogy mi hol vagyunk – mondta Trufa –, de az a csúcs ott valószínűleg a Methadras, s amennyire emlékszem, Vasudvard gyűrűje valahol a hegység végében áll, egy mély bevágásban, vagy ahol a két völgy összetalálkozik. Ott, valahol, a mögött a hegyvonulat mögött. Ott mintha füst vagy pára lebegne, a csúcstól balra, nem?
– Milyen az a Vasudvard? – kérdezte Pippin. – Vajon az entek egyáltalán tehetnek valamit ellene?
– Nem tudom – mondta Trufa. – Vasudvard valamiféle szikla vagy hegy-gyűrű, gondolom, belül meg sík tisztás lehet, s a közepében sziklacsúcs vagy sziklaszirt, amit Orthancnak hívnak. Azon áll Szarumán tornya: Van egy kapuja, sőt, talán több is, s azt hiszem, átfolyik rajta valami folyó, a hegyekből jön, aztán keresztülfolyik a Rohani Kapun. Nem hiszem, hogy Vasudvard olyan hely lenne, amivel az emberek képesek lennének megbirkózni. De valami fura érzésem van ezekkel az entekkel kapcsolatban: valahogy nem hiszem, hogy olyan veszélytelenek és – igen – olyan murisak lennének, mint amilyennek látszanak. Így szemre lassúak, furák, türelmesek, majdnem szomorúak, s mégis azt hiszem, hogy meg tudnak dühödni. Márpedig akkor alighanem jobb nem szembekerülni velük.
– Úgy van – mondta Pippin. – Értem, mire gondolsz. A különbség akkora lehet, mint egy békésen heverésző vén tehén meg egy vadul támadó bika közt, s lehet, hogy ez nagyon hamar bekövetkezik. Kíváncsi lennék, föl tudja-e dühíteni őket Szilszakáll. Merthogy megpróbálja, az biztos. Igaz, nem szeretnek feldühödni. Szilszakáll tegnap dühbe gurult, aztán mindjárt le is hűtötte magát.
Visszafordultak. A tanácskozó entek hangja még mindig emelkedett-halkult. A nap már elég magasan járt, hogy beleshessen a sövény mögé, fénye megcsillant a nyírek csúcsán, s hideg, sárga fénnyel világította meg a szurdok északi partját. Szikrázó vizű kis forráson akadt meg a szemük. Végigmentek a tányér peremén, az örökzöldek tövében – lábuknak jólesett megint hűvös gyepet taposni, ráérősen –, aztán leereszkedtek a bugyogó vízhez. Ittak egy keveset, egy tiszta, hideg kortyot, s leültek egy mohos kőre, nézték a gyepre hulló napsugárfoltokat, a felhők elfutó árnyékát a szurdok alján. Az entek mormolása nem szűnt. Különösnek, elhagyatottnak érezték a helyet, a világtól, s mindattól, ami történt velük, távolinak. Elfogta őket a vágy társaik, kiváltképp Frodó és Samu meg Vándor arca, hangja után.
Az ent-hangok végre elhallgattak. Fölnéztek, s látták, hogy Szilszakáll feléjük tart, s az oldalán egy másik ent.
– Hmm humm, itt vagyok megint – mondta Szilszakáll. – Kezditek már unni, türelmetlenek vagytok, mi? Nos, még nem szabad türelmetlenkednetek. Most értünk az első szakasz végére, de még sok mindent meg kell magyaráznom azoknak, akik messze laknak, Vasudvardtól távol, meg azoknak is, akikkel már nem tudtam beszélni a tanács előtt, s csak ezután fogjuk eldönteni, hogy mitévők legyünk. De a döntés az enteknél nem telik annyi időbe, mint a tények és a történtek elsorolása, amely alapján dönteniük kell. Hiába is tagadnám, még soká itt leszünk, valószínű, hogy napokig. Így hát gondoskodtam róla, hogy legyen társaságotok. Itt az otthona a szomszédságban, tünde-nevén Bregaladnak hívják. Azt mondja, ő máris határozott, nem kell ott maradnia a tanácsban. Hmm-humm, ő már-már olyan ent, aki elsieti a dolgokat. Ti biztos, hogy jól meglesztek vele. Ég veletek! – Szilszakáll megfordult, és otthagyta őket.
Bregalad egy darabig csak állt és komolyan nézte a hobbitokat, ők visszanéztek rá, s várták, mikor adja a jelét, hogy „elsieti a dolgokat”. Magas volt, láthatólag a fiatalabb entek közül való, karján simán csillogott a bőr, ajka vörös volt, a haja szürkészöld. Úgy ingott, hajlongott, mint karcsú fa a szélben. Végre megszólalt, s hangja, bár zengő volt, magasabb és tisztább, mint Szilszakállé.
– Hmm-hmm, barátaim, sétáljunk egyet – mondta. – Én Bregalad vagyok, azaz a ti nyelveteken Hamariberkenye. Ez persze, csak a csúfnevem. Akkor ragadt rám, amikor egy korosabb ent kérdezett valamit tőlem, s még ki sem ejtette a kérdést, én máris rámondtam, hogy igen. És inni is gyorsan iszom, mások még a szakállukat nedvesítik, én már megyek is tovább. Gyertek velem!
Két formás karja lenyúlt, s egy-egy hosszú ujjú kezét kínálta mindkét hobbitnak. Egész nap vele sétáltak az erdőben, énekeltek, nevetgéltek, mert Hamarinál könnyen állt a nevetés. Nevetett, ha kibújt a nap a felhő mögül, nevetett, ha patakhoz vagy csermelyhez értek, s vízzel locsolta le a lábát és a fejét, a fák suttogására és neszére is föl-fölnevetett. Ha berkenyefát látott, megállt előtte széttárt karral, énekelt, s közben hajladozott.
Estére érve elvitte őket ent-házába; nem volt más, mint egy pázsitra helyezett mohos kő egy zöld part lábánál. Körülötte berkenye nőtt, s víz is volt ott (mint minden ent-házban), forrás bugyogott a partoldalból. Mialatt az erdőre leszállt a homály, ők még beszélgettek egy darabig. Hallották, hogy a közelben, az ent-tanácsban, változatlanul szövik a szót, de a hangok most mintha mélyebbek lettek volna, gondterheltebbek, s hébe-hóba egy-egy magasra csapott, a többi meg teljesen elhallgatott. De Bregalad ott mellettük szelíden, szinte suttogva beszélt az ő nyelvükön, megtudták, hogy Kéregirha népéhez tartozik, s a földet, ahol élt, feldúlták. Ezt a hobbitok épp elégnek érezték, hogy megmagyarázza, legalábbis az orkok dolgában, a „hamariságát”.
– Nálunk, odahaza, berkenye nőtt – mondta Bregalad lágyan és szomorúan –, sok berkenyefa, még enting koromban eresztettek gyökeret, sok-sok évvel ezelőtt, a föld békeidejében. A legvénebbet az entek még azért ültették el, hogy az entasszonyoknak örömet szerezzenek, de azok rájuk néztek, elmosolyodtak, s azt mondták, tudják ők, hol terem még ennél is fehérebb virág és ennél is dúsabb gyümölcs. Pedig nincs fa, amelyik az én szememben olyan szép lenne, mint a berkenye. És ezek a fák csak nőttek, nőttek, míg akkora árnyékot nem vetettek, mint egy-egy zöld trónterem, s vörös bogyóik ősszel lehúzták az ágakat, gyönyörűség volt és csuda. Csapatostul jártak rájuk a madarak. Én szeretem a madarakat, még amikor fecsegnek, akkor is, és berkenye jutott is, maradt is elég. De a madarak később már nem voltak barátságosak, mohón tépdesték a fákat, a gyümölcsöt szétszórták, nem ették meg. Aztán jöttek az orkok fejszével, és kivágták a fáimat. Jöttem én is, és hosszú nevükön szólítottam őket, de meg sem rezzentek, nem hallották és nem válaszoltak, már holtan hevertek a földön.

Ó, Orofarné, ó, Lassemista, Carnimírié!
Ó, berkenye, hab tengere borított-szirmaidé!
Ó, berkenyém, hogy forrt a fény rajtad – a nyári napé!
Kérged ragyogott, lombod lobogott, hangod hűs volt és lágy volt,
És fejeden – fejedelmien! – arany koronád lángolt.
Holt berkenye, hajad, íme, szürke és szikkatag,
Koronád kihűlt, hangod elült, nem éleszt már soha nap –
Nagy nyári egeken
Ó, Orofarné, ó, Lassemista, Carnimírié!

A hobbitok elaludtak Bregalad halk énekszavára, amely mintha sok nyelven siratta volna el szeretett fái halálát.
A másnapot szintén az ő társaságában töltötték, de most nem mentek el messze a „háztól”. Idejük nagy részében némán üldögéltek a part oltalmában, mert lehűlt a szél, megsűrűsödtek és megszürkültek a felhők, a nap alig sütött ki, de az entek távoli hangja a tanácsban csak hullámzott, hol harsány volt és erős, hol lassú és szomorú, néha meggyorsult, néha lelassult, s ünnepélyesen zengett, akár a gyászének. Eljött a második éjszaka is, de az entek csak tanácskoztak a vágtató felhők és a szeszélyes csillagok alatt.
Szeles, hideg napra virradt a harmadik hajnal. Napkeltekor az entek hangia felcsattant, s mindjárt el is hallgatott. A szél utóbb, még a délelőtt elállt, s a levegő megtelt várakozással. A hobbitok látták, hogy Bregalad feszülten fülel, bár számukra, az ent-tanyán, a part alatt, a tanács hangja haloványnak tetszett.
Eljött a délután, s nyugatra, a hegyek felé tartó nap hosszú, sárga sugarakat döfött át a felhők repedésein, szakadásain. Egyszerre valami nagy-nagy csöndre kapták fel a fejüket, az egész erdő feszülten és némán fülelt. Igen, az ent-hangok elhallgattak. Mit jelent ez? Bregalad álltó helyében feszesen kihúzta magát, s hátratekintett északnak, Mélyszurdok felé.
Majd nagy, zengő kiáltás csapott fel: rá-huum-rá! A fák megreszkettek s meghajlottak, mintha szélvihar csapott volna rájuk. Aztán megint csönd, aztán ünnepélyes dobszó, afféle indulózene, s a dobverők dübögése, pufogása mellett magas, erős hangok éneklik lelkesen:

Jövünk, jövünk, dobszó a jelünk:
ta-runda, runda, runda rom!

Jöttek az entek: mind közelebb-közelebb, mind harsányabb-harsányabb volt az énekük:

Jövünk, jövünk, dob s kürt velünk:
ta-rúna, rúna, rúna rom!

Bregalad a karjára vette a hobbitokat, s kiballagott a házból.
Rövidesen megpillantották a közeledő menetet, az entek hatalmas, lengő léptekkel vonultak a lejtő felé. Elöl Szilszakáll, mögötte vagy öten, párosával, lépést tartva, s a tomporukon verve az ütemet. Ahogy közelebb értek, látni lehetett, hogy izzik, szikrázik a szemük.
– Hmm-humm. A léptünk végre, dörög az égre! – kiáltotta Szilszakáll, mikor megpillantotta Bregaladot és a hobbitokat. – Gyertek, csatlakozzatok ti is a tanácshoz. Indulunk! Föl, Vasudvardra!
– Föl, Vasudvardra! – kiáltotta a sokféle ent-hang. – Föl, Vasudvardra!

Vasudvardra föl! Kell oda pöröly,
mert vas kapuk, kő kapuk védik.
Vasudvard vár, csontcsupasz vár,
mégsem nőhet az égig!
Megyünk, megyünk, hadra kelünk,
nagy várat kell ledöntenünk,
Ajtót törünk, felperzselünk
ott mindent, véges-végig!
A föld remeg, mert végzetet
hoz a lábunk, por utánunk:
A dob pereg, a dob pereg,
Vasudvard, hozzuk végzeted!
Ó, jaj, nekedl Ó, jaj neked!

Énekszóval vonultak dél felé.

Bregalad csillogó szemmel állt be a sorba Szilszakáll mellé: A vén ent átvette tőle a hobbitokat, visszaültette őket a vállára, s ők büszkén lovagoltak az éneklő csapat élén, dobogó szívvel, fölszegett fejjel. Bár számítottak rá, hogy előbb-utóbb történik valami, meglepte őket az entek változása. Ez olyan hirtelennek tetszett, mint amikor gyűlik-gyűlik a víz, majd egyszerre áttöri a gátat.
– Az entek végül is ugyancsak hamar határoztak, nem? – kérdezte Pippin félénken, mikor az énekszó egy időre elhallgatott, s csak a kezek és a lábak dobbantak egy ütemre.
– Hamar?! – kérdezte Szilszakáll. – Hmm! Igen, persze: Hamarabb, mint vártam. Ami azt illeti, ilyen dühösnek sok-sok éve nem láttam őket. Mi entek nem szeretünk dühöngeni, nem is vagyunk dühösek soha, csak ha azt látjuk, hogy a fáink és a magunk élete veszélyben forog. Ebben az erdőben ilyesmi nem is történt Szauron meg a Tengeri Emberek háborúja óta. Az orkok műve, ez az esztelen favágás – rárum! – ingerelt fel minket, amire még az is hitvány mentség, hogy rakni kell a tüzet, meg a szomszéd árulása, akinek épp hogy segítségünkre kellett volna lennie. Egy mágusnak több esze lehetne, egy mágusnak van esze. Nincs az a tünde-, ent-, vagy embernyelvű szitokszó, ami ráillenék ekkora árulásra. Vesszen Szarumán!
– Igazán be tudjátok törni Vasudvard kapuját? – kérdezte Trufa.
– Hmm, hát, nos, be tudjuk törni! Ti nem is sejtitek, milyen erősek vagyunk. Talán hallottatok már a trollokról? Szörnyű erősek voltak. Pedig a trollok csak hitvány másolat, az Ellenség alkotta őket a Nagy Sötétség idején az entek, mint ahogy az orkokat a tündék megcsúfolására. Mi erősebbek vagyunk, mint a trollok. Minket a föld csontjából teremtettek. Mi fel tudjuk aprítani a követ, akár a fagyökerek, csak gyorsabban, sokkal gyorsabban, ha dühösek vagyunk. Ha nem vágnak ki, ha nem pusztítanak el tűzzel, széllel vagy varázslattal, szilánkokra hasogatjuk Vasudvardot és törmelékké tapossuk a falait.
– De Szarumán majd megpróbál megállítani titeket, nem?
– Hmm, igen, persze. Erről sem feledkeztem meg. Sőt, már régóta töröm rajta a fejemet. De, tudjátok, az entek nagy része fiatalabb, mint én, sok-sok évvel fiatalabb. Ők most dühösek, s mindnek csak egy jár az eszében: szétzúzni Vasudvardot. De nemsokára ők is gondolkodni kezdenek, lehűlnek egy kicsit majd este, asztal mellett. Hogy mi milyen szomjasak leszünk! Ám most csak meneteljenek és énekeljenek! Hosszú út áll előttünk, ráérünk még gondolkodni. Ez olyasmi, amit egyszer már el kellett kezdeni.
Szilszakáll menetelt, együtt énekelt a többiekkel. De az éneke egy idő múlva mormolássá halkult, majd teljesen elhallgatott. Pippin látta, hogy vén homloka csupa ránc és göb. Végül fölnézett, s Pippin azt is látta, hogy szomorú a szeme. Szomorú, de nem boldogtalan. Valami fénylik benne, úgy, mintha a zöld láng a gondolatai mélyén egyre mélyebbre süllyedt volna.
– Persze, az nagyon valószínű, barátaim – mondta lassan –, nagyon valószínű, hogy a magunk vesztébe menetelünk, hogy ez az entek utolsó menete. De ha odahaza maradunk és nem teszünk semmit, előbb-utóbb akkor is elér a vesztünk. Ezek a gondolatok már régóta növekszenek bennünk: ezért indulunk harcba. Nem volt elsietett elhatározás. Nos, az entek utolsó menete legalább méltó lesz rá, hogy megénekeljék. Úgy ám – sóhajtott fel –, így talán még segítségére lehetünk más népeknek, mielőtt mi magunk elmúlnánk. Pedig szerettem volna megérni még, hogy lássam az entasszonyokról szóló dalt valóra válni. És nagyon szerettem volna viszontlátni Fimbrethilt. De az ének, barátaim, akár a fa, csak a maga idején terem gyümölcsöt, néha kiszárad idő előtt.

Az entek ugyancsak kiléptek. Egy hosszú lejtőn vonultak lefelé, déli irányban, majd megint egy kaptatóra értek, s azon a magas nyugati hegygerincre. Itt elmaradoztak az erdők, szétszórt nyíresek közt meneteltek, aztán a csupasz hegyoldalakon, amelyeken mindössze szikár fenyő nőtt. A nap a szemük előtt bukott le a fekete hegyhát mögé. Sötétedett.
Pippin hátranézett. Az entek száma megszaporodott – vagy mi más történhetett volna? Ott, ahol a homályos és kopár hegyhátnak kellett lennie, ahol az imént keltek át, most erdőt látott. De az erdő vonult! Lehetséges, hogy fölébredtek a Fangorn fái, s most hadba szállnak a hegyeken át? Csudálkozva dörgölte meg a szemét, mintha az álom vagy a homály tévesztette volna meg, de a nagy szürke alakok makacsul továbbvonultak. Az ágak közt szél támadt. Az entek már közel jártak a hegygerinchez, s most elhalt az ének. Lehullt az este, és csönd lett, nem hallatszott más, csak a remegő föld halk dobaja az ent-lábak alatt, s a surrogás, a szélfútta levelek suttogásához annyira hasonló. Végül fönn álltak a csúcson, s lenéztek a sötét mélyedésbe: a hegység végén a mély hasadékba: Nan Curunirba, Szarumán völgyébe.
– Vasudvardot éjszaka üli meg – mondta Szilszakáll.

5. fejezet
A fehér lovas

– Még a csontom is átfázott – mondta Gimli, karját csapkodva, toporogva. Végre reggel volt. Hajnalban az útitársak úgy-ahogy megreggeliztek, most, hogy kivilágosodott, arra készültek, hogy újra átvizsgálják a csatateret a hobbitok esetleges nyomai után.
– És a vénemberről se feledkezzetek meg – mondta Gimli. – Vidámabb lennék, ha találnánk egy csizmanyomot is.
– És annak ugyan miért örülnél? – kérdezte Legolas. – Mert egy vén ember, akinek a lába nyomot hagy, nem több, mint aminek látszik – mondta a törp.
– Talán – hagyta rá a tünde –, de lehet, hogy itt még egy nehéz csizma sem hagyna nyomot, sűrű a gyep és rugalmas.
– Egy kósza ettől nem jön zavarba – mondta Gimli. – Egyetlen meghajlott fűszál elég Aragornnak, hogy olvasson belőle. De nem hiszem, hogy bármi nyomot lelne. Amit az éjjel láttunk, Szarumán gonosz szelleme volt. Ebben biztos vagyok, még így, fényes nappal is. Lehet, hogy a fák közül les minket most is.
– Megeshet – mondta Aragorn –, de én nem vagyok benne olyan biztos. A lovak járnak az eszemben. Te azt mondtad az éjjel, Gimli, hogy ő ijesztette el innét a lovakat. Én nem hiszem. Hallottad a nyerítésüket, Legolas? És úgy érezted, félnek?
– Nem – mondta Legolas. – Jól hallottam. Ha nincs a sötétség és a magunk ijedelme, azt mondtam volna, váratlan, nagy öröm érte őket. A lovak akkor beszélnek így, ha rég látott vagy hiányolt jó baráttal találkoznak.
– Erre gondoltam én is – mondta Aragorn –, de amíg vissza nem térnek, nem tudom a rejtvényt megfejteni. Gyerünk! Egyre világosodik. Először nézzünk körül, s csak aztán találgassunk. S kezdjük itt, a táborhelyünk közelében, vizsgáljunk meg körös-körül mindent, s úgy menjünk tovább felfelé, az erdő irányába. A mi dolgunk az, hogy a hobbitokat megtaláljuk, akárkinek tartjuk is éjjeli látogatónkat. Ha valami véletlen folytán sikerült megszökniük, bizonyára az erdőben bújtak meg, különben észrevették volna őket. Ha innét az erdő széléig nem találunk semmit, még egyszer, utoljára, át kell kutatnunk a csatateret is, meg a hamvakat. De ott nem remélhetünk sokat: a rohani lovasok jól végezték a dolgukat.

A három útitárs egy darabig a földön csúszkált és kutakodott. A fa szomorúan hajolt fölébük, száraz levelei bénán csüngtek alá, s zörögtek a csípős keleti szélben. Aragorn lassan haladt. A folyó keleti partján levő őrtűz hamvánál tartott, onnét a dombocska irányában folytatta a kutatást, ahol a csata folyt. Egyszerre megtorpant, s kis híján a földig hajolt. Odahívta a többieket is. Azok jöttek is, futva.
– Végre valami új! – mondta Aragorn. Törött levelet emelt fel a földről, nagy, sápadtarany, de most már fonnyadó és barnuló levelet. – Ez itt lórieni mallornlevél, rajta morzsák, s a földön, körülötte is morzsák. S nicsak! Ezek itt elvágott kötéldarabok!
– És itt a kés, amivel elvágták! – mondta Gimli. Lehajolt, s a zsombék közül, amelyet valami nehéz láb tapodott, kiemelt egy rövid, fűrészes pengéjű kést. A tok, amiből kihúzták, ott hevert mellette. – Ez ork-fegyver – mondta, s finnyásan, undorodva magasra emelte, hogy megmutassa faragott markolatát: bandzsa, biggyedt szájú fejet ábrázolt.
– Nos, ez a legfogósabb rejtvény, amivel eddig találkoztunk! – kiáltott fel Legolas. – Egy megkötözött fogoly megszökik az orkoktól is, az őket körülvevő lovasok elől is. Aztán megáll, mindenki szeme láttára, s egy ork-késsel elvágja a kötelet, amivel megkötözték. De hogyan és miért? Hiszen ha a lába volt megkötve, hogy jött el idáig, ha a keze, hogy használta a kést? Ha meg egyik sem, miért kellett a kötelet elvágnia? S örömében, hogy olyan ügyes, vidáman megevett egy darab útikenyeret? Ez utóbbi önmagában is hobbitra vall, nemcsak a mallornlevél. Azután, gondolom, a karjából szárnyat varázsolt, és dalolva beröppent az erdőbe. Ott már könnyű lesz megtalálni: mindössze szárnyat kell növesztenünk!
– Hát varázslat aztán akad itt – mondta Gimli. – Mi dolga volt erre a vénembernek? És mit szólsz, Aragorn, Legolas megfejtéséhez? Hozzá tudsz tenni valamit?
– Talán – mondta mosolyogva Aragorn. – Van itt néhány más nyom is, amit ti nem vettetek figyelembe. Azzal egyetértek, hogy a fogoly az hobbit, s hogy a keze vagy a lába már szabad volt, mielőtt idekerült: Valószínűleg a keze, mert így könnyebb a rejtvényt megfejteni, már csak azért is, mert ha a nyomokat jól értelmezem, ide egy ork cipelte. Pár lépéssel odébb vér folyt a földre, ork-vér. S körös-körül mély patanyomok, s annak a jelei, hogy valami nehéz holmit vonszoltak el innét. Az orkot a lovasok ölték meg, s a holttestét utóbb máglyára vetették. De a hobbitot nem vették észre, nem volt „szeme láttára” senkinek, mert egyrészt éjszaka volt, másrészt, mert tünde-köpenybe burkolózott. Fáradt volt és éhes, nem csoda hát, hogy amint a köteléket a halott ellenségtől elvett késsel elvágta, pihent és evett egy kicsit, majd odébb kúszott. Jó tudni, hogy volt még a zsebében egy kis lembas, még ha egyébként minden göncét hátrahagyva futott is el: ami lehet, hogy szintén hobbitra vall. Azt mondom, ő, de azt remélem, és azt gyanítom, hogy Pippin és Trufa együtt. Ám semmi sincs, ami ezt egyértelműen bizonyítaná.
– És mit gondolsz, hogy sikerülhetett barátaink bármelyikének szabaddá tennie a kezét? – kérdezte Gimli.
– Fogalmam sincs – mondta Aragorn. – És arról sem, hogy az az ork miért cipelte ide. Nem azért, hogy segítsen megszöknie, az biztos. Mindegy: kezdem már érteni, ami kezdettől fogva rejtély volt számomra: hogy azok az orkok, azután, hogy Boromir elesett, miért elégedtek meg Trufa és Pippin foglyul ejtésével. Nem is próbáltak minket megkeresni, a tábort sem támadták meg, ehelyett lélekszakadva elindultak Vasudvardba. Vajon azt hitték, hogy a Gyűrűhordozót és hűséges bajtársát ejtették fogságba? Nem hiszem: Gazdáik bizonyára nem mertek nekik ilyen nyílt parancsot adni, még ha sok mindenről tudomásuk volt is, a Gyűrűről nem beszéltek előttük nyíltan, az orkok megbízhatatlan szolgák. Inkább azt hiszem, arra kaptak parancsot, hogy fogjanak hobbitokat, élve, bármi áron. És ez itt kísérlet volt, hogy a kincset érő foglyokat elsuvasszák innét, még a csata előtt. Lehet, hogy áruló szándékkal: az ilyen népek között ez nagyon valószínű, valami nagy termetű, merész ork maga próbált a zsákmánnyal meglépni, a saját szakállára. Nos, ez az én magyarázatom. Talán mást is lehet találni rá. De egyvalami biztos: barátaink közül legalább egynek sikerült megszöknie. Most meg kell keresnünk, segítséget kell nyújtanunk neki, aztán mehetünk Rohanba. Nem szabad, hogy a Fangorn visszarettentsen, hisz akit keresünk, a szükség kergette e sötét helyre.
– Nem tudom, mi rettent jobban: a Fangorn vagy az a gondolat, hogy gyalog kell megjárnom azt a hosszú utat Rohanon keresztül – mondta Gimli.

Aragorn hamarosan újabb nyomokat talált. Egy helyt, közel az Entséd partjához, lábnyomokra lelt: hobbit lábnyomokra, de ahhoz halványak voltak, hogy sokra ment volna velük. A föld itt csupasz volt és száraz, nem árult el sokat.
– Egy hobbit itt megállt és hátranézett, majd bement az erdőbe – mondta Aragorn.
– Akkor nekünk is be kell mennünk – mondta Gimli. – De nekem valahogy nem tetszik ez a Fangorn, és óva intettek tőle. Bár vezetne ez a hajsza másfelé.
– Én nem hiszem, hogy az erdő rossz szándékú lenne, akármit mesélnek róla – mondta Legolas. Megállt az erdő szélén, előrehajolt, mintha fülelne valamire, s belebámult a fák homályába. – Nem, nem gonosz, vagy ha akad itt, ami gonosz, az messze van innét. Sötét helyeken, ahol a fák szíve fekete, a leghalkabb visszhangot is meghallom. A közelünkben semmi rossz szándék, csak éberség és harag.
– Nos, az erdőnek semmi oka rá, hogy rám haragudjon – mondta Gimli. – Én nem ártottam neki.
– Úgy van – mondta Legolas. – De volt, aki ártott. Valami épp történik az erdőben, vagy történni fog. Nem érzitek a feszültséget? A lélegzetem elakad tőle.
– Érzem, hogy fojtó a levegő – mondta a törp. – Ez itt világosabb, mint a Bakacsinerdő, de dohos és elnyűtt.
– Öreg, nagyon öreg – mondta Legolas. – Olyan öreg, hogy szinte még én is fiatalnak érzem magam, márpedig ezt nem éreztem azóta, hogy veletek, gyerkőcökkel utazom. Öreg, és teli van emlékekkel. Ha békés időkben jöhetnék el ide, itt nagyon boldog lennék.
– Azt elhiszem! – horkant fel Gimli. – Te végül is erdőtünde vagy, bár a tündék, akármilyen fajtából valók, fura népek. De akkor is jólesik, amit mondasz. Ahova te mégy, oda megyek én is. Azért csak tartsd készen az íjadat, én is rajta tartom a kezemet a fejsze nyelén. Nem azért, hogy a fákra emeljem – tette hozzá sietve, s fölnézett a fára, amely alatt álltak. – Nincs kedvem azzal a vénemberrel váratlanul találkozni, úgy, hogy akármit mond is, ne legyen a kezem ügyében egy találó válasz. Csak azért. Gyerünk.

A három bajtárs bevágott a Fangorn erdejébe. Legolas és Gimli a nyomolvasás feladatát ráhagyta Aragornra. De ő se sokat látott. Az erdő alja száraz volt, s a nyomokat elfödte a szélfújta avar: de sejtette, hogy a szökevények megálltak valahol a víz partján, s ezért vissza-visszatért a folyóhoz. Így bukkant rá arra a helyre, ahol Trufa és Pippin ivott, s a lábát áztatta. Itt világosan kiderült: két hobbit lába nyomát látják, az egyiké valamivel kisebb.
– Ez jó hír – mondta Aragorn. – De a nyom már kétnapos. És úgy látszik, a hobbitok itt elkanyarodtak a folyóparttól.
– Akkor most mit csináljunk? – kérdezte Gimli: – Nem tudjuk végigkövetni őket a Fangorn irdatlan erdején. Alig van élelmünk. Ha egyhamar rájuk nem találunk, nemigen lehetünk a hasznukra, azon kívül, hogy odaülünk melléjük, s merő barátságból együtt halunk éhen velük.
– Ha ez minden, amit meg tudunk tenni, akkor is meg kell tennünk – mondta Aragorn. – Gyerünk hát.
Nagy sokára odaértek Szilszakáll dombjának meredek oldalához, fölnéztek a sziklafalra, s a párkányhoz vezető durva lépcsőfokokra. A rohanó felhők közt átsütött a nap, az erdő így nem mutatott olyan szürkét és sivárat.
– Gyerünk fel és nézzünk körül – mondta Legolas. – Én még mindig majd megfulladok. Szeretnék egy kis szabad levegőt szívni.
Fölmásztak. Aragorn ment leghátul, igen lassan, a lépcsőfokokat s a párkányt vizsgálgatta.
– Majdnem biztos, hogy a hobbitok is jártak itt fenn – mondta. – De vannak itt más nyomok is, nagyon különös nyomok, amelyeket nem értek. Kíváncsi vagyok, látunk-e innen fentről valamit, ami támpontul szolgálhatna, hogy merre mentek?
Fönt megálltak, és körülnéztek, de semmit sem láttak, ami hasznukra lett volna. A párkány délre és keletre nézett, de a kilátás csak keletre volt szabad. Látták a lombokat, amint tömött sorban lejtenek le a lapályra, ahonnét jöttek.
– Jókora kerülőt tettünk – mondta Legolas. – Ha a Nagy Folyót második vagy harmadik nap otthagyjuk, és nyugatra fordulunk, most mind itt lehetnénk, együtt, épen és egészségesen. De kevesen látják, hova viszi őket az útjuk, amíg a végére nem érnek.
– Nekünk eszünk ágában sem volt a Fangornba jönni – mondta Gimli.
– Mégis itt vagyunk... és jól beleestünk a csapdába – mondta Legolas. – Nézzétek!
– Mit? – kérdezte Gimli.
– Azt, ott a fák között!
– Hol? Nekem nincs tünde-szemem.
– Pszt! Halkabban. Ni! – mutatta Legolas. – Lenn az erdőben, arra, ahonnét jöttünk. Ő az. Nem látjátok, amint fától fáig megy?
– Látom már, látom! – suttogta Gimli. – Nézd, Aragorn. Hát nem megmondtam? A vénember. Koszos szürke rongyokban, azért nem vettétek észre rögtön.
Aragorn odanézett, s észrevette a lassan mozgó görnyedt alakot. Nem volt messze tőlük. Mint egy vén koldus, fáradtan lépegetett, botra támaszkodva. Feje lehajtva, feléjük se nézett. Másutt nyájas szóval köszöntötték volna, most csak álltak, tele furcsa várakozással: valami rejtett erő közeledett – vagy fenyegetés?
Gimli elkerekedett szemmel bámult, miközben az öreg lépésről lépésre közelebb került. Majd váratlanul, mert képtelen volt tovább türtőztetni magát, kitört: – Az íjad, Legolas! Húzd meg! Készülj! Ez Szarumán. Ne hagyd megszólalni, mert megbűvöl minket. Lőj!
Legolas fogta az íját, s meghúzta, lassan, mintha egy más akarat ellenállt volna neki. Kezében volt a vessző, de nem illesztette a húrra. Aragorn szótlanul állt: arca éber volt és feszült.
– Mire vársz? Mi lelt? – sziszegte Gimli.
– Legolasnak igaza van – szólalt meg halkan Aragorn. – Nem lőhetünk le egy öregembert csak így, ok nélkül és váratlanul, még ha tele vagyunk is félelemmel és kétkedéssel. Figyeljetek és várjatok!

Az öregember egyszerre meggyorsította lépteit és meglepően hamar odaérkezett a sziklafal lábához. Miközben ők mozdulatlanul néztek le rá, váratlanul föltekintett. Mindez néma csöndben.
Látták az arcát: csuklya volt rajta, s a csuklya alatt nagy karimájú kalap, így hát a vonásai árnyékban voltak, csak az orra hegye és szürke szakálla nem. De Aragornnak úgy tetszett, a csuklya árnyékában, a szemöldöke alatt éles és csillogó tekintetet lát.
A csöndet végül a vénember törte meg. – Örülök, hogy találkoztunk, barátaim – mondta halkan. – Szeretnék beszélni veletek. Talán lejönnétek, vagy én menjek fel? – Választ sem várt, elindult fölfelé.
– Most! – kiáltotta Gimli. – Állítsd meg, Legolas!
– Hát nem mondtam, hogy beszélni szeretnék veletek? – mondta a vénember. – Tedd le azt az íjat, tündeuram!
Az íj és a vessző kihullott Legolas kezéből, és zsibbadtan esett le a karja.
– S téged, törp-uram, nagyon kérlek, vedd le a kezed a fejszéd nyeléről, amíg én fenn vagyok. Ilyen válaszra nem lesz szükséged.
Gimli megdöbbent, sóbálvánnyá meredt, s csak bámult, miközben az öreg fürgén, mint a kecske, lépcsőről lépcsőre szökkent. Mintha egyszerre leszakadt volna róla minden fáradtsága. S mikor a párkányra lépett, valami megvillant, ahhoz röviden, hogy tudták volna mi az, hirtelen, fehéren, mintha a szürke rongyok alól a ruhája villant volna elő. A csöndben hallani lehetett Gimli ziháló lélegzetvételét.

– Örülök, hogy találkoztunk, mondom ismét – szólt az öregember, s elindult feléjük. Mikor már csak egy-két lépésnyire volt, megállt, botjára támaszkodott, előreszegte a fejét, s a csuklyája alól szemügyre vette őket. – S ugyan bizony mi dolgotok errefelé? Egy tünde, egy ember és egy törp, mind tünde-öltözékben. Nem kérdéses, hogy érdemes meghallgatni a történeteteket. Ilyesmit ritkán látni mifelénk.
– Úgy beszélsz, mint aki jól ismeri a Fangornt – mondta Aragorn. – Igazam van?
– Jól éppen nem – mondta az öregember –, ahhoz több élet is kevés lenne. De éppenséggel el-eljárogatok ide.
– Megtudhatnánk talán a nevedet, s hogy számunkra mi mondanivalód van? –, kérdezte Aragorn. – Mindjárt dél, s a mi dolgunk nem tűr halasztást.
– Amit mondani akartam, megmondtam: mi járatban vagytok, s magatokról mit tudtok mondani? Ami a nevemet illeti... – Elhallgatott, s hosszan, halkan nevetett. Aragorn érezte, hogy a hang hallatára megrázkódik, különös hideg fut végig rajta; de amit érzett, az nem félelem volt, nem is borzadály, hanem olyasvalami, mint amikor valakit hirtelen éles szél ér, vagy nyugtalan álmából hideg esőre ébred.
– A nevem! – ismételte meg a vénember. – Hát még mindig nem sejtitek? Pedig mintha már hallottátok volna korábban is. Igen, biztos, hogy hallottátok. De halljuk, veletek mi történt?
A három útitárs némán állt, és nem válaszolt.
– Az embert még elfogja a kétely, hogy szabad-e a dolgotokról beszélnetek – mondta a vénember. – Szerencsére tudok róla egyet-mást. Azt hiszem, két hobbit lábnyomait követitek. Igen, hobbitokét. Ne vágjatok olyan meglepett képet, mintha még sose hallottátok volna ezt a különös nevet. Ti is hallottátok, én is. Nos, ők is fölmásztak ugyanide, tegnapelőtt, s itt megismerkedtek valakivel, akire egyáltalán nem is számítottak. Ez nem vigasztal? S most azt szeretnétek tudni, hogy hová vitték őket? Nos, talán erről is tudok egyet-mást. De minek álltok? A dolgotok, amint látjátok, már nem olyan sürgető, mint hittétek. Üljünk le, s tegyük kényelembe magunkat.
Az öregember megfordult, s elindult egy kőrakáshoz. Mintha csak megszűnt volna a varázs, mind megmoccantak és megkönnyebbültek. Gimli keze nyomban visszatalált a fejszéje nyelére, Aragorn kivonta a kardját, Legolas fölvette az íját.
Az öregember ügyet sem vetett rájuk, csak görnyedten leereszkedett egy nagy lapos kőre. Szürke köpenye szétnyílt, s láthatóvá lett alatta hófehér öltözéke.
– Szarumán! – kiáltotta Gimli, s fejszével a kezében feléje szökkent. – Beszélj! Mondd meg, hova rejtetted a barátainkat! Mit műveltél velük? Beszélj, vagy úgy behorpasztom a kalapodat, hogy az még egy mágusnak is sok!

A vénember gyorsabb volt nála. Talpra ugrott, és felszökkent egy jókora kőre. Ott megállt, s egyszerre megnőtt, fölébük magasodott. Csuklyája, szürke rongyai lehullottak róla. Fehér ruhája villogott. Fölemelte a botját, Gimli kezéből kiugrott a fejsze, s nagyot csendülve hullott a kőre. Aragorn kezében mozdulatlanná merevedett a kard, pengéjéből láng csapott ki. Legolas nagyot kiáltott, s az égre lőtte ki nyilát: ott fellángolt és eltűnt.
– Mithrandir! – kiáltotta. – Mithrandir!
– Örülök, hogy találkoztunk, mint már mondtam volt, Legolas! – szólt az öregember.
Mind őt bámulták. Haja hófehér volt a napsütésben, ruhája villogó fehér; busa szemöldöke alatt fényes a szeme és mint a nap sugara, oly átható a tekintete; kezében roppant erő. Őbennük ámulat, öröm és félelem váltakozott; nem találtak szavakat.
Végül megmoccant Aragorn. – Gandalf! – mondta. Nem is reméltem, hogy szükségünk idején visszatérsz hozzánk. Vajon mi fátyolozta el a szememet? Gandalf! – Gimli nem szólt egy szót sem, csak térdre hullott, és eltakarta a szemét.
– Gandalf – ismételte az öregember, mintha egy régen nem hallott szót próbálna az emlékezetében felidézni. – Igen, ez az a név. Gandalf voltam.
Lelépett a kőről, fölvette s magára borította a szürke köpenyt: a többieknek az a benyomásuk támadt, hogy a ragyogó nap egyszerre felhőbe burkolózott. – Igen, ti most Gandalfnak hívhattok – mondta, s hangja régi barátjuk és vezetőjük hangja volt. – Állj fel, jó Gimlim! Nem hibáztatlak, és semmi bajom nem esett. Bizony barátaim, egyikőtöknek sincs olyan fegyvere, ami árthatna nekem. De örvendezzetek! Együtt vagyunk! Épp amikor fordul a szerencse: A nagy vihar közeledik, de fordul a szerencse.
Kezét Gimli fejére tette, a törp felnézett rá, és váratlanul elnevette magát. – Gandalf! – mondta. – Hiszen te fehérben vagy!
– Igen, most fehérben – mondta Gandalf. – Most Szarumán vagyok, szinte azt lehetne mondani. Az, aki ő kellett volna legyen. De gyertek, beszéljetek magatokról. Mióta elváltunk, én átmentem tűzön-vízen. Sok mindent elfelejtettem, amiről azt hittem, hogy tudom, és sok mindent megtanultam, amit már elfelejtettem. Sok mindent látok, ami messze van, és sok mindent nem, ami itt van a szemem előtt. Meséljetek magatokról!

– Mit szeretnél tudni? – kérdezte Aragorn. – Ha mindent elmondok, ami azóta történt, hogy ott a hídon elszakadtunk egymástól, az hosszú mese lesz. De nem mondanád el előbb te, hogy mit tudsz a hobbitokról? Te találtad meg őket, jól vannak?
– Nem, nem én – mondta Gandalf. – Homály ül Emyn Muil völgyein, s nem is tudtam, hogy fogságba estek, míg a sas hírt nem adott róla.
– A sas! – mondta Legolas. – Én láttam egy sast messze, magosan, utoljára három nappal ezelőtt, az Emyn Muil fölött.
– Igen – mondta Gandalf – Szélura Gwaihirt, aki Orthancból kiszabadított. Én küldtem őt előre, hogy kikémlelje a Folyót és híreket gyűjtsön. Éles a szeme, de nem lát mindent, ami a dombok és a fák alatt folyik. Volt, amit ő látott, volt, amit én magam. A Gyűrű most már messzebb jár, mint hogy én, vagy a Völgyzugolyból útra kelt társak segítségére lehetnének. Az Ellenség majdnem fölfedezte, de megmenekült. Némi részem nekem is volt benne: fent ültem egy magas hegyen, s a Fekete Toronnyal birkóztam: a Homály tovább húzódott. S én nagyon, nagyon kimerültem, sokáig igencsak sötét gondolataim voltak.
– Akkor te Frodóról is tudsz! – mondta Gimli. – Hogy megy a dolga?
– Nem tudnám megmondani. Megmenekült egy nagy veszélyből, de még sok más veszedelem vár rá. Úgy döntött, hogy egymaga megy el Mordorba, és el is indult: mindössze ennyit tudok.
– De nem egymagában – mondta Legolas. – Mi úgy hisszük, hogy Samu is vele ment.
– Samu? – mondta Gandalf, s megcsillant a szeme, elmosolyodott. – Igazán? Ez új hír, de csöppet sem lep meg. Helyes. Nagyon helyes. Földerítettétek a szívemet. Mondjatok még mást is. Üljetek le mellém, és mondjátok el az utatok történetét.

A társaság odatelepedett a lábához, s Aragorn belekezdett. Gandalf jó darabig nem szólt semmit, s nem is kérdezett. Keze a térdén, szeme behunyva. Mikor Aragorn nagy sokára Boromir haláláig, a Nagy Folyón tett utolsó útjáig jutott, az öregember felsóhajtott:
– Nem mondtál el mindent, amit tudsz vagy sejtesz, Aragorn barátom – mondta halkan. – Szegény Boromir! Nem értem, mi üthetett belé. Keserves megpróbáltatás ez: ha ember, ha harcos, ha emberek ura valaki. Galadriel mondta, hogy Boromir veszélyben forgott. De végül mégiscsak megmenekült. Örülök neki. Ezek az ifjú hobbitok nemhiába tartottak velünk, már csak Boromir érdekében sem. De nem ez az egyetlen szerepük. Elhozták őket a Fangornba, ideérkeztük olyan volt, mint az apró kő, ami meg-megindulva a hegyoldalon, egész lavinát indít meg. Már hallom is a dübörgését, miközben mi itt beszélgetünk. Szarumánnak szerencséje van, ha nem odahaza éri, ami elszabadult.
– Egyvalamiben nem változtál, drága barátom – mondta Aragorn. – Most is talányokban beszélsz.
– Hogy? Talányokban? – ütődött meg Gandalf. – Nem. Csak magamban beszéltem, fennhangon. Ez olyan öreges szokás: kiválasztják a legbölcsebbet a jelenlévők közül, hogy annak beszéljenek: a hosszú magyarázat, amit a fiatalok igényelnek, fárasztja őket. – Elnevette magát, de hangja most meleg volt és nyájas, mint a napsugár.
– Én az ősi királyi házak fiainak szemével nézve sem vagyok már fiatal – mondta Aragorn. – Nem nyitnád meg jobban az elmédet előttem?
– Mit mondjak hát? – kérdezte Gandalf, s egy pillanatra a gondolataiba merült. – Én röviden így látom a dolgokat, ha pontosan akarod tudni: az Ellenség természetesen régen tudja, hogy a Gyűrű nincsen odahaza, s hogy egy hobbit a hordozója. Azt is, hogy hány tagból állt a társaság, amikor Völgyzugolyból útra kelt, s azt is, hogy melyikünk milyen fajtát képvisel. De a célunkat nem érti pontosan. Azt hiszi, mindannyian Minas Tirithbe tartunk: mert a mi helyünkben ő azt tenné. És az ő felfogása szerint ez súlyos csapást jelentene hatalmára nézve. Ami azt illeti, nagyon fél, mert nem tudja, nem bukkan-e fel egyik pillanatról a másikra valami súlyos hatalom, amelyik magának kaparintja meg a Gyűrűt, s indít háborút, hogy őt a trónusáról letaszítsa és a helyére üljön. Az a gondolat, hogy őt le akarjuk taszítani, de senkit nem kívánunk a helyébe ültetni, meg sem fordul az agyában. Az meg, hogy a Gyűrűt meg akarjuk semmisíteni, a legsötétebb álmában sem merül fel benne. S nem kétséges, hogy ez a mi szerencsénk és a legnagyobb reményünk. Ha háborúra gondol, úgy képzeli, ő indít háborút, és most azt hiszi, nincs vesztegetni való ideje: mert ha ő méri ránk az első csapást, s ez a csapás elég kemény, akkor többre talán már nem is lesz szükség. Így hát a régóta előkészített erők mozgásba lendülnek, hamarabb, mint eredetileg tervezte. Az ostoba bölcs. Mert ha arra használná minden hatalmát, hogy Mordort őrizze, s hogy senki be ne tehesse oda a lábát, ha minden fortélyát arra használná, hogy a Gyűrűt megkerítse, akkor minden reményünk odalenne: sem a Gyűrű, sem a hordozója nem tudná kijátszani őt. De a tekintete így örökké idegenben matat, s nem odahaza, többnyire Minas Tirithen csüng. S ereje, mint a vihar csap le rövidesen.
Mert azt már tudja, hogy akiket azért küldött, hogy a társaságnak útját állják, megint csak kudarcot vallottak. A Gyűrűt nem találták meg. S a hobbitokat sem sikerült túszul ejteniök. Ha legalább ez sikerül neki, ez is súlyos, sőt, lehet, hogy nagyon veszélyes csapást jelentett volna. De ne keserítsük a szívünket azzal, hogy elképzeljük, miféle megpróbáltatásnak lett volna kitéve gyöngéd hűségük a Fekete Toronyban. Mert az Ellenség kudarcot vallott eddig legalábbis. Hála Szarumánnak.
– Hát Szarumán nem áruló? – kérdezte Gimli.
– De mennyire hogy az – mondta Gandalf. – Kétszeresen is. Hát nem különös? Az utóbbi időkben semmi, amit el kellett volna viselnünk, nem volt olyan fájdalmas, mint Vasudvard árulása. Mert Szarumán úrnak is, hadvezérnek is egyre hatalmasabb lett. Már Rohan embereit is veszélyezteti, s megvonta a segítségét Minas Tirithtől, épp mikor a főcsapás fenyegeti. Ám a megbízhatatlan fegyver veszély a kézben. Szarumán maga is meg akarta kaparintani a Gyűrűt, vagy legalábbis hobbitot akart keríteni gonosz céljai érdekében. Így hát ellenségeinknek sikerült közösen nyélbe ütniök, hogy Trufát és Pippint csudálatos sebességgel, villámgyorsan idejuttassák a Fangornba, ahova egyébként soha el nem jutnak!
S így sikerült új kételyekre is szert tenniük, amelyek majd megzavarják a terveiket. A csatáról Mordor semmi hírt nem kapott, hála Rohan lovasainak, de azt a Fekete Úr tudja, hogy Emyn Muilban két hobbitot ejtettek foglyul, s hogy az ő szolgáinak akarata ellenére Vasudvardba hurcolták őket. Így hát Vasudvardtól most ugyanúgy kell félnie, mint Minas Tirithtől. Ha Minas Tirith elesik, az Szarumánra is végzetes.
– Csak az a kár, hogy barátaink épp kettőjük között állnak – mondta Gimli. – Ha más ország nem lenne Mordor és Vasudvard között, akkor mi tétlenül figyelhetnénk és várhatnánk, hogy ki kit győz le.
– A győztes erősebb lenne, mint korábban a kettő, mert megszabadulna a kételyeitől – mondta Gandalf. – De Vasudvard nem tudja legyőzni Mordort, hacsak Szarumán előbb meg nem kaparintja a Gyűrűt. Erről meg már lekésett. És fogalma sincs, mekkora veszélyben forog. Olyan mohón igyekezett rátenni a kezét az esetleges zsákmányra, hogy képtelen volt kivárni idehaza, elébe jött a szolgáinak, hogy meglesse őket. De ez egyszer későn érkezett, a csata, mielőtt ő még ideért volna, már menthetetlenül elveszett. Nem is maradt sokáig. Én belelátok a gondolataiba és ismerem a kételyeit. Nem működik a vadászösztöne. Azt hiszi, a lovasok mindenkit lemészároltak és elégettek a csatatéren, de azt nem tudja, hogy az orkok ejtettek-e foglyot vagy sem. És arról a viszályról sem tud, amely az ő orkjai és a mordoriak között támadt, úgyszintén nem tud a Szárnyas Fullajtárról!
– Szárnyas Fullajtárról! – kiáltott fel Legolas. – Azt Galadriel íjával lelőttem Sarn Gebir fölött, s lezuhant az égről. Mindnyájunkat rémületbe ejtett. Miféle új iszonyúság ez?
– Olyan, hogy nyíllal nem tudod lelőni – mondta Gandalf: – Csak a lovát. Jó haditett volt, de a lovas alá azóta újabb ló került. Mert nazgûl volt ő, a Kilencek egyike, akik most szárnyas méneken lovagolnak. Iszonyúságuk hamarosan beárnyékolja barátaink utolsó hadait, eltakarja előlük a napot. De a Fekete Úr még nem engedte őket átkelni a folyón, és Szarumán nem tudja, a gyűrűlidércek most milyen alakot öltenek. Minden gondolata a Gyűrűn csüng. Vajon ott volt-e az is a csatában? Megtalálták-e? Mi lesz, ha Théoden, Lovasvég ura, tesz szert rá, és tudomást szerez a hatalmáról? Ez a veszély lebeg előtte, s most visszamenekült Vasudvardba, hogy megduplázza, megháromszorozza hadikészületeit Rohan ellen. Pedig egy másik, közvetlen veszedelem is fenyegeti, amit nem ismer föl, annyira el van foglalva a maga ádáz gondolataival. Szilszakállról teljesen elfeledkezik.
– Most megint magadban beszélsz – mondta mosolyogva Aragorn. – Fogalmam sincs, ki az a Szilszakáll. Sejtettem, hogy Szarumán kétszeres áruló, de azt még mindig nem értem, mi haszna, hogy a két hobbit a Fangornba került, attól eltekintve, hogy mi hosszan és hiába követtük őket.
– Egy pillanat! – kiáltott fel Gimli. – Ha szabad, előbb még kérdeznék valamit. Te voltál Gandalf, vagy Szarumán, akit tegnap éjjel láttunk?
– Engem biztos, hogy nem – felelt Gandalf –, tehát bizonyára Szarumánt. Nyilván annyira hasonlított rám, hogy meg kell bocsátanom a gyógyíthatatlan horpadást, amit a kalapomra szántál.
– Akkor rendben van – mondta Gimli. – Örülök, hogy nem te voltál.
Gandalf nevetett. – Úgy van, jó törpöm – mondta –, vigasztaló, ha nem tévedés, amit elkövetsz. Én aztán jól tudom. De amúgy sem hibáztattalak a fogadtatásért. Már hogy is tehettem volna, mikor én mondtam mindig a barátaimnak, hogy ha az Ellenséggel van dolguk, még a tulajdon kezükben se bízzanak meg. Üdv neked, Gimli, Glóin fia. Egy szép napon talán együtt látsz minket, s eldöntheted, közülünk ki kicsoda.
– És a hobbitok? – szólt közbe Legolas. – Mi az ő keresésükre jöttünk el ilyen messze, s te úgy látszik, tudod, merre vannak. Megmondanád?
– Szilszakállnál és az enteknél – mondta Gandalf.
– Az enteknél? – kiáltott fel Aragorn. – Szóval igazak a régi mesék a mély erdők lakóiról és az óriás fa-pásztorokról? S még mindig élnek a földön entek? Azt hittem, csak az ősidők emlékei, ha ugyan éltek valaha is másutt, mint Rohan regéiben.
– Rohan regéi! – kiáltotta Legolas. – Nem, minden vadonföldi tünde tud éneket az onodok ősi népéről és régi bánatáról. De még mi is azt hittük, már csak az emlékekben élnek. Csak egyszer találkoznék egy enttel, aki itt jár a világban, mindjárt újra fiatalnak érezném magam! Szilszakáll: ez csak a Fangorn szó jelentése a Közös Nyelven, te viszont úgy beszélsz róla, mintha személy lenne. Ki ez a Szilszakáll?
– Ó, ezzel sokat kérdezel – mondta Gandalf. – Az a kevés is, amit élete történetéről tudok, olyan hosszú mese, hogy most nem érek rá elmondani. Szilszakáll maga Fangorn, az erdő őre, ő a legvénebb ent, a legvénebb élőlény, aki még itt jár a nap alatt, Középföldén. Remélem, Legolas, meg fogod ismerni. Trufának és Pippinnek szerencséje volt: találkoztak vele, pontosan itt, ahol ülünk. Mert ő két nappal ezelőtt idejött, s a hobbitokat magával vitte a hegyek gyökerénél levő távoli szállására. Gyakran jár ide, különösen, ha nyugtalan, s ha aggasztják a külvilágból érkező hírek. Én négy napja észrevettem, amint a fák közt ballagott, s azt hiszem, ő is észrevett engem, mert megállt, de nem szólítottam meg, mert gondterhelt voltam, s kimerült a Mordor Szemével vívott küzdelem után, s ő se szólt, s nem szólított a nevemen.
– Talán ő is azt hitte, hogy te Szarumán vagy – mondta Gimli. – De te úgy beszélsz róla, mint jó barátról. Én azt hittem, a Fangorn veszedelmes.
– Veszedelmes! – kiáltott fel Gandalf. – Én talán nem vagyok az? Nagyon veszedelmes, sokkal veszedelmesebb, mint bárki, akivel életetekben találkoztatok, hacsak nem hurcolnak titeket élve a Fekete Úr trónusa elé. És Aragorn is veszedelmes, és Legolas is veszedelmes, veszedelmekkel vagy körülvéve, Glóin fia Gimli, mert veszedelmes vagy te is, a magad módján. Igen, a Fangorn erdeje veszélyes hely – kiváltképp azoknak, akik könnyen emelnek fejszét, és Fangorn maga is veszedelmes, de bölcs és nyájas is. Ám lassú dühe most túlcsordult, s megtelt vele az erdő. A hobbitok jötte és a híreik csordították ki, hamarosan olyan lesz, mint az áradat, de ez az áradat Szarumán és Vasudvard fejszéi ellen fordul. Valami olyasmi készül, amire az Óidők óta nem került sor: az entek fölébrednek, s rádöbbennek az erejükre.
– És akkor mit csinálnak? – kérdezte Legolas.
– Azt nem tudom – mondta Gandalf. – Nem hiszem, hogy ők maguk is tudnák. De kíváncsi vagyok rá. – Elhallgatott, s elgondolkodva hajtotta le a fejét.
A többiek csak nézték. A felhőkből épp előbújt nap egy futó sugara ölében heverő kezére hullott, felfelé fordított tenyere, akár a csésze vízzel, mintha fénnyel telt volna meg. Végre föltekintett, bele a napba.
– Végére jár a délelőtt – mondta. – Hamarosan indulnunk kell.
– Megkeressük a barátainkat és meglátogatjuk Szilszakállt? – kérdezte Aragorn.
– Nem – mondta Gandalf. – Nem ezt az utat kell követnetek. Az imént reményről beszéltem. De csak reményről. S a remény még nem győzelem. Háború fenyeget bennünket, minden barátunkat, olyan háború, amelyben csak akkor lenne biztos a mi győzelmünk, ha a Gyűrűhöz folyamodnánk. S ez nagy félelemmel és szomorúsággal tölt el, mert lehet, hogy sok minden megsemmisül, s lehet, hogy minden elvész. Én Gandalf vagyok, a Fehér Gandalf, de a Fekete Úr még mindig hatalmasabb.
Fölállt, szeme fölé tartotta a kezét, s elnézett kelet felé, mintha olyasmit látna a messzeségben, amit egyikük sem. Majd megrázta a fejét. – Nem – mondta halkan –, már elérhetetlen messze jár. Legalább ez az örömünk megvan. Már nem eshetünk kísértésbe, hogy hasznát vegyük.
Megfordult. – Jöjj, Arathorn fia Aragorn! – mondta. – És ne bánd, hogy Emyn Muil völgyében ezt az utat választottad, s ne mondd, hogy a hajsza hiábavaló volt. Te kétségek közt bár, de a helyesnek ígérkező ösvényt választottad: választásod jó volt, megkaptad érte a jutalmadat. Mert így még időben találkoztunk, máskülönben már késő lett volna. Útitársaid küldetése véget ért. A te következő utadat adott szavad határozza meg. El kell menned Edorasba, s meg kell keresned tróntermében Théodent. Mert szüksége van rád. Andúril fénye, amelyre már olyan régen vár, most napvilágra kerül a csatában. Rohanban háború van, s ami még annál is rosszabb: Théoden szénája rosszul áll.
– Akkor hát nem is látjuk többé viszont a vidám kis hobbitokat? – kérdezte Legolas.
– Azt nem mondtam. Ki tudja? – mondta Gandalf. – Legyetek türelemmel. S menjetek oda, ahová kell, és reménykedjetek! Edorasba! Én is odamegyek.
– Az gyalog igen hosszú út, akár fiatal, akár öreg az ember – mondta Aragorn. – Félek, hogy a csatának már vége lesz, mire mi odaérünk.
– Majd kiderül, majd kiderül – mondta Gandalf. – Tehát velem tartotok?
– Veled, együtt mindannyian – mondta Aragorn. – De semmi kétségem, ha te akarod, előbb érsz oda, mint mi. – Fölállt, s hosszan nézte Gandalfot. A többiek némán bámulták őket, amint farkasszemet néztek. Arathorn fia Aragorn, az Ember, magas volt és szigorú, mint a kő, keze a kardja markolatán, mintha egy király lépett volna partra a tenger ködéből. Előtte a görnyedt öreg, fehérben, úgy fénylett alakja, mintha belülről világította volna meg valami, hajlott vállán az évek terhe, de látszott, hogy királyoknál nagyobb hatalom birtokosa.
– Hát, nem mondtam igazat, Gandalf – szólalt meg végül Aragorn –, hogy ha kívánod, bárhova eljutsz, hamarabb, mint én? S ehhez még azt is hozzáteszem, hogy te vagy a mi vezérünk és lobogónk. A Kilencek a Fekete Úré. Velünk csak Egy tart, ám az hatalmasabb, mint azok, a Fehér Lovas. Aki átjutott tűzön és feneketlen szakadékon, így hát rettegnek tőle. Oda megyünk, ahová te vezetsz, Gandalf.
– Igen, igen, követünk együtt – mondta Legolas. – De könnyebb lenne a szívem, ha hallhatnám, mi történt veled Móriában. Elmondanád? Legalább addig nem maradhatnál, amíg elmondod a barátaidnak, hogyan sikerült megmenekülnöd?
– Máris soká maradtam – felelte Gandalf. – Az idő rövid. S ha egy évünk volna rá, akkor se tudnék mindent elmondani.
– Akkor annyit mondj el, amennyit akarsz, s amennyit az időd megenged! – mondta Gimli. – Legalább annyit, hogy a balrognak hogy láttad el a baját!
– Ne mondd ki a nevét! – mondta Gandalf, s egy pillanatig úgy rémlett, fájdalomfelhő fut át az arcán. Ült némán, s öregnek látszott, mint maga a halál. – Rég volt az, hogy lezuhantam – mondta ki végre, lassan, mintha nehezére esnék visszagondolni rá. – Rég volt az, hogy lezuhantam, s ő is velem együtt. Körülvett a tüze. Megégtem. Aztán meg mély vízbe zuhantunk, s minden elsötétült. Hideg volt, mint a halál dagálya, s a szívem is majd megfagyott.
– Mély a szakadék, amin átível Durin hídja, mélyét nem mérte meg még soha senki – mondta Gimli.
– Mégis van feneke, mélyebben, mint a világosság és a tudás legalja – mondta Gandalf. – Odajutottam le végül, a legalsó sziklaalapig. Ő is velem volt, még ott is. Tüze kialudt, de ott iszappal vett körül, fojtogatóbban, mint az óriáskígyó.
Küzdöttünk, mélyen az eleven föld alatt, ott, ahol már nem számít az idő. Ő csak szorongatott, én meg kaszaboltam, míg végül futásnak nem eredt, sötét alagutak hosszú során. Ezeket már nem Durin népe építette, Glóin fia Gimli. Sokkal, de sokkal mélyebbek, mint a törpök legmélyebb tárnái, a világot névtelen lények rágják. Még Szauron sem tud róluk semmit. Vénebbek, mint ő. Most ott jártam, de nem mondok róla semmit, nehogy elsötétítsem a nappal fényét. E kétségbeesésben ellenségem volt az egyetlen reményem, követtem hát, a sarkában maradtam. Így vezetett végig Khazad-dûm titkos útjain, nagyon is jól ismerte mindet. Egyre csak följebb-följebb mentünk, míg végül meg nem érkeztünk a Végtelen Lépcsőhöz.
– Az már réges-rég elveszett – mondta Gimli. – Sokan azt mondják, nem is létezett soha másutt, csak a mesében, mások meg, hogy elpusztították.
– Létezik és nem pusztították el – mondta Gandalf. – A legmélyebb pincétől a legmagasabb csúcsig vezet, sok-sok ezer foknyi töretlen csigalépcső, míg csak föl nem ér végül Durin Tornyába, amit Ziragzigol eleven kövébe, az Ezüstfok csúcsába vágtak.
– Ott a hóban egy magányos ablak nyílt a Celebdilre, előtte keskeny párkány, szédítő sasfészek a világ fölött. Ott ádázul ragyog a nap, de lejjebb minden felhőbe burkolózik. Ellenségem kiszökkent a hóra, s én még utol sem értem, máris lángra lobbant. Látni se lehetett semmit, ám lehet, hogy időtlen idők múlva is énekek emlékeznek meg a Hegycsúcs Csatájáról. – Gandalf váratlanul elnevette magát. – Vajon mit mondanak majd az énekek? Aki fölnézett a csúcsra, mást nem látott, csak hogy a hegyet vihar koronázza. Mennydörgést hallott, villámcsapást, amely a Celebdilbe vág, s onnét tűznyelvekre töredezve visszapattan. És ennyi vajon nem elég? Füst, gőz és pára vett körül, megolvadt jég záporozott. Lehajítottam az ellenségemet, ő lezuhant a szédítő magasból, s porrá zúzta a hegyoldalt, ahova esett. Aztán elragadott a sötétség, s én kiballagtam gondolatból és időből, s olyan utakat jártam be, amelyekről nem beszélek.
Meztelenül küldtek vissza – egy kis időre, amíg elvégeztem a feladatomat. – És meztelenül hevertem a hegytetőn. A torony mögöttem porrá morzsolódott, az ablak eltűnt, a romlépcsőt eltorlaszolta az égett kőtörmelék. Egyedül voltam, elfeledve, kiúttalanul a föld kemény szarván. Csak hevertem s bámultam fölfelé, miközben keringtek fölöttem a csillagok, s minden nap hosszú volt, mint egy-egy élet a földön. Halványan elhatolt a fülemig a világ minden országának összegyűlt nesze, a rügyfakadásé és a halálé, az éneké és a zokogásé, a túlterhelt kő soha nem szűnő panaszáé. S végül, nagy sokára, megtalált újra Szélura Gwaihir, fölvett, és elvitt.
„Örökre az a sorsom, hogy a te terhed legyek, barátom, a bajban” – mondtam.
„Valaha teher voltál – mondta –, ám most nem vagy az. Mint egy hattyútoll, annyi terhet jelentesz a karmaimnak. Átsüt rajtad a nap. Ami azt illeti, nem hiszem, hogy valaha még szükséged lesz rám, ha elengednélek, úsznál a széllel.”
„De ne engedj el! – ziháltam, mert éreztem, hogy visszatér belém az élet. – Vigyél el Lothlórienbe!”
„Ez volt Galadriel úrnő parancsa is, aki a keresésedre küldött” – felelte.
Így jutottam el Caras Galadhonba, s így tudtam meg, hogy ti nemrég mentetek el. Ott időztem, annak a földnek az időtlenségében, ahol a napok gyógyulást hoztak s nem pusztulást. Gyógyultnak találtak, s fehérbe öltöztettek. Tanácsot kaptam és tanácsot adtam. Onnét különös utakon jöttem ide, s üzenetet hoztam némelyikteknek. Aragornnak ezt kell mondanom:

Hol vannak a dúnadánok, E!esszár, Elesszár?
Rokonságod messze, mondd, miért jár?
Az óra közel, s megjő az Elveszett,
A Szürke Társaság már Északról közeleg.
De ahol jársz majd, az ösvény sötét:
A Tenger útját a Halál lesi rég.

Legolasnak az Úrnő az alábbit üzente:

Zöldlombfi Legolas, sokáig élhettél
Fa tövén, örömben. De a Tengertől félj!
Ha a partról sirályrikoltozást hallasz,
vadonán nyugvó szív többé nem maradhatsz.

Gandalf elhallgatott s lehunyta a szemét.
– Nekem nem üzent semmit? – kérdezte Gimli, s lehorgadt a feje.
– Szavai homályosak – mondta Legolas –, s jelentésük keveset mond annak, akinek üzent.
– Ez nem vigasz – mondta Gimli.
– Akkor hát? – kérdezte Legolas. – Szeretnéd, ha nyíltan közölnék veled a halálodat?
– Igen, ha nem volna más üzennivalója.
– Mi az? – nyitotta ki a szemét Gandalf. – Igen, azt hiszem, én tudom, hogy a szavai mit jelentenek. Bocsáss meg, Gimli. Még egyszer végiggondoltam az üzeneteket. Hát persze hogy üzent neked is, s az üzenete sem nem homályos, sem nem szomorú.
– Glóin fia Gimlinek – mondta – add át az Úrnő üdvözletét. Hajtincshordozó, bárhová mégy is, gondolataim veled vannak. De ügyelj, hogy a fejszéd csak arra a fára emeld, amelyikre kell.
– Boldog óra, hogy visszatértél hozzánk, Gandalf! – kiáltotta a törp. Bolondul ugrándozott, és harsányan énekelt fura törp-nyelvén. – Gyerünk, gyerünk! – kiabálta, s hadonászott a fejszéjével. – Minthogy Gandalf feje szent, keressünk valamit, amit ketté hasíthatok.
– Nem kell soká keresned – mondta Gandalf, és fölállt ülőhelyéből. – Indulás. Eltelt az idő, amit joggal fordíthattunk rá, hogy régen látott barátainkat üdvözöljük. Most már sietnünk kell.
Megint magára kapta régi rongyos köpönyegét, s elindult a többiek előtt. Nyomában, sietve, leereszkedtek a párkányról valamennyien, s útnak indultak az erdőn át, az Entséd mentén. Több szót nem váltottak, amíg meg nem álltak megint a gyepen, a Fangorn szegélyén. Lovaiknak nyoma sem volt.
– Nem tértek vissza – mondta Legolas. – Ez kimerítő út lesz.
– Én nem megyek gyalog – mondta Gandalf. – Szorongat az idő. – Füttyentett egy nagyot. A fütty éles és tiszta volt, a többiek döbbenten hallgatták, hogy e szakállas öreg szájából ilyen hang telik. Még kétszer megismételte, majd halványan és távolról mintha nyerítést hozott volna a lapályról fúvó keleti szél. Kíváncsian vártak. Hamarosan patadobogást hallottak. Kezdetben alig volt több, mint a föld enyhe remegése, amit csak Aragorn észlelt, fülét a fűre hajtva, majd szapora dobogás, mind hangosabb lett és fölismerhetőbb.
– Nem csak egy ló közeledik – mondta Aragorn.
– Persze – mondta Gandalf. – Egy lónak hárman túl nagy terhet jelentenénk.
– Három jön! – mondta Legolas, a lapályt kémlelve. – Nézzétek, hogy vágtatnak! Az ott Hasufel, a másik meg a barátom, Arod! Elöl meg egy harmadik, az a legizmosabb hármuk közül. Ilyen lovat még nem is láttam soha.
– Nem is fogsz – mondta Gandalf – Az Keselyüstök, a mearák vezére, s még Théoden, Rohan Királya se látott különbet nála. Hát nem olyan a fénye, mint az ezüsté, s a futása mint a gyors patak? Értem jön: ő a Fehér Lovas lova. Együtt vágtatunk a csatába, mind!
Még ki se mondta az öreg mágus, a nagy ló már a lejtőn száguldott feléjük, szőre csillogott, sörénye lobogott a vágta szelében. A másik kettő követte, alig maradt le. Mikor Keselyüstök Gandalfot megpillantotta, lassított, harsányan fölnyerített, szelíden odaporoszkált, büszke fejét lehajtotta, s orrát odadörgölte az öreg nyakához.
Gandalf megsimogatta: – Hosszú volt az út Völgyzugolytól, drága barátom – mondta –, de te bölcs vagy és gyors, és megtalálsz, ha úgy hozza a szükség. Gyerünk hát messzire, együtt, és soha el nem válunk ezen a világon!
Hamarosan odaért a másik két ló, s megállt némán, mintha parancsra várna. – Most Meduseldbe megyünk, a gazdátok, Théoden csarnokába – mondta Gandalf komolyan. Meghajtották a fejüket. – Sürget az idő, barátaim, így hát ha megengeditek, a hátatokon. És arra kérünk, olyan gyorsan, ahogy csak tudtok. Hasufel majd Aragornt viszi, Arod Legolast. Gimlit meg én ültetem magam elé, és Keselyüstök, ha nincs ellenére, kettőnket visz el a hátán. Itt csak annyit időzünk, hogy igyunk egy keveset.
– Egy részét értem már a tegnapi talánynak – mondta Legolas, ahogy könnyedén felszökött Arod hátára. Akár félelmükben menekültek, akár nem, lovaink összetalálkoztak Keselyüstökkel, a vezérükkel, s örömmel üdvözölték. Te tudtad, hogy itt van a közelünkben, Gandalf?
– Tudtam – vágta rá a mágus. – Rá kényszerítettem a gondolatomat, megparancsoltam, hogy siessen, mert tegnap még messze volt, az ország déli részén. De ugyanolyan gyorsan vissza is visz!

Gandalf most mondott valamit Keselyüstöknek, s a ló jó iramban nekiindult, de olyan sebesen csak, hogy a többi is lépést tudjon tartani vele. Kis idő múlva váratlanul elkanyarodott, keresett egy helyet, ahol a part nem meredek, átgázolt a vízen, majd megint délre vezette őket a fátlan és széles pusztán. A végtelenbe nyúló fűtenger szürkén hullámzott a szélben. Útnak, csapásnak nyoma sem volt, de Keselyüstök egy pillanatra meg nem torpant, még csak nem is tétovázott.
– Most nyílegyenesen tart Théoden csarnokába a Fehér Hegyek alján – mondta Gandalf. – Így gyorsabb. A talaj a Keleti Gyepűn, ahol az északra vezető fő út a folyót keresztezi, keményebb, de Keselyüstök minden ingoványon, mélyföldön ismeri az átvezető utat.
Sok-sok órát lovagoltak a réteken és a folyó árterületén. A fű itt-ott olyan mély volt, hogy a lovaknak a térdéig ért, s mintha szürkészöld tengeren úsztak volna. Sok rejtett tocsogóra leltek, hatalmas területeken hullámzott sás az álnok ingoványok fölött, de Keselyüstök mindig megtalálta az utat, s a másik két ló híven követte a nyomát. A nap lassan leszállt nyugaton. Ahogy a lapályon végignéztek, a lovasoknak egy pillanatra az az érzésük támadt, hogy valahol messze, mint vörös tüzet nyeli el a fű. A látóhatár szélén kétoldalt hegyhátak ragyogtak vörösen. S füst szállt az égre, festette vérszínűre az ég alját, mintha a napkorong a föld szegélyén lángra lobbantotta volna a füvet.
– Az ott a Rohani Kapu – mondta Gandalf. – Most majdnem pontosan nyugatra. Arra fekszik Vasudvard.
– Ott füstöt látok – mondta Legolas. – Mi lehet az?
– Csata és háború! – mondta Gandalf. – Előre!

6. fejezet
Az Aranycsarnok királya

Vágtattak napszállta, vágtattak szürkület idején, bele az éjszakába. Mikor megálltak végre, s a lóról leszálltak, még Aragorn is fáradt volt, tagjai merevek. Gandalf alig adott nekik néhány óra pihenőt. Legolas és Gimli aludt, Aragorn elnyúlt hanyatt, de Gandalf csak állt, botjára támaszkodva, s bámult a sötétbe, keleten és nyugaton. Minden néma volt, élőlénynek se jele, se hangja. Az éjjeli égboltot, mikor fölébredtek, szél szárnyán szálló, hosszan elnyúlt felhők zárták rács mögé. S ők már vágtattak is tovább, a hideg hold világában, versenyt a hajnalfénnyel.
Teltek az órák, ám ők csak vágtattak. Gimlinek előrebillent a feje, s lezuhant volna a ló hátáról, ha Gandalf vállon nem ragadja és meg nem rázza. Hasufel és Arod fáradtan de büszkén követte fáradhatatlan vezetőjét, az alig látható szürke árnyat ott messze, elöl. Fogytak a mérföldek. A növekvő hold lenyugodott a felhős égen.

Dermesztő hideg volt. A sötétség keleten lassan hideg szürkére váltott. Bal kéz felől, messze, vörös fénysugarak szöktek az Emyn Muil fekete fala mögé. Pirkadt, tisztán és fényesen: szél söpört át az ösvényükön, s nyalta végig a meggörnyedt füvet. Keselyüstök váratlanul megállt, és fölnyerített. Gandalf előremutatott.
– Íme! – kiáltotta, s a többiek fölemelték fáradt tekintetüket. Előttük ott magaslottak a déli hegyek, fekete csíkos fehér csúcsaikkal. A hullámzó puszta a hegyek lábánál húzódó dombokat mosta, s a hegység szívébe nyúló, hajnalfénytől még érintetlen fakófekete völgyekbe ömlött. E völgyek legtágasabbja hegyekkel övezett mély öbölként tárult az utazók szeme elé. Messze benn, a hegyek tömkelegében, magányos csúcs nyúlt fel, a völgy száját, őrszemként, magaslat vigyázta. Ennek a lábát kerülte meg ezüst fonalként a patak, amely a völgyből futott ki. A magaslat homlokán, messze láthatóan, a fölkelő nap ráeső fénye aranylott.
– Beszélj, Legolas! – mondta Gandalf. – Mit látsz ott előttünk?
Legolas összehunyorította a szemét, s beárnyékolta a kezével a még alant járó nap vízszintes sugarai ellen. – Fehér patakot látok, amely a havasok közt fakad – mondta. – Ahol a völgy a homályból kilép, zöld domb emelkedik, a keleti oldalán. Árok, roppant fal és kősövény keríti. Mögötte házak tetejét látom, s középütt, zöld teraszon, ember építette büszke csarnok. Úgy látom, aranyzsúp fedi. Fénye messze csillog. Kapubálványai is aranylanak. Csillogó vértű emberek állnak előtte őrt, de az udvarokban mindenki alszik.
– A helyet Edorasnak hívják – mondta Gandalf. – Az arany csarnok neve Meduseld. Ott lakik Thengel fia Théoden, Rohan, a Lovasság királya. A felkelő nappal érkezünk. Innét már belátjuk az utat. Mégis óvatosabban kell lovagolnunk: háború van, s a rohirok, a lovasurak, nem alusznak, még ha így messziről úgy látszik is. Ne nyúljatok fegyvereitekhez, ne ejtsetek gőgös szót, ezt tanácsolom mindnyájatoknak, mindaddig, amíg nem jutunk Théoden széke elé.

Napfényes, derűs reggel volt, madárdallal teli, mire az utazók a patakhoz értek. Az sebesen futott ki a lapályra, s a domb lábán túl nagy ívben elkanyarodott keletre, keresztezte az ösvényüket, hogy azon messze túl a náddal szegett medrében folyó Entséd vizét szaporítsa. Zöldellt a vidék: a nedves réteken, s a folyó gyepes partján sűrű füzesek. Levélujjaik hegye itt délen, a tavasz jöttét érezve, már vörösödött. A folyót a két patak taposta lapos part közt gázló keresztezte. Átgázoltak az utazók is, és odaát széles, kerék szántotta utat leltek, amely a felföldre vezetett.
Az erdő borította hegy lábánál az út bekanyarodott a magas és zöld hegyek árnyékába. A nyugati lejtőkön a fű úgy fehérlett, mint a hó, a gyep közt számtalan kis csillagforma fehér virág nőtt.
– Nézzétek! – mondta Gandalf. – Mily szépek e csillogó szemek a fűben! Ez a gondolj rám virág, ennek a földnek az ember-nyelvén simbelmyne, mert egész évben virít, és mindig ott, ahol halottak nyugosznak. Íme! A halmok, amelyek alatt Théoden ősei pihennek.
– Hét halom bal felől, s kilenc jobb felől – mondta Aragorn. – Sok hosszú emberélet, mióta az arany csarnok megépült.
– Azóta ötszázszor hullott le a levél az én otthonomban, a Bakacsinerdőn – mondta Legolas –, de ennyi év a mi szemünkben semmi.
– Ám a Lovasvég lovasainak szemében olyan hosszú idő – mondta Aragorn –, hogy a csarnok építése már csak énekekben élő emlék, az azt megelőző idő meg éppen a múlt ködébe vész. Most a magukénak, otthonuknak vallják ezt a földet, s azóta már a nyelvük is átalakult és más, mint északi rokonaiké. – Aztán halkan énekelni kezdett valami lassú, s a tündének meg a törpnek ismeretlen nyelven, mégis odafigyeltek rá, mert olyan ércesen zengett.
– Ez, gondolom, a rohirok nyelve lehet – mondta Legolas –, hisz az ország földjéhez annyira hasonló: dallamos és kifejező, másrészt kemény és szigorú, mint a hegyek. De egy szót sem értek belőle, csak azt, hogy a halandó ember szomorúsága lüktet benne.
– A Közös Nyelven így hangzanék – mondta Aragorn –, már amennyire a fordítás pontos:

Hol a ló, a lovas? Hol a kürt, mely megharsant csatajelre?
Hol a páncéling, a sisak, s a fényes haj, mely ölelte?
Hol a kéz a hárfán, hol a tűz rőt lángja?
Hol a tavasz, a kalász, a nyár aratása?
Oda mind, oda mind, mint víz a hegyen, tűntek, mint szél a fűben,
Nyugaton az ég alján a napok árnyba csusszantak rendre, hűsen.
Hajdan-volt tűz füstjét-hamuját ki őrzi meg?
S ki látja a visszaáradó Tenger vizén az éveket?

Imigyen szólt a valaha élt, de elfelejtett költő Rohanban, s idézte fel a szálfa termetű Ifjú Éorl szépségét, aki északról kilovagolt, s akinek a csataménje, Felaróf, minden lovak atyja, szárnyat viselt a lábán. Méla estéken még mindig így énekelik ezt itt az emberek.
Így, beszélgetve, hagyták maguk mögött az utazók a néma halmokat. A kanyargós utat követve fölértek a dombok zöld hátára, majd végül Edoras szélfútta hatalmas falaihoz és kapujához.
A kapuban ülő vértesek fölpattantak, és elállták előlük az utat lándzsáikkal. – Egy lépést se tovább, idegenek! – kiáltották a Lovasvég nyelvén, majd megkérdezték, hogy hívják őket, s mi járatban vannak? Szemük kíváncsi volt, de korántsem barátságos, Gandalfra meg éppen sötét szemmel néztek.
– Én értem a szavatokat – felelte Gandalf a nyelvükön. – De más idegenek nemigen. Miért nem beszéltek a Közös Nyelven, ahogy az nyugaton járja, ha azt akarjátok, hogy választ is kapjatok?
– Mert Théoden király akarata, hogy a kapukon senki be ne tegye a lábát, aki a nyelvünket nem tudja, s nem barátunk – felelt az egyik őr. – Háború idején itt senkit nem látunk szívesen, hacsak nem a magunk fajtája, vagy nem Magosvárból jön, Gondor földjéről. Ti kik vagytok, hogy lóhalálában vágtattok át a lapályon ily különös öltözékben, s olyan lovakon, amelyek akár a mieink is lehetnének? Mi már régóta őrségben vagyunk, s még messze jártatok, amikor már észrevettünk. Még soha nem láttunk ilyen furcsa lovasokat, s lovat se büszkébbet, mint amelyek nyergében ti ültök. Az ott meara, ha ugyan meg nem csal a szemem valami varázslat folytán. Mondd, nem vagy te mágus, Szarumán kémje, vagy szellemlény, amit ő teremtett?
– Nem vagyunk szellemlények – mondta Aragorn –, de a szemed sem csal meg. Mert ezek itt valóban a ti lovaitok, s ezt nagyon jól tudtad, mielőtt még megkérdezted volna, gondolom. De a lókötő ritkán lovagol vissza az istállóhoz. Ez itt Hasufel és Arod, amit Éomer, Lovasvég harmadik seregvezére adott kölcsön nekünk, alig két napja. És most ígéretünkhöz híven visszahoztuk. Éomer talán nem jött meg, és nem jelezte az érkezésünket?
Zavart pillantás volt a válasz. – Éomerről nem mondhatok semmit – felelte. – Ha igaz, amit mondtok, Théoden bizonyára hallott róla. Talán nem teljesen váratlan az érkezéstek. Csak tegnapelőtt éjjel történt, hogy a Kígyónyelvű kijött ide, s közölte: Théoden akarata, hogy senki idegen be nem teheti a lábát a kapun.
– A Kígyónyelvű? – mondta Gandalf, s keményen az őr szemébe nézett. – Nekünk a Kígyónyelvűvel semmi dolgunk, mi Lovasvég Urához jöttünk. Sietek! Menj föl magad, vagy küldj valakit, s jelentsd, hogy megérkeztünk. Szeme megvillant busa szemöldöke alatt, s tekintete a másik szemébe fúródott.
– Jó, megyek – mondta a másik habozva. – De milyen nevet jelentsek? S mit mondjak rólad? Most öregnek és törődöttnek látszol, de úgy látom, belül kemény vagy és komor.
– Jól látod, és jól mondod – mondta a mágus. – Mert én Gandalf vagyok. Visszatértem. S lám, visszahoztam egy lovat is. Ez itt Keselyüstök, a Nagy, akit senki ember betörni nem tudott. S ő itt mellettem Aragorn, Arathorn fia, királyok utóda, s épp Magosvárba tart. S ők a bajtársaink, Legolas, a tünde, és Gimli, a törp. Menj, és mondd meg az uradnak, hogy itt állunk a kapujában és beszédünk van vele, ha megengedi, hogy belépjünk a csarnokába.
– Hát ezek aztán különös nevek! De jelentem, ahogy kívánod, s megtudakolom az uram akaratát – mondta az őr. – Várjatok itt egy kicsit, s meghozom a választ, amit ő jónak tart. De ne várjatok túl sokat! Sötét napokat élünk. – Elsietett, s az idegeneket otthagyta a társai éber őrizetében.
Kis idő múltán visszatért. – Kövessetek! – mondta. Théoden megengedi, hogy belépjetek, de minden fegyvereteket, még ha az egy bot is, ott kell hagynotok a küszöbön. Az ajtónállók majd vigyáznak rá.

A fekete kapuszárnyak kitárultak. Az utazók beléptek, libasorban követték vezetőjüket. Széles, kőburkolatú úton találták magukat, mely hol kanyarogva, hol rövid és kényelmes lépcsősorokon tartott fölfelé. A házak java része fából épült, és sok fekete kapu előtt haladtak el. Az út mentén kőcsatornában tiszta víz folyt, csillogva-csobogva. Végre fölértek a domb tetejére. Ott egy zöld teraszon magas épület, a terasz tövében csillogó forrásvíz bugyogott lófej formára faragott vízköpőből a tágas medencébe, s túlcsorduló vize a rohanó patakot táplálta. A teraszra lépcsősor vezetett, széles és magas, mindegyik foka szélén kőbe faragott pad. Mindegyiken egy-egy őr ült, térdére fektetett meztelen karddal. Aranyhajuk varkocsba fonva vállukra csüngött: zöld pajzsukon megcsillant a fény, hosszú páncélingük izzott a napon, s amikor fölálltak, mintha szálasabbak lettek volna, mint bárki halandó ember.
– Ott az ajtó előttetek – mondta a vezetőjük. – Nekem most vissza kell mennem a kapuba, mert szolgálatban vagyok. Ég veletek! S legyen nyájas hozzátok Lovasvég Ura!
Sarkon fordult, s visszasietett az úton. Ők a szálas őrök szeme előtt fölmentek a lépcsőn. Fönt is szótlan őrök álltak, megvárták, amíg Gandalf kilép a kövezett teraszra, a lépcsősor fejénél. Akkor váratlanul, csengő hangon és udvariasan köszöntötték a maguk nyelvén.
– Legyetek üdvözölve, távolról jöttek! – mondták, s a békejeléül kardjuk markolatát nyújtották az utazók felé.
Aztán az egyik őr előrelépett, és a Közös Nyelven megszólította őket:
– Én Théoden ajtónállója vagyok – mondta. – A nevem Háma. Arra kell kérjelek, tegyétek le a fegyvereiteket, mielőtt a csarnokba léptek.
Legolas átnyújtotta neki ezüstnyelű kését, puzdráját és íját. – Vigyázz rájuk nagyon – mondta –, mert az Aranyerdőből származnak, s én Lothlórien úrnőjétől kaptam ajándékba őket.
Az ajtónálló szemébe kiült a csodálat, s a fegyvereket, mintha csak félne kézben tartani, sietve a falnak támasztotta. – Hozzájuk se ér senki, megígérem – mondta.
Aragorn egy darabig habozott. – Nincs szándékomban – mondta – letenni a kardomat, vagy Andúrilt akárki más kezébe adni.
– Ez Théoden akarata – mondta Háma.
– Nem értem, miért lenne előbbrevaló Thengel fia Théoden akarata Arathorn fia Aragorn, a gondori Elendil utóda akaratánál.
– Mert ez Théoden háza, s nem Aragorné, még ha ő Gondor királyaként Denethor székében ülne is – mondta Háma, odalépett az ajtó elé, s elállta előttük az utat. Kezében a kard most a hegyével irányult az idegenek felé.
– Fölös beszéd ez – mondta Gandalf. – Théoden parancsa szükségtelen, nemet mondani rá haszontalan. Egy király akarata tulajdon csarnokában parancs, akár oktalan az, akár bölcs.
– Úgy van – mondta Aragorn. – S én megtenném, amit a ház ura parancsol, még ha a ház egy favágó kunyhója lenne is, ha bármi más kardot hordanék, s nem az Andúrilt.
– Akárhogy hívják a kardodat – mondta Háma –, itt le kell tenned, ha nem akarsz egymagad megvívni Edoras valamennyi emberével.
– Nem lenne egymaga – mondta Gimli, s a fejszéje élét próbálgatta, miközben sötét pillantást vetett az ajtónállóra, olyat, mintha fiatal fa lenne, s ő ki akarná vágni. Nem lenne egymaga!
– Ugyan! – mondta Gandalf. – Hiszen itt mind barátok vagyunk. Vagy legalábbis. annak kellene lennünk: mert ha összeverekszünk, egyetlen jutalmunk Mordor kacagása lesz. Engem sürget a küldetésem. Tessék, legalább az én kardom, jó Háma, őrizd gondosan. Glamdring a neve, mert tündék kovácsolták időtlen időkkel ezelőtt. Most engedj belépnem. Gyerünk, Aragorn!
Aragorn vonakodva leoldotta a kardkötőjét, s kardját függőlegesen a falnak támasztotta. – Leteszem – mondta –, de megparancsolom nektek, hogy egy ujjal se érjetek hozzá, és ne engedjétek meg, hogy akárki kézbe vegye. Mert ez a tünde-kéztől származó hüvely a Kettétört Pengét őrzi, melyet Eggyé kovácsoltak. Valamikor az idők mélyén Telchar volt a kovácsa. Halálnak halálával hal, aki nem Elendil utóda, s mégis kihúzza Elendil kardját.
Az ajtónálló hátralépett, s ámulattal nézett Aragornra. – Úgy rémlik, te elfeledett időkből jöttél, az énekek szárnyán. Úgy lesz, uram, ahogy parancsolod.
– Nos – engedett végül Gimli is –, ha Andúril a társa, itt maradhat az én fejszém is, nem kell szégyenkeznie – s letette fegyverét a földre. – S most, hogy minden kívánságod teljesült, gyerünk s beszéljünk uraddal.
Az ajtónálló még mindig habozott. – A botod... mondta Gandalfnak. – Bocsáss meg, de azt is itt kell hagynod.
– Ostobaság! – mondta Gandalf. – Más az óvatosság és más az udvariatlanság. Én öreg vagyok. Ha mentemben nem támaszkodhatom a botra, inkább leülök itt, s megvárom, míg Théodennek úgy tetszik, hogy kibotorkáljon és itt elegyedjék szóba velem.
Aragorn elnevette magát. – Mindnyájunknak van valamije, ami kedves ahhoz, hogy másra bízná. De megfosztanál egy öregembert a támaszától? Ugyan, nem engednél bemenni már?
– A bot egy mágus kezében több, mint az öregek támasza – mondta Háma. Alaposan megnézte a kőrisfa botot Gandalf kezében. – De valamirevaló ember, ha kételyei vannak, bízza magát a bölcsességére. Én elhiszem, hogy jó barátok vagytok, tiszteletre méltó emberek, és nem rossz szándék lakik bennetek. Menj hát.

Az őrök most fölemelték az ajtót lezáró nehéz keresztgerendát, benyomták az ajtószárnyakat, s azok nyikorogva fordultak el roppant sarokvasukon. Az utazók beléptek. A csarnok sötétnek és melegnek tetszett a dombtető tiszta hidege után. Hosszú volt és széles, árnyékokkal és félhomállyal teli, roppant oszlopok tartották magas mennyezetét. De az eresz alól, a keleti ablakokból, csillogó napdárdák döfték át itt-ott a homályt. A füstnyíláson át, a felszálló füst foszlányai mögött sápadtkék volt az ég. Mikor szemük hozzáidomult a világításhoz, az utazók látták, hogy a csarnok padlata más-más színű kőlapokkal van borítva; ágas-bogas „rúnák” és összefonódott alakok díszítették. Már az oszlopok dús, félig kivehető színekben és tompa aranyszínben pompázó faragványait is láthatták. Szőnyeg is sok lógott a falon, beléjük szőve ősi regék vonuló figurái; egyik-másik az évektől volt fakó, egyik-másik a homályban mutatott sötétet. De az egyik alakra ráesett a napfény; fiatal férfi volt, fehér lovon. Roppant kürtöt fújt, szőke haja lobogott a szélben. Lova fölszegte a fejét, orra lika vörös volt, kitágult, ahogy a távoli csata szagát érezve fölnyerített. Lába körül zölden-fehéren habzó víz futott és vetett hullámot.
– Íme az Ifjú Éorl! – mondta Aragorn. – Így lovagolt Északról a csatába, Celebrant mezejére.

A négy útitárs elindult előre, el a csarnok közepén levő tűzhely mellett, amelyen nagy fahasábok égtek. Azután megálltak. A csarnok túlsó végében, a tűzhelyen túl, háromlépcsős, északra néző emelvény állt, az emelvény közepén aranyozott trónszék. Egy vénember ült rajta, oly görnyedt a kortól, hogy szinte törpnek látszott; de ősz haja hosszú volt és dús, varkocsba fonva hullott a vállára a homlokát övező aranykarika alól. A karikán elöl egyetlen hatalmas gyémánt. Szakálla, mint a hó fedte a térdét; de szeme még izzott a tűz fényében, s fölvillant, ahogy ránézett az idegenekre. Trónusa mögött fehér ruhás nő. S lábánál, a lépcsőn aszott kis férfialak, szemhéja duzzadt, arca sápadt és okos.
Csönd volt. Az öregember a trónuson meg sem moccant. Gandalf törte meg a csendet. – Üdv neked, Thengel fia Théoden! Visszatértem! Mert lásd, jön a vihar, s most minden jó barátnak össze kell fognia, különben egyenként mészárolják le valamennyit.
A vénember lassan fölemelkedett, rátámaszkodott csontnyelű kurta fekete botjára, és látták, bármilyen hajlott is a háta, még mindig magas, fiatal korában meg ugyancsak szálas és büszke lehetett.
– Üdvözöllek – mondta –, ám bizonyára arra számítasz, hogy szívesen látlak. De az az igazság, hogy jöttödnek nem örvendünk, Gandalf mester. Te mindig rossz hírek hírnöke voltál. A bajok csapatban követtek, mint a varjak, s olykor a bajnál is rosszabbak voltak. Nem akarok hazudni neked: mikor meghallottam, hogy Keselyüstök üres nyereggel tért haza, nemcsak a ló hazajöttének örültem, hanem a lovasa hiányának is, s mikor Éomer hírét hozta, hogy eltávoztál egykori otthonodba, nem gyászoltalak. De sose higgyen az ember a távolról jött hírnek. Itt vagy megint! És veled több rossz, mint valaha, több, mint amennyire számítani lehetett. Miért mondanám hát, hogy szívesen látlak, Vészmadár Gandalf? Azt mondd meg nekem. – S lassan visszaereszkedett a trónusára.
– Igazat szólsz, uram – mondta a trónus lépcsőjén ülő sápadt férfi. – Nincs még öt napja sem, hogy híre jött: Théodredet, a fiadat és jobb kezedet, Lovasvég második seregvezérét levágták a Nyugatvégen a Vas folyó mentén. Éomer édeskevéssé megbízható: Ha őrá bíznád az uralmat, kevesen maradnának falaid őrizetére. És most vettük Gondorból hírét, hogy a Fekete Úr készülődik a világ ellen. S lám, e vándor épp ezt az órát választja, hogy visszatérjen. Hát miért örülnénk a jöttödnek, Vészmadár uram? Én Láthspell-nek hívlak, Vészhírnöknek, s a vészhír, mint mondani szokták, korántsem szívesen látott vendég. – Mogorván elnevette magát, duzzadt szemhéját fölvonta egy pillanatra, és sötét tekintetet vetett az idegenekre.
– Téged bölcsnek tartanak, Kígyónyelvű, s kétségtelen, hogy uradnak komoly támasza vagy – felelte Gandalf lágyan. – De az ember kétféleképpen lehet vészek hírnöke: lehet, hogy ő a vész okozója, de lehet, hogy bajban keres fel, hogy segítséget hozzon, máskor a színét se látod.
– Úgy van – mondta a Kígyónyelvű –, de van egy harmadik fajta is: a dögevő, aki mások bánatán töltekezik, a háborún hízó dögkeselyű. Te mi segítséget hoztál valaha is, Vészmadár úr? Legutóbb is, mikor itt jártál nálunk, te kértél segítséget tőlünk. Akkor az urunk megmondta, válaszd ki magadnak azt a lovat, amelyik tetszik, aztán távozz innét, s akkor, arcátlanságodban és mindenki csodálkozására, Keselyüstököt választottad. Urunknak ezzel súlyos bánatot okoztál, s mégis úgy rémlett, megérte, hogy téged mielőbb az országon kívül tudjunk. Gyanítom, hogy most is ez hozott ide, nem adni, hanem kapni akarsz. Hoztál magaddal embereket? Hoztál lovakat, kardokat, lándzsákat? Azt segítségnek hívnám, most annak vagyunk híján. De kik ezek, akik a nyomodban járnak? Három rongyos vándor, szürke ruhában, s te vagy négyük közül a leginkább koldusforma!
– Thengel fia Théoden, mintha csarnokodban az utóbbi időben alábbhagyott volna az udvariasság! – mondta Gandalf. – Vajon a küldönc a kapuból nem jelentette-e útitársam nevét? Ritkán volt Rohan bármelyik urának három ilyen nevezetes vendége. Fegyvereik, amelyeket ajtódban letettek, sok halandó emberrel fölérnek, ha azok mégoly hatalmasak is. Ruházatuk szürke, mert a tündéktől kapták, s csak így tudtak eljutni nagy csarnokodba, a veszedelemnek árnyékából.
– Szóval igaz, amit Éomer jelentett, hogy ti szövetségben álltok az Aranyerdő varázslónőjével? – kérdezte Kígyónyelvű. – Nincs mit csodálkozni rajta, Dwimordenben mindig is a hazugság hálóját szőtték.
Gimli előrelépett, de egyszerre ott érezte a vállán Gandalf kezét, s megállt mereven, mint a kő:

Dwimordenben, Lórienben
Ritkán jár-kelhetett az Ember,
Halandó szem a Fényt se látta
Gyakran, mely ráterül e tájra.
Galadriel! Galadriel!
Forrásod vize tiszta jel,
Fehér a csillag hó kezedben,
Folttalan a levél, ha lebben,
Ó, Dwimorden, Lórien,
Nincs rá halandó szó, milyen!

Imigyen énekelt halk szóval Gandalf, aztán hirtelen mintha átalakult volna. Ledobta rongyos köpönyegét, nem támaszkodott már a botra, kihúzta magát, s csengő, hideg hangon szólalt meg:
– A bölcs csak azt mondja, amit tud, Gálmód fia Gríma. Te eszetlen kígyóvá lettél. Hallgass hát, s tartsd benn a szádban villás nyelvedet. Nem azért keltem át tűzön és halálon, hogy hamis szavakat váltsak egy szolgával, míg csak le nem sújtja a villám.
Fölemelte a botját. Mennydörgés morajlott. A nap kialudt keleten az ablakokban, az egész csarnok éjszakai sötétbe borult. A tűz lángja egyszerre zsarátnokká fakult. Más nem volt látható, csak Gandalf, fehéren, szálasan az elfeketült tűzhely előtt.
A sötétben hallották Kígyónyelvű sziszegését: – Hát nem megmondtam, hogy ne engedd a botját se behozni? Az a bolond Háma, elárult minket! – Villám csapott le, s kettéhasadt a mennyezet. Majd néma csönd. Kígyónyelvű széttárt karral, arcra borulva hevert a földön.
– Nos, Thengel fia Théoden, figyelsz-e rám? – mondta Gandalf. – Segítséget kérsz? – Fölemelte a botját, s az ablakra mutatott, odafönn. A sötétség ott mintha kitisztult volna, s az ablaknyíláson át, magasan fenn, egy foltnyi ragyogó eget lehetett látni. – Nem minden sötét. Szedd össze a bátorságodat, Lovasvég Ura, annál nagyobb segítséget senkitől sem kaphatsz. Aki kétségbeesik, annak nem tudok tanácsot adni. Pedig volna a számodra tanácsom, s volna mit mondanom. Akarod hallani? De nem szól mindenki fülének.
Arra kérlek, jöjj ki velem az ajtó elé, s tekints le messzire. Túl sokáig ültél itt a homályban, s bíztad magad hamis mesékre és álnok sugalmakra.
Théoden lassan felállt a trónusáról. A csarnokban megint halvány fény támadt. A nő sietve odalépett a király oldalára, karját nyújtotta neki, az öregember meg-megtántorodva lassú léptekkel lejött az emelvényről, s végigment a csarnokon. Kígyónyelvű ott maradt fekve a padlón. Az ajtóhoz értek, s Gandalf megdöngette.
– Kinyitni! – kiáltotta. – Lovasvég Ura közeleg!
Az ajtó kitárult, s fütyülve tört be a hideg. A dombon süvített a szél.
– Küldd le az őreidet a lépcső lábához – mondta Gandalf. – S te, úrnőm, egy időre hagyj magunkra minket. Én majd vigyázok rá.
– Menj, Éowyn, húgom leánya! – mondta a vén király. – A félelem ideje elmúlt.
A nő megfordult, s lassan visszament a trónterembe. Mikor az ajtóhoz ért, megfordult, s visszanézett. Tekintete, ahogy szemében hűvös szánalommal a királyra pillantott, komoly volt és gondterhelt. Arca nagyon szép, hosszú haja aranyzuhatag. Ezüsttel övezett fehér köntösében magas volt és karcsú, látszott rajta, hogy királyok leánya, erős és kemény, mint az acél. Aragorn most látta először napvilágnál Rohan úrnőjét, Éowynt, s szépnek, hideg-gyönyörűnek találta, olyannak, mint a sápadt tavasz reggel, de éretlennek még az asszonysorra. És Éowyn ráébredt Aragorn ottlétére, a királyok szálfa termetű utódára, aki sok-sok bölcsességet hordoz, s akinek szürke köpönyege olyan erőt rejt, amit ő még épp csak hogy érez: Egy pillanatra mintha kővé vált volna, majd gyorsan visszafordult, és bement.
– Nos, uram – mondta Gandalf –, nézd az országodat. S szívj újra szabad levegőt!
A magas teraszról messze elláttak a folyón túlra, a messzeség ködébe vesző zöld legelőkre. Itt-ott szélfútta esőfüggönyök csüngtek ferdén a földre. Az az ég a fejük fölött és nyugaton még mindig mennydörgős sötét volt, s a távolban, a láthatatlan dombok között, villámfény villogott. De a szél épp fordulóban volt, kezdett északivá válni, a vihar távolodott, eldübörgött délnek, a Tenger irányába. Egyszerre a felhők egy hasadékán napdárda hatolt át. A záporozó esőszálak csillogtak, mint az ezüst, s a távolban a folyó üvegként sziporkázott.
– Itt nincs olyan sötét – mondta Théoden.
– Nincs – mondta Gandalf. – És a kor se nehezedik akkora súllyal a válladra, mint némelyek hinnék. Dobd el a botodat!
A fekete bot koppanva hullott a földre a király kezéből. Ő kihúzta magát, lassan, mint aki a keserves robot végén kiegyenesíti hosszú görnyedéstől elmerevedett derekát. Most szálegyenesen állt ott, s ahogy fölnézett a tisztuló égboltra, szeme kék volt.
– Az utóbbi időkben egyre sötétebbek voltak az álmaim – mondta. – De most úgy érzem magam, mint aki fölébredt. Most már azt kívánnám, bár jöttél volna korábban, Gandalf. Mert félek, hogy későn értél ide, csak hogy házam végnapjainak szemtanúja légy. Nem áll már soká a csarnok, amit Éorl fia Bregó épített. A magas trónust tűz emészti meg. Mondd hát, mi a teendőm?
– Sok minden – mondta Gandalf. – Mindenekelőtt hívasd Éomert. Ha jól sejtem, börtönre vetetted, Gríma tanácsára, akit terajtad kívül mindenki Kígyónyelvűnek emleget.
– Úgy van – mondta Théoden. – Megtagadta a parancsot, és halállal fenyegette Grímát a tulajdon csarnokomban.
– Attól téged még szerethet, ha Kígyónyelvűt és a tanácsait nem szereti is – mondta Gandalf.
– Lehet. Megteszem, amire kérsz. Hívd ide Hámát. Minthogy ajtónálló tisztében megbízhatatlannak bizonyult, legyen most parancsközvetítő. A bűnös vezesse a bűnöst ítélőszékem elé – mondta Théoden. Hangja komor volt, de ránézett Gandalfra, elmosolyodott, s ettől kisimult, s nem is tért vissza többé arcának sok-sok ránca.

Hámát odarendelték, s mikor az ajtónálló elment, Gandalf Théodent az egyik kőszékhez vezette, ő maga meg a király lábához ült a legfelső lépcsőfokra: Aragorn s a társai odaálltak mellé.
– Nem ez az ideje annak, hogy mindent elmondjak, amit hallanod kell – mondta Gandalf. – De ha a remény nem csal meg, hamarosan eljön az idő, amikor többet is mondhatok. Nagyobb veszély fenyeget, mint amekkorát Kígyónyelvű ravaszsága képes volt beleszőni az álmaidba. De lám, nem álmodsz többé. Élsz. Gondor és Rohan nem áll egyedül. Az Ellenség kiszámíthatatlanul erős, nekünk mégis van miben reménykednünk, olyasmi, amiről nekik még fogalmuk sincsen.
Gandalf most szaporán szőtte a szót. Halkan beszélt, úgy, hogy senki más ne hallja, mit mond, csak a király. Még a végére sem ért, fölcsillant Théoden szeme, fölállt a helyéről, kihúzta magát. Gandalf odaállt melléje, együtt néztek ketten a magasból Mordor felé.
– Igen – mondta Gandalf, most harsány, éles, csengő hangon. – Ott rejlik a reményünk, ahol a legnagyobb félelmünk is. Hajszálon múlik a végromlásunk. De ha egy kis ideig még nem hagyjuk legyőzni magunkat, van számunkra remény.
Tekintetüket most a többiek is arrafelé fordították. Számolatlan mérföldekre, a látóhatár szegélyén, a Homály Földjének sötét hegyein is túl időzött gondolatuk és reményük. Hol lehet most a Gyűrűhordozó? Mily vékony az a hajszál, amin végítéletük függ! Legolasnak, ahogy éles szemét erőltette, úgy rémlett, fehér villanást lát, talán a nap villant az Őrtorony csúcsán. S még annál is távolabb, végtelenül messze és mégis jelenlevő fenyegetésként, csöpp lángnyelvet vélt látni.
Théoden lassan leült, s mintha fáradtsága birokra kelt volna érte Gandalf akaratával. Megfordult, s a nagy házra nézett. – Ó, jaj, miért éppen nekem kell megérnem e gonosz napokat, öregkoromra miért ezt, s nem a békességet, amit megérdemelnék? Odavan Boromir, a bátor! A fiú odavész, az öreg elaszván tengeti napjait. – Térdére kulcsolta ráncos kezét.
– Ujjad jobban emlékeznék régi erejére, ha kardmarkolatot szorítana – mondta Gandalf.
Théoden fölállt, s keze kardot keresett az oldalán, de hiába. – Hová tette Gríma? – motyogta magában.
– Fogadd el ezt, uram! – mondta egy tisztán csengő hang. – Mindig is téged szolgált. – Két férfi közeledett a lépcsőn puha léptekkel, s állt meg pár lépcsőfokkal lejjebb. Egyikük Éomer volt. Hajadonfőtt, vért nélkül, de a kezében meztelen kard, s ahogy letérdelt, markolatát nyújtotta ura felé.
– Ez hogy lehetséges? – kérdezte a király szigorúan. Éomerhez fordult, s a férfiak csodálkozva nézték, mily szálegyenes, büszke, ahogy most előttük áll.
– Az én művem, uram – mondta reszketve Háma. – Én úgy értettem a parancsot, hogy Éomert szabaddá kell tennem. Akkora öröm volt a szívemben, hogy talán tévedtem. S minthogy szabad, s a Lovasság seregvezére, elhoztam neki a kardját, ahogy kérte.
– Hogy a lábad elé fektessem, uram – mondta Éomer. Théoden egy pillanatig némán nézett le az előtte térdeplő Éomerre. Egyikük sem mozdult.
– Nem fogadod el a kardot? – kérdezte Gandalf. Théoden lassan kinyújtotta a kezét. Ahogy ujjai átfogták a markolatot, a körülötte állók szinte látták, mint tér vissza karjába az erő és elszántság. Váratlanul fölemelte a kardot, s a csillogó penge szisszenve sújtott a levegőbe. Théoden nagyot kiáltott. S hangja tisztán csengett, ahogy rázendített Rohan nyelvén a fegyverbe hívó dalra.

Fel hát, Théoden Lovasai, fel, fel!
Borzalmak dúlnak, hajnal-egünk sötét.
Nyerget a lóra, a kürt szava zengjen!
Hajrá, éorlfiak!

Az őrök, azt hívén, hogy őket hívja, beszaladtak, s rohantak fel a lépcsőn. Döbbenten bámultak urukra, majd egy emberként rántották ki valamennyien a kardjukat, s fektették a lába elé. – Parancsodat várjuk! – mondták.
– Westu Théoden hál! – kiáltotta Éomer. – Boldogság látni, hogy megint a régi vagy! Soha ne mondja senki, Gandalf, hogy te mindig csak a gyászra jössz!
– Vedd vissza a kardod, Éomer, húgom fia! – mondta a király. – Menj, Háma, és hozd az én kardomat! Gríma őrzi. És hozd ide őt is. Nos, Gandalf, azt mondtad, tanácsod van a számomra. Halljam. Mi légyen az?
– Már meg is fogadtad – mondta Gandalf. – Vesd a bizalmadat Éomerbe, s ne egy fondor lelkű cselszövőbe. Vesd el a sajnálkozást és a félelmet! Tedd azt, amit éppen tenned kell. Minden embert, aki megüli a lovat, küldj azonnal nyugatra, amint Éomer tanácsolta, mindenekelőtt Szarumánt kell megsemmisíteni, amíg még lehet. Ha nem sikerül, elbuktunk. Ha sikerül – akkor jön a következő feladat. Ezalatt itthon maradt népedet, asszonyokat, gyerekeket, öregeket, menekítsd a hegyekbe. Tán nem készültek föl rá e gonosz időkben? Vigyenek élelmet magukkal, de ne késlekedjenek, ne hurcoljanak magukkal kincseket, se kicsit, se nagyot. Az életük forog kockán.
– Úgy látom, jó a tanácsod – mondta Théoden. – Népem tehát készüljön fel. De ti a vendégeim vagytok – s joggal mondtad, Gandalf, hogy udvaromban alábbhagyott az udvariasság. Ti egész éjszaka lovagoltatok, s mindjárt dél. Nem aludtatok és nem ettetek: Rendbe hozatom nektek a vendégházat, ha ettetek, aludnotok kell.
– Nem, uram – mondta Aragorn. – A fáradt számára nincs pihenés. Rohan embereinek azonnal nyeregbe kell szállniuk, s mi velük lovagolunk, fejszével, karddal, íjjal. Mi nem pihenőt hoztunk nekik, Lovasvég ura. S én megígértem Éomernek, hogy együtt rántunk kardot.
– Akkor valóban bízhatunk a győzelemben! – mondta Éomer.
– Bízhatunk, igen – mondta Gandalf. – De Vasudvard erős. És más veszély is közeleg. Ha mi ellovagoltunk, ne késlekedj, Théoden. Vezesd sietve a néped a hegyekbe, Dúnharg erődjébe.
– Nem úgy, Gandalf – mondta a Király. – Te magad sem tudod, mennyire értesz a gyógyításhoz. Nem így lesz. Én is veletek tartok a háborúba, hogy ha kell, csatában essem el. Így nyugodtabb lesz az álmom.
– S akkor majd énekek őrzik Rohan dicső bukását – mondta Aragorn. A körülöttük álló fegyveresek összeütötték fegyvereiket s úgy kiáltottak: – A Lovasság Ura nyeregbe száll! Föl, éorlfiak!
– De a népedet nem hagyhatod itt fegyvertelenül és pásztor nélkül – mondta Gandalf. – Ki vezeti, ki kormányozza őket tehelyetted?
– Erről is gondoskodom – mondta Théoden. – Itt jön a tanácsadóm.

E pillanatban lépett ki a csarnokból Háma. Mögötte két másik ember közt Gríma, a Kígyónyelvű jött hajbókolva. Holtsápadtan. Pislogott a napvilágban. Háma letérdelt, és átnyújtott Théodennek egy aranypántos, zöld kövekkel kivert hüvelyű, hosszú kardot.
– Íme, Uram, ősi kardod, a Herugrim – mondta. – A Kígyónyelvű ládájában volt. Vonakodott a kulcsát ideadni. Akadt ott sok minden más is, amit az emberek nem lelnek.
– Hazudsz – mondta Kígyónyelvű. – E kardot urad adta át nekem megőrzésre.
– S most ő veszi vissza – mondta Théoden. – Talán nincs kedvedre?
– Nincs, uram – mondta Kígyónyelvű. – Én, amennyire tőlem telik, vigyázok rád s a tieidre. De ne fáraszd agyon magad, s ne élj vissza az erőddel. Hadd foglalkozzék más e bosszantó vendégekkel. Most hordják ki asztalodra a pecsenyét. Nem mégy ebédelni?
– Megyek – mondta Théoden. – S tálaljanak a vendégeimnek is. A házigazda ma ellovagol. Küldj szét hírnököket! Szólítsanak fegyverbe mindenkit, aki itt él! Minden fegyverfogható férfi és épkézláb legény, mindenki, akinek lova van, nyeregbe szálljon és a kapumnál legyen a déltől számított második órán.
– Uram! – kiáltott Kígyónyelvű. – Épp ettől féltem. Ez a mágus megbűvölt téged. És ki marad itt, hogy megvédjen téged, atyáid Aranycsarnokát és a kincseidet? Ki őrizze Lovasvég Uralkodóját?
– Ha ez bűbáj – mondta Théoden –, úgy vélem, sokkal egészségesebb, mint a te suttogásod. Már nem sok hiányzott, hogy hízelkedéssel rábírj, négykézláb járjak, mint az állat: Nem, nem marad itt senki, még Gríma sem. Gríma ellovagol. Menj! Még van időd a rozsdától megtisztítani a kardodat!
– Kegyelem, Uram! – szűkölt Kígyónyelvű, a földön fetrengve. – Szánd meg, aki megfáradt a szolgálatodban. Ne küldj el magad mellől! Legalább én álljak melletted, amikor mindenki más itt hagy. Ne küldd el a hűséges Grímát!
– Megszánlak – mondta Théoden. – Nem küldelek el magam mellől: Én magam megyek a háborúba, az embereimmel. Jöjj te is velem, és tégy bizonyságot a hűségedről.
Kígyónyelvű szeme körbejárt az arcokon. Mint az üldözött állat, keresett valami rést ellenségei gyűrűjén, ahol elmenekülhet. Hosszú, sápadt nyelve végignyalt az ajkán. – Várható volt, hogy egy Éorl házából való király erre az elhatározásra jut – mondta. – De akik igazán szeretik, tekintettel lehettek volna hanyatló éveire. Látom, későn jöttem. Mások, akik talán kevésbé gyászolnák őt, már meggyőzték az igazukról. S ha nem tudom a művüket meg nem történtté tenni, legalább hallgass meg, uram! Hagyj itt valakit Edorasban, aki ismeri szándékodat s akaratodat tiszteletben tartja. Nevezz ki hűséges helytartót. Hadd őrizzen Gríma, a tanácsadód, mindent a visszatértedig.
Éomer elnevette magát. – S ha ez a kérés nem ment föl a hadba vonulástól, tiszteletre méltó Kígyónyelvű – kérdezte –, mi lenne az a kevésbé tisztes hivatal, amit elfogadnál? Hajlandó lennél egy zsák élelmet fölcipelni a hegyek közé... már ha akadna, aki rád merné bízni?
– Nem, Éomer, te nem látod át teljesen Kígyónyelv uram szándékait – mondta Gandalf, s a tanácsadóra szegezte átható tekintetét. – Ő merész és agyafúrt. Most is a veszéllyel játszik, s megnyerte a dobást. Máris hiábavaló órákat lopott el a drága időmből. Földre, Kígyó! – rivallt rá rettentő hangon. – Hasra! Mióta állsz Szarumán szolgálatában? S jutalmul mit ígért neked? Ha minden férfi meghalt, részesedhetsz a kincsből, s megkapod a nőt, akire vágysz? Már eddig is túl régen lesed a szemed sarkából és kíséred lépteit.
Éomer a kardjához kapott. – Tudtam! – motyogta. – Már ezért is ketté kellett volna hasítanom, semmibe véve az udvar törvényeit. De van még más okom is rá. – Egy lépést tett feléje, de Gandalf keze megállította.
– Éowyn most biztonságban van – mondta. – De te, Kígyónyelvű, megtettél mindent, amit igazi uráért megtehet valaki. Ezért jutalmat érdemelsz. Ám Szarumán hajlamos rá, hogy megfeledkezzék az adósságáról. Így hát azt tanácsolom, siess hozzá, s juttasd eszébe, nehogy elfeledkezzék hűséges szolgálataidról.
– Hazudsz – sziszegte Kígyónyelvű.
– Ez a szó túlságosan is könnyen és gyakran hagyja el a szádat – mondta Gandalf. – Nem hazudok. Lásd, Théoden, kígyó ez! Nem volna biztonságos magaddal vinned, de itthon sem hagyhatod. Igazság szerint le kéne vágni. De nem volt mindig olyan, mint most. Valamikor ember volt, s szolgált a maga módján. Adj neki egy lovat, s menjen, amerre akar. S hogy merre, abból megítélheted, miféle.
– Hallod ezt, Kígyónyelvű? – mondta Théoden. – Választhatsz: vagy velem lovagolsz a háborúba, hogy csatában mutasd meg, valójában ki vagy, vagy mehetsz, ahová akarsz. De akkor, ha még egyszer elém kerülsz, nem kegyelmezek.
Kígyónyelvű lassan föltápászkodott. Félig hunyt szemmel végigmérte őket. Arca a végén Théodenen állapodott meg, s már-már szóra nyitotta a száját. Majd váratlanul kiegyenesedett. Keze reszketett. Szeme izzott. Akkora gonoszság áradt belőle, hogy önkéntelenül mindenki hátralépett. Kivicsorította a fogát, aztán mély lélegzetet vett, és odaköpött a király lába elé, félreszökkent, s futva elindult lefelé a lépcsőn.
– Utána! – mondta Théoden. – Ügyeljetek, nehogy kárt tegyen valakiben, de ne bántsátok és ne álljátok útját. Ha akarja, adjatok alá egy lovat.
– Ha ugyan akad, amelyik megtűri a hátán – mondta Éomer.
Az egyik őr lerohant a lépcsőn. Egy másik lement a forráshoz a terasz aljába. Sisakjában vizet fogott, s fölmosta a követ, ahol Kígyónyelvű bemocskolta.
– És most, barátaim, gyerünk – mondta Théoden. – Gyerünk, és legalább így, futtában együnk valamit.
Visszamentek a trónterembe. Már hallották lent a városban a hírnökök kiáltásait és hallották a hadba hívó kürtöket. Mert a király nyomban indulni akart, amint a város és a környék férfiai kardot kötnek és összegyűlnek.
A négy vendég és Éomer a király asztalához ült, s a királyt maga Éowyn úrnő szolgálta ki. Sietve ettek-ittak. Théoden Szarumánról faggatta Gandalfot, s a többiek némán hallgatták.
– Ki tudná, meddig nyúlik vissza az árulása? – mondta Gandalf. – Nem volt mindig gonosz. Egykor semmi kétségem nem volt, hogy Rohan barátja, s még akkor is hasznosnak ítélt titeket, mikor szíve már hűlni kezdett. De már régen a romlásotokra tört, már akkor, hogy barátságot tettetett, mert még nem készült fel ellenetek. Azokban az időkben Kígyónyelvűnek könnyű dolga volt, s amit tettél, azt hamar megtudták Vasudvardban, mert földed nyitva állt, s jöttek-mentek az idegenek. És Kígyónyelvű már akkor is a füledbe suttogott, mérgezte a gondolataidat, hűtötte a szívedet, gyöngítette a tagjaidat, s hiába vigyáztak mások éberen, nem tehettek semmit, mert te nála tartottad az akaratodat.
De amikor én megszöktem és figyelmeztettelek, az álorca lehullott, legalábbis azok előtt, akik látták. Kígyónyelvű ezután már veszélyes játékot játszott, örökké késleltetni igyekezett, meggátolni, hogy az erődet összegyűjtsd. Ravasz volt, elaltatta az emberek éberségét, s ha alkalom adódott, félelmet keltett bennük. Emlékszel, hogy biztatott, vigyél magaddal mindenkit északra, vadkacsavadászatra, amikor nyugatról közvetlen veszély fenyegetett? S rávett, hogy tiltsd meg Éomernek a betörő orkok üldözését. Ha Éomer nem dacolt volna a te száddal szóló Kígyónyelvvel, az orkok mostanra már elérték volna Vasudvardot, kincset érő zsákmányukkal. Nem mintha az az lett volna, amire Szarumán igazán vágyik, de akkor is, a társaság két tagját ejtette foglyul, két részesét a titkos küldetésnek, amiről még neked sem beszélhetek nyíltan, Uram. El tudod képzelni, micsoda kínzásokat kellett volna kiállniuk, vagy Szarumán mit tudhatott volna meg tőlük, mindannyiunk romlására?
– Sokat köszönhetek Éomernek – mondta Théoden. – A hűséges szív joga a kemény beszéd.
– És azt is tedd tán hozzá – mondta Gandalf –, hogy a sanda szem az igazság képét is sandának látja.
– Ami azt illeti, én majdhogy vak nem voltam – mondta Théoden. – Majdnem mindent neked köszönhetek, barátom. Te megint idejében jöttél. Most, hogy elmegyünk, szeretnélek valami olyasmivel megajándékozni, ami a szíved vágya. Mondhatsz akármit, ami az enyém. Csak a kardomat ne.
– Hogy idejében érkeztem-e, majd kiderül – mondta Gandalf. – Ami meg az ajándékot illeti, uram, én azt választom, amire a legnagyobb szükségem van. Ajándékozd nekem Keselyüstököt! Eddig csak kölcsönben volt nálam, ha ugyan szabad ezt kölcsönnek nevezni. De most nagy veszélybe lovagolok vele, ezüstöt szegezek a fekete ellen, s olyasmit, ami nem az enyém, nem kockáztathatok. Meg aztán máris összeköt bennünket a szeretet köteléke.
– Jól választottál – mondta Théoden. – Boldogan neked adom. Pedig Keselyüstök nagy ajándék. Olyan ló több nincs. Az ősidők nagy csataménje kelt új életre benne. S ilyen még egy nem születik. Ti pedig, vendégeim, kérjetek bármit, ami a fegyvertáramban található. Kardra nincs szükségetek, de vannak ott sisakok, remek mívű vértek, atyáim még a gondoriaktól kapták ajándékba. Most, hogy elmegyünk, válasszatok belőlük magatoknak, s kívánom, hogy amit választotok, jól szolgáljon titeket.

Most hadiöltözékeket hoztak a király fegyvertárából, és Aragornt meg Legolast csillogó páncélba öltöztették. Sisakot is választottak, meg egy-egy kerek pajzsot, a pajzsok aranyozott dudorát zöld, fehér és vörös drágakövek díszítették. Gandalf nem öltözött páncélba, Gimlinek meg nem volt szüksége páncélingre, még ha találtak volna is termetére illőt, mert még Edoras kincstárában sem akadt jobb, mint az a kurta páncéling, amit az Északi Hegyek alatt kovácsoltak. De kiválasztott egy vasrátétes bőrsisakot, ami ráillett kerek fejére, s egy kicsi pajzsot is. A pajzsot zöld alapon vágtató fehér lóalak díszítette, Éorl házának címere.
– Védelmezzen becsülettel – mondta Théoden. – Nekem készült Thengel idején, még gyermekkoromban.
Gimli meghajolt. – Büszke vagyok, Lovasvég Ura, hogy a te pajzsodat hordozhatom – mondta. – Ami azt illeti, a lovat is inkább magam hordanám, mint hogy ő hordozzon engem. A lábamat jobban kedvelem. De talán így is eljuthatok oda, ahol megvethetem a lábam, és kedvemre verekedhetek.
– Eljutsz – mondta Théoden.
A király fölállt, Éowyn nyomban odalépett hozzá, s boroskupát adott a kezébe. – Ferthu Théoden hál! – mondta. – Vegyétek a kupát, s igyátok ki könnyű szívvel. Váljék egészségetekre, mentetekben s jöttötökben.
Théoden ivott a kupából, majd Éowyn odakínálta a többi vendégnek. Mikor megállt Aragorn előtt, elámult, ránézett, s szeme felragyogott. Aragorn belenézett gyönyörű szemébe, és elmosolyodott, s amikor átvette tőle a kupát, s hozzáért keze a kezéhez, érezte, hogy Éowyn keze megremeg az érintéstől. – Üdv, Arathorn fia Aragornnak! – mondta a lány.
– Üdv Rohan Úrnőjének! – felelte Aragorn, de arca immár gondterhelt volt és mosolytalan.
Mikor mind ittak, a király végigment a tróntermen, az ajtóig. Ott testőrök vártak rá, hírnökök, s a város és környékének valamennyi ura és törzsfője.
– Ím, ellovagolok, s tán ez lesz az utolsó utam – mondta Théoden. – Gyermekem nincsen. Fiam, Théodred, elesett. Húgom fiát, Éomert nevezem ki utódomul. Ha egyikünk sem térne vissza, válasszatok új urat, akaratotok szerint. De most, hogy elmegyek, valakire rá kell bíznom a népemet, valakire, aki helyettem uralkodik. Ki maradna itt közületek?
Senki se szólt.
– Nem is tudtok megnevezni senkit? Népem kiben bízik?
– Éorl házában – mondta Háma.
– De Éomert nem nélkülözhetem, ő sem maradhat itt – mondta a király –, s ő az Éorl-ház legifjabb sarja.
– Én nem Éomert mondtam – felelt Háma. – S nem is ő a legifjabb. Itt van Éowyn, Éomund lánya, Éomer húga. Félelmet nem ismer, nemes szívű. Mindenki szereti. Amíg te távol vagy, legyen ő az éorlfiak ura.
– Úgy legyen – mondta Théoden. – A hírnökök jelentsék be a népnek, hogy mától kezdve Éowyn úrnő a vezetője.
Ezután a király a trónszékre ült csarnokának ajtaja előtt, Éowyn elébe térdelt, s kezéből átvett egy kardot és egy páncélinget. – Ég veled, húgom leánya! – mondta a király. – Sötét az óra, ám mégis meglehet, hogy az Aranycsarnokba visszatérünk. De Dúnhargban a nép sokáig kitarthat, s ha a csata rosszra fordul, oda tér vissza, aki közülünk megmarad.
– Ne beszélj így! – mondta Éowyn. – Amíg vissza nem térsz, esztendő hosszúnak érzek minden napot. – S szeme a király mellett álló Aragornra tévedt.
– A király visszatér! – mondta Aragorn. – Ne félj! Nem Vasudvardban vár minket a végítélet.

A király Gandalffal az oldalán lement a lépcsőn. A többiek követték. Miközben a kapu felé tartottak, Aragorn visszanézett. Éowyn ott állt egymagában a lépcső fejénél, a csarnok ajtaja előtt, előtte a kard, hegyével lefelé, s két keze a markolatán. Rajta a páncéling, alakja ezüstösen csillogott a napfényben.
Gimli Legolasszal tartott, fejszéje a vállára vetve. – Végre úton – mondta. – Hogy az embereknek mennyi szó kell ahhoz, hogy tegyenek is valamit! Már ficánkol a kezemben a fejsze. Bár nem kétlem, hogy ezek a rohirok, ha arra kerül a sor, jól forgatják a kardot. De a hadviselésnek ez a módja akkor sincs ínyemre. Most hogy jutok én el a csatába, mondd? Bár mehetnék gyalog, s ne zötykölődnék, mint egy zsák, egy nyeregkápán!
– Biztosabb ülés, mint sok más, azt hiszem – mondta Legolas. – De az is biztos, hogy Gandalf boldogan lerak téged a földre, ha kezdődik a verekedés, ha ő nem, hát Keselyüstök. A fejsze nem lovas fegyver.
– És a törp se lovas. Én ork-nyakakat akarok hasogatni, s nem emberfejeket beretválni – mondta Gimli, s megsimogatta a fejszéje fokát.
A kapuban nagy sereg embert találtak, öreget-fiatalt, nyeregben, harcra készen. A mustrára több mint ezren sorakoztak föl. Lándzsáik, akár a fiatal erdő. Harsányan, vidáman kurjongattak, ahogy Théoden közeledett. Ott állt készen a király lova, Hósörény, meg Aragorn és Legolas lova is. Gimli komor képpel toporgott, de odajött hozzá Éomer, száron vezetve a lovát.
– Üdv, Glóin fia Gimli! – kiáltotta. – Nem volt időnk rá, hogy pálcával taníts a tisztességes beszédre, ahogy ígérted, de nem halaszthatnánk el egy időre a párbajunkat? Egy rossz szót nem ejtek az Aranyerdő Úrnőjéről.
– Elfelejtem a haragomat, Éomund fia Éomer – mondta Gimli –, de ha valaha mód lesz rá, hogy a saját szemeddel lásd Galadriel Úrnőt, elismered, hogy ő minden hölgyek legszebbike, különben vége közöttünk a barátságnak.
– Úgy lesz! – mondta Éomer. – De addig bocsáss meg, s ennek jeléül ülj az én lovamra, kérlek. Gandalf a hadat vezeti a Lovasvég Urával, de Parázspatájú, a lovam, elvihet mindkettőnket, ha nincs ellenedre.
– Köszönöm, Éomer – mondta örömmel Gimli –, boldogan veled tartok, ha bajtársam, Legolas, mellettünk lovagolhat.
– Úgy lesz – mondta Éomer. – Legolas a bal oldalunkon, Aragorn a jobb oldalunkon, és senki sem mer megállni előttünk.
– Keselyüstök hol van? – kérdezte Gandalf.
– Fel-alá vágtat a füvön – mondták. – Nem enged embert a közelébe. Ott van, lám, a gázlónál, az a szürke árnyék ott a füzek közt.
Gandalf füttyentett, a ló nevét kiáltotta, az fölkapta a fejét, fölnyerített, megfordult, s mint nyílvessző szállt a gazdája felé.
– Ha a nyugati szél testet öltene, az lenne ilyen – mondta Éomer a hatalmas ló vágtája láttán. Keselyüstök megállt a mágus előtt.
– Az ajándék, úgy látszik, máris a tied – mondta Théoden. – Ím, hallja mindenki! Vendégünket, Zsufazekés Gandalfot, s legbölcsebb tanácsadóját, a szívesen látott Vándort, kinevezzük Lovasvég főméltóságának, az éorlfiak vezérének, amíg csak nemzetségünk fennáll, s neki adjuk ajándékul Keselyüstököt, a lovak fejedelmét.
– Köszönöm, Théoden király – mondta Gandalf. Váratlanul hátravetette szürke köpönyegét, ledobta a kalapját, s fölpattant a ló hátára. Se sisak, se páncél nem volt rajta. Hófehér haja szabadon lobogott a szélben, fehér köntöse vakítóan fénylett a napon.
– Ím, a Fehér Lovas! – kiáltotta Aragorn, s mind fölkapták a szót.
– A Királlyal, a Fehér Lovassal! – kiáltották. – Előre, éorlfiak!
Felharsantak a kürtök. A lovak prüszköltek és ágaskodtak. Pajzsra lándzsa csattant: Aztán a király föltartotta a kezét, s mint hirtelen támadt szélvihar, Rohan utolsó serege mennydörögve megindult nyugatnak.
Éowyn sokáig látta még a lapályon a lándzsák csillogását, ahogy ott állt, magában, a néma ház ajtaja előtt.

7. fejezet
A Helm-szurdok

A nap már nyugatra járt, mikor Edorasból kilovagoltak, szemükbe sütött, s aranyra festette Rohan hullámos mezőit. Kitaposott út vezetett északnyugatra, a Fehérhegység lábánál, ezt követték, dombra föl, dombról le, át a zöld réteken, gyorsvizű folyócskák gázlóinak során. Messze, előttük, jobb kéz felől, a Ködhegység feketéllett, mérföldről mérföldre sötétebben, hatalmasabban. A nap lassan lenyugodott, nyomában megjött az este.
A csapat továbblovagolt. Kergette a kényszer. Féltükben, hogy elkésnek, könyörtelenül hajszolták a lovaikat, s csak ritkán álltak meg, rövid pihenőre. Rohan lovai gyorsak és szívósak, de mégis igen sok mérföld állt előttük. Légvonalban is több mint százhúsz mérföld választotta el Edorastól a Vas folyó gázlóját, ahol – azt remélték – rátalálnak a király embereire, a hadra, amely Szarumán seregeit igyekszik feltartóztatni.
Magába zárta őket az éjszaka. Végül megálltak, és letáboroztak. Már vagy öt órája voltak nyeregben, s mélyen a nyugati lapály szívében jártak, de útjuknak jó a fele még előttük állt. A csillagos ég és a növekvő hold alatt nagy körben verték föl sátraikat. Tábortüzet nem raktak, mert nem tudták, mi vár reájuk, de körös-körül lovas őröket állítottak, felderítők lovagoltak ki messze előre, s mint megannyi kísértet járták be a vidék minden zegét-zugát. Az éjszaka lassan telt, minden újság és riadalom nélkül. Hajnalban megszólaltak a kürtök, s egy órába sem telt, úton voltak megint.
Fejük fölött még nem gyülekeztek felhők, de valahogy súlyosan nehezedett rájuk a levegő, nagyon is meleg volt az évszakhoz képest. A felkelő napot pára homályosította el, s a nyomában egyre sötétebb lett az ég alja, mintha vihar készülődnék keleten. S előttük, északnyugaton, homályba burkolózott a Ködhegység lába, s e homály lassan lekúszott a Mágus Völgyébe is.
Gandalf hátramaradt, s odaugratott Legolashoz meg Éomerhez. – Neked, tünde lévén, éles a szemed, Legolas – mondta –, s három mérföldről megkülönbözteted a pintyet a verébtől. Mondd, látsz valamit ott Vasudvard táján?
– Az még sok mérföldnyire van – mondta Legolas. Szemét beárnyékolta, és arra fordult. – Valami sötétséget látok. S nagy alakokat, vonulnak, messze a folyóparton, de hogy mifélék, nem tudom. Nem köd vagy felhő, amibe a tekintetem belefullad, mintha ismeretlen hatalom borítana homályt a tájra, hogy elfátyolozza, s e homály lassan tovahúzódik a folyó fölött. Mintha végtelen erdők sötétje csurogna lefelé a hegyek oldalában.
– Mögöttünk meg Mordor valódi vihara közeleg – mondta Gandalf. – Nagyon fekete éjszakánk lesz.

Ahogy telt-múlt lovaglásuk második napja, úgy nehezedett rájuk, mind nagyobb súllyal a levegő. Délutánra már kezdték utolérni őket a fekete felhők, dagadozó szélű, vakító fényekkel villogó, baljós baldachinként borultak fölébük. A nap vérvörösen, füstfátyol mögött bukott le. A lovasok lándzsáinak hegye, mint a tűz, s a napfény utolsó dárdái a Trihyrne csúcsainak meredek falait is tűzbe borították, a Fehérhegység legészakibb vonulata már szinte ott volt a szemük előtt, három sziklás csúcs meredt a lenyugvó napba. A már-már kihunyó vörös fényben a sereg előőrse fekete pöttyöt pillantott meg, feléjük tartó lovas embert. Megálltak, s bevárták.
Horpadt sisakú, meghasadt pajzsú, kimerült ember volt. Lassan csúszott le a lováról, s megállt mellette, zihálva. Végre megszólalt. – Éomer itt van? – kérdezte. – Hát megjöttetek végre, ám későn és kevesen. Mióta Théodred elesett, minden rosszra fordult. Tegnap visszaszorítottak a Vas folyó mögé, sok embert veszítettünk, sokan maradtak ott az átkelésnél. Az éjjel meg friss erők keltek át és támadtak a táborunkra. Vasudvard, úgy látszik, kiürült, Szarumán fölfegyverezte a vad hegyi embereket, és a folyón túli Dún-föld pásztornépét is ránk uszította. Lerohantak minket. A pajzsfal megtört. A nyugathalmi, Erkenbrand összegyűjtötte, akit csak össze tudott gyűjteni, s elindult velük várába, a Helm-szurdokba. A többiek szétszóródtak.
Éomer hol van? Mondjátok meg neki, hogy semmi remény, forduljon vissza Edorasba, mielőtt még a vasudvardi farkasok ideérnek.
Théoden, akit a hírnök nem látott a testőreitől, most előreugratott. – Jöjj, és állj elém, Ceorl! – mondta. – Itt vagyok. Az éorlfiak utolsó serege szállt síkra. S míg a csatát meg nem vívta, nem fordul vissza.
A hírnök arca földerült az örömtől és csodálkozástól. Kihúzta magát. Majd letérdelt, s átnyújtotta kicsorbult kardját a királynak. – Parancsolj velem, uram! – kiáltotta. – És bocsáss meg. Azt hittem...
– Azt hitted, hogy Meduseldben maradok, mint a téli viharban meghajló fa. Az voltam, amikor te ellovagoltál. De a nyugati szél megrázta az ágakat – mondta Théoden. – Adjatok friss lovat neki. És rajta, Erkenbrand segítségére!
Miközben Théoden a hírnökkel beszélt, Gandalf előrelovagolt, s elnézett észak felé, Vasudvard, majd nyugat felé, a lebukó nap irányába. Aztán visszafordult.
– Vágtass, Théoden – mondta. – Vágtass a Helm-szurdokba! Ne a Vas folyó gázlójához, és ne késlekedj a pusztán. Most itt kell hogy hagyjalak egy kis időre. – Aragornhoz és Éomerhez, meg a király kíséretéhez fordult, s így kiáltott: – Őrizzétek Lovasvég urát, amíg én visszatérek! S várjatok a Helm kapujában! Ég veletek!
Keselyüstök a mágus egyetlen szavára, mint a nyílvessző iramodott neki. Szinte utána se néztek, máris eltűnt, egyetlen ezüst villanás volt a napnyugtában, szél a fű fölött, futó, s szem elől eltűnő árnyék. Hósörény prüszkölt és ágaskodott, vágtatott volna utána, de csak a gyors röptű madár érhette utol.

– Hát ez meg mit jelent? – kérdezte az egyik testőr Hámát.
– Azt, hogy Zsufazekés Gandalfnak sürgős tennivalója akadt – felelt Háma:--Mindig így jön és megy, váratlanul.
– A Kígyónyelvű, ha itt lenne, könnyen találna rá magyarázatot – mondta a másik.
– Az biztos – mondta Háma. – De én már inkább várok a magyarázattal, amíg Gandalfot viszontlátom.
– Lehet ám, hogy soká kell várnod – mondta a másik. A sereg most letért a Vas folyó gázlójához vezető csapásról, és délnek vette az útját. Rájuk esteledett, de ők továbblovagoltak: Már közeljártak a nagy hegyekhez, de a Trihyrne csúcsai belevesztek az égbolt homályába. A Nyugathalmi völgy túlsó végében, még jó néhány mérföldnyire, egy zöldfüvű katlanból szurdok hasított a hegyoldalba. Az ország emberei Helm-szurdoknak hívták, ősidőktől, egy hős nevéről, aki itt emelt magának erősséget. Egyre meredekebben, keskenyebben mélyült a hegybe a szurdok, míg csak Trihyrne árnyékában, mint roppant tornyok nem szöktek fel kétfelől a varjak látogatta szirtek, még a fényt is kirekesztve.
A Helm-kapuban, a szurdok szája előtt, sziklasarkantyú nyúlt ki a jobb oldali szirtfalból. Tetején ősi kőfal, s mögötte magas vártorony. Az emberek azt beszélik, hogy Gondor régmúlt dicső napjaiban tengerről jött királyok rakatták, óriásokkal. Kürtvárnak nevezték el, mert a toronyban megfújt kürt az egész szurdokban visszhangot ver, mintha rég elfeledett hadak indulnának harcba a hegyek alól, a barlangokból. A régiek Kürtvárról a déli szirtfalig falat is húztak, így állván útját, hogy a szurdokba bárki is behatoljon. A fal alatt, tágas átereszen ömlött át a Szurdokvíz. A Kürtszikla lábánál elkanyarodott, majd a Helm-kapuból szelíden leereszkedő jókora tisztás közepén egy vízmosáson folyt bele a Helm-árokba. Onnét a Szurdok-katlanba, onnét meg a Nyugathalmi völgybe. Itt, az ország határán, a Helm-kapuba épített Kürtvárban lakott Erkenbrand, Nyugathalom ura. Mikor beköszöntöttek a sötét idők, s látszott, hogy háború fenyeget, bölcsen kijavíttatta a falat és megerősíttette a várat.
A sereg a mély völgyben járt, még nem érte el a Katlan bejáratát, amikor az előőrsök felől kürtszó hallatszott és kiáltozás. A sötétben nyílvesszők szisszentek. Egy felderítő vágtatott hátra, s jelentette, hogy a völgyben farkaslovasok vannak, s hogy egy sereg ork tart sietve dél felé a Vas folyó gázlójától, nyilván a Helm-szurdok irányába.
– Rengeteg holttestet találtunk, a mieink közül is sokat levágtak, ahogy erre menekültek – mondta a felderítő. – Szétszórt csapatokkal is találkoztunk, most fejetlenül kóborolnak erre-arra. Hogy Erkenbranddal mi van, úgy látszik senki sem tudja. Ha eddig el nem veszett, valószínű, hogy itt rohanják le, mielőtt a Helm-kapuhoz érne.
– Gandalfot nem láttátok? – kérdezte Théoden.
– De igen, uram. Sokan láttak egy fehér ruhás öregembert lóháton, amint ide-oda vágtat a pusztán, mint a szélvész. Többen azt hitték, hogy Szarumán az. Azt mondják, erre lovagolt el az este, Vasudvard felé. Vannak, akik látták Kígyónyelvűt is, még korábban, egy ork-csapattal tartott északnak.
– Jaj a Kígyónyelvűnek, ha Gandalf ráakad – mondta Théoden. – De akkor is, ma egyetlen tanácsadóm sincs, se régi, se új. S ebben a helyzetben nem tehetünk okosabbat, mint hogy folytatjuk az utat, ahogy Gandalf mondta, a Helm-kapu felé, akár ott van Erkenbrand, akár nincsen. S azt tudják-e, hogy mekkora az északról jött sereg?
– Hatalmas – mondta a felderítő. – A menekültek, persze, minden ellenséget duplán számolnak, de beszéltem bátor szívű emberekkel is, és nem kétlem, hogy az ellenség fő ereje többszörösen meghaladja a mi együttes létszámunkat.
– Akkor hát igyekezzünk – mondta Éomer. – Vágjuk át magunkat az ellenségen a várkapuig. A barlangok a Helm-szurdokban százaknak is menedéket nyújtanak, onnét meg titkos utak vezetnek fel a hegyek közé.
– A titkos utakban ne bízz – mondta a király. Szarumán már régen kikémlelt mindent. De lehet, hogy ott még sokáig ki tudunk tartani. Gyerünk hát!

Aragorn és Éomer most Legolassal vonult az élcsapatban. Álló éjszaka lovagoltak, bele az egyre mélyülő sötétségbe, s útjuk a hegyek lábánál, délen, a homályos dombok közt, egyre magasabbra hágott. Ellenséggel nemigen találkoztak. Itt-ott egy-egy csatangoló ork-bandával, de az orkok menekültek, mielőtt még elfoghatták vagy lekaszabolhatták volna őket.
– Tartok tőle – mondta Éomer –, hogy a király seregének közeledte hamarosan az ellenség vezérének, Szarumánnak vagy valamelyik kapitányának is a fülébe jut.
A hátuk mögött egyre észlelhetőbbé vált a háború zaja. A sötétben jól hallották a távolról jövő harsány énekszót. Már mélyen benne jártak a katlanban, amikor hátratekintve fáklyákat pillantottak meg, számtalan izzó fénypontot a sötét mezőkön, szétszórtan, mint a vörös vadvirágot, vagy hosszú, pislákoló, s a pusztáról fölfelé kanyargó libasorban. Itt-ott föllobbant egy-egy nagyobb tűz is.
– Nagy sereg, és keményen igyekszik utolérni – mondta Aragorn.
– Tüzet hordoznak – mondta Théoden –, és fölperzselnek mindent, boglyát, fát, kunyhót. Gazdag volt e völgy, teli tanyákkal. S most jaj a népemnek!
– Bárcsak megérném azt a napot, mikor mint a vihar csapunk le rájuk a hegyek közül – mondta Aragorn. – Fáj, hogy így kell futnom előlük.
– Már nem futunk messzire – mondta Éomer. – Itt van előttünk Helm Árka, ez a vizesárokkal védett ősi földsánc, vagy négyszáz lépésnyire a Helm-kaputól. Ott megfordulunk, s fölvehetjük velük a harcot.
– Nem, ahhoz kevesen vagyunk, hogy az árkot tartani tudnánk – mondta Théoden. – Mérföldnél is hosszabb, s széles nyílás vezet át rajta.
– Ha megszorítanak, az utóvédnek tartania kell – mondta Éomer.
Se csillag, se hold nem világított, ahogy átlovagoltak az árok nyílásán, ott, ahol a fentről érkező víz az árokba torkollik, s a Kürtvárba vezető út metszi a sáncot. A sánc váratlanul szökött elébük a sötét árkon túl. Mikor a lovuk odaért, őrszem kérdezte őket.
– Lovasvég Ura lovagol Helm Kapujához! – felelt Éomer. – Én Éomund fia Éomer vagyok.
– Nem remélt jó hír – mondta az őrszem. – Igyekezzetek! Sarkatokban az ellenség.
A sereg átvonult a nyíláson, s megállt fenn, a lejtős réten. Nagy örömükre megtudták, hogy Erkenbrand jó néhány embert hagyott hátra a Helm-kapu védelmére, és számos menekült is érkezett.
– Lehetnek tán ezren is, akik gyalogszerrel fel tudják venni a harcot – mondta az öreg Gamling, az árok védőinek vezetője. – De java részük vagy nagyon is sok telet ért meg, vagy nagyon is keveset, mint a fiam fia itt. Mi újság Erkenbrandról? Tegnap azt a hírt vettük, hogy errefelé tart mindazokkal, akik Nyugathalom legjobb lovasai közül megmaradtak. De még nem érkezett meg.
– Félek, hogy egyelőre nem is fog – mondta Éomer. – A felderítőinknek semmi hírük róla, s a hátuk mögött az egész völgy teli ellenséggel.
– Jó lenne, ha megmenekült volna – mondta Théoden. – Nagyszerű ember. A Pörölykezű Helm vitézsége kelt új életre benne. De nem várhatjuk be itt. Minden erőnket össze kell vonnunk a falak mögött. Jól el vagytok látva? Mi élelmet alig hoztunk, mert nyílt csatára lovagoltunk ki, s ostromra nem készültünk.
– Hátul, a szurdok barlangjában, ott van Nyugathalom népének egyharmada, öregek és fiatalok, gyerekek és nők – mondta Gamlin. – De oda gyűjtötte Erkenbrand az élelmet és az állatokat is, meg takarmányt, sokat.
– Helyes – mondta Éomer. – Fölperzselnek, elpusztítanak mindent, ami a völgyben maradt.
– Ha idejönnek, a Helm-kapuba, hogy a készleteinkre alkudjanak, drága árat fizetnek érte – mondta Gamling. A király folytatta az útját a lovasokkal. A folyót keresztező hídnál leszálltak a lóról. Libasorban vezették fel a lovakat a hídra, be a Kürtvár kapuján. Itt megint csak örömmel és megújult reménnyel fogadták őket, mert már így elegen voltak a vár és a sánc védelmére is.
Éomer sietve beosztotta az embereit. A király és kísérete Kürtvárban maradt, s vele együtt sokan a nyugathalmiak közül. De az erejének java részét a szurdokfal, a torony és a szurdok szájának védelmére összpontosította, mert ha itt elszántan és teljes erővel támadnak, nehéz védekezni. A lovakat a szurdok mélyére vezették, annyi emberrel, ahányat nélkülözni tudtak.
A szurdokfal meg volt vagy négyembernyi magas, s olyan vastag, hogy a tetején négyen is elmentek egymás mellett, a mellvéd oltalmában, amely mögül csak magas ember láthatott ki. A mellvéden, szabályos távközökben, kilövőnyílások. A falra, Kürtvár külső falának ajtajából lépcső vezetett le, a Szurdokból pedig három lépcsősoron lehetett följutni rá, de kívül sima volt, a nagy kőtömböket hozzáértő módon úgy illesztették össze, hogy nem volt köztük rés, ahol bárki megvethette volna a lábát, a legfelsők pedig előrenyúltak, mint a vízmosta tengeri szirtfalak párkánya.

Gimli megállt, s nekitámaszkodott a mellvédnek. Legolas fölült a tetejére, az íját tapogatta, s kilesett a sötétbe.
– Ez itt már inkább a kedvemre való – mondta a törp, s toppantott néhányat a köveken. – Mindig dagad a szívem, ha hegyek közelében járunk. Ez itt jó kő. Kemény, az ország csontja. Ahogy az ároktól fölfelé jöttünk, a lábamon éreztem, hogy az. Adj egy évet és száz magamfajtát, úgy megerősítem ezt a várat, hogy hadseregek törnek meg rajta, akár a hullám.
– Nem kétlem – mondta Legolas. – De te törp vagy, és a törp különös fajta. Nekem nincs ínyemre ez a hely, s napvilágnál se fogom jobban megkedvelni. De te akkor is vigaszt öntesz belém, Gimli, s örülök, hogy itt állsz mellettem, szétvetett lábakkal és éles fejszével a kezedben. Bár lenne köztünk több a te fajtádból. De még náluk is jobban örülnék száz jó bakacsinerdei íjásznak. Nagy szükségünk volna rájuk. A rohirok íjasai is tudnak lőni a maguk módján, csak épp hogy kevesen vannak, nagyon kevesen.
– Ahhoz, hogy célba nyilazzunk, sötét van – mondta Gimli. – Ami azt illeti, aludnunk kéne. Aludni! Azt szeretnék, azt hiszem, annyira, mint még soha egyetlen törp sem. Ez a lovaglás fárasztó dolog. De a fejszém már ficánkol a kezemben. Adj egy sor ork-nyakat, és helyet, hogy a fejszémet meglendítsem, s mindjárt lehullik rólam minden kimerültség!
Lassan telt az idő. A völgyben messze lenn még égtek az elszórt tábortüzek. A vasudvardi sereg csöndben közeledett.
Az Árok felől egyszerre ordítás, üvöltözés csapott fel, s az emberek vad csatakiáltásai. Lángoló faágak bukkantak fel az árokparton és csoportosultak az árokpart előtt. Majd szétszóródtak, és eltűntek. Férfiak vágtattak a réten s fel a hídon a Kürtvár kapujába. A nyugathalmiak hátvédjét visszaszorították.
– Itt az ellenség! – kiáltották. – Kilőttük minden nyilunkat, s halott orkokkal töltöttük meg az árkot. De ez csak egy időre tartotta vissza őket. Már több helyt megmászták a sáncot, annyian vannak, mint a hangyák. De arra megtanítottuk őket, hogy máskor ne égő fáklyákkal lófráljanak.

Épp hogy elmúlt éjfél. Az égbolt koromfekete volt, a nehéz levegő mozdulatlansága vihart ígért. A felhőket egyszerre vakító fény égette át. Szerteágazó villám csapott le a keleti dombok közé. A fehér fényben egy döbbent pillanatra az egész teret maguk előtt és az árok között belátták: zubogott, kavargott a fekete rét a zömök és testes, magas és komor, hegyes sisakos fekete pajzsos alakoktól. Százak és százak zúdultak át a sáncon és a sáncnyíláson. A fekete áradat szikláról sziklára ömlött, egészen a falig. Mennydörgés zúdult le a völgybe. Szakadt az eső.
Nyílvesszők fütyültek zápor sűrűn a mellvéd fölött, és koppantak, vetettek szikrát a kövön. A Helm-szurdok ellen megindult a roham, de bentről egy hang, egy kihívás nem hallatszott: válaszként egyetlen nyilat ki nem lőttek.
A támadó sereg megtorpant, visszarettent a kő és a fal néma fenyegetésétől. A sötétséget villámok szaggatták újra meg újra. Az orkok felüvöltöttek, kardjukat, lándzsájukat rázták, s nyílzáport zúdítottak mindenkire, aki a mellvéd mögött föltűnt, a lovasvégiek meg döbbenten bámultak le rájuk, mert olyannak látták őket, mint a háború viharában hullámzó fekete búzaföldet, ahol a villámfényben megvillantak a bajszos kalászok.
Ércesen harsogtak a kürtök. Az ellenség előrelódult, egy része a szurdokfal, más része a híd és a rámpa ellen, amely Kürtvár kapujához vezetett. Ide a legtermetesebb orkokat küldték és a dúnföldi felláp vadembereit. Egy pillanatig haboztak, aztán megindultak. Villám villant, s minden sisakon, pajzson fölizzott a hátborzongató vasudvardi kéz. A szikla csúcsára értek, a kapu ellen nyomultak.

Ekkor megjött a válasz: nyílvihar és kőzápor fogadta őket. Soruk megingott, megtört, futásnak eredtek, majd újabb rohamra indultak, soruk megtört, majd újabb roham, s mint a növekvő dagály, minden hullámuk valamivel feljebb jutott. Megint fölharsantak a kürtök, s előreszökkent egy sereg üvöltő ember. Hatalmas pajzsaikat tetőként tartották a fejük fölé, s közöttük mások két hatalmas fatörzset cipeltek. Hátul ork-íjászok gyülekeztek, s árasztották el nyilaikkal a falak védőit. Eljutottak a kapuig. A fatörzsek meg-meglendültek az erős kezekben, s messzehangzó dörrenéssel döngették a deszkát. Ha egy ember kiesett, összezúzta a felülről rázuhanó kő, kettő ugrott a helyébe. Újra meg újra nekilendültek, dörrentek a faltörő kosok.
Éomer és Aragorn ott volt a szurdokfalon. Hallották az üvöltözést és a faltörő kosok dörrenéseit, majd egy villám fényében látták is, mekkora veszélyben forog a kapu.
– Gyerünk! – mondta Aragorn. – Itt az idő, hogy együtt rántsunk kardot.
Mint a tűz, futottak végig a falon, föl a lépcsőn, be a külső vár udvarára. Futtukban összeszedtek egy maréknyi kemény kardvívót. Volt ott egy árokfolyosó, amelynek kisajtaja a nyugati várfal egy szögletére nyílt, ott, ahol a várfal a sziklasarkantyúval érintkezett. Ezen az oldalon keskeny ösvény vezetett a nagykapuhoz, a fal és a meredek szikla széle közt. Éomer és Aragorn egyszerre szökkent ki az ajtón, s szorosan a nyomukban az embereik. S mint egyetlen kardpenge villant ki a hüvelyéből mindkettőjük kardja.
– Gúthwine! – harsogta Éomer. – Gúthwine a Lovasvégért!
– Andúril! – kiáltotta Aragorn. – Andúril a dúnadánokért!
Oldalba kapták a vadembereket. A fehér fényben izzó Andúril fölemelkedett, és lecsapott. A falon és a toronyban fölharsant a kiáltás: – Andúril! Andúril hadba megy! A Kettétört Kard újra csillog!
Az ostromlók kétségbeesetten dobták le a faltörő kosokat s vették fel a harcot, de a pajzsfaluk megtört, mintha villám csapott volna belé, s őket elsöpörték, félreszorították, vagy lepotyogtak a sziklákról a köves folyómederbe. Az ork-íjászok vadul lövöldöztek, majd futásnak eredtek.

Aragorn és Éomer egy pillanatra megállt a kapu előtt. A távolban mennydörgés morajlott. Messze, a déli hegyek közt még villódzott a villámok fénye. Feltámadt az éles északi szél. Rongyos felhők rohantak, s közülük ki-kikandikáltak a csillagok. A katlan partján, a dombok fölött, nyugatra tartott a hold és sárgán derengett a viharfelhők tajtékján át.
– Épp jókor érkeztünk – mondta Aragorn, s ránézett a kapura. A roppant sarokvasak és vasrudak elgörbültek, a kapudeszkák egyike-másika kettéhasadt.
– De akkor sem maradhatunk a falon kívül, hogy itt védjük a kaput – mondta Éomer. – Nézd! – A hídra mutatott. Máris nagy sereg ork és ember gyülekezett a folyó túloldalán. Nyilak szisszentek s pattogtak körülöttük a falon. – Gyerünk! Vissza kell jutnunk, és bent kőrakással és keresztfákkal eltorlaszolnunk a kaput. Futás!
Megfordultak, és elrohantak. E pillanatban talpra szökkent vagy tucatnyi ork, aki eddig mozdulatlanul hevert a halottak között, s nesztelenül, fürgén a nyomukba eredt. Kettő utána vetette magát Éomernek, elgáncsolta, s már a hegyiben is volt. De egy kis fekete alak, akit eddig észre sem vett senki, most kiszökkent a homályból, s rekedten elordította magát: – Barûk Khazâd! Khazâd ei-menû! – Meglendült, visszarándult egy fejsze. Két ork bukott fel lenyakazva. A többi elmenekült.
Éomer föltápászkodott, Aragorn meg már futott vissza, hogy segítsen neki.

A vas ajtószárnyat bereteszelték, s belülről kővel eltorlaszolták. Mikor mindezzel elkészültek, Éomer megfordult: – Köszönöm, Glóin fia Gimli! Nem is tudtam, hogy te is velünk voltál a csetepatéban. De néha a váratlan vendég a legjobb cimbora. Hogy kerültél oda?
– Utánatok mentem, hogy lerázzam magamról az álmot – mondta Gimli –, de ránéztem ezekre az erdei emberekre, és úgy rémlett, egy kicsit nagyok nekem, így hát leültem egy kőre, s elnéztem, amint ti a kardotokkal játszadoztok.
– Ezt nehéz lesz meghálálnom – mondta Éomer.
– Lesz rá alkalmad, még az éjszaka – nevetett a törp. – - De meg vagyok elégedve. Azóta, hogy Móriából eljöttünk, még nem vágtam mást, csak fát.

– Kettő – mondta Gimli, s megsimogatta a fejszéje fokát. Visszatért a falra, az őrhelyére.
– Kettő? – mondta Legolas. – Akkor én vezetek, bár most sötétben keresgélhetek új nyílvesszőket, mert a magamét mind ellőttem. De akkor is, nekem legalább húsz van a rovásomon. De ez se több, mint néhány levél az erdőben.
Az égbolt rohamosan tisztult, s a lemenő hold most fényesen csillogott. Fénye azonban nem sok reményt hozott Lovasvég vitézeinek. Az ellenség nemhogy gyérült volna, inkább megszaporodott, s a sánc nyílásán egyre több nyomakodott fölfelé a völgyből. A kirohanás után a sziklán csak rövid ideig volt nyugalom. Kettőzött erővel indult meg a támadás a kapu ellen. A vasudvardiak mint az üvöltő tenger, rontottak a Szurdok-falnak. Végestelen végig orkok és hegyi emberek nyüzsögtek a fal lábánál. Kampós végű kötelek tengere röppent a mellvédre, annyi, hogy az emberek nem győztek vagdosni vagy visszadobálni: Hosszú rohamlétrák százai emelkedtek. Sok törötten hanyatlott vissza, de a helyébe öt is került, s mint a sötét déli erdők majmai kúsztak fel rajtuk az orkok. A fal lábánál halomban hevertek a halottak és a csontjuk töröttek, mint vihar után a tetőcserép az eresz alatt, az ocsmány halom mind magasabb lett, de az ellenség csak támadott és támadott.
Rohan emberei kezdtek már kimerülni. Minden nyilukat kilőtték, s nem maradt egyetlen hajítódárdájuk, kardjuk kicsorbult, pajzsuk meghasadt. Aragorn és Éomer háromszor is összegyűjtötte őket, és háromszor lángolt fel Andúril, hogy kétségbeesett rohammal űzze el az ellenséget a falról.
Majd fegyverzörgést hallottak bentről, a szurdokból is. Az orkok, mint a patkányok kúsztak át az átereszen, ahol a folyó vize kiömlött. Míg a támadás el nem érte a tetőpontját, a szirtfal árnyékában várakoztak, s amikor a helyzet a legforróbb volt, s a védők java része a fal tetejére futott, előugrottak. Néhány a szurdok szájába is behatolt már, s a lovak közt az őrökkel verekedett.
Gimli leszökkent a falról, s vad kiáltását visszaverték a szirtek: – Khazâd! Khazâd! – Hamarosan bőven akadt dolga.
– Híííja! – kiáltotta, – Orkok a fal mögött! Híííja! Gyerünk, Legolas! Jut itt mindkettőnknek! Khazâd ei menû!
Öreg Gamling letekintett a Kürtvárból, mert megütötte a fülét a törp minden csatazajt túlharsogó kiáltása. – Orkok a Szurdokban! – kiáltott. – Helm! Helm! Előre, Helm fiai! – s már rohant is le a lépcsőn, nyomában egy sereg nyugathalmival.
Támadásuk vad volt és váratlan, s az orkok megfutamodtak. Beszorultak a Szurdok zugaiba, s vagy lekaszabolták őket, vagy lekergették a Szurdok mélyébe, ahol a rejtett barlangok őreinek estek áldozatul.
– Huszonegy! – kiáltotta Gimli. Kétmarokra fogott fejszéje lecsapott, s az utolsó ork is ott hevert a lába előtt. – Egyenlítettem, Legolas mester!
– El kell dugaszolnunk ezt a patkánylyukat – mondta Gamling. – Azt mondják, a törpök értenek a kőhöz. Segíts már, uram.
– A törpök sem csatabárddal, sem a körmükkel nem szoktak követ faragni – mondta Gimli. – De segítek, amennyire tudok.
Ami törött kőhöz, folyókavicshoz hozzáfértek, azt mind odahordták, és Gimli irányításával a nyugathalmiak eltorlaszolták az áteresz belső végét, s csak egy csöpp lefolyónyílást hagytak nyitva. A Szurdokvíz, mely az esőben jócskán megdagadt, bosszúsan kavargott elgátolt medrében, s hideg tavat alkotva terült szét szirtfal és szirtfal között.
– Fent szárazabb – mondta Gimli. – Gyerünk fel, Gamling, nézzük meg, mi a helyzet odafent, a falon.
Fölmászott, és ott találta Legolast Éomer és Aragorn mellett. A tünde épp hosszú kését fente. Az ostrom egy ideje alábbhagyott, mivel a kísérlet, hogy az átereszen törjenek be, meghiúsult.
– Huszonegy! – kiáltotta Gimli.
– Szép – mondta Legolas. – De én már a két tucatnál tartok. Idefenn bőven akad dolga a késnek.

Aragorn és Éomer fáradtan támaszkodott a kardjára. Bal kéz felől a Sziklán megint magasra csapott a csatazaj. Kürtvár – sziget a tengerben – keményen tartotta magát. Kapuja romokban, de senki ellenség nem jutott át élve a kő- és gerendatorlaszon.
Aragorn fölnézett a sápadt csillagokra és a holdra, amely most szállt alá a völgyet övező nyugati dombok mögé. – Mintha évek óta tartana – mondta. – Meddig késik még a hajnal?
– Mindjárt pirkad – mondta Gamling, aki most ért oda melléjük. – De a hajnal, sajnos, nem sokat segít.
– A hajnal mégis az emberek örök reménye – mondta Aragorn.
– De ezek a vasudvardi jószágok, ezek a félork-félember koboldok, akiket Szarumán ocsmány fortélya hozott létre, nem csüggednek el a napon. Halljátok őket?
– Én hallom – mondta Éomer –, de nekem ez annyi, mint a madarak kiáltozása vagy a vadak üvöltözése.
– Pedig vannak köztük néhányan, akik a Dún-föld nyelvén kiabálnak – mondta Gamling. – Én tudok ezen a nyelven. Ősi emberi nyelv, s valamikor Lovasvég sok nyugati völgyében beszélték. Hallga! Gyűlölnek minket, és boldogok, mert biztosra veszik a romlásunkat! – A királyt! A királyt! – kiabálják. – Most elkapjuk a királyukat! Halál a Forgoilokra. Halál a Szalmafejűekre! Halál Észak kirablóira! – Minket hívnak így. Félezer év alatt nem felejtették a sérelmüket, hogy Gondor urai az ifjú Éorlnak adták Lovasvéget, s szövetségre léptek vele. És Szarumán most föllobbantotta közöttük ezt az ősi gyűlöletet. Vad népek ezek, ha fölingerlik őket. Ügyet sem vetnek a hajnalra, szürkületre, amíg Théoden király a kezükbe nem kerül, vagy ők maguk fűbe nem harapnak.
– Énbelém akkor is reményt önt a hajnal – mondta Aragorn. – Hát nem azt mondják, hogy Kürtvárat, ha emberek védték, még soha ellenség be nem vette?
– Az énekmondók szerint – mondta Éomer.
– Akkor hát védjük és reménykedjünk – mondta Aragorn.

Még ki sem mondta, vadul felharsantak a kürtök. Majd egy dörrenés, felcsapó füst és láng. A Szurdokvíz sziszegve, habot vetve eredt neki, ahol az áteresz volt, most hatalmas üreg tátongott a falon. Tömegével özönlöttek be rajta a fekete alakok.
– Szarumán ördöngös varázslata! – kiáltotta Aragorn. – Bekúsztak az áteresz alá, s a lábunk alatt meggyújtották Orthanc tüzét. Elendil! Elendil! – kiáltotta, s már ugrott is be a résbe, de akkor már száz meg száz rohamlajtorját támasztottak a mellvédnek. Az utolsó roham, mint sötét hullám a homokdombon, söpört át a falon és a fal mellett. A védőket magával sodorta. A lovasok egy része mind mélyebben szorult be a szurdokba, s most halált osztogatva hullott a harcban, s hátrált lépésről lépésre a barlangok irányában. A fellegvár felé már elvágták az útjukat.
A szurdokból a Sziklára és Kürtvár alsó kapujához széles lépcsősor vezetett. Aragorn a lépcsősor alján vetette meg a lábát. Kezében Andúril villogott, az ellenséget egy darabig föltartóztatta a rettegés, s aki csak elérte a lépcsőt a védők közül, az mind fölmehetett, egyik a másik után, a kapuhoz. A lépcsősor tetején Legolas térdelt, íja fölajzva, de egyetlen talált vesszője volt, s most azt leste, ki lesz az első ork, aki a lépcsőre merészkedik, hogy belé eressze.
– Aki bejöhetett, az már mind biztonságban van, Aragorn! – kiáltotta. – Gyere vissza!
Aragorn megfordult, és fölszaladt a lépcsőn, de olyan fáradt volt, hogy futtában felbotlott. Az ellenség, nyomban előreszökkent. Jöttek az orkok üvöltve, karjukat kinyújtva, hogy megragadják. A legelső ork elesett, Legolas utolsó nyila ütötte át a torkát, de a többi átugrált a testén. Majd hatalmas kődarab zúdult le a lépcsőn, a külső falról dobták le, odafentről, és sodorta vissza őket a Szurdok mélyére. Aragorn elérte az ajtót, s az becsattant mögötte.
– Baj van, barátaim – mondta, s karjával letörölte az izzadságot a homlokáról.
– Hát... – mondta Legolas – de amíg te velünk vagy, a helyzet még nem reménytelen. Gimli hol van?
– Nem tudom – mondta Aragorn. -- Utoljára azt láttam, hogy lent harcol, a földön, aztán az ellenség elválasztott minket.
– Ez rossz hír – mondta Legolas.
– Gimli szívós és erős – mondta Aragorn. – Reméljük, sikerült a barlangokba menekülnie. Ott egy darabig biztonságban lesz. S egy törpnek ínyére való az efféle menedékhely.
– Remélem – mondta Legolas. – De mégis jobban szeretném, ha erre jött volna. Akkor közölhetném Gimli mesterrel, hogy én már harminckilencnél tartok.
– Amíg a barlangokig eljut, egyenlít – nevetett Aragorn. – Még soha nem láttam, hogy így forgassa valaki a csatabárdot.
– Megyek, és keresek néhány vesszőt – mondta Legolas. – Majd csak véget ér ez az éjszaka is, és a világosban jobban célzok.
Aragorn fölment a fellegvárba. Ott nagy szomorúságára megtudta, hogy Éomer nem jutott be.
– Nem, nincs itt a Sziklán – mondta az egyik nyugathalmi. – Utoljára akkor láttam, amikor összeszedett mindenkit, akit csak lehetett, s a Szurdok szájában verekedett. Gamling volt vele, meg a törp, de én nem értem el őket.
Aragorn végigballagott a belső udvaron, s fölment a torony egyik felső szobácskájába. Ott állt a király, alakja feketén rajzolódott ki a keskeny ablak négyszögén, s letekintett a völgybe.
– Mi újság, Aragorn? – kérdezte.
– A Szurdokfal elesett, uram – felelte –, s a védőket elsöpörték, de sikerült sokuknak a Sziklára menekülnie.
– Éomer itt van?
– Nincs, uram. De embereid közül jó néhányan a Szurdokba húzódtak vissza, azt mondják, közöttük van Éomer is. Ahol a Szurdok összeszűkül, talán föl tudják tartóztatni az ellenséget, s bejutnak a barlangokba. Ám hogy ott mit remélhetnek, nem tudom.
– Többet, mint mi. Élelem bőven van, azt mondják. S a levegő egészséges, mert a barlang jól szellőzik a hosszú sziklahasadékon. S a barlang száján senki be nem jut, ha elszánt emberek védik. Még sokáig tarthatják magukat.
– De az orkok Orthancból valami ördöngösséget hoztak – mondta Aragorn. – Robbanó tüzük van, azzal vették be a falat. Ha a barlangba nem is jutnak be, aki benn van, be tudják zárni. De nekünk most akkor is a magunk védelméről kell gondoskodnunk.
– Bosszant ez a börtön – mondta Théoden. – Ha előreszegezett lándzsával lovagolhatnék az embereim élén a csatamezőn, akkor talán érezném a harc örömét, és úgy végezném. De így édeskevés értelme van az ittlétemnek.
– Itt legalább Lovasvég legerősebb vára őriz téged, Uram – mondta Aragorn. – Kürtvárban több reményünk van rá, hogy megvédelmezzünk, mint Edorasban, vagy akár Dúnhargban, a hegyek között.
– Azt mondják, Kürtvárat még sohasem sikerült senkinek bevennie – mondta Théoden –, de a szívem csupa kétely. A világ változik, s ami valaha erős volt, az most nem biztonságos. Már hogy tudna akárki ellenállni ennyi ellenségnek, s ilyen izzó gyűlöletnek? Ha tudtam volna, hogy Vasudvard ereje ennyire megnőtt, talán nem lovagoltam volna elébe ilyen elsietett módon, hiába Gandalf ügyeskedése. Tanácsa most nem látszik olyan jónak, mint a kelő nap fényében.
– Ne ítélj, Uram, Gandalf tanácsairól, amíg az egésznek nincsen vége – mondta Aragorn.
– Nincs már messze a vég – mondta a király. – De én nem vagyok hajlandó úgy végezni, mint a csapdába esett borz. Hósörény, Hasufel és a testőrség többi lova ott van a belső udvarban. Ha hajnalodik, megfúvatom Helm kürtjét, és kirontok innét. Velem tartasz, Arathorn fia Aragorn? Tán sikerül utat vágnunk, vagy úgy esnünk el, hogy az hősénekre méltó – ha ugyan marad közülünk, aki megénekli.
– Veled tartok – mondta Aragorn.
Elköszönt, visszament a falra, körbejárta, bátorította az embereket, és segített, ahol meleg volt a helyzet. Legolas vele ment. Alulról lángnyelvek csaptak fel, robbanások reszkettették meg a levegőt, a köveket. Tömegével röppentek föl a kötélhurkok és sokasodtak a rohamlétrák. Az orkok újra meg újra följutottak a fal tetejére, a védők újra meg újra leszórták őket.

Aragorn végül megállapodott a nagy kapu fölött, fittyet hányva az ellenség lövedékeinek. Elnézett a messzeségbe, s látta, hogy keleten szürkül az ég alja. Föltartotta a tenyerét, fegyvertelenül, annak jeléül, hogy beszélni akar.
Az orkok üvöltöttek és gúnyolódtak. – Gyere le! Gyere le! – kiabálták. – Ha beszéded van velünk, gyere le! És hozd a királyotokat is. Mi a harcos uruk-haik vagyunk! Ha nem jön, úgyis előhúzzuk az odújából! Hozd ki azt a gyáván lapító királyodat!
– Hogy a király marad-e vagy kijön, azt ő dönti el – mondta Aragorn.
– Akkor meg mi dolgod itt? – felelték. – Mit nézelődsz? Az érdekel, hogy mekkora a seregünk? Mi vagyunk a harcos uruk-haik!
– Azért jöttem, hogy a hajnalt lássam – mondta Aragorn.
– Mit érdekel a hajnal? – gúnyolódtak. – Mi vagyunk az uruk-hai orkok, mi sem éjjel, sem nappal, se jó időben, se rossz időben nem hagyjuk abba a harcot. Ha nap süt, ha hold világít, mi ölni jöttünk. Mit érdekel a hajnal?
– Ki tudja, mit hoz az új nap? – mondta Aragorn. – Menjetek el, mielőtt a dolgotok rosszra fordul.
– – Szállj le onnét, vagy lelövünk! – ordították. – Ez nem tanácsterem! Úgysincs mit mondanod!
– Csak annyi – mondta Aragorn –, hogy Kürtvárat még soha senki be nem vette. Menjetek, vagy senki sem marad élve közületek. Egy lélek sem, hogy északra hírt vihetne. Ti nem tudjátok, mekkora veszély fenyeget.
Aragornból, ahogy ott állt egymaga a kapu romjain, az ellenséges sereg színe előtt, olyan erő és olyan fenség áradt, hogy a vademberek elnémultak és aggódva tekingettek hátra a völgybe meg az égre. De az orkok harsányan röhögtek, s ahogy Aragorn leszökkent, nyilak és hajítódárdák zápora árasztotta el a falakat.
Dörrenés hallatszott, és tűz csapott fel. A kapubolt, amin az imént még ott állt Aragorn, füstölögve, port verve omlott össze. A torlasz úgy röpült szét, mintha villám csapott volna belé. Aragorn a királyhoz futott, a fellegvárba.
De épp mikor a kapu összeomlott, és az orkok köröskörül, ordítva készülődtek a támadásra, moraj támadt a hátuk mögött, távoli szélviharhoz hasonlatos, ebből vad kiáltozás bontakozott ki, sok-sok hang adott szájról szájra, ordított a hajnal fényébe különös híreket. Az orkok a Sziklán, a kétségbeejtő hírek hallatán, megtorpantak, hátranéztek. S ekkor váratlanul, félelmetesen fölharsant a toronyban Helm roppant kürtjének hangja.

Aki csak hallotta, megremegett. Az orkok közül sokan hasra vetették magukat és befogták a fülüket. A Szurdok mélyéről visszhang felelt rá, kürtrivalgás kürtrivalgást követett, mintha minden szirten, minden magaslaton egy-egy roppant kürtös állna: De a falakon az emberek föltekintettek, s kíváncsian füleltek, mert a visszhang csak nem halt el. A kürtrivalgás a hegyek közt mintha ide-oda kanyarodva közeledett volna, mind közelebbről s mind hangosabban válaszolgatott az egyik kürt a másikának, harsányan és felszabadultan.
– Helm! Helm! – ordították a lovasok. – Helm föltámadt, és hadba szállt! Helm, Théoden királyért!
E kiáltásra előjött a király. Lova hófehér volt, pajzsa aranyszín, lándzsája hosszú. Jobb oldalán Aragorn, Elendil utóda, mögötte az ifjú Éorl házának előkelői. A fény felszökkent az égre. Az éjszaka eltávozott.
– Előre, éorlfiak! – Csatakiáltás, fegyvercsörgés, roham. Dübörögve zúdultak le a kapu felől, végigsöpörtek az úton, s úgy vágtattak át a vasudvardi seregen, mint szélvész a réten. A Szurdokban fölharsant a barlangokból előjött s az ellenségre rontó emberek fenyegető ordítása. Aki a Sziklán maradt, az most mint lefelé özönlött. S a kürtharsogás egyre csak visszhangzott a hegyek között.
A király és kísérete továbbvágtatott. Főnökök és közkoboldok estek el, menekültek a kardjuk elől. Sem ork, sem ember meg nem állt előttük. Mind a hátát kínálta a lovasok kardjának, s fejvesztve menekült a völgybe. Kiáltozott, jajongott valahány, mert a nap keltével erőt vett rajtuk a rettegés és az értetlenség.

Így rohant ki Théoden király Helm Kapuján, s vágott ösvényt Helm Árkához. Ott megállt a csapat. Közben kivilágosodott. Föllángolt a nap a keleti hegyek fölött, s megcsillant lándzsáikon. De ők csak ültek a lovuk hátán, s lefelé bámultak a völgykatlanba.
A táj megváltozott. Ahol korábban zöld gyeppel borított lejtő ereszkedett alá a hegy lábához, most sűrű erdő sötétlett. Deres fejű nagy fák sorakoztak csupaszon és némán, ágaik összefonódtak, görcsös gyökerüket mély fű borította. Alattuk homály. Az árok és a névtelen erdő közt talán ha kétszáz öl széles tisztás. S ott kushad Szarumán egész serege, s retteg a királytól, retteg a fáktól. S csak ömlik lefelé a maradéka is a Helm-kapuból, míg már az Árkon túl senki se marad, ott rajzik-nyüzsög, mint a légy a tisztáson valahány. De hiába másznak, kúsznak a katlan falára, hogy egérutat nyerjenek. A katlant keletről csupa sziklafal határolja, jobb felől meg a romlás közeledik.
Majd váratlanul, az egyik hegytetőn, felbukkan egy lovas, napfényben csillogó fehér ruhában. Alant, a dombokon, csak harsog a kürt. S a kürtök mögött, a hosszú lejtőkön, ezernyi gyalogos rohan lefelé, kezében meztelen karddal. Sorukban szálas, erős ember lovagol. Pajzsa vörös. S ahogy odaérnek a völgyszegélyre, nagy, fekete kürtöt emel a szájához, s belefúj.
– Erkenbrand! – ordítják a lovasok. – Erkenbrand! – Ím, a Fehér Lovas! – kiáltja Aragorn. – Eljött Gandalf!
– Mithrandir, Mithrandir! – ámuldozik Legolas. – Hát ez boszorkányság! Gyerünk, nézzük meg az erdőt, amíg a varázslat tart!
Vasudvard egész serege bömböl, nekilódul erre, nekilódul arra, félelemből félelembe esve. A tornyon megint felharsan a kürt. Az Árok nyílásán a király csapata vágtat rohamra. A dombról meg Erkenbrand támad, Nyugathalom Ura. S megindul Keselyüstök, nagyokat szökkenve, mint a biztos lábú szarvas. Ott a Fehér Lovas. Jöttének rettenete megőrjíti az ellenséget. A vademberek arcra borulnak. Az orkok elhányják a kardot, lándzsát, s üvöltve menekülnek: Futnak, mint szélben a fekete füst. Jajongva veszik be magukat az erdő várakozó homályába, s abból a homályból egyikük sem kerül elő soha többé.

8. fejezet
Vasudvard felé

Így hát, a gyönyörű reggel fényében Théoden király és Gandalf, a Fehér Lovas megint összetalálkozott a Szurdok zöld füvű partján. És ott volt Aragorn is, Arathorn fia, meg Legolas, a tünde, a Nyugathalmi Erkenbrand, s az Aranycsarnok urai. Körülöttük a rohirok, Lovasvég lovasurai, az ámulat legyűrte bennük a győzelem örömét is, szemük az erdőn csüngött.
Egyszerre nagy kiáltozás támadt, megjöttek azok is, akiket a Szurdokba szorítottak vissza. Ott közeledett Öreg Gamling, Éomund fia Éomer, s mellettük talpalt Gimli, a törp. Sisak nélkül, fején véráztatta gyolcskötés, de a hangja harsány volt és erős.
– Negyvenkettő, Legolas mester! – kiáltotta. – Sajna! A fejszém kicsorbult, a negyvenkettedik vasgallért viselt. És te hogy állsz?
– Eggyel kevesebb – felelt Legolas. – S még csak nem is haragszom rád, annyira örülök, hogy talpon látlak.
– Üdvöz légy, húgom fia, Éomer! – mondta Théoden. – Örülök, hogy ép vagy és egészséges.
– Üdv Lovasvég Urának! – mondta Éomer. – A sötét éjszaka elmúlt, s ránk köszöntött az új nap. S e nap különös hírekkel érkezett. – Megfordult, csodálkozva tekintett először az erdőre, majd Gandalfra.
– Megint akkor jöttél, amikor a legjobban kellett! Pedig senki se várt.
– Senki se várt? – kérdezte Gandalf. – Hát nem megmondtam, hogy visszajövök s itt találkozunk?
– De hogy mikor, azt nem mondtad meg, és azt sem, hogy mi módon. Furcsa segítséget hoztál. Nagyon értesz a varázsláshoz, Fehér Gandalf!
– Meglehet. De ha így van is, erről még nem tettem bizonyságot. Csak jó tanáccsal szolgáltam veszedelem idején, s jó hasznát vettem Keselyüstök gyors lábának. A ti vitézségetek, s a nyugathalmiak szívós lába, amely végigtalpalta az éjszakát, többet tett, mint én.
Most még nagyobb csodálattal bámultak Gandalfra. De volt, aki sötét pillantást vetett az erdőre, s homlokához emelte a kezét, mintha azt hitte volna, az ő szeme mást lát, mint Gandalfé.
Gandalf hosszan és vidáman nevetett. – A fák? – kérdezte. – Nem, én is épp oly világosan látom a fákat, mint ti. De ez nem az én művem. Ehhez a bölcs tanácsa nem elég. Ilyet én nem lettem volna képes kiagyalni, s az eredmény még annál is jobb, mint amit remélni mertem.
– Ha nem a tiéd, akkor kinek a varázslata? – kérdezte Théoden. – Hogy nem Szarumáné, az biztos. Létezik hát hatalmasabb mágus, akitől még van mit tanulnod?
– Ez nem varázslat műve, sokkal ősibb hatalomé – mondta Gandalf. – Olyan hatalomé, amely már akkor is a földet tapodta, mikor tündék még nem voltak, nem mondtak hősi énekeket, és nem forgatták a kalapácsot.

Még rönkfa se volt, vas se volt,
S ifjú a hegy és friss a hold,
Gyűrű se volt, se gyötrelem –
S Ő már erdőt járt rég idelenn.

– És mi a válasz a találós kérdésedre? – kérdezte Théoden.
– Megtudod, ha velem jössz Vasudvardba – felelte Gandalf.
– Vasudvardba? – kiáltották.
– Oda – mondta Gandalf. – Visszamegyek Vasudvardba, s aki akar, velem tarthat.
– De Lovasvégen nincs elég ember, hogy Szarumán erődjét ostrom alá vegyük, még akkor sem, ha mindenkit összegyűjtünk, beleszámítva a sebesülteket és a kimerülteket is – mondta Théoden.
– Én akkor is elmegyek Vasudvardba – mondta Gandalf. – De nem maradok soká. Az én utam most kelet felé vezet. Várjatok Edorasban, mielőtt még elfogyna a hold.
– Nem – mondta Théoden –, hajnal előtt még kételkedtem benned, de most már nem válunk el. Veled tartok, ha azt tanácsolod.
– Szeretnék Szarumánnal, amint lehet, szót váltani – mondta Gandalf. – S minthogy neked, uram, már sok kárt okozott, helyénvaló, hogy ott légy te is. De mikor tudsz indulni, s mennyire bírod a vágtát?
– Embereimet kimerítette a harc – mondta a király –, s fáradt vagyok magam is. Mert messziről jöttem lóháton és keveset aludtam. A korom, sajna, nem tettetés, és nem csupán a Kígyónyelvű suttogásának tulajdonítható. Olyan betegség, amit semmi nem gyógyít, még Gandalf maga sem.
– Akkor hát pihenjen le mindenki, aki szeretne velem tartani – mondta Gandalf. –, Az éjszaka sötétjében utazunk: Ez így van rendjén, mert azt tanácsolom, mostantól kezdve minden jövés-menésünket, amennyire lehet, tartsuk titokban. De ne hozz magaddal sok embert, Théoden. Nem harcolni, tárgyalni megyünk.
A király kiválasztotta emberei közül azokat, akik nem sebesültek meg, akiknek gyors lábú lovuk volt, s elküldte őket a győzelem hírével Lovasvég völgyeibe, ezek parancsot is vittek, hogy minden férfi, fiatal és öreg, sietve induljon Edorasba. Ott a telihold utáni második nap Lovasvég Ura mustrát tart mindenkin, aki fegyverfogható. A vasudvardi útra, kísérőül, Éomert jelölte ki, s testőrei közül húszat. Gandalffal készült Aragorn is, Legolas meg Gimli. A törp, hiába hogy megsebesült, mindenáron menni akart.
– Könnyű kis csapás volt, s különben is, lecsúszott a sisakról – mondta. – Több kell ahhoz, hogy engem visszatartson, mint egy ilyen ork-karmolás.
– Majd amíg pihensz, ellátom a sebedet – mondta Aragorn.

A király visszatért Kürtvárba, aludt egyet, s olyan nyugodt álma volt, mint évek óta soha. Kiválasztott útitársai is lepihentek. De a többiek, akik nem kaptak sebet, nagy munkába kezdtek: mert a csatában sokan elestek, s feküdtek most holtan a réten vagy a Szurdok mélyén.
Ork annyi pusztult el, hogy a hulláikat számba se vették. De a domblakók közül sokan megadták magukat, s most rémülten könyörögtek kegyelemért.
Lovasvég emberei elvették tőlük a fegyvereiket, és munkára fogták őket.
– Segítsetek helyrehozni a gonoszságot, aminek ti is részesei voltatok – mondta Erkenbrand –, azután majd esküt tesztek, hogy soha többé nem lépitek át a Vas folyót fegyverrel a kezetekben, s nem szövetkeztek az emberek ellenségeivel, azután szabadon hazamehettek. Mert titeket Szarumán tévesztett meg. A hiszékenységetek ára, hogy sokan elestek közületek, de ha győztök, akkor se várt volna rátok sokkal jobb bér.
A dún-földi emberek elámultak, mert Szarumán azt mondta nekik, hogy a rohirok kegyetlenek, s élve égetik el a foglyaikat.
Kürtvár előtt, a rét közepén két halmot emeltek, ezek alatt nyugosznak Lovasvég lovasai, akik a vár védelmében életüket adták, az egyik halom alatt a keleti völgyek lakói, a másik alatt a nyugathalmiak. Háma, a király testőrkapitánya, magányos sírba került Kürtvár árnyékában. Ő ott esett el a kapu előtt.
Az orkok hulláit több nagy halomba hordták, messze az emberek nyughelyétől, az erdő szélén. Az emberek gondban voltak, akkora volt a hullarakás, hogy sem elföldelni, sem elégetni nem lehetett. Fájuk is kevés volt, hogy máglyát rakjanak, a különös fákra meg egyikük sem mert volna fejszét fogni, még akkor sem, ha Gandalf nem figyelmezteti őket, hogy kérgét, ágát ne bántsák egyiknek sem a nagy veszedelemben.
– Hagyjuk itt az orkokat – mondta Gandalf. – Reggelre majd kiderül, hogy mi dolgunk velük.

A király kísérete délután fölkészült az indulásra. A temetés akkor még éppen csak elkezdődött, Théoden elsiratta Hámát, a kapitányát, s ő dobta sírjába az első rögöt. – Szarumán nagy kárt okozott az országnak és énnekem – mondta –, s erről nem feledkezem meg, ha találkozunk.
A nap már közel járt a hegyek nyugati szegélyéhez, amikor Théoden, Gandalf és társaik kilovagoltak az Árok nyílásán, a furcsa erdő felé. Nagy csapat kísérte ki őket, lovasok és nyugathalmiak, öregek és fiatalok, nők és gyerekek, akik a barlangokból jöttek elő. Diadaléneket zengtek csengő hangon, aztán elhallgattak, és kíváncsian várták, hogy mi lesz, s szemüket rajta tartották a fákon, mert féltek tőlük.
A lovasok az erdőhöz értek, s a szélén megálltak, ló is, ember is vonakodott bemenni. A fák szürkék voltak és fenyegetők, valami homály vagy köd vette körül őket. Hosszú ágaik vége, mint megannyi kutató ujj lógott a földre, gyökereik, mint furcsa szörnyetegek végtagjai álltak ki a földből, s alattuk fekete üregek tátongtak. De Gandalf előrerúgtatott, a társaság élére állt, s egyszerre azt látták, hogy ahol a kürtvári út az erdővel találkozik, boltozatos kapu nyílik a roppant ágak alatt, Gandalf belovagol rajta, s a többiek utána. A lovasok döbbenten észlelték, hogy az út a Szurdokvíz mentén vezet, az eget látják maguk fölött, és aranyfénnyel süt le rájuk a nap. De kétoldalt a roppant erdőfalak már homályba burkolóztak, s áthatolhatatlan sötétségbe nyúltak, hallották az ágak nyögését, csikorgását, a távoli kiáltásokat, a szavuknincs hangok neszét, dühös mormolását: Egyetlen ork, egyetlen élőlény nem volt látható sehol.
Legolas és Gimli most egyazon lovon lovagolt, ott maradtak szorosan Gandalf mellett, mert Gimli félt.
– Meleg van idebenn – mondta Legolas Gandalfnak. – Valami nagy dühöt érzek magam körül. Neked nem lüktet a füledben a vér?
– De – mondta Gandalf.
– Vajon mi lett a nyomorult orkokkal? – kérdezte Legolas.
– Azt senki nem fogja soha megtudni, azt hiszem – mondta Gandalf.
Egy darabig némán lovagoltak, de Legolas csak tekingetett jobbra-balra, s ha Gimlitől teheti, meg-megállt volna, hogy az erdő neszeire füleljen.
– Az életben nem láttam még ilyen különös fákat – mondta –, márpedig sok fát ismertem makk-korától, amíg el nem korhadt. Bár volna egy kis szabad időm, hogy elsétálgathatnék közöttük, beszédesek, s előbb-utóbb tán megérteném a gondolataikat.
– Nem, nem! – mondta Gimli. – Hagyjuk csak békén őket! Én úgyis sejtem, hogy mi jár az eszükben, gyűlölnek minden élőlényt, aki két lábon jár, s a beszédük nyomasztó és fojtogató.
– Nem éppen mindet – mondta Legolas. – Azt hiszem, ebben tévedsz. Az orkokat. Mert azok nem idevalók, a tündékről, emberekről meg nemigen tudnak: Távoli völgyekben nőttek. A Fangorn mély völgyeiben, Gimli, azt hiszem.
– Akkor ez a legveszedelmesebb erdő egész Középföldén – mondta Gimli. – Hálásnak kéne lennem, azért, amit magukra vállaltak, de mégsem szívelem őket. Lehet, hogy csudálatosak, de én láttam már nagyobb csodát is ezen a földön, szebbet, mint bármi, egy éjszaka kinövő erdő vagy liget, még most is tele van vele a szívem.
Furcsák az emberek, Legolas! – itt van a kezük ügyében az északi világ egyik legnagyobb csodája, és mit mondanak róla? Barlang, azt mondják! Barlang! Üreg, ahova az ember bemenekül háború idején, vagy ahol élelmet tárol. Jó Legolasom, tudod-e, hogy a Helm-szurdok barlangjai óriásiak és meseszépek? Ha ismernék, a törpök zarándokútra járnának ide az idők végezetéig, csak hogy megbámulják. Úgy ám! Arannyal fizetnének, csak hogy egy kurta pillantást vethessenek rá.
– Én inkább azért fizetnék arannyal, hogy ne legyek kénytelen bemenni – mondta Legolas –, és kétszer annyit, hogy kimehessek, ha egyszer be kellett mennem.
– Te nem láttad, így hát megbocsátom a tréfát – mondta Gimli. – De ez bolond beszéd, Legolas. Szerinted szép az a csarnok, ahol a királyod lakik, a Bakacsinerdőben, a hegy alatt, s amit a törpök segítettek megépíteni réges-régen? Pedig csak kunyhó ehhez a barlanghoz képest: e mérhetetlen csarnokok, amelyeket betölt a tavakba csöpörgő víz örök muzsikája, szépek, mint Khaled-zâram, a csillagfényben.
S mikor fáklyát gyújtanak, s emberek járkálnak a homokos padlón a visszhangzó boltozat alatt, drágakövek, kristályok és kincset érő ércek telérjei csillognak a fényes falakban, és a fény áttetszik a gyöngyház színű márvány rétegein, áttetszik, mint Galadriel királynő eleven kezén. És fehér meg sáfránysárga meg hajnalpiros oszlopok, Legolas, mindenféle bodros ér torz álom-alakban, sokszínű padmalyról szöknek fel, hogy odafent találkozzanak a mennyezet csillogó gyámköveivel, és szárnyak, kötelek, függönyök, finomak, mint a megfagyott felhő, lándzsák, lobogók, fejjel lefelé csüngő paloták toronysisakjai! Képük mozdulatlan vizű tavak színén tükröződik, csillogó világ néz rád a tiszta üveggel fedett fekete tavakból, városok, amilyeneket Durin még álmában is alig lett volna képes kigondolni, messzire nyúló sugárutak és oszlopos udvarok, amelyek sötét zugai soha fényt nem látnak. És plimm! – lehullik egy ezüst vízcsöpp, és az üveg körbe futó ráncai egyszerre az egész tornyot meghajlítják, és az úgy hajlong, mint a fű, mint a korall a víz alatti üregekben. Majd beesteledik: elhalványul, kilobban minden, a fáklyák átmennek egy másik terembe és egy másik álomba.
Terem, terem után, Legolas, csarnokból csarnok nyílik, boltozatot boltozat követ, és lépcsősor lépcsőt, és a véget nem érő kanyargó lépcső levezet a hegy szívébe. Barlangok! Helm Szurdokának barlangjai! A jó szerencse sodort oda! Sírtam, mikor ott kellett hagynom őket!
– No, akkor szívemből kívánom, Gimli – mondta a tünde –, hogy ha netán épségben hazakerülsz, gyere vissza ide, hogy megint megnézd, s vigasztalásul legyen a tiéd a kincs. Csak arra kérlek, ne mondd el mindenkinek a magadfajták közül, mert a szavaidból ítélve számukra ott már nem sok tennivaló akad. Lehet, hogy az itteniek bölcs meggondolásból nem emlegetik, egy buzgó törp-família vésővel és kalapáccsal többet ronthat rajta, mint amennyit építhet.
– Nem, nem, te ezt nem érted – mondta Gimli. – Nincs az a törp, aki meg ne hatódnék ilyen gyönyörűség láttán. Durin népéből senki sem bányászna e barlangokban követ vagy ércet, még ha ott aranyat vagy drágakövet lelne is. Vajon te kivágsz-e egy virágzó ligetet, tavaszidőn tűzifának? Mi gondoznánk ezeket a virágtöveket, s nem fejtenénk ki. Óvatos hozzáértéssel, aprólékos gonddal egy álló nap tán egyetlen kőszilánkot ha lepattintanánk hosszú fejtörés után – így dolgoznánk, s ahogy telnek az évek, új vágatokat nyitnánk, távoli termeket tárnánk fel, ahol ma még a sötétség az úr, s ahol a szikla hasadékain túl a szem még csak a semmit észleli. És a fény, Legolas! Mi gondoskodnánk a fényről. Olyan lámpákat gyújtanánk, amilyenek annak idején Khazad-dûmban égtek, s akkor kergetnénk el az éjszakát, amely azóta ül ott, hogy e hegyek megszülettek, amikor nekünk tetszik, s visszaengednénk, ha pihenni támad kedvünk.
– Megható, amit mondasz, Gimli – mondta Legolas. – Még soha nem hallottalak így beszélni. Szinte sajnálom, hogy nem láttam azokat a barlangokat. Mondok én neked valamit. Állapodjunk meg – ha mindketten épen és egészségesen térünk vissza a ránk váró veszedelmekből, elmegyünk utazni, együtt. Én elviszlek a Fangornba, te meg megmutatod nekem Helm barlangjait.
– Hát nem épp ezt a cserét választanám – mondta Gimli. – De valahogy majd csak elviselem a Fangornt, ha megígéred, hogy visszajövünk a barlangokba, és megosztod velem ezt a csodát.
– Meg. – mondta Legolas. – De sajna, most kénytelenek leszünk egy időre erdőről is, barlangról is lemondani. Nézd! Az erdő végére értünk. Mennyi ide még Vasudvard, Gandalf?
– Mintegy negyvenöt mérföld, ahogy Szarumán varjai röpülnek – mondta Gandalf. – Innét tizenöt, ahol a Szurdokvíz a Vas folyóba ömlik, s onnan harminc Vasudvard kapujáig. De ma nem fogunk egész éjjel lovagolni.
– És ha odaérünk, mit látunk? – kérdezte Gimli. – Te talán tudod, de én még csak nem is sejtem.
– Pontosan magam sem tudom – mondta a mágus. – Tegnap ugyan ott jártam estefelé, de azóta rengeteg minden történhetett. Mégis azt hiszem, hogy nem fogod hiábavalónak ítélni az utat... még akkor sem, ha kénytelen voltál otthagyni érte Aglarond csillogó barlangjait.

A csapat végül kijutott a fák közül, és a katlan alján találta magát, ott, ahol a Helm-szurdokból kiinduló út kettéágazik, keletre, Edorasba, és északra, a Vas folyó gázlójához. Mikor átlovagoltak az erdő határán, Legolas megállt, és sajnálkozva visszatekintett. Majd fölkiáltott:
– Szemek! – kiáltotta. – Szemek tekintenek ki az ágak homályából! Ilyen szemeket még sohasem láttam!
A többiek, Legolas kiáltásától meglepődve, megálltak, és megfordultak, Legolas már indult is visszafelé.
– Ne! Ne – kiáltotta Gimli. – Amilyen bolond vagy, csinálj, amit akarsz, de engem előbb tégy le a lóról! Semmiféle szem nem érdekel!
– Állj meg, Zöldlomb Legolas! – mondta Gandalf. – Ne térj vissza az erdőbe, most még ne. Ez nem a te időd. Még ki sem mondta, a fák közül három különös alak lépett elő. Nagyok voltak, mint a trollok, vagy három embernyi magas mindegyik, testük erős, szívós, mint a fiatal fák, s a ruhájuk – vagy bőrük – testhez tapadó szürkésbarna. Végtagjaik hosszúak, kezükön sok az ujj, hajuk merev szálú, szakálluk szürkészöld, akár a moha. Tekintetük komoly, de nem néztek a lovasokra, szemük északon csüngött. Egyszerre szájukhoz emelték hosszú kezüket s csengő kiáltást hallattak, tisztát, mint a kürtszó, csak dallamosabbat és változatosabbat. Kiáltásukra válasz jött, s a lovasok, ahogy megfordultak, látták, hogy a réten öles léptekkel emezekhez hasonló lények közelednek. Sietve, észak felől, valahogy úgy, mint a vízben gázoló gémek, csakhogy épp sokkalta gyorsabban, a lábuk lépte szaporább volt, mint a gémek szárnycsapása. A lovasok csodálkozva kiáltottak fel, s néhányan közülük a kardjukhoz kaptak.
– Fegyverre semmi szükség – mondta Gandalf. – Ezek csak pásztorok. Nem ellenség, s ami azt illeti, ügyet sem vetnek ránk.
Láthatólag ez volt a helyzet, mert még ki sem mondta, a szálas teremtmények egy pillantást sem vetve rájuk, bevágtak az erdőbe és eltűntek a fák közt.
– Pásztorok! – mondta Théoden. – De hol a nyájuk? Miféle lények ezek, Gandalf? Mert világos, hogy neked nem idegenek.
– A fák pásztorai – felelt Gandalf. – Tán olyan rég volt, hogy a tűzhely mellett meséket hallgattál? Akad a hazádban gyerek is, aki a mesék kusza szálait kibogozva válaszolni tud a kérdésedre. Enteket láttál, királyom, enteket, a Fangorn erdejéből, ami a te nyelveden Enterdőt jelent: Gondolod, e nevet a haszontalan képzelet adta nekik? Nem, Théoden, más a helyzet. Az ő szemükben te vagy mulandó mese, számukra az ifjú Éorltól az öreg Théodenig eltelt sok-sok év szinte semmi, a házad tettei, csupa semmiség.
A király hallgatott. – Entek! – mondta nagy sokára: – Azt hiszem, a mesék homályából kilépve egy kicsit kezdem már érteni a fák csodáját. Különös napokat kell itt megérnem. Ősidők óta gondozzuk állatainkat, műveljük földjeinket, építjük házainkat, kovácsolunk szerszámokat vagy szállunk nyeregbe, hogy Minas Tirithet segítsük a háborúban. És hisszük, hogy az ember léte egy a világéval. De semmivel nem törődünk, ami a mi földünk határain kívül esik. Pedig róluk is szól az ének, csak épp hogy nem gondolunk rájuk, csupán a gyermekeknek emlegetjük őket, megszokásból. A mesék hőse most testet öltött, leszállt közibénk, és itt jár a nap alatt.
– Örvendezz, Théoden király – mondta Gandalf. – Mert most nem csupán az ember pici léte forog kockán, hanem azoké is, akikről azt hitted, csak a mesében élnek. Nem vagy egyedül, vannak szövetségeseid, még ha nem is tudsz róluk.
– De szomorkodjam is, ugye? – mondta Théoden –, mert akárhogy fordul a hadiszerencse, sok minden, ami szép, és csodálatos, óhatatlanul eltűnik a Középföldéről.
– Meglehet – mondta Gandalf. – Szauron gonoszságának nyoma mindenképpen megmarad, azt nem lehet meg nem történtté tenni. Ilyen időket élünk, erre ítéltettünk, de most mindenesetre menjünk tovább, ha útra keltünk.
A társaság kikanyarodott a katlanból és az erdőből, és rátért a gázlóhoz vezető útra. Legolas vonakodva eredt utánuk. A nap már lebukott a világ peremén, de ahogy kilovagoltak a hegyek árnyékából s nyugat felé tekintettek a rohani szoros irányába, látták, hogy az ég alja vörös, s a felhőket tűzfény világítja meg. A vörös háttér előtt sok-sok fekete szárnyú madár körözött sötéten: Egyik-másik gyászosan rikoltozva szállt el a fejük fölött, s tért vissza fészkére a sziklák közé.
– A dögkeselyűknek sok dolguk akad a csatatéren – mondta Éomer.
Kényelmes tempóban ügettek tovább, s közben a pusztára leszállt az este. Lassan fölhágott az égre a már-már telihold, s hűvös ezüstfényt terített a szelíden hullámzó szürke fűtengerre. Már négy órája ültek nyeregben, mire az útelágazástól a gázlóhoz értek. Itt szelíd és hosszú lejtők ereszkedtek a vízre, a folyó sekély, köves mederré szélesedett két fű borította partja közt. A szél szárnyán farkasüvöltés ért a fülükhöz. Szívük nehéz volt a sok ember emlékétől, aki itt esett el, kemény csatában.
Az út gyepes oldalak közt kanyarodott le a folyóágyra, s megint föl, a túloldalon. Három sor lépőkő vezetett át a vízen, s köztük a gázló a lovak számára, mely innen is, onnan is csupasz szigetként haladt a meder közepén. A lovasok letekintettek a gázlóra, s valahogy furcsának találták, máskor a kövek körül sisteregve rohant a víz, de most csend volt, néma csend. A meder majdhogynem száraz, szürke homok és kavicssivatag.
– Sivár lett ez a hely – mondta Éomer. – Vajon mi lelte a folyót? Szarumán sok szépet tönkretett már, most a Vas folyó forrásait is eldugaszolta?
– Úgy látszik – mondta Gandalf.
– Kár! – mondta Théoden. – Muszáj erre menni? Ahol a dögevő állatok annyi jó lovas holttestén lakmároztak?
– Az utunk erre vezet – mondta Gandalf. – Szomorú, hogy ennyi embered elesett, de majd meglátod, hogy legalább a hegyi farkasok nem lakmároztak rajtuk. A barátaik, az orkok hullái voltak a lakomájuk: náluk már ilyen a barátság.
Lelovagoltak a folyóhoz, s ahogy odaértek, a farkasok elhallgattak és eloldalogtak. Mikor a holdfényben megpillantották Gandalfot és ezüstösen csillogó lovát, Keselyüstököt, elfogta őket a félelem. A lovasok átkeltek a szigetkére, s a két part homályából izzó szemek figyelték őket tehetetlenül.
– Nézzétek csak! – mondta Gandalf. – Ez jó barátok műve.
Ekkor vették észre, hogy a szigetecske közepén halom emelkedik, kövekkel körülrakva, s körülötte sok-sok ledöfött lándzsa.
– Itt nyugszik Lovasvég valamennyi embere, aki a csatában esett el – mondta Éomer.
– Nyugodjanak hát békességben – mondta Éomer. – S ha elkorhad a lándzsák nyele, s hegyüket megeszi a rozsda, a halom akkor is megmarad és őrzi a gázlót.
– Ez a te műved, Gandalf barátom? – kérdezte Théoden. – Sok mindent végeztél egyetlen este és éjjel!
– Keselyüstök és mások segítségével! – mondta Gandalf. – Gyors volt a lovam és messzire vitt. De itt, a halom tövében, vigasztalásodra meg kell mondanom: sokan estek el, de kevesebben, mint mondják. Több volt a menekülő, mint a halott. A szétszórt csapatból ahányat csak tudtam, összeszedtem. Egy részüket visszaküldtem Erkenbrandhoz, egy részük meg eltemette a halottakat, mint látod, s most útban vannak Edoras felé. Már ezelőtt is sokakat küldtem oda, hogy a házad ne maradjon őrizetlen. Szarumán, tudom, egész erejét ellened indította, és szolgái minden más dolgukat feledve a Helm-szurdok ellen vonultak; országodban, most úgy látszik, nincs ellenség, de féltem, hogy a farkaslovasok és a fosztogatók, amíg védtelen, mégiscsak rárontanak Meduseldre. De azt hiszem, már nincs okod a félelemre; házadat épen találod, hogy visszatértedet ünnepelje.
– Én is boldog leszek, ha viszontláthatom – mondta Théoden –, jóllehet nem kétlem, rövid az idő, amit még ott tölthetek.
Ezzel a csapat búcsút vett a szigetkétől és a sírhalomtól, átkelt a vízen, és fölkapaszkodott a túlsó partra. Aztán továbblovagoltak, boldogan hogy maguk mögött hagyták a rossz emlékű gázlót. S amint otthagyták, megint fölcsapott a farkasok üvöltése.
Vasudvardtól az átkelőhelyig ősi országút vezetett. Egy darabig a folyóparton, majd elkanyarodott keletre, utóbb északra, de a végén nyílegyenesen tartott Vasudvard kapujának. Ez pedig a völgy nyugati oldalában volt, vagy tizenhat mérföldnyire a völgy szájától. Az utat követték, de nem az úton lovagoltak, mert mellette kemény volt a talaj, és sík, s rövidszálú, rugalmas gyep borította mérföldhosszat. Most gyorsabban lovagoltak, s éjfélre már vagy tizenöt mérföldnyire jártak a gázlótól. Majd megálltak aznap éjszakára, mert a király kimerült. Már a Ködhegység lábához értek, s elébük nyúltak a Nan Curunír hosszú karjai. Sötéten terült el előttük a völgy, mert a hold már alászállt nyugaton, s fényének útját állták a hegyek. De a völgy mély homályából roppant füst- és gőzoszlop szökött a magasba, s ahogy fölért, fölfogta a lemenő hold sugarait, s csillogó, fekete-ezüst bodrok formájában terült szét a csillagos égen.
– Hát ehhez mit szólsz, Gandalf? – kérdezte Aragorn. – Az ember azt hinné, hogy ég a Mágus Völgye.
– Mostanában mindig füst üli meg – mondta Éomer –, de ilyet még sohasem láttam. Ez inkább gőz, mint füst. Szarumán valami ördöngösségen töri a fejét a köszöntésünkre. Lehet, hogy felforralja a Vas folyót, azért száradt ki a medre.
– Lehet – mondta Gandalf. – Holnap majd megtudjuk, miben sántikál. De most pihenjünk egyet, ha tudunk.
Letáboroztak a Vas folyó partján, a meder még mindig néma volt és üres. Egyikük-másikuk aludt is egy kicsit. De késő éjjel az őrszem elkiáltotta magát, s mind fölriadtak. A hold már lement. Csillagok sziporkáztak a fejük felett, ám a föld színén valami éjszakánál is sötétebb sötétség kúszott végig, gomolygott feléjük, a folyó mindkét partján, északi irányban.
– Mindenki ott marad, ahol van! – kiáltotta Gandalf. – Senki ne fogjon fegyvert! Nyugalom, elvonul!
Megsűrűsödött a köd körülöttük. Fölöttük még haloványan világított egy-két csillag, de kétoldalt áthatolhatatlan homály emelt falat elébük, a vonuló árnyéktornyokat elválasztó keskeny folyosón álltak. Hangokat hallottak, suttogást, nyújtott nyögést, és véget nem érő suhogást: rengett alattuk a föld. Úgy érezték, egy örökkévalóság telt el azóta, hogy csak ülnek és rettegnek; de elvonult az utolsó sötét alakzat is, s a hangok elültek, elvesztek a hegy nyúlványai közt.

Messze délen, a Kürtvárban, éjfélkor az emberek nagy zajra lettek figyelmesek; remegett a föld, és mintha szél rontott volna végig a völgyön; mindenki megrettent, és kimenni senki sem mert. De reggel kimentek, s nem hittek a szemüknek: a halott orkok eltűntek onnét, s eltűntek a fák is. A völgyben lent úgy ki volt taposva a fű, mintha óriás pásztorok hajtottak volna végig rajta hatalmas csorda óriásmarhát; de egy mérföldre az Árok alatt hatalmas gödröt leltek, s fölötte kövekből rakott dombot. Az emberek úgy vélték, az elesett orkokat temethették oda, de hogy mi lett azokkal, akik az erdőbe menekültek, pontosan senki sem tudta, mert e dombra ember sohasem tette a lábát. Később Holthalomnak nevezték el, mert fű sem nőtt rajta. De a különös fákat a katlanban nem látták többé; éjnek idején tértek vissza, aztán elvonultak a Fangorn messzi sötét völgyeibe. Bosszújuk az orkokon betelt.

A király és kísérete aznap éjjel nem aludt többet, de nem láttak és nem hallottak semmi különöset, talán csak azt, hogy a folyó, ott mellettük, egyszerre életre kelt. Zúgva rontott át a kövek közt, s amikor az ár elvonult, a Vas folyó úgy folyt, csobogott rajta, mint azelőtt mindig.
Hajnalban fölkészültek az indulásra. Szürkén és sápadtan köszöntött rájuk a nap, a napkeltét nem is látták. Köddel nehezedett rájuk a levegő, nyirkos rothadásszag ülte meg a földet. Lassan lovagoltak, most az úttesten. Széles volt és kemény, jól gondozott. A ködön át ki tudták venni a baljukon magasodó hosszú hegyvonulatot. Beértek a Nan Curunírba, a Mágus Völgyébe. Zárt völgy volt ez, csak dél felé nyitott. Valamikor szép és zöld, a Vas folyó folyt végig rajta, s a folyó medre, még mielőtt a síkra kiért, mély, sodra erős, mert sok forrás táplálta és az esőmosta hegyekről lefutó sok kis patak: két partján a föld zsíros és termékeny.
De már nem az. Vasudvard falai alatt még volt néhány ekealja szántó, amit Szarumán rabszolgái túrtak, de a völgy java része parlag, fölverte a gyom és a tüskebokor. Gyalogszeder kúszott a földön, futotta be a bokrokat és a partot, alkotott tépett odúkat, ahol megbújt az apróvad. Fa egy sem, de a hitvány fű közt még látni lehetett a hajdani erdő megpörzsölt, fejszegyötörte rönkjeit. Szomorú táj volt ez, néma, a gyors vizek kemény csobogásától eltekintve. Komor felhőkben sodródott fölébe a füst és a gőz, s ült meg minden mélyedésben. A lovasok hallgattak. Sokuk szívében ott volt a kétely, azt latolgatták, miféle keserű véghez vezeti őket az útjuk.
Miután megtettek néhány mérföldet, az országút kiszélesedett, itt már nagy, lapos, szögletesre faragott és hozzáértéssel lerakott kőlapokkal volt kikövezve: az illesztésekben egyetlen fűszál nem nőtt. Az út két oldalán csobogó vizű mély csatorna. Egyszerre magas oszlop meredt elébük. Fekete, rajta jókora faragott és festett kő: hosszú, fehér kéz. Ujja északra mutat. Tudták, innét már nem lehet messze Vasudvard kapuja, s elnehezedett a szívük, de a szemük képtelen volt áthatolni a ködön, ott előttük.

A hegynyúlvány tövében, a Mágus Völgyének mélyén számlálatlan esztendők óta ott állt az az ősi vár, amit az emberek Vasudvardnak hívtak. Részben maguk a hegyek alakították, részint Nyugathon embereinek félelmes munkája, az ősidőkben, Szarumán maga is régóta itt élt, s ugyancsak nem volt tétlen.
Hatalma teljében, amikor őt tartották a legnagyobb mágusnak, ilyen volt a vár: az oltalmat jelentő hegyoldalból nagy körfal indult ki, majd ért vissza ugyanoda, kőből épült, szirtfal magas. Bejárata egy: a déli falba vájt roppant kőboltozat. A fekete sziklába itt hosszú alagutat vájtak, s ezt mindkét végén roppant vaskapu zárta le. A kapuszárnyak irdatlan sarokvasaikon, az élő kőbe ágyazott vastag vasrudakon egyetlen könnyű kézmozdulatra, nesztelenül kitárultak. Ha belépett valaki az első kapun, végigment az alagúton, és végül kijutott a túlsó végén, kör alakú, hatalmas udvaron találta magát, mely kissé homorú volt, afféle hatalmas tányér, az egyik szélétől a másikig jó egy mérföld. Valamikor zöld volt, fasorok szelték át, dús gyümölcsösök díszlettek benne, s ezeket egy tóból öntözték, amelyet a hegyekről lefutó patakok tápláltak. De utóbb, Szarumán idején, már semmi zöld nem nőtt itt. Az utak kirakva kockakővel, fekete, kemény valahány, szegélyükön fák helyett oszlopok, némelyik márvány, némelyik vas vagy bronz, s mindet nehéz láncok kötik össze.
Házak is voltak ott, termek, csarnokok, folyosók, belülről a falba vájva, úgy, hogy a nagy kerek udvarra megszámlálhatatlan ablak és fekete ajtó nyílt. Ezrek lakhattak itt, munkások, szolgák, rabszolgák, harcosok, hatalmas fegyvertárak, alant meg mély ólakban farkasokat tenyésztettek. Maga az udvar is teli volt üregekkel. Aknákat mélyítettek a kőbe, felső végüket kis halmok és kőboltozat védte, így Vasudvard gyűrűje holdfényben úgy festett, mint a nyugtot nem talált holtak temetője. Mert a föld szakadatlanul remegett. Az aknákból tárnák és csigalépcsők vezettek a mélybe, ott voltak, barlangokban, Szarumán kincstárai, raktárai, fegyvertárai, kovácsműhelyei és nagy kohói. Vaskerekek forogtak itt szakadatlanul, kalapácsok duhogtak. Éjszakánként gőzfelhők gomolyogtak a szellőzőnyílásokból, s vörösre, kékre, vagy méregzöldre festette őket alulról a fény.
A láncok közt valamennyi út a gyűrű közepére tartott. Ott csodálatos alakú torony állt. Egykori építői, akik Vasudvard gyűrűjét a sziklába vágták, olyanra formálták, mintha nem is emberkéz műve lenne, hanem a hegyek ősi kínja gyötörte volna ki a föld testéből. Szirtforma sziklaszeglet volt, fekete, csillogó és kemény, négy roppant, sokszögű kőpillér olvadt egybe, de a teteje táján négy kimeresztett karomra ágazott szét, a sisakja mindnek hegyes, mint a lándzsa, éles, mint a kés. Közöttük keskeny tér, fényes kőpadlóján idegen írásjelek, az ember itt ötszáz láb magasan állt a síkság fölött. Ez volt Orthanc, Szarumán fellegvára, amelynek neve (szándékosan-e vagy véletlenül?) kettős jelentésű: tündéül az orthanc „Karom-hegy”-et jelent, a Lovasvég nyelvén „ravasz elmé”-t.
Erős és csodálatos vár volt Vasudvard, egykor nagy királyok lakóhelye, Gondor nyugati határának őreié, bölcseké, akik a csillagok járását figyelték. De Szarumán fokozatosan átalakította a maga változó céljaira, tökéletesítette, gondolta – tévesen – Szarumán, mert mindaz a művészet és ravasz fortély, amiért föladta korábbi bölcsességét, s amiről szerette azt hinni, hogy csak az övé, Mordorból származott, így hát minden műve semmiség volt, gyermekkéz vagy hízelgő rabszolga műve, hitvány másolata Barad-dûr, a Fekete Torony roppant erődjének, fegyvertárának, börtönének, irdatlan kohójának, amely nem tűrt vetélytársat, kinevette a hízelgést, kivárta a maga idejét, gőgjében és mérhetetlen ereje tudatában magabiztosan.
Ez volt a szóbeszéd szerint Szarumán erődje, mert kapuján emberemlékezet óta nem tette be a lábát egyetlen rohani ember sem, kivéve talán azt a néhányat, mint Kígyónyelvű is, aki titokban járt ott, és senkinek el nem mondta, mit látott.

Gandalf most odalovagolt a Kéz oszlopához, s amikor odaért, a lovasok csodálkozva látták, hogy az már nem mutat fehéret. Mintha vérfoltok száradtak volna rá, s ha jobban megnézték, látták, hogy körmei veresek. Gandalf habozás nélkül továbblovagolt a ködbe, a többiek vonakodva követték. Az út mellett itt is, ott is, minden mélyedésben víz állt, jókora tócsák, az utcakövek közt víz csörgedezett, akár egy váratlan ár maradványa.
Gandalf végül megállt, s odaintette a többieket, odamentek, s látták, hogy mögötte felszáll a köd, és sápadtan kisüt a nap. Már elmúlt dél. Megérkeztek Vasudvard kapujába.
De a kapuszárnyak kidöntve, kicsavarva hevertek a földön, s körös-körül töméntelen törött, számtalan éles szilánkra hasadt kő, szétszórtan vagy törmelékhalomban. A nagy kapubolt még állt, de tetőtlen űr tátongott rajta: az alagút lecsupaszítva, a kőfalakon irdatlan rések, hasadékok, a bástyatornyok porban. Ha tenger támad fel dühében, és szakad a dombokra, az se rombolhat többet.
A gyűrű gőzölgő vízzel tele, bugyogó üst, az alján vagy a színén úszva gerendák, szarufák, ládák, hordók, törött fogaskerekek. Elgörbült és kidűlt oszlopok csonkja meredt ki a vízből, de az utak mind vízbe fúltak. Messze, úgy látszott, félig a párafüggöny mögött, a sziklatorony, Orthanc állt még, sötéten és magasan most is, nem bírt vele a vihar. Lábát fakó hullámok nyalták.
A király és kísérete némán ült lován, s ámulva észlelte, hogy Szarumán hatalma megdőlt, de hogy miként, azt nem is sejtették. Szemüket most a kapubolt és a romkapu felé fordították. Aztán egy nagy törmelékhalmot vettek észre a közelükben, s egyszerre rádöbbentek, hogy két kicsi alak heverészik rajta fesztelenül, szürke köpenyben, hogy a kövön alig látni. Mellettük palackok és tányérok, mintha az imént laktak volna jól, s most épp az evés fáradalmait pihennék ki. Az egyik láthatólag aludt, a másik keresztbe vetette a lábát, tarkója alá tett kézzel hevert, egy törött kőre dűlve, s a szájából időről időre kis kék füstkarikákat eregetett.
Éomer és Théoden s valamennyi emberük elkerekedett szemmel bámulta őket. Vasudvard romjai között ők nyújtották a legfurcsább képet. De még mielőtt a király megszólalhatott volna, a füstöt lélegző egyik kis alak egyszerre csak rádöbbent ottlétükre, arra, hogy ott ülnek szótlanul lovaik nyergében a ködtenger szegélyén. Talpra ugrott. Fiatal embernek látszott, vagy legalábbis olyasfélének, noha alig volt fele olyan magas, mint egy ember, göndör, barna haja födetlen, de megviselt köpönyege ugyanolyan színű, mint amilyet Gandalf útitársai viseltek, mikor Edorasba belovagoltak. Mélyen meghajolt, s a szívére tette a kezét. Majd, mert láthatólag nem vette észre a mágust és barátait, Éomerhez és a királyhoz fordult.
– Legyetek üdvözölve, uraim, Vasudvardban! – mondta. – Mi vagyunk a kapuőrök. Nevem Saradok fia Trufiádok, s társam, akin sajna! erőt vett a fáradtság... – lábával megpiszkálta a másikat – a Tuk házból való Paladin fia, Peregrin. Mi messze északon lakunk. Szarumán odabent tartózkodik, jelen pillanatban épp bezárkózott bizonyos Kígyónyelvvel, különben kétségkívül szívélyesen üdvözölné előkelő vendégeit.
– Kétségkívül! – mondta Gandalf. – Talán bizony Szarumán rendelte el, hogy őrizzétek a kapuja roncsait, s figyeljétek, hogy nem jön-e vendég, már ha a palacktól és tányértól arra is ráértetek ügyelni?
– Nem, jó uram, erről nem vett tudomást – felelte Trufa komolyan. – Más bokros teendői vannak. Mi Szilszakálltól kaptuk a parancsot, aki átvette Vasudvard irányítását. Ő utasított, hogy illő szavakkal köszöntsem Rohan Urát. Amit meg is tettem, amennyire képességeimből telik.
– És a társaidat? Legolast meg engem? Minket nem? – kiáltotta Gimli, mert tovább nem tudta türtőztetni magát. – Csibészek, szőröstalpú, gyapjasfejű naplopók. Szépen meglógtatok. Háromszáz mérföldön át kergettünk titeket, ingoványon, csatákon és halálon át, hogy kiszabadítsunk! Ti meg itt lakomáztok, lopjátok a napot – és pöfékeltek! Gazfickók! Fogó és kalapács! Széttéplek titeket dühömben és örömömben, csuda, ha szét nem robbanok!
– Szívemből beszélsz, Gimli – nevetett Legolas. – Bár engem inkább az érdekelne, borhoz hogy jutottak.
– Hát, okosabbak éppen nem lettetek a hosszú hajsza során – mondta Pippin, s kinyitotta a fél szemét. – Itt találtok minket a győztes csata színhelyén, körülöttünk, amit az ellenségtől zsákmányoltunk, és azt kérdezitek, hogyan tettünk szert a kevéske jól megérdemelt kényelemre.
– Jól megérdemelt? – kérdezte Gimli. – Hát ezt kötve hiszem.
A lovasok kacagtak. – Nem kétséges, hogy jó barátok találkozásának vagyunk szemtanúi – mondta Théoden. Tehát ők a társaságotok elveszett tagjai, Gandalf? Csupa csodával telve a napjaink. Már sok mindennek voltam tanúja, mióta elhagytam a házamat, s most megint egy mesebeli nép fiai kerültek a szemem elé. Ők tán a félszerzet, amit mifelénk némelyek holitlannak hívnak?
– Elnézést, uram, hobbitnak – mondta Pippin.
– Hobbitnak? – kérdezte Théoden. – Furamód megváltozott a nyelvetek, de a név helyénvalónak tetszik. Hobbitok! Még nem hallottam szót, amely ennyire fedte volna a valóságot.
Trufa meghajolt. Pippin is fölkelt, és mélyen meghajolt. – Kegyes vagy, Uram, vagy legalábbis remélem, hogy kegynek tekinthetem szavaidat – mondta. – És itt az újabb csuda! Mióta hazulról eljöttem, sok országot beutaztam, de eddig még egyetlen néppel nem találkoztam, mely akárcsak hírből is tudott volna valamit a hobbitokról, létezésünkről.
– Az én népem északról jött, valamikor réges-régen – mondta Théoden. – De nem akarlak megtéveszteni, nincsenek meséink a hobbitokról. Mindössze annyi járja róluk, hogy valahol messze, sok-sok hegyen és folyón túl valami félszerzet él, amely a homokdombok üregeiben húzza meg magát. De tetteikről nem szólnak regék, mert azt mondják, nincsenek szóra érdemes tetteik, kerülik az emberek tekintetét, s egy szempillantás alatt képesek elpárologni, s úgy el tudják változtatni a hangjukat, hogy az a madár csipogására hasonlítson. De úgy látszik, ennél többet is el lehet mondani róluk.
– Bizony ám, uram – mondta Trufa.
– Például – tette hozzá Théoden –, azt még sohasem hallottam, hogy füstöt okádna a szájuk.
– Ez nem is meglepő – mondta Trufa. – Hisz ez olyan művészet, amit alig néhány nemzedék ideje óta űzünk. A Déli fertálybeli Lápatorokból való Kürtös Tobold volt az, aki először termesztett igazi pipafüvet a kertjében, a mi időszámításunk szerint 1070 körül. Hogy mikor bukkant rá Toby a növényre...
– Fogalmad sincs, mekkora veszély fenyeget, Théoden – szakította félbe Gandalf. – Ezek a hobbitok itt ülnek a pusztulás partján, és az asztal örömeiről, vagy apáik, nagyapáik, dédapáik, kilencedik fokú unokatestvéreik apróka tetteiről tartanak előadást, ha csöppet sem helyénvaló türelmeddel fölbátorítod őket. Talán valami alkalmasabb időpontban hallgassuk meg a füstölés történetét. Hol van Szilszakáll, Trufa?
– Az északi oldalon, azt hiszem. Elment inni egyet tiszta vizet, persze. Az entek java része vele tartott, azok még javában dolgoznak... odaát. – Trufa a gőzölgő tó felé mutatott, ahogy odanéztek, fülüket megütötte a távoli moraj és recsegés, ami a hegyoldalon levonuló kőlavinára emlékeztetett. S távolról valami humm-humm hangot, afféle diadalmas kürtharsogást hallottak.
– Orthanc tehát őrizetlenül maradt? – kérdezte Gandalf.
– Itt a víz – mondta Trufa. – De Hamariberkenye és két más ent őrt áll. Azokat a póznákat és oszlopokat nem mind Szarumán helyezte ott el: Hamariberkenye, ha jól tudom, ott van a Szikla tövében, a lépcsőfeljárónál.
– Igen, áll ott egy nagy, szürke ent – mondta Gandalf. – Mi meg egy falatot nem ettünk kora reggel óta. De amint lehet, szeretném fölkeresni Szilszakállt. Nem hagyott a számomra semmi üzenetet? Vagy netán a palack és a tányér kiverte a fejetekből?
– De, hagyott – mondta Trufa –, és mindjárt rá is térek, de eddig annyi mindent kérdeztetek, hogy nem jutottam hozzá. Azt üzeni, hogy ha Lovasvég Ura és Gandalf odalovagol az északi falhoz, ott leli Szilszakállt, s ő szívesen látja őket. S én még azt is hozzátenném, hogy ott igen finom ételt tálalnak, ezt készséges szolgájuk fedezte fel és választotta ki számukra. – Meghajolt.
Gandalf nevetett. – Annál jobb! – mondta. – Nos, Théoden, jössz és megkeressük Szilszakállt? Erre körbe kell kerülnünk, de nincs nagyon messze. Ha Szilszakállal megismerkedsz, sok mindent megtudhatsz tőle. Mert Szilszakáll Fangorn, az entek legvénebbje és vezére, s ha vele beszélsz, minden élőlények legvénebbikének a szavait hallod.
– Veled tartok – mondta Théoden. – Ég veletek, hobbitok! Találkozunk az én házamban. Ott majd odaültök mellém, és elmondtok mindent, amit a szívetek kíván, őseitek tetteit, ameddig csak számon tartjátok őket, s majd beszélgetünk az öreg Toboldról és a fűtudományról. Ég veletek!
A hobbitok mélyen meghajoltak. – Szóval, ez volt Rohan királya! – jegyezte meg halkan Pippin. – Derék öreg fickó. És igen udvarias.

9. fejezet
Ez-az Vasudvardról

Gandalf és a király kísérete ellovagolt kelet felé, hogy megkerülje Vasudvard romfalait. De Aragorn, Gimli és Legolas ott maradt. Eloldották Arodot és Hasufelt, hadd keressenek maguknak valami legelőfélét, aztán visszajöttek, s odatelepedtek a hobbitokhoz.
– Nohát! A vadászatnak vége, megint összetalálkozunk, olyan helyen, ahova nem is gondoltuk volna, hogy valaha eljutunk – mondta Aragorn.
– És most, hogy a nagyok elmentek tárgyalni a nagy ügyet – mondta Legolas –, a vadászok talán megtudhatnák egynéhány apróka rejtvény megoldását. Mi egész az erdőig nyomon követtünk titeket, de még így is sok minden van, amiről szeretném megtudni, hogy is volt az.
– És olyan rengeteg, amit mi szeretnénk megtudni rólatok – mondta Trufa. – Egy és mást hallottunk ugyan Szilszakálltól, az öreg enttől, de az korántsem elég.
– Mindent a maga idején – mondta Legolas. – Mi voltunk a vadászok, tehát az első, hogy ti számoljatok be magatokról.
– Vagy a második – mondta Gimli. – Talán jobb lenne azután, hogy ettünk. Fáj a fejem, és jóval elmúlt már dél. Csibészek, gyerünk, engeszteljetek ki azzal, hogy megkínáltok a zsákmányból, amiről beszéltetek. Étellel-itallal talán sikerül letörlesztenetek valamit az adósságotokból.
– Parancsoljatok – mondta Pippin. – Itt kívántok étkezni, vagy netán nagyobb kényelemben, Szarumán őrházának maradványaiban – ott a kapuboltozat alatt? Mi itt a szabad ég alatt falatoztunk, hogy a fél szemünket rajta tartsuk az úton.
– Hát félnél nem is többet! – mondta Gimli. – De semmi kedvem bemenni valami ork-házba, és hozzá nem nyúlok ork-ételhez, vagy olyasmihez, amit az érintésük bemocskolt.
– Nem is kínálunk ilyesmivel – mondta Trufa. – Az orkokból magunknak is egy életre elegünk van. De Szarumánnak maradt annyi józan esze, hogy az orkokban ne bízzék meg. Emberekkel őriztette a kapuját, gondolom, a leghűségesebb szolgáival. Legalábbis kedvezett nekik és jól ellátta őket.
– Pipafűvel is? – kérdezte Gimli.
– Nem, azt nem hiszem – nevetett Trufa: – De ez más mese, ez várhat ebéd utánig.
– Akkor gyerünk, és ebédeljünk – mondta a törp.

A hobbitok mutatták az utat, bementek a kapu alá, s, baloldalt, egy lépcsősor végében, jókora ajtóhoz értek. Egy tágas helyiségbe nyílt, amelynek a túlsó végén újabb, kisebb ajtó volt, s oldalt tűzhely és kürtő állt benne. A helyiséget sziklába vágták, valaha bizonyára sötét volt, mert ablaka csak az alagútra nyílt. De a beszakadt tetőn át most beáradt a fény. És a tűzhelyen ropogott a tűz.
– Raktam egy kis tüzet – mondta Pippin. – Így mindjárt vidámabb abban a ködben. A fa, amit találtunk, ugyancsak nedves, rőzse meg nemigen akadt. De a kéménynek jó huzata van! Úgy látszik, a sziklán át szellőzik, így szerencsére nem dugult el. Jól jön egy kis tűz. Majd pirítok kenyeret. De a kenyér, sajnos, három-négy napos.
Aragorn és társai leültek a hosszú asztal egyik végére, a hobbitok meg eltűntek az ajtó mögött.
– A kamra itt van benn, s szerencsénkre vízszint fölött – mondta Pippin, ahogy tálakkal, tányérokkal, kupákkal, késekkel és ilyen-olyan ennivalóval megrakodva visszatértek.
– S az elemózsiától nem kell az orrodat húzni, Gimli uram – mondta Trufa. – Ez nem ork-takarmány, hanem ember-koszt, ahogy az öreg Szilszakáll mondja. Bort? Sört? Van benn egy hordóval – nagyon iható. És ez itt első osztályú sózott hús: Vagy vágjak egy szelet húsos szalonnát, és megsüssem? Ahogy parancsolod. Sajnos, zöld semmi sincsen, az utóbbi néhány nap kissé akadozott az ellátás. Így hát nem tudlak utána mással kínálni, csak vajas és mézes kenyérrel. Megfelel?
– Hát – mondta Gimli. – Valamennyit csökkent az adósságotok.
Hamarosan mind a hárman belemerültek a falatozásba, s a két hobbit is szégyentelenül nekilátott, másodízben. – A vendég nem ülhet egyedül asztalhoz – mondták.
– Szörnyen udvariasak vagytok! – nevetett Legolas. – Bár lehet, hogy ha mi nem jövünk, egymást vendégeltétek volna meg másodjára.
– Lehet, s ugyan miért ne? – mondta Pippin. – Az orkoknál ocsmány kosztot kaptunk, azelőtt meg napokig ugyancsak keveset. Úgy rémlik, nagyon rég nem laktunk már jól úgy igazában.
– Úgy látszik, nemigen ártott nektek a koplalás – mondta Aragorn. – Ha a szemem nem csal, makkegészségesek vagytok.
– De mennyire – mondta Gimli, s a kupája fölött tetőtől talpig végigmérte őket. – Nos, a hajatok kétszer olyan sűrű és göndör, mint mikor elszakadtunk, s meg mernék esküdni, hogy még nőttetek is valamit, már ha egy hobbit ebben a korban még nőhet. Ez a Szilszakáll legalábbis nem éheztetett.
– Hát nem – hagyta helyben Trufa. – De az entek csak isznak, és itallal nem lehet jóllakni. Szilszakáll itala nagyon tápláló, de az ember akkor is kíván valami szilárdat. S a lembas után sem árt némi változatosság.
– Ti az entek vizéből ittatok ugye? – kérdezte Legolas. – No, akkor elhiszem, hogy Gimlit nem csapta be a szeme. Fangorn italáról különös énekek szólnak.
– Sok furcsát mesélnek arról a földről – mondta Aragorn. – Én magam még sosem jártam ott. Gyertek, meséljetek többet is róla, meg az entekről is!
– Az entekről... – mondta Pippin. – Az entek... nos hát, az entek mind másmilyenek. De a szemük... szóval a mi szemünkben nagyon különös... – keresgélte a szavakat, aztán elhallgatott. – Igen – folytatta egy idő múlva –, magatok is láttatok néhányat messziről... ők biztos, hogy láttak titeket, és mondták is, hogy jösztök... és fogtok is még látni sokat, én azt remélem, mielőtt elmennek innét. Akkor fogalmat alkothattok róluk.
– Várjunk csak! – mondta Gimli. – A közepén kezdtük a történetet. Tartsuk magunkat az időrendhez, s azzal a különös nappal kezdjük, amikor felbomlott a társaságunk.
– Mindent a maga idején, majd ha ráérünk – mondta Trufa. – De ha már ettetek, először is tömjétek meg a pipátokat és gyújtsatok rá. Aztán egy ideig tegyünk úgy, mintha odahaza lennénk, mind épen és egészségesen, Bríben vagy Völgyzugolyban.
Elővarázsolt egy kis bőrzacskót, tele dohánnyal. – Rengeteg van – mondta –, annyit vihettek magatokkal, amennyit akartok, ha indulunk. Ma reggel Pippinnel némi kis értékmentést rendeztünk. Rengeteg minden úszott el a vízen. Pippin talált rá arra a két kis hordóra, amit valami raktárból mosott ki a víz. Kinyitottuk, hát nem ezzel volt tele: pipafűvel, aminél finomabbat még kívánni sem lehetne, s még csak át sem ázott.
Gimli kivett egy keveset, szétdörgölte a tenyerén, és beleszagolt. – Jónak látszik, és a szaga is finom – mondta.
– De jó ám! – mondta Trufa. – Drága Gimlim, ez lápatorki! A hordón mindkét oldalon rajta van a Kürtösmárka, annak rendje és módja szerint. Hogy ez hogy került ide, elképzelni sem tudom. Gondolom, Szarumán személyes használatára. Sose tudtam, hogy ilyen messzire is eljut. De most jól jön.
– Jól jönne – mondta Gimli –, ha lenne hozzá pipám. De sajnos, az enyimet elvesztettem Móriában, vagy még előbb. A zsákmányotokban pipa nem akad?
– Sajna – mondta Trufa – azt nem találtunk, még itt, az őrszobán sem, Szarumán, úgy látszik, magának tartotta fenn ezt az élvezetet. S annak, gondolom, semmi értelme, hogy bekopogtassunk Orthanc ajtaján, s pipát kérjünk tőle. Majd megosztozunk a pipáinkon, ahogy az a nyomorban jó barátok között járja.
– Egy pillanat! – mondta Pippin. – Benyúlt a zubbonya alá, és előhúzott egy zsinegen csüngő puha bőrzacskót. – Én hordok itt a szívem fölött egy-két kincset, ami nekem legalább olyan drága, mintha a Gyűrű lenne. Tessék, itt az egyik: az én régi fapipám. És itt egy másik: egy vadonatúj. Mindenhova magammal cipelem, bár hogy miért, arról fogalmam sincs. Úgy igazában sose számítottam rá, hogy útközben valahol pipafüvet találunk, ha az enyim elfogy. De végül most mégis hasznát vesszük. – Fölemelte a széles, laposfejű kis pipát, és átnyújtotta Gimlinek. – Most kvittek vagyunk? – kérdezte.
– Kvittek? – kiáltotta Gimli. – Ó, nemes hobbit, most én tartozom neked.
– Nos, akkor én visszamegyek a szabad levegőre, hogy megnézzem, mit csinál a szél és az ég! – mondta Legolas.
– Veled megyünk – mondta Aragorn.
Kimentek, és kényelembe helyezkedtek a kőrakáson a kapu előtt. Innét messze beláttak a völgybe, a köd egyre ritkult, elfújta a szél.
– No, akkor ejtőzzünk egy kicsit – mondta Aragorn. – Üljünk ki a romok szélére, és beszélgessünk, ahogy Gandalf mondta, amíg ő elintézi a dolgát. Olyan fáradt vagyok, mint még életemben ritkán. – Maga köré tekerte szürke köpönyegét, elrejtette páncélingét, s kinyújtóztatta hosszú lábát. Majd elnyúlt hanyatt, s egy gyér füstfelhőt bocsátott ki a száján.
– Nicsak! – mondta Pippin. – Visszajött a Vándor, a kósza!
– Sose is ment el – mondta Aragorn. – Én vándor is vagyok, meg Dúnadán is, Gondoré is vagyok, meg az Északé is.
Egy darabig némán pöfékeltek, s közben sütötte őket a nap, nyugatról, a magasan szálló felhők közül nyilazott le rájuk ferdén. Legolas mozdulatlanul feküdt, rezzenéstelen szemmel bámult föl az égre, a napra, s közben halkan, magában énekelt. Végül fölállt. – Halljuk már! – mondta. – Telik az idő, eltisztul a köd, azazhogy tisztulna, ha ti, amilyen furcsa népek vagytok, nem burkolóznátok füstfelhőbe. Hogy is volt hát?
– Nos, az én mesém úgy kezdődik, hogy fölébredtem a sötétben, s kezem-lábam összekötve egy ork-táborban leltem magamat – mondta Pippin. – Lássuk csak, hányadika van ma?
– A Megye időszámítása szerint március ötödike – mondta Aragorn. Pippin gyorsan kiszámolta az ujján. – Még csak kilenc napja![1] – mondta. – Pedig úgy éreztem, egy éve már, hogy fogságba estem. S bár ennek a fele olyan, mint egy lidércnyomásos álom, tán még annál is szörnyűbb három nap következett. Trufa majd kijavít, ha valami fontosat kifelejtenék: részletekbe nem bocsátkozom: a korbácsról, a kosztról, a bűzről meg miegyébről nem beszélek, azt lehetetlen fölidézni. – Ezzel belekezdett: beszámolt Boromir utolsó harcáról, az ork-menetről Emyn Muiltól az Erdőkig. A többiek bólogattak, mert mindez beleillett abba, amit elképzeltek.
– Van itt egy és más kincs, amit elhagytatok – mondta Aragorn. – Örülni fogtok, ha visszakapjátok. – Köpönyege alatt meglazította a derékszíját, s leakasztott róla két tőrt.
– Nohát! – kiáltotta Trufa. – Sose hittem volna, hogy viszontlátom! Az enyémmel megöltem néhány orkot, de Uglúk elvette tőlünk. S hogy milyen pofát vágott! Először azt hittem, mindjárt ledöf, de eldobta őket, mintha égetnék a kezét.
– És itt van a csatod is, Pippin – mondta Aragorn. – Megőriztem, mert értékes jószág.
– Tudom – mondta Pippin. – Nagy lelkitusámba került, hogy otthagyjam, de mi mást tehettem volna?
– Semmit – felelt Aragorn. – Aki bajban nem tud a kincsétől megszabadulni, önmagát béklyózza meg. Jól tetted.
– Az szép munka volt, ahogy a csuklódon sikerült a kötelet elvágnod – mondta Gimli. – A szerencse is segített, de te, szinte azt mondhatnám, két kézzel kaptál az alkalmon.
– És szép kis találós kérdést adtál föl nekünk – mondta Legolas. – Én már-már azt hittem, hogy szárnyad nőtt!
– Sajnos nem – mondta Pippin. – De ti nem tudtok Grisnákról. – Végigfutott a hátán a hideg, és nem szólt többet, Trufára hagyta, hogy elmondja az utolsó hátborzongató perceket: a tapogató kezeket, a forró lélegzetet, Grisnák szőrös karjainak iszonyatos erejét.
– Ez, amit a mordori, vagyis, ahogy ők mondják, lugbúrzi orkokról mondasz, igencsak aggaszt – mondta Aragorn. – A Fekete Úr amúgy is túl sokat tudott meg, és a szolgái is, és nyilvánvaló, hogy miután összekülönböztek, Grisnák üzent nekik a folyón túlról. A Vörös Szem ezután rajta lesz Vasudvardon. De Szarumán végül is maga faragta a nyársát, amiben ül.
– Igen, bármelyik fél győz, ő csak rosszra számíthat – mondta Trufa. – Akkor rontotta el végleg a dolgát, amikor az orkjai betették a lábukat Rohanba.
– Egy pillanatra láttuk a vén gazembert, vagy legalábbis Gandalf azt hiszi, ő volt – mondta Gimli. – Az erdőszélen.
– Mikor volt az? – kérdezte Pippin.
– Öt napja éppen – mondta Aragorn.
– Lássuk csak – mondta Trufa – ...öt nappal ezelőtt... a történetnek most olyan részéhez érek, amiről ti nem tudtok semmit. Mi Szilszakállal a csatát követő délelőtt találkoztunk össze, aznap éjszaka Csörgecsarnokban háltunk, az ő egyik entházában. Másnap reggel elmentünk az ent-tanácsba, azaz az entek gyülekezetébe, ennél furábbat nem láttam még. Reggeltől estig tartott, s még másnap is, az éjszakát egy Hamariberkenye nevű entnél töltöttük. Majd, a tanács harmadik napján, az entek fölkerekedtek. Hát az döbbenetes volt. Az erdőben akkora volt a feszültség, mintha mindjárt kitörne az égzengés, aztán ki is tört, mindjárt. Bár hallottátok volna az éneküket, ahogy meneteltek.
– Ha Szarumán hallotta volna, most százmérföldnyire lenne innét, még ha a saját lábán kellett volna elszaladnia, akkor is – mondta Pippin.

Vasudvard vár, csontcsupasz vár,
mégsem nőhet az égig!
Megyünk, megyünk, hadra kelünk,
nagy várat kell ledöntenünk,
Ajtót törünk, felperzselünk
ott mindent, véges-végig!

– Persze, nemcsak ezt énekelték. Az ének nagy részének nem is voltak szavai, csak mintha kürtszó és dobszó lenne. Nagyon izgalmas. De én azt hittem, egyszerűen csak menetinduló, közönséges ének – egészen addig, hogy ide nem értünk. Itt aztán megtudtam, hogy micsoda.
– Az utolsó hegygerincről, mikor leszállt az éjszaka, leereszkedtünk Nan Curunírba – folytatta Trufa. – Akkor éreztem először, hogy a hátunk mögött maga a vadon menetel. Azt hittem, valami entálmot álmodom, de Pippin is így volt vele. Féltünk mind a ketten, de csak később tudtuk meg a többit.
A huornok voltak, vagyis hogy az entek így hívják őket a „kurta nyelven”. Szilszakáll nem sokat mondott róluk, de én azt hiszem, ezek olyan entek, akik már majdnem fává lettek, vagy legalábbis ránézvést azok. Ott állnak az erdőben vagy az erdőszélen, itt is, ott is, némán, és elnéznek a fák fölött, de azt hiszem, a legsötétebb völgyekben is százával és százával élnek.
Rettentő erő rejtőzik bennük, s úgy látszik, képesek homályba burkolózni, ha a helyüket változtatják, alig lehet észrevenni. Pedig megteszik. Márpedig gyorsan, ha haragusznak. Az ember csak áll, fölnéz az égre, vagy a szél suhogását hallgatja, aztán egyszerre azon találja magát, hogy az erdő közepén van, csupa hatalmas, tapogatózó fa veszi körül. Még hangjuk is van, az entekkel tudnak beszélni... azért is hívják őket az entek huornnak, mondja Szilszakáll – de már bogarasak és vadak. Veszedelmesek. Én félnék találkozni velük, ha nem lennének entek, hogy kordában tartsák őket.
Nohát, kora éjszaka leosontunk egy hosszú vízmosáson a Mágus Völgyének felső végébe, elöl az entek, s mögöttük a suhogó huornok. Mi persze, nem láttuk őket, csak hallottuk a nagy recsegést-ropogást. Nagyon sötét, felhős éjszaka volt. Sebesen vonultak, suhogva, mint a szél, amint a hegyeket elhagyták. A hold nem bukkant elő a felhők közül, s nem sokkal éjfél után Vasudvardot magas szálerdő vette körül észak felől. Ellenségnek, kihívásnak nyoma sem, sehol. A torony egy magasan levő ablakában fény derengett, ez volt minden.
Szilszakáll s még néhány ent továbbosont, megkerülte a falat, hogy rálásson a kapura. Mi ketten vele mentünk, fenn ültünk Szilszakáll vállán, s éreztem reszkető feszültségét. De az entek még akkor is óvatosak és türelmesek, ha rázza őket a düh. Úgy álltak ott, mint megannyi kőbálvány, csak ziháltak és füleltek.
Majd egyszerre iszonyatos kavarodás támadt. Kürtök rivalltak, s hangjuk visszaverődött Vasudvard falairól. Azt hittük, fölfedeztek minket, s mindjárt megkezdődik a csata. De semmi ilyesmi. Szarumán népe vonult el. Én nem sokat tudok erről a háborúról, sem Rohan lovasairól, de Szarumán, úgy látszik, egy csapásra végezni akart a királlyal és minden emberével. Kiürítette Vasudvardot: Láttam az ellenséget elvonulni, a végtelen sorokban menetelő orkokat, a hatalmas ordasok hátán ülő ork-csapatokat. S voltak ott ember-zászlóaljak is. Közülük sokan fáklyát vittek, s a lángok világában láttam az arcukat.
Többségük közönséges ember volt, hatalmas és szálas, komor, de nem különösebben gonosz kinézetű. De voltak ott mások is, sokkalta ijesztőbbek: magasságuk, mint az embereké, de az arcuk sápadt koboldarc, szemük bandzsa és rosszindulatú. Tudjátok, rögtön eszembe jutott róluk az a déli ember, ott Bríben, csak épp hogy az nem volt olyan nyilvánvalóan orkforma, mint ezek java része.
– Nekem is ő jutott eszembe – mondta Aragorn. – Sok ilyen fél-orkot intéztünk el a Helm-szurdokában. Most már nyilvánvaló, hogy az a déli ott Szarumán kémje volt, de hogy a Fekete Lovasokkal működött-e együtt, vagy csak Szarumánnak dolgozott, arról fogalmam sincs. Az ilyen gonosz népségről nehéz megállapítani, hogy épp kinek a szövetségese, vagy kit csal meg.
– Nos, mindet összevetve, lehettek vagy tízezren – mondta Trufa. – Egy óráig tartott, amíg mind kivonultak. Egy részük az országúton a gázló felé indult, más részük elkanyarodott kelet felé. Talán egy mérföldnyire innen, arrafelé, híd épült a folyón, ott, ahol olyan meredek a partja. Ha fölálltok, innen is láthatjátok. Mind üvöltve énekeltek, röhögtek, éktelen nagy zajjal voltak. Én arra gondoltam, hogy ugyancsak rosszul áll Rohan szénája. De Szilszakáll nem mozdult. Azt mondta: – Az én dolgom ma éjjel Vasudvard, a szikla meg a kő.
– Bár a sötétben nem láttam mi történik, azt hiszem, a huornok, amint a kapu bezárult, megindultak délnek. Nekik, gondolom, az orkokkal volt dolguk. Reggelre már messze lenn jártak a völgyben, vagy legalábbis olyan homály ült ott, amin átlátni lehetetlen.
– Amint Szarumán elküldte a hadseregét, mi következtünk. Szilszakáll lerakott minket, odament a kapuhoz, megdöngette, s hívta Szarumánt. Válasz persze semmi, csak kövek és nyilak a falról. De a nyilaknak semmi hasznuk az entek ellen. Fájnak, persze, és dühítik őket: mint a bögölycsípés. De egy entet úgy tele lehet szurkálni nyilakkal, mint a tűpárnát, akkor sem tesz komoly kárt benne. Egyrészt nem lehet megmérgezni őket, másrészt a bőrük, úgy látszik, igen vastag, s szívósabb, mint a fakéreg. Ahhoz, hogy súlyos sebet ejtsen rajtuk, igen erős fejszecsapás kell. A fejsze nincs ínyükre. De hát egyetlen entre is igen sok fejszés kell: aki egyszer megüt egy entet, nem valószínű, hogy másodszor is megütheti. Egy ent egyetlen ökölcsapása palacsintává lapítja a vasat.
– Mikor Szilszakállba már beleállt néhány nyílvessző, kezdett belemelegedni, ahogy ő mondaná, egyre „hamaribb” lett. Elkiáltotta magát, hogy Hmm-humm! s máris vagy tucatnyi másik ent jött oda öles léptekkel. Egy ent, ha haragszik, félelmetes. A kezük s a lábuk ujja mintha ráfagyna a sziklára, úgy tépik, mint a kenyérhéjat. Csak figyeltem: roppant fagyökerek százesztendei munkáját végezték el percek alatt.
– Nyomtak, húztak, téptek, ráztak, ütöttek, csin-bumm-reccs, és a roppant kapu öt perc alatt romokban hevert, és néhányan már nekiláttak, hogy széttúrják a falakat, mint a mezei nyúl egy homokbuckát. Nem tudom, Szarumán mit gondolhatott, hogy tudta-e, mi történik, de azt tudom, hogy nem tudta, mit kezdjen ellene. Persze, lehet, hogy a varázstudománya az utóbbi időben megkopott, így egymagában, a szolgasereg, a gépezetei meg a mifenéi nélkül, tudjátok, hogy mire gondolok, ebben a szorult helyzetben elpárolgott a mersze, inába szállt a bátorsága. Nagyon más az, mint az öreg Gandalf. Nem tudom, nem annak köszönheti-e a hírét, hogy volt esze és bevette magát Vasudvardba.
– Nem – mondta Aragorn. – Valamikor nagy volt, mint a híre. Tudománya mély, gondolkodása kifinomult, s a keze csodálatosan ügyes, s ráadásul hatalma volt mindenki más akaratán. A bölcset meggyőzte, a kisembert megfélemlítette. Ez a hatalma kétségtelenül még ma is megvan. Merem állítani, hogy kevesen akadnak Középföldén, akik négyszemközt megállnának vele szemben még így is, hogy vereséget szenvedett. Talán csak Gandalf, Elrond és Galadriel, most, hogy Szarumán gonoszságáról lehullt a lepel, de mások kevesen.
– Az entek – mondta Pippin. – Egyszer már úgy látszott, hogy sikerül kifognia rajtuk, de többé soha. Mert egy biztos: nem értette őket, és elkövette azt a hibát, hogy őket kihagyta a számításaiból. Velük kapcsolatban semmi terve nem volt, s azután, hogy munkához láttak, már ideje sem, hogy kiagyaljon valamit. Amint a támadásunk megindult, az a néhány patkány, amelyik még Vasudvardban maradt, iszkolt minden résen, amit az entek ütöttek. Az embereket, miután kikérdezték őket, hagyták az entek elmenni, csak errefelé is vagy két-három tucatot. Orknak, azt hiszem, bármekkora volt is, nem soknak sikerült elmenekülnie. A huornok elől semmi esetre, ekkorra már huornerdő vette körül egész Vasudvardot, mint ahogy az zárta le a völgy bejáratát is.
Mikor az entek a déli fal nagy részét már lerombolták, és az ottmaradtak egy része meglépett és faképnél hagyta, Szarumán rémülten menekült. Úgy látszik, épp a kapuban volt, mikor mi odaértünk, talán azért jött, hogy elvonuló fényes seregét megszemlélje. Mikor az entek betörtek, ment onnét ész nélkül. Kezdetben nem figyeltek föl rá. De a felhők elvonultak, ragyogtak a csillagok, s annyi fény elég volt az enteknek, hogy észrevegyék. Hamariberkenye egyszer csak felkiáltott: – A fagyilkos! – Hamariberkenye szelíd teremtés, de Szarumánt épp ezért még jobban gyűlöli: az ő népe kegyetlenül megszenvedte az orkok fejszéit. A belső kapuról leszökkent az útra, s ő, ha begerjed, száguld, mint a szél. Egy sápadt alak szaladgált ide-oda az oszlopok árnyékában, s már-már elérte a torony lépcsőfeljáróját. Szoros hajsza volt. Hamariberkenye mindig a sarkában, annyira, hogy csak egy-két lépés hiányzott, hogy elkapja és kitekerje a nyakát, mégis becsusszant az ajtón.
Mikor Szarumán megint biztonságban érezte magát Orthancban, hamarosan működésbe léptek a drágalátos masinái. Ekkorra már szép számmal voltak entek Vasudvardon belül, némelyikük Hamariberkenyét követte, mások meg északról vagy keletről robbantak be, most meg csak csatangoltak odabent és dúltak. Egyszerre tüzek támadtak és ocsmány gőzök, az aknák és a szellőzőnyílások udvarszerte köpködni, böfögni kezdtek. Az entek többen is meglepődtek s megperzselődtek, bőrük felhólyagzott. Egyikük, azt hiszem, Bükkbélnek hívták, szép szál, jóképű ent volt, tüzet fogott a folyékony tűzpermettől, és lángolt, mint a fáklya: szörnyű látvány volt.
Ettől aztán eszüket vesztették. Azt hittem, már korábban is dühösek. Tévedtem. Most aztán láttam, milyen az, ha igazában feldühödnek. Döbbenetes. Bömböltek, üvöltöttek, harsogtak, míg végül már a puszta hangjuktól is megrepedeztek és leomlottak a falak. Mi Trufával lefeküdtünk a földre, és fülünkre húztuk a köpenyt. Az entek meg kerülgették s meg-megostromolták az Orthanc szikláit, mint a süvítő szélvihar, sziklazáport zúdítottak az aknákba, kitördelték az oszlopokat, s hatalmas kőlapokat hajigáltak, mint a falevelet. A torony meg csak állt a szédítő forgószél közepében. Láttam, vasgerendák és roppant faldarabok szállnak föl több száz láb magasságba, s vágódnak Orthanc ablakainak. De Szilszakáll megőrizte a hidegvérét. Ő, szerencsére, meg sem pörkölődött. Nem akarta, hogy az övéi, amilyen dühösek, önmagukban tegyenek kárt, és azt sem akarta, hogy Szarumán a zűrzavarban meglépjen valami falnyíláson. Az entek közül sokan nekiveselkedtek az Orthanc-szirtnek, de az ellenállt. Mert nagyon sima és nagyon kemény. S lehet, hogy valami varázslat is részes benne, régebbi és erősebb, mint Szarumáné. Akárhogy is, de nem tudták sem megragadni, sem megrepeszteni, összevissza zúzták, sebezték magukat a kövön.
– Így hát Szilszakáll kiállt az udvarra, és elkiáltotta magát: hatalmas hangja túlharsogta a süketítő lármát. Egyszerre halálos csönd lett. Még a fülsértő kacagást is hallottuk a torony egyik fenti ablakából. Ez különös hatással volt az entekre: eddig forrt bennük a düh, most elnémultak, elkomorodtak, hidegek lettek, mint a jég: Otthagytak mindent, s némán körülállták Szilszakállt. Egy darabig beszélt nekik a maguk nyelvén, azt hiszem, azt mondhatta el, miféle tervet forgat vén fejében. Majd némán belevesztek a félhomályba. Ekkorra ugyanis hajnalodott már.
Gondolom, őrizhették a tornyot, de az őrök úgy elrejtőztek a homályban, hogy még én sem láttam őket. A többiek elvonultak északra. Mi jó időre magunkra maradtunk: Sivár egy nap volt, mászkáltunk egy kicsit, de tőlünk telhetőleg úgy, hogy a torony ablakaiból ne lehessen látni minket, olyan fenyegetően meredtek ránk. Az időnk nagy része arra ment, hogy valami élelmet keressünk. Meg üldögéltünk és beszélgettünk is, azt latolgattuk, hogy mi történhet most délen, Rohanban, s hogy mi lett a társaság többi tagjával. Néha-néha a távolból ropogást hallottunk, kőszakadást, és a hegyek közt visszhangzó, duhogó hangokat.
Délután körbejártuk a falat, s elmentünk megnézni, hogy ott túl mi folyik. A völgy bejáratánál nagy, árnyas huornerdő nőtt, egy másik meg az északi falat kerítette. Az erdőbe nem mertünk bemenni, de hallottuk, hogy bent lázas munka folyik, nagy zajjal tépik, szaggatják a földet. Entek és huornok ástak roppant gödröket, építettek víztárolókat és gátakat, s gyűjtötték össze a Vas folyó és minden más elérhető forrás és patak vizét. Hát ez volt, amikor otthagytuk őket.
Alkonyatkor Szilszakáll visszajött a kapuhoz. Hümmögött, brummogott magában, látszott, hogy örvendezik. Megállt, kinyújtóztatta roppant karjait és lábait, és mély lélegzetet vett. Én megkérdeztem, nem fáradt-e?
„Fáradt?” – mondta. – „Fáradt? Nem, nem vagyok fáradt, csak elmerevedtek a tagjaim. Most kéne egy jót húznom az ent-vízből. Keményen megdolgoztunk, több követ vágtunk-repesztettünk meg, mint máskor hosszú évek alatt. De már majdnem készen vagyunk. Ha leszáll az este, ne tébláboljatok itt a kapu környékén vagy az alagútban! Lehet, hogy áttör itt a víz, s ez a víz egy darabig csupa kosz lesz, amíg ki nem mossuk innét Szarumán minden mocskát. Akkor aztán megtisztul megint a Vas folyó vize.” – Kidöntött még egy kis faldarabot, pihenésképpen, csak úgy szórakozásból.
Épp azon gondolkoztunk, hol lennénk biztonságban s fekhetnénk le egy kicsit aludni, mikor döbbenetes meglepetés ért. Hallottuk, egy lovas közeledik vágtatva az úton. Mi Trufával mozdulatlanul fekve maradtunk, de Szilszakáll behúzódott a kapubolt homályába. Egyszerre egy hatalmas ló szállt felénk, mint az ezüst villám. Sötétedett már, de tisztán láttam a lovas arcát, mintha világított volna, s a ruhája hófehér volt. Én felültem, s eltátottam a számat. Kiáltani próbáltam, de nem ment. Nem is kellett. A lovas megállt, közvetlenül előttünk, és lenézett ránk. „Gandalf!” – nyögtem ki végül, de a hangom suttogó volt. Tán azt mondta: „Köszöntlek, Pippin. Ez ám a kellemes meglepetés!?” Nem, dehogyis. Hanem: „Állj már fel, te vadszamár Tuk! A keservit neki, hol találom ebben a romhalmazban Szilszakállt? Ő kell nekem. De rögtön!”
Szilszakáll meghallotta a hangját, s nyomban előjött a homályból, ez aztán furcsa találkozás volt. Meg voltam lepve, hogy egyikük sincs egy csöppet sem meglepve. Gandalf szemmel láthatólag számított rá, hogy Szilszakállt itt találja, Szilszakáll meg mintha szántszándékkal ácsorgott volna a kapu közelében, hogy vele találkozzék. Pedig mi mindent elmondtunk az öreg entnek Móriáról. De emlékszem, hogy akkor különös tekintetet vetett ránk. Nem hihetek mást, mint hogy találkozott Gandalffal, vagy hallott valamit felőle, csak nem akarta elsietni, hogy velünk is közölje. „Csak semmit sem elsietni!”, ez az ő jelszava, de senki, még a tündék se szokták tudni, hogy Gandalf merre jár, ha épp nincs velük.
„Hmm. Gandalf! – mondta Szilszakáll. – Örülök, hogy megjöttél. Fával és vízzel, tuskóval és kővel még csak megbirkózunk, de itt egy mágust kell elintéznem.”
„Szilszakáll – mondta Gandalf. – A segítségedre szorulok. Sokat tettél, de még többet kérek. Vagy tízezer orkot kell még elintézned.”
Akkor kimentek, egy sarokban összedugták a fejüket. Szilszakáll bizonyára úgy érezte, hogy elhamarkodja a dolgot, mert Gandalf iszonyúan sietett, s már mondta-mondta, mikor még ki sem értek hallótávolságból. Az egész megbeszélés csak percekig tartott, vagy talán negyedóráig. Aztán Gandalf visszajött hozzánk, s már-már vidámnak látszott. Örül, hogy lát minket, mondta. Akkor.
„De Gandalf! – kiáltottuk. – Hol voltál? És találkoztál a többiekkel is?”
„Akárhol voltam is, most itt vagyok – felelt hamisítatlan Gandalf módon. – Igen, a többiek közül is találkoztam egynéhánnyal. De a hírek most várjanak. Ez veszedelmes éjszaka, s mennem kell azonnal. Vajon szebb napra virradunk? Ha igen, viszontlátjuk egymást. Vigyázzatok magatokra, és őrizkedjetek Orthanctól! Ég veletek!”
Miután Gandalf elment, Szilszakáll nagyon gondterhelt lett: Szemmel láthatólag sok mindent hallott e rövid idő alatt, s most meg kellett emésztenie: Ránk nézett, s azt mondta: „Hmm, jól van. Nem is vagytok ti olyan hamari népek, mint hittem. Jóval kevesebbet mondtatok el, mint amennyit lehetett volna, és semmivel sem többet, mint amennyit kellett. Hm, ez aztán jókora batyu hír, nem mondom. No, Szilszakállnak megint bőven lesz dolga.”
Mielőtt elment, még elpöttyentett egy hírt, s ettől csöppet sem lettünk vidámabbak. Csak épp hogy ezután már többet jártatok az eszünkben ti hárman, mint akár Frodó és Samu, akár szegény Boromir. Mert megtudtuk, hogy áll már, vagy hamarosan megkezdődik a nagy csata, s hogy ti is benne vagytok, és lehet, hogy ott is hagytátok már a fogatokat.
„Majd a huornok segítenek” – mondta Szilszakáll. Aztán elment, s reggelig nem is láttuk.
Sötét éjszaka volt. Mi egy kőrakáson feküdtünk, s azon túl nem láttunk semmit. A köd – a homály? – mindent elfödött, mintha függönyt vontak volna körénk. Fülledtnek és némának éreztük a levegőt, csupa csikorgás volt minden, s mormoló hangok vonultak a közelünkben.
Azt hiszem, több száz újabb huorn mehetett el arra, hogy a csatában segítsen. Később nagy mennydörgések robajlottak délen, s villámok villogtak messze távol, valahol Rohanban. Olykor-olykor egy-egy hegycsúcs bukkant fel, döfött az égbe fehéren-feketén, mérföldekre tőlünk, hogy nyomban elnyelje újra a sötétség. S mögöttünk a dörejek is hallatszottak, másfajta dörejek, a hegyek között. Néha az egész völgy zengett a visszhangjuktól.
Talán éjfél lehetett, amikor az entek átszakították a gátat, s az északi fal egyik résén át az egész vizet Vasudvardba zúdították. A huorn-homály elvonult, s vele a dörejek is. A hold lebukott a nyugati hegyek mögé.
Vasudvard mindjobban megtelt alattomosan kúszó fekete patakokkal és pocsolyákkal. Meg-megcsillantak a hold búcsúzó fényében, s szétterültek az udvaron. A víz hol itt, hol ott talált utat magának valamelyik aknában vagy kéményen. Fehér gőzoszlopok szisszentek az égre. Bodrokban szállt a füst. Robbanások hallatszottak, tűz tört föl a föld alól. Végül már egyetlen, kígyózó-kavargó gőzoszlop volt az egész udvar, gőz keringett Orthanc körül, afféle felhőhegycsúcs tört az égre, lent vadul, fent ezüstösen a holdvilágban. S még mindig csak ömlött-ömlött a víz, mígnem egész Vasudvard egyetlen hatalmas lábossá nem vált, amelyben bugyborékolva, gőzölögve forrt a víz.
– Mikor Nan Curunír szájához értünk, tegnap éjszaka, mi is láttuk dél felől a füstöt és a gőzt – mondta Aragorn. – Féltünk, hogy Szarumán valami új ördöngösséget főzött ki ellenünk.
– Nem ő! – mondta Pippin. – Gondolom, nagyokat nyelt, s már aligha nevetett. Reggelre, tegnap reggelre már nem volt nyílás, ahol ne folyt volna be a víz, s mindent sűrű köd borított. Mi ott fenn, az őrszobában kerestünk menedéket, s ugyancsak meg voltunk ijedve. A tó kezdett túlcsordulni, a régi alagúton távozott a vize, s a lépcsőkön láttuk, hogy rohamosan emelkedik. Gondoltuk, most esünk csapdába mi is, mint az orkok, de hátul a raktárban találtunk egy csigalépcsőt, s azon kijutottunk a kapubolt tetejére. Nehezen préseltük ki magunkat, mert a kijárat ledőlt, s a lépcső fent félig eltömődött hullott kövekkel. Ott aztán megültünk magasan az árvíz fölött, s figyeltük, Vasudvard mint fullad vízbe. Az entek csak öntötték-öntötték a vizet, amíg minden tűz ki nem aludt, és minden üreg meg nem telt. Az itt-ott feltörő gőz összeállt, s fent kibomlott, mint egy roppant felhőernyő, felnyúlhatott vagy mérföldnyire. Délután hatalmas szivárvány bukkant fel a hegyek fölött keleten, a lemenő napot a hegyekben sűrűn szitáló eső takarta el. Minden elcsendesedett. Csak messze távol üvöltött gyászosan néhány farkas. Az entek az éjjel elzárták a folyó vizét, és a Vas folyót visszaterelték a régi medrébe. S ezzel vége szakadt az egésznek.
– Azóta a vízszint egyre süllyed. Gondolom, odalent, a barlangokban, valami kifolyónyílás lehet. Bármelyik ablakán kandikál is ki Szarumán, csak sivár pusztulást, összevisszaságot lát. Még mi is nagyon magányosnak éreztük magunkat. Egyetlen entet nem láttunk, akivel szóba elegyedhettünk volna a romok között, hír meg semmi. Az éjszakát odafent töltöttük, a kapubolt tetején, teljesen átfáztunk a nyirkos hidegben, s egy szemhunyásnyit sem aludtunk. Úgy éreztük, bármelyik pillanatban történhet valami. Szarumán még ott van, fenn a toronyban. Éjszaka, mintha feltámadt volna a szél a völgyben. Azt hiszem, akkor térhettek vissza az eltávozott entek és huornok, de hogy most hol lehetnek, fogalmam sincs. Mikor lemásztunk és körülnéztünk, ködös, nyirkos reggel volt, s egy lélek nem sok, annyit sem láttunk sehol. S ez minden, amit Vasudvardról most el lehet mondani. A nagy felfordulás után majdhogynem békesség van. S most, hogy Gandalf visszajött, valahogy biztonságban érzem magam. Még aludni is tudnék!

Egy darabig csak hallgattak, valahányan. Gimli rátömött a pipájára. – Csak egyvalamit nem értek – mondta. – Ezt a Kígyónyelvet. Te azt mondtad Théodennek, hogy ott van Szarumánnál. Hogy került ide?
– Persze, erről megfeledkeztem – mondta Pippin. – Csak ma reggel érkezett. Épp tüzet gyújtottunk és nekiláttunk a reggelinknek, mikor megjelent Szilszakáll. Hallottuk, hogy hümmög, s hogy szólít minket odakintről.
– Csak benéztem, mert látni akartam, hogy vagytok ellátva, fiaim – mondta –, s hogy hírekkel szolgáljak. A huornok visszajöttek. Minden rendben: de mennyire, hogy rendben! – nevetett, s az oldalát csapkodta. – Se ork, se fejsze nem maradt Vasudvardban. S délről vendégek érkeznek, mielőtt még megöregednék a nap: lesz köztük, akinek ti nagyon megörültök.
– Alighogy ezt kimondta, patkódobogást hallottunk az útról. Kirohantunk a kapu elébe, én megálltam és bámultam, mert félig arra számítottam, hogy Gandalf és Vándor érkezik egy hadsereg élén. De a ködből egyetlen ember lovagolt ki, fáradt vén lova hátán: maga is afféle furcsa és torz szerzet. Más senki. Mikor kibontakozott a ködből, s megpillantotta maga előtt a romokat, leesett az álla, és majdhogy el nem zöldült. Úgy megzavarodott, hogy minket, azt hiszem, észre sem vett. S mikor igen, felkiáltott, meg akarta fordítani a lovát, hogy meneküljön. De Szilszakáll lépett vagy hármat, kinyújtotta a karját, kiemelte őt a nyeregből. Lova megugrott rémületében, ő hasra vetette magát. Elmondta, hogy Grímának hívják, a király barátja és tanácsadója, s hogy Théoden király küldte fontos üzenettel Szarumánhoz.
– Nem volt más, akinek lett volna mersze átlovagolni a csúf orkoktól nyüzsgő pusztán – mondta –, így hát engem küldött. Veszélyes utam volt, kifáradtam és megéheztem. Kénytelen voltam messze északon letérni az útról, mert farkasok vettek üldözőbe.
– Láttam, milyen alattomosan sandít a szeme sarkából Szilszakállra, s azt mondtam magamban: „ez hazudik”. Szilszakáll a maga ráérős módján percekig méregette, mígnem a nyomorult már fetrengett félelmében a lába előtt. Majd megszólalt: – Hmm, hm, már vártalak, Kígyónyelv uram. – Az ember megrezzent a név hallatára. – Gandalf hamarabb ért ide, mint te. Így hát tudok rólad annyit, amennyit kell, és azt is tudom, hogy mit kezdjek veled. Minden patkányt egy csapdába, mondta Gandalf, s úgy is lesz. Most én vagyok Vasudvard ura, de Szarumán bezárkózott a tornyába, odamehetsz te is, hogy átadj neki akármi üzenetet, amit csak akarsz.
– Engedj el! Engedj el! – mondta Kígyónyelvű. – Ismerem az utat.
– Azt nem kétlem – mondta Szilszakáll. – De történt itt azóta egy és más. Gyere, nézd meg!
– Előreengedte Kígyónyelvet, s utánabicegett a kapubolton át, mi meg a sarkában, amíg meg nem érkeztünk az udvarra, s Kígyónyelv meg nem látta a vizet, ami ott hullámzott a torony meg őközötte. Akkor hozzánk fordult.
– Hagyjatok elmenni! – nyöszörögte. – Hagyjatok elmenni! Az üzeneteim már úgysem érvényesek.
– Hát azok aztán nem – mondta Szilszakáll. – De neked csak két választásod van: vagy itt maradsz, míg Gandalf és az urad ide nem érkezik, vagy átmégy a vízen. No?
Az ember megborzongott ura említésére, s lába hegyét a vízbe mártotta. De visszahúzta. – Nem tudok úszni – mondta.
– Nem mély a víz – biztatta Szilszakáll –, csak mocskos, de attól te már nem leszel mocskosabb, Kígyónyelv uram! Befelé!
A nyomorult belegázolt a vízbe. Még nem ért el olyan messzire, hogy ne láttuk volna, de már a nyakáig ért a víz. Végül láttuk, hogy valami öreg hordóba vagy deszkába kapaszkodik. De Szilszakáll utána gázolt, s figyelte, hogy halad.
– Hát végül csak bejutott – mondta, amikor visszatért: – Láttam, hogy mászik fölfelé a lépcsőn, mint az ázott patkány. Valaki még van a toronyban, egy kéz nyúlt ki érte és húzta be őt. Most tehát ő is ott van, s remélem, a fogadtatás kedvére való. Megyek és megmosakszom, mert csupa iszap vagyok. Ha keres valaki, az északi oldalon megtalál. Idelenn nincs tiszta víz, amit egy ent meginna, vagy amibe belemosdana. Így hát arra kérlek, fiaim, várjátok ti a vendéget itt a kapuban. Jól figyeljetek, mert köztük lesz Rohan rétjeinek ura is! Üdvözöljétek őket szívélyesen, ti már tudjátok, hogy kell: ezek az emberek nagy harcot vívtak az orkokkal. Ti talán jobban értetek hozzá, mint egy ent, hogy ilyen nagy úr kedvére hogyan kell forgatni az emberszavakat. Mióta élek, már sok úr volt ezeken a zöld réteken, de sem a beszédüket, sem a nevüket nem tanultam meg soha. Ezeknek ember-étel kell, s ti arról is mindent tudtok, azt hiszem. Így hát keressetek valamit, ha lehet, ami szerintetek egy király ínyének megfelel. S ezzel vége is a történetnek. Bár azt még szeretném tudni, hogy ki is ez a Kígyónyelv? Igazán a király tanácsadója?
– Volt – mondta Aragorn. – Azonkívül Szarumán kémje és szolgája Rohanban. A sors semmivel sem nyájasabb hozzá, mint megérdemli. Az, hogy romokban látja mindazt, amit olyan erősnek és nagyszerűnek hitt, szinte épp elég büntetés az ő számára. De félek, hogy rosszabb is vár rá.
– Igen, mert nem hiszem, hogy Szilszakáll merő jószívűségből küldte volna Orthancba – mondta Trufa. – Szemmel láthatólag gonosz élvezetét lelte a dologban, s nevetett magában, amikor elment tisztálkodni és inni. Nekünk ezután még sok dolgunk volt, átkutattuk a hordalékot, feltúrtunk mindent. Találtunk is a közelben két-három raktárt, vízszintnél magasabban. De Szilszakáll leküldött néhány entet, s azok elvitték a holmi java részét.
– Huszonöt személyre kell ember-koszt – mondták az entek, – s ebből is láthatjátok, hogy valaki már gondosan megszámlálta a társaságot, mielőtt még ideértetek volna: Nyilván úgy számolták, hogy ti hárman is a nagyokkal mentek. De ott semmivel sem lenne jobb az ellátásotok. Higgyétek el, amit megtartottunk, az van olyan jó, mint amit elküldtünk. Sőt jobb is, mert italt, teszem azt, nem küldtem velük.
– Ital nem kell? – kérdeztük az enteket.
– Ott a Vas folyó vize – mondták –, épp elég jó az embereknek is, enteknek is. – De remélem, az entek találnak maguknak annyi időt, hogy valami ent-italt kotyvasszanak a forrásvízből, s akkor majd meglátjátok, milyen göndör lesz Gandalf szakálla, ha visszajön. Az entek elmentek, s mi fáradtak voltunk s éhesek. Ezt nem azért mondom, hogy panaszkodjam – a munkánknak megvolt a jutalma. Miközben ember-kosztot kerestünk, fedezte fel Pippin az uszadék közt a legnagyobb kincset, a két Kürtös-hordót. „A pipafű többet ér, mint az étel!” – mondja Pippin. Szóval, most ez a helyzet.
– Már mindent értek, tökéletesen – mondta Gimli. – Csak egyet nem – mondta Aragorn –, azt, hogy a fű hogy került a Déli fertályból Vasudvardba. Minél többet töröm rajta a fejem, annál kevésbé. Vasudvardban még sohasem voltam, de bejártam ezt a földet, s jól tudom, hogy a Megye és Rohan közt hány kihalt ország fekszik. S ott sok hosszú éve nem ment keresztül sem áru, sem más, legalábbis nyíltan nem. Szarumán a Megyében is összeszűrte valakivel a levet, azt hiszem. Kígyónyelv nemcsak Théoden házában akad. A hordókon van évszám?
– Van – mondta Pippin. – 1417-es termés, azaz tavalyi, nem, most már tavalyelőtti: az jó év volt.
– Hát, akármi gonoszat forralnak, azon most már, remélem, túl vagyunk, vagy legalábbis már nem tehetünk ellene semmit – mondta Aragorn. – De azt hiszem, ezt akkor is megemlítem Gandalfnak, akármily kicsinynek látsszék is a nagy ügyek közt.
– Kíváncsi lennék, ő most mit csinál? – mondta Trufa. – Már jól benne járunk a délutánban. Gyerünk ki, és nézzünk körül! Ha akarsz, Vándor, most aztán bemehetsz Vasudvardba. De nem valami vidám látvány.

10. fejezet
Szarumán hangja

Átmentek a romos alagúton, megálltak egy kőhalmon, s fölnéztek a fekete kőből épült, sokablakú Orthancra, amely még így, elhagyatottságában is súlyos fenyegetésként nehezedett körös-körül mindenre. A víz már majdnem teljesen elvonult. Itt-ott még maradt egy-egy komor, tajtékkal, uszadékkal borított pocsolya, de a nagy, kerek várudvar nagy része csupasz volt megint, hordalék-, kő- és iszapsivatag, amit kiégett nyílások, s részegen erre-arra dőlt póznák, oszlopok tarkáznak. A hulladékkal teliszórt roppant tányér peremén hordalékhegyek, mint vihar után a tengerparton, s azon túl a zöld és kusza völgy torkollik abba a hosszú vízmosásba, amely fekete karként nyúlik föl a hegyek közé. Látták, hogy a hordalékmezőn lovasok keresik az utat, észak felöl közelednek, s már Orthanc közelében járnak.
– Az ott Gandalf, Théoden és az emberei! – mondta Legolas. – Gyerünk, menjünk elébük.
– Csak óvatosan – mondta Trufa. – Lehet, hogy egyik-másik kőlap megdűlt, s ha nem vigyáztok, még belecsúsztok valami gödörbe.
Elindultak az Orthanc kapujához vezető út maradványain, lassan és óvatosan, mert a kövezet megrepedezett és iszap borította vastagon. A lovasok látták, hogy jönnek, megálltak hát a szikla árnyékában, és vártak. Gandalf elébük lovagolt.
– Nos, Szilszakállal érdekes beszélgetésünk volt, kiötlöttünk egyet-mást – mondta –, aztán pihentünk egy jót, amire már igencsak rászorultunk. Most azonban mennünk kell. Remélem, pihentetek ti is, és fölfrissültetek egy kicsit.
– Föl – mondta Trufa. – De a mi beszélgetésünk füstben kezdődött és füstben is ért véget. S így kevésbé vagyunk rossz szívvel Szarumán iránt, mint voltunk.
– Igazán? – kérdezte Gandalf. – Én nem. S van még egy utolsó tennivalóm, mielőtt elmennék: búcsúlátogatást kell tennem Szarumánnál. Veszélyes és valószínűleg haszontalan találkozás: de akkor is meg kell tennem. Aki akar, velem jöhet – de résen legyen! És ne vegye tréfára a dolgot!
– Én megyek – mondta Gimli. – Szeretném színről színre látni, hogy megtudjam, valóban hasonlít-e rád.
– És ezt hogy tudod megállapítani, Törp uram? – kérdezte Gandalf. – Szarumán, ha a céljának megfelel, olyan alakot ölt a te szemedben, amely hozzám hasonlít. S vajon elég bölcs vagy-e, hogy fölismerd minden csalását? Nos, majd meglátjuk, mert ez is megtörténhet. Sőt az is, hogy fél megmutatkozni ennyi különböző szem előtt: Mindenesetre elrendeltem, hogy minden ent húzódjon vissza látótávolságból, így aztán lehet, hogy sikerül kicsalogatnunk.
– Miféle veszély fenyeget? – kérdezte Pippin. – Ránk lő, vagy tüzet zúdít ránk az ablakokból? Vagy a távolból megbabonáz?
– Ez az utóbbi a legvalószínűbb, ha könnyű szívvel lovagoltok az ajtaja elé – mondta Gandalf. – De nem tudjuk, mire képes még most is, vagy hogy mivel próbálkozik. A sarokba szorított vadállatnak sosem biztonságos a közelébe menni. És Szarumánnak olyan hatalma van, amit ti még csak nem is sejtetek. De a hangjának ne engedjetek!

Már az Orthanc lábánál jártak. A szikla feketén fénylett, mintha nedves lenne. Á kőtömböknek olyan éles volt a szélük, mintha most faragták volna ki valamennyit. Néhány karcolás, a torony lábánál néhány pikkelyforma kődarab mutatta csak, hogy az entek dühét kellett kiállnia.
A keleti felén, két falszöglet között, nagy ajtó nyílt, jóval följebb, mint a talaj, fölötte bezsaluzott ablak, amely vaskorláttal övezett erkélyre nézett. Az ajtóhoz huszonhét széles lépcsőfok vezetett, amit ki tudja, hogy vágtak a fekete kőbe. Ez volt a torony egyetlen bejárata; de a fölszökő falakon, mély bevágásokon még sok ablak nyílt; egészen fönn, a szarvak sima felszínén, már kandi kis szemeknek látszottak.
A lépcső tövében Gandalf és a király leszállt a lováról. – Majd én fölmegyek – mondta Gandalf. – Én már voltam Orthancban, és tudom, hogy mi az, ami fenyeget.
– Én is megyek – mondta a király. – Én öreg vagyok, s már nem félek semmi veszélytől. Szeretnék szót váltani az ellenséggel, aki annyi kárt okozott nekem. Éomer majd velem jön, s vigyáz, hogy öreg lábam meg ne tántorodjék.
– Ahogy kívánod – mondta Gandalf. – Engem majd Aragorn kísér. A többiek maradjanak lenn, a lépcső aljában. Ott is eleget látnak és hallanak, ha ugyan lesz mit látni és hallani.
– Azt már nem! – mondta Gimli. – Legolas is, én is, szeretném őt közelebbről szemügyre venni. A mi fajtánkat csak mi képviseljük. Mi is megyünk veletek.
– Gyertek hát – mondta Gandalf, és elindult fölfelé a lépcsőn, a királlyal az oldalán.
A rohani lovasok nyeregben maradtak, teli aggodalommal, a lépcső két oldalán, és sötét tekintettel méregették a fölébük magasodó tornyot, nem tudván, hogy urukat ott mi baj érheti. Trufa és Pippin leült a legalsó lépcsőfokra, se fontosnak, se biztonságban nem érezték magukat.
– Nyaktörő két mérföld innen a kapuig – dünnyögött Pippin. – Bár megléphetnénk észrevétlen, vissza az őrszobába! Minek is jöttünk mi ide! Semmi szükség ránk.
Gandalf megállt az Orthanc ajtaja előtt, s a botjával megdöngette. Az ajtó öblösen zengett: – Szarumán! Szarumán! – kiáltotta Gandalf parancsoló hangon. – Szarumán, gyere elő!
Egy darabig semmi válasz. Végül, nagy sokára, kinyílt az ablak az ajtó fölött, de a sötét nyíláson nem lehetett látni senkit.
– Ki az? – kérdezte odabent egy hang. – Mit akarsz?
Théoden összerezzent. – Ismerős hang – mondta. – Átkozom azt a napot, amikor először hallgattam rá.
– Menj, és hívd Szarumánt, Kígyónyelvű Gríma, Szarumán lakája – mondta Gandalf. – És ne lopd az időnket.
Az ablak becsukódott. Vártak. Egyszer csak megszólalt egy másik hang, halk és dallamos, már a hangzása is elbűvölő. Akinek óvatlanul érte a fülét, ritkán emlékezett vissza a hallott szavakra, s ha igen, akkor is csodálattal, mert nemigen tudott ellenállni nekik. De többnyire csak arra emlékezett, hogy hallgatni is gyönyörűség volt, s ami elhangzott, az színtiszta bölcsesség, s hogy maga is bölcsnek látsszék, igyekezett nyomban egyetérteni vele. S ha utána más szólalt meg, beszédje fülsértő volt és bárdolatlan, s ha az előbbinek ellentmondott, a megbűvölt szívében fellángolt a harag. Mert némelyekben a hang varázsa csak addig hatott, amíg hallották, utána már mosolyogtak rajta, mint aki átlát a szemfényvesztő fogásán, amin más eltátja a száját. De többen voltak, akiket a hang már önmagában is megbabonázott, annyira leigázta őket, hogy már messze jártak, még mindig tartott a varázs, még mindig ott volt a fülükben a halk, meggyőző suttogás. Nyomtalanul senkiről nem pergett le, ahhoz, hogy a kérésnek, parancsnak ellene mondjon, mindenkinek meg kellett erőltetnie az agyát, akaratát.
– Nos? – kérdezte szelíden. – Miért kell megzavarnotok a nyugalmamat? Hát sem éjjel, sem nappal nem hagytok békén? – A hang az érdemtelenül elszenvedett sérelmektől megszomorodott nyájas szív hangja volt.
Döbbenten tekintettek föl, mert jöttének semmi neszét nem hallották, most azt látták, hogy ott áll valaki az erkély korlátjánál, s lenéz rájuk, egy felleghajtó köpenybe burkolózó öreg ember, de hogy a köpönyege milyen színű, azt nehéz megmondani, mert ahogy mozdul, úgy váltja a színét. Arca hosszú, homloka magas, mélyen ülő fekete szeme kifürkészhetetlen, bár a tekintete épp komoly és jóindulatú, egy csöppet sem fáradt. Haja, szakálla ősz, de az ajka, a füle körül itt-ott még fekete.
– Hasonlít is meg nem is – mormolta Gimli.
– Lássuk csak – mondta a halk hang. – Kettőtöket névről is ismerlek. Gandalfot túlságosan is, hogy azt reméljem, tanácsért vagy segítségért jött. De téged, Rohan ura, Théoden, nemes gondolataid és még inkább Éorl házának tekintélye jellemez. Ó, Nagy-nagyhírű Thengel érdemes gyermeke! Miért nem jövél előbb? Vágytalak látni, Nyugat leghatalmasabb uralkodója, kivált az utóbbi esztendőkben, hogy megvédjelek az oktondi és gonosz tanácsoktól, amelyeknek hálójába estél. Feledve minden sérelmet, amit elszenvedtem, s amiben, sajna! Rohan emberei is részesek, szeretnélek megvédeni, s megmenteni a végromlástól, amely elkerülhetetlenül vár rád, ha ezen az úton haladsz tovább. És én vagyok az egyetlen, aki rajtad még segíteni tud.
Théoden kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, de nem jött ki rajta hang. Fölnézett a szomorú és ünnepélyes tekintettel fölébe hajló Szarumán arcára, aztán a mellette álló Gandalfra, s láthatólag habozott. Gandalf meg se moccant, állt, némán, mint a kő, mint aki türelmesen vár a még el nem hangzott szóra. A lovasok fészkelődtek, helyeslőleg morogtak Szarumán szavára, aztán ők is elhallgattak, megbabonázva. Úgy érezték, Gandalf sosem szólt urukhoz ilyen szépen és illendően. Most Gandalf minden elhangzott szavát nyersnek és gőgösnek érezték. S a szívükre árnyék borult, a küszöbönálló nagy veszély félelme: Lovasvég vesztének, a Homálynak félelme, amibe Gandalf hajszolja őket, Szarumán viszont ott áll, a szabaduláshoz vezető ajtóban, s félig nyitva tartja, hogy beeshessen rajta a reménysugár. Súlyos csönd volt.
Gimli, a törp, törte meg a csöndet, váratlanul. – A mágus minden szava a feje tetején áll – mordult fel, s megmarkolta a fejszéje nyelét. – Orthanc nyelvén a segítség pusztulást, az óvó kéz gyilkolást jelent, ez világos: De mi nem kérni jöttünk.
– Nyugalom! – mondta Szarumán, s hangja egy futó pillanatra kevésbé volt nyájas, s a szemében is megvillant, majd kialudt valamiféle fény. – Még nem hozzád beszélek, Glóin fia Gimli! – mondta. – Messze van innét a te otthonod, s népedet kevéssé érintik e föld gondjai. De te nem a magad akaratából keveredtél e gondokba, így nem is hibáztatlak a szerepedért, ami, nem kétséges, vitézségre vall. De nagyon kérlek, engedd meg, hogy előbb a királlyal, szomszédommal és egykori barátommal értsek szót, s csak aztán veled.
Neked mi mondanivalód van, Théoden király? Békében akarsz-e élni velem, s igényt tartasz-e a segítségre, amit az én hosszú esztendők alatt felhalmozott tudásom nyújthat? Kívánod-e, hogy megbeszéljük, mi a teendőnk a rossz napok ellen, s kölcsönös jóakarattal boronáljuk el sérelmeinket, hogy mindkettőnk országa virágzóbb legyen, mint valaha?
Théoden most sem válaszolt. Hogy haragjával vagy kételyeivel küzdött-e, ki tudná? Éomer szólt helyette.
– Urak, ide hallgassatok! – mondta. – Íme a veszély, amitől óvtak. Vajon azért álltunk ki a harcra és győztünk, hogy most megbabonázva hallgassunk egy vén hazugot, aki mézzel kente be villás nyelvét? Így szólna a csapdába esett farkas a kutyákhoz, ha beszélni tudna. S ugyan, mi segítséget nyújthatna nekünk? Mást se kíván, mint hogy szabaduljon a kutyaszorítóból. Hát szóba állnátok ezzel a gyilkos árulóval? Gondoljatok a gázlónál elesett Théodredre, és Háma sírjára a Helm-szurdokban!
– Ha mérgezett nyelvet emlegetsz, mit szóljunk a tiedhez, te kölyökkígyó? – csattant fel Szarumán, s most láthatóan elárulta föllobbant dühét. – Ám ide hallgass Éomund fia Éomer! – folytatta megint behízelgő hangon. – Adjuk meg kinek-kinek a magáét. Te vitéz harcos vagy, s ezzel nyertél magadnak becsületet. Kaszabold le, akit ellenségnek nevez urad, s elégedj meg ennyivel. Ne ártsd bele magad a politikába, amihez nem értesz. Ha netán király leszel, majd megtanulod, hogy az embernek gonddal kell megválasztania a barátait. Szarumán barátságát és Orthanc erejét nem lehet csak úgy elvetni, bármi sérelem ért is, képzelt vagy valóságos, Szarumán kezétől. Lehet, hogy megnyertél egy csatát, de a háborút még nem – s ezt is olyan segítséggel, amelyre még egyszer nem számíthatsz. Az Erdő homályát legközelebb talán a magad kapuja előtt leled: szeszélyes és értelmetlen, az Embert nem kedveli.
És engem vajon szabad-e gyilkosnak tartanotok, Rohan urai, mert a csatában vitéz emberek hullottak el? Ha háborút kezd valaki, szükségtelenül, mert én nem vágytam rá, elesettekre is számítania kell. De ha én ezért gyilkos vagyok, akkor gyilkos az Éorl-ház valamennyi tagja, hiszen sok háborút vívtak, és sokakra támadtak rá, akik nem engedtek az akaratuknak. De közülük többekkel utóbb békét kötöttek, mert az érdekük így kívánta. Kérdem én, Théoden király: kívánod-e, hogy közöttünk békesség uralkodjék? Döntsd el te.
– Uralkodjék békesség – mondta ki Théoden nagy sokára, elszorult torokkal és erőlködve. A lovasok közt többen is örömmel kiáltottak fel. Théoden fölemelte a kezét. – Igen, uralkodjék békesség – mondta, most már csengő hangon –, de mi csak akkor békélhetünk meg, ha te és minden műved elpusztult már – és sötét gazdád minden műve, akinek ki akartál minket szolgáltatni. Hazug vagy, Szarumán, és az emberszívek megrontója. A kezedet nyújtod, de én Mordor karmait látom rajta. Kegyetlen vagy és érzéketlen. Még ha a háborúd ellenem igazságos lett volna is – pedig nem volt az, mert ha tízszer olyan bölcs lennél, mint amilyen okos vagy, akkor se lenne jogod rá, hogy a magad hasznára uralkodj rajtam és az enyémeken, mint ahogy kívánod –, még ha az lett volna is, miért kellett felperzselned Nyugathalmot, s miért hevernek ott a gyerekek holtan? Háma holttestét azután tépték szét, hogy elesett, Kürtvár kapuja előtt. Majd ha akasztófán lógsz a varjaid örömére s az ablakod alatt, akkor békélek meg veled és Orthanccal. Ennyit az Éorl-házról. Nagy királyok jelentéktelen utóda vagyok, de akkor sem kell a lábadat nyalnom. Keress magadnak mást. De tartok tőle, hogy hangod elveszítette varázsát.
A lovasok úgy néztek fel Théodenre, mint aki álmából riad. Uruk hangját Szarumán dallamos hangja után fülsértőnek érezték, mint egy vén holló károgását. De Szarumán egy idő óta már magán kívül volt a dühtől. Úgy hajolt ki a korláton, mintha a botjával le akarta volna ütni a királyt. Egyszerre többen is olyannak látták, mint a kígyót, amely összetekeredik, hogy lesújthasson.
– Akasztófa és varjak! – sziszegte, s ők megborzongtak a csúf, megváltozott hang hallatán. – Agyalágyult vénember! Mi más az Éorl-ház, mint szalmatetős csűr, amelynek bűzében rablók vedelnek, s a porontyaik ott henteregnek a padlón a kutyák között? Rátok már régóta vár a bitó. Nyakatokon a hurok, csak lassan szorul meg, de végül annál szorosabban és keményebben! Tessék, akasszatok fel! – Lassan-lassan erőt vett magán, s megint megváltozott a hangja. – Nem is értem, honnan vettem a türelmemet, hogy szóba álljak veled, mert szükségem nem volt rád, sem a maroknyi lovas rablóbandádra, amely, ha megfut, legalább olyan gyors, mint amikor támad. Csikósszámadó Théoden. Valamikor rég olyan tekintélyt kínáltam neked, amely meghaladja az érdemeidet és a bölcsességedet. Most megint fölajánlottam, hogy akiket félrevezetsz, világosan lássák, melyik utat választod. De te hencegsz és gyalázkodsz. Ám legyen. Térj vissza a viskóid közé.
De te, Gandalf! Érted legalább szomorkodom, miattad szégyenkezem. Hogy lehet az, hogy te elviseled ezt a társaságot? Hiszen te büszke vagy, Gandalf... és nem vagy híján a józan észnek, hisz pompás elméd van és éles szemed, amely mélyre és messzire lát. Még most se hallgatsz a tanácsomra?
Gandalf megmozdult, és fölnézett rá. – Mi mondanivalód van, amit ne mondtál volna el legutóbb? – kérdezte. – Vagy netán visszavonnivalód akadt?
Szarumán hallgatott. – Visszavonnivalóm? – töprengett, mintha zavarban lenne. – Visszavonnivalóm? Megpróbáltam tanácsot adni neked, a te érdekedben, de te alig hallgattál rám. Büszke vagy, és nem kedveled a tanácsot, mert – ez kétségtelen – bölcs vagy magad is. De tévedtél akkor, azt hiszem, vagy szándékosan félremagyaráztad a szándékaimat. S én, sajnos, elvesztettem a türelmemet, mert annyira szerettelek volna meggyőzni téged. Igazán sajnálom. Mert nincs bennem irántad semmi rosszindulat, még most sem, bár most az erőszakkal és a tudatlansággal társulva tértél vissza hozzám. Már hogy is lehetne? Tán nem tartozunk mi mindketten ugyanabba a fennkölt és ősi rendbe, amelynél Középföldén nincsen fényesebb? Barátságunk mindkettőnknek hasznára lett volna. Mi ketten sok mindent véghez vihetünk, hogy a világot kigyógyítsuk a betegségből. Értsük meg egymást, s ne gondoljunk ezekkel az alja népekkel! Lessék csak ők a mi döntéseinket! Mert a közjó érdekében hajlandó vagyok elfeledni a múltat, és téged visszafogadni. Nem kívánnád ezt megtárgyalni velem? Nem jönnél fel?
Szarumán olyan meggyőző erővel fejtette ki az utóbbiakat, hogy aki hallotta, mindenki meghódolt. De a varázs most másként hatott. Most egy nyájas király tett szelíd szemrehányást megtévedt, de kedvelt szolgájának. De ők kívül rekedtek, nem nékik szánt szavakat hallottak, mint a neveletlen gyermek, vagy az ostoba szolgáló az ajtóban, kihallgatták a nagyok megfoghatatlan szavait, s most azon törték a fejüket, hogy ezek az ő sorsukra hogyan hatnak. Nyilvánvaló, hogy ezek ketten szövetkezni fognak. Gandalf fölmegy a toronyba, hogy Orthanc magasában olyan mély értelmű kérdésekről tárgyaljon, amelyek az ő elméjüket meghaladják. Az ajtót becsukják, őket kívül rekesztik, hogy ott várják be, mi munkát vagy büntetést szabnak ki rájuk. Még Théoden agyában is megképzett ez a gondolat, a kétely árnya: – Elárul minket: bemegy... s akkor elvesztünk.
De Gandalf elnevette magát. S amit képzeltek, az úgy oszlott el, mint a füst.
– Szarumán, Szarumán – mondta nevetve Gandalf. – Szarumán, te pályát tévesztettél. Neked udvari bolondnak kellett volna menned, hogy azzal szolgáld meg a kenyeredet – meg a korbácsot –, hogy a király tanácsadóit majmolod. Egek! – elhallgatott, s lassan úrrá lett a jókedvén. – Hogy értsük meg egymást? Félek, te képtelen lennél megérteni. De én, Szarumán, tökéletesen megértelek. Jobban emlékszem az érveidre és a tetteidre, mint hiszed. Mikor legutóbb nálad jártam, Mordor börtönőre voltál, s úgy volt, hogy engem odaküldesz. Nem, a vendég, aki a tetőn át volt kénytelen tőled búcsút venni, kétszer is meggondolja, hogy betegye-e a lábát hozzád az ajtón. Nem, eszem ágában sincs bemenni. Ide figyelj, Szarumán, még egyszer, utoljára. Nem jönnél le? Vasudvard nem bizonyult olyan erősnek, mint remélted és elképzelted. Létezhet tán más, amiben még megbízhatsz. Nem volna hát érdemes otthagynod egy időre? Valami újjal próbálkoznod? Gondold meg, Szarumán! Nem jönnél le?
Árnyék futott végig Szarumán arcán, majd holtsápadt lett. Mielőtt még elrejthette volna, beláthatták a kételyektől kínzott agy álarca alá: mert Szarumán gyűlölt ott maradni, de rettegett is otthagyni egyetlen menedékét. Egy pillanatig habozott, s mindenkiben benne szakadt a lélegzet. Majd megszólalt, s a hangja éles volt és hideg. Erőt vett rajta a gőg és a gyűlölet.
– Hogy nem jönnék-e le? – gúnyolódott. – Vajon egy fegyvertelen ember lemegy-e, hogy kapuja előtt rablókkal társalogjon? Jól hallak én idefenn is. Nem vagyok bolond, és nem bízom benned, Gandalf. Nem álltak ide a lépcsőre, de nagyon jól tudom, hol ólálkodnak, a te utasításodra, a vad erdei démonok.
– Az áruló mindig bizalmatlan – felelte fáradtan Gandalf. – De nem kell a bőrödet féltened. Nem akarlak megölni, bántani sem szándékozlak, s ezt tudnod kéne, ha valóban megértenél. Hatalmamban áll, hogy megvédjelek. Még egy utolsó alkalmat kínálok neked. Elhagyhatod Orthancot, szabadon – ha akarod.
– Jól hangzik – acsargott Szarumán. – Ez nagyon is Gandalfra, a Szürkére vall: olyan előzékeny, olyan nyájas. Nem kétlem, hogy Orthancot kényelmesnek, s a tanácsomat kedvedre valónak találnád. De miért akarnék elmenni innét? S mit értesz te azon, hogy „szabadon”? Gondolom, feltételeket szabsz.
– Hogy mi okod van elmenni, azt az ablakodból látod – felelt Gandalf. – S akkor majd eszedbe jut a többi is. Szolgáidat elpusztították és szétszórták, szomszédaidat az ellenségeddé tetted, s becsaptad az új gazdádat is: vagy legalábbis megpróbáltad. Ha a szeme most errefelé tekint, dühtől vöröslik. S ha azt mondom, „szabadon”, akkor azt úgy is értem, hogy „szabadon”, nem megkötözve, bilincsben vagy parancsszóra, hanem ahová te akarod, akár Mordorba is, Szarumán, ha oda vágyol. De előbb át kell adnod nekem az Orthanc kulcsait és a botodat. A viselkedésed zálogául, hogy majd visszakapd, ha rászolgáltál.
Szarumán arca elszürkült a dühtől, s a szemében vörös tűz égett. Vadul fölkacagott: – Majd! – kiáltotta, s kiáltása átcsapott üvöltésbe. – Majd! Igen, ha te a Barad-dûr kulcsát is megszerezted, azt hiszem, és a Hét Király Koronáját, és az Öt Mágus Botját, s ha olyan csizmára tettél szert, amely sokkal nagyobb, mint amekkorát ma viselsz! Szerény terv. Ehhez aligha szorulsz az én segítségemre. Nekem más tennivalóm van. Ne légy bolond. Ha tárgyalni kívánsz velem, amíg módodban áll, menj el, józanodj ki, s csak aztán gyere vissza. És rázd le magadról ezeket a bicskásokat és szemétnépeket. Ég veled! – Megfordult, és otthagyta az erkélyt.
– Vissza, Szarumán! – szólalt meg parancsoló hangon Gandalf. A többiek meglepetésére Szarumán visszafordult, s mintha akarata ellenére vonzotta volna valami, lassan visszatért a vaskorláthoz, majd mélyeket lélegezve, nekitámaszkodott. Arca összezsugorodott és megráncosodott. Úgy markolta nehéz, fekete botját, mintha karmok tartanák.
– Nem engedtem meg, hogy elmenj – mondta szigorúan Gandalf. – Még nem végeztem. Elment az eszed, Szarumán, és mégis szánlak. Még elfordulhattál volna a rossztól, eszedre térhettél és szolgálhattál volna. De te inkább itt maradsz, s régi cselszövéseiden rágódsz. Hát maradj! De figyelmeztetlek: egykönnyen már nem jössz ki onnét! Hacsak Mordor ki nem nyújtja a fekete kezét, hogy kihozzon! Szarumán! – kiáltotta, s a hangja megtelt erővel és tekintéllyel. – Figyelmezz! Én nem Gandalf vagyok, a Szürke, akit te elárultál, hanem Gandalf, a Fehér, aki a halálból tért vissza. Neked már nincs színed, s én kitaszítalak a Tanácsból és a Rendből!
Fölemelte a kezét, és halkan, de tiszta hangon jelentette ki: – Szarumán, a botod kettétört – egy roppanás, s a kettétört bot kihullott Szarumán kezéből, s a feje odaesett Gandalf lábához. – Menj! – mondta Gandalf. – És Szarumán felüvöltött, arcra esett és bekúszott. E pillanatban nehéz, csillogó tárgy zuhant le fentről. A vaskorláton, épp mikor Szarumán otthagyta, irányt változtatott, majd hogy el nem találta Gandalf fejét, s odazuhant mellé, a lépcsőre. A korlát megcsendült, kettétört. A lépcső megrepedt, izzó szikrákat vetett, de a golyónak semmi baja nem esett, legurult a lépcsőn. Fekete, de belül tűzvörös kristálygömb volt. Irányt vett az egyik pocsolya felé, de Pippin utánaszaladt, és felvette.
– A gyilkos gazember! – kiáltotta Éomer.
De Gandalf nem zavartatta magát. – Nem, ezt nem Szarumán dobta ki – mondta. – Még csak nem is az ő parancsára történt, azt hiszem. Az egyik fenti ablakból jött. Ez Kígyónyelv uram búcsúlövése, gondolom, de célt tévesztett.
– Talán azért célzott rosszul, mert nem tudta eldönteni, melyikteket gyűlöl jobban, téged-e vagy Szarumánt – mondta Aragorn.
– Könnyen meglehet – mondta Gandalf. – Nemigen élvezhetik egymás társaságát: szavakkal fogják fölfalni egymást. De a büntetés igazságos: ha Kígyónyelv élve kerül ki Orthancból, bőven megfizet érte.
– Hagyd, fiam, majd én átveszem. Nem mondtam, hogy te cipeld! – kiáltotta, és sarkon fordult. Látta, hogy Pippin lassan ballag fölfelé a lépcsőn, mintha roppant súly húzná le a kezét. Elébe ment, sietve elvette a hobbittól a fekete kristálygömböt, s bebagyulálta a köpenye sarkába. – Majd én vigyázok rá – mondta. – Ez igazán nem olyasmi, hogy Szarumán ezzel hajigálózzék.
– De lehet, hogy majd mást hajít le – mondta Gimli. – Ha a vitának vége, legalább kőhajításnyi távolságból húzódjunk ki.
– Vége – mondta Gandalf. – Gyerünk.

Hátat fordítottak Orthanc ajtajának, s lementek a lépcsőn. A lovasok vidáman megéljenezték a királyt, s köszöntötték Gandalfot. Szarumán varázslata megtört, látták, hogy parancsra visszajön, s ha elzavarják, kúszva távozik.
– Nos, ez is megvan – mondta Gandalf. – Most meg kell keresnem Szilszakállt, hogy elmondjam neki, hogy mentek a dolgok.
– Gondolom, sejti – mondta Trufa. – Végződhetett volna másképpen is?
– Nemigen – mondta Gandalf. – Bár hajszálon múlott. Megvolt az okom rá, hogy próbálkozzam: részint irgalmasságból, részint másért. Először azt kellett bebizonyítanom, hogy Szarumán hangja veszített az erejéből. Hogy nem lehet egyszerre zsarnok is meg tanácsadó is. Ennek ki kellett derülnie, ha a tervem sikerrel jár. És Szarumán annak a rendje és módja szerint csapdába esett, megpróbált az áldozataival egyenként elbánni, miközben a többi hallja. Adtam neki egy utolsó lehetőséget, tisztességeset: tagadja meg Mordort és a maga titkos terveit, és jóvátételként legyen a segítségünkre szorult helyzetünkben. Hogy mennyire szorult, azt nála jobban senki sem tudja. Nagy szolgálatot tehetett volna. De nem volt hajlandó rá, s inkább Orthanc hatalmához ragaszkodott. Szolgálni nem akart, csak parancsolni. Most rettegésben él Mordor árnyékától, s mégis arról álmodik, titokban, hogy majd meglovagolja a vihart. Szerencsétlen bolond! Mi Orthancot kívülről nem tudjuk lerombolni, de Szauron... ki tudja, ő mire képes?
– És mi lesz, ha nem Szauron győz? Te mit csinálsz vele? – kérdezte Pippin.
– Én? Semmit – mondta Gandalf. – Az égvilágon semmit. Nem vágyom uralkodásra. Hogy mi lesz belőle? Nem tudom. Szomorú vagyok, hogy ami egykor jó volt, az most ott gennyed a toronyban. De a dolgok a mi számunkra nem alakulnak rosszul. A szerencse forgandó. A gyűlölet néha önmagában tesz kárt. Azt hiszem, ha bemegyünk, akkor se juthattunk volna nagyobb kincs birtokába, mint amilyet Kígyónyelv hajított ki a fejünkre.
Velőtrázó sikolyt hallottak odafentről, az egyik nyitott ablakból. A sikoly hirtelen elhallgatott.
– Úgy látszik, Szarumánnak is ez a véleménye – mondta Gandalf. – Hagyjuk hát magukra őket. Visszatértek a romkapuhoz. Alig mentek át a kapubolt alatt, mikor a kőhalom árnyékából, ahol állt, Szilszakáll ballagott elő vagy tucatnyi más ent társaságában. Aragorn, Gimli és Legolas csodálkozva nézte.
– Íme, a három társam, Szilszakáll – mondta Gandalf. – Beszéltem róluk, de személyesen még nem ismered őket. – Sorra megmondta a nevüket.
A vén ent hosszan s fürkész tekintettel nézte őket, majd mindegyiküket meg is szólította. Utolsóként Legolast. – Szóval, te egyenest Bakacsinerdőből jöttél, jó tündém? Valamikor hatalmas rengeteg volt.
– Még ma is az – mondta Legolas. – De nem akkora, hogy mi, a lakói, valaha is ráunnánk más erdők megismerésére. Nagyon-nagyon szeretném bejárni a Fangornt. Alig jutottam a szélén túl, s nagyon nem akaródzott visszafordulnom.
Szilszakáll szeme megcsillant örömében. – Remélem, teljesül a kívánságod, mielőtt az erdő megvénülne – mondta.
– Ha úgy hozza a sors, visszajövök – mondta Legolas. – Megállapodtunk a barátommal, hogy ha minden jól megy, együtt látogatjuk meg a Fangornt – ha te megengeded.
– Akárki tünde jön, szívesen látjuk – mondta Szilszakáll.
– Csakhogy a barátom nem tünde – mondta Legolas. – Gimlire gondolok, Glóin fiára. – Gimli mélyen meghajolt, a fejsze kicsúszott az övéből, s lepottyant a földre.
– Hmm, humm! Nocsak! – mondta Szilszakáll, és sötét pillantást vetett rá. – Törp, és fejszét hord! Hmm. Én szívelem a tündéket, de amit kérsz, az sok. Fura egy barátság!
– Lehet, hogy furának látszik – mondta Legolas –, de amíg Gimli él, egyedül nem megyek a Fangornba, s ő a fejszéjével nem fát vág, hanem ork-nyakakat, ó, Fangorn, Fangorn-erdő ura. A csatában negyvenkettőnek csapta le a fejét.
– Huu! Nicsak! – mondta Szilszakáll. – Ez már jobban hangzik. Nos, nos, úgyis a maga útján megy minden, semminek nem kell elébe sietni. Most el kell válnunk egy időre. A nap a vége felé közeledik, de Gandalf azt mondja, mégis mennetek kell, mert Lovasvég Ura már nagyon kívánkozik haza.
– Igen, mennünk kell, mégpedig azonnal – mondta Gandalf. – És sajnos, magammal kell vinnem a kapuőreidet is. De megleszel te jól nélkülük is.
– Talán – mondta Szilszakáll. – De hiányozni fognak. Olyan hamar megbarátkoztunk, hogy úgy látszik, vén koromra megint kezdek hamari lenni... talán visszagyerekesedem. Akárhogy is, nagyon-nagyon rég nem láttam már semmi újat a nap és a hold alatt, csak őket. Nem feledkezem meg róluk. Fölveszem a nevüket a listára. S akkor az entek emlékezni fognak rájuk:

Föld-fia entek, kőszál-vének,
vízivó bátor bolyongók,
vadász-éhű hobbit-sarjak,
nevetős nép, manó-mívű.

– S a hobbitok barátaink maradnak, amíg csak évente megújul a lomb. Ég veletek. S ha valami hírt hallotok kellemes földeteken, a Megyében, üzenjetek. Tudjátok, mire gondolok: – az entasszonyokra – ha hall róluk valaki vagy látja őket. S gyertek ti is, ha tudtok.
– Eljövünk – mondta egyszerre Pippin és Trufa, és gyorsan elfordultak. Szilszakáll nézte őket, hallgatott egy darabig, s elgondolkozva csóválta a fejét. Majd Gandalfhoz fordult.
– Szóval Szarumán nem megy? – mondta. – Nem is hittem, hogy fog. Korhadt a szíve, mint egy fekete huorné. Persze, ha legyőznének, és valamennyi fámat megsemmisítenék, én se jönnék elő, amíg egyetlen fekete üreg van, ahol elrejtőzhetem.
– Nem – mondta Gandalf. – De te nem törekedtél rá, hogy a fáiddal az egész világot elfoglald, s megfojts minden mást, ami él. Szarumán azonban azért marad itt, hogy a gyűlöletét ápolgassa, s ha tud, újabb hálót szőjön. De nem szabad megszöknie.
– Persze hogy nem! Arról majd tesznek az entek – mondta Szilszakáll. – Az én engedélyem nélkül Szarumán ki nem teszi a lábát a toronyból. Majd az entek vigyáznak rá.
– Jó – mondta Gandalf. – Így is reméltem. Egy gonddal kevesebb, elmehetek hát, és más dolgokkal foglalkozhatom. De légy óvatos. A víz lefolyt. Attól tartok, nem lesz elég őröket állítani a torony köré. Nem kétlem, hogy Orthancból mély rejtekutak vezetnek ki, s hogy Szarumán azt reméli, nemsoká észrevétlenül jöhet-mehet. Ha vállaljátok a vesződséget, arra kérlek, duzzasszátok fel újra a vizet, addig, amíg Vasudvard nem válik tóvá, vagy föl nem fedezitek a kifolyónyílást. Ha a föld alatt víz alá kerül minden, s a kifolyónyílás eldugul, Szarumán kénytelen lesz bent maradni, és csak az ablakon bámulhat ki.
– Bízd csak az entekre! – mondta Szilszakáll. – Átkutatjuk a völgyet, benézünk minden kő alá. Visszaköltözik ide az erdő, a régi, a vadon. S majd elnevezzük Őrvadonnak. Egy mókus el nem mehet innét úgy, hogy én ne tudnék róla. Bízd csak az entekre! Hétszer annyi esztendő telik el, mint ahány esztendeig ő gyötört bennünket, amíg mi ráununk őrizni őt.

11. fejezet
A palantír

Mikor Gandalf és társai, meg a király a lovasokkal útra kelt Vasudvardból, a nap már lemenőben volt a hosszú nyugati hegynyúlványok mögött. Trufát Gandalf ültette maga mögé, Pippin Aragornnal ült egy lovon. A király emberei közül ketten előrelovagoltak, s a völgyben hamarosan elvesztek szem elől. A többiek kényelmesen ügetve követték őket.
A kapunál entek álltak sort ünnepélyesen, hosszú karjukat magasra emelték, de hangot nem hallattak. Mikor a kanyargós úton már megtettek egy darabot, Trufa és Pippin hátranézett. Az égen még látszott a nap visszfénye, de a hosszúra nyúlt árnyak már elérték Vasudvardot, a szürke romokra sötétség borult. Most már csak Szilszakáll állt a kapuban, vén fa távoli csonkjaként, a hobbitoknak eszükbe jutott első találkozásuk a napsütötte sziklapárkányon, Fangorn távoli határán.
Megérkeztek a Fehér Kéz oszlopához. Az oszlop még állt, de a kőből faragott kezet lehajították, és darabokra törték. A hosszú mutatóujj ott feküdt az út közepén, fehéren a félhomályban, vörös körme feketét mutatott.
– Az entek minden kis részletre ügyeltek – mondta Gandalf.
Továbblovagoltak, s a völgyben megsűrűsödött az alkony.
– Soká lovagolunk az éjjel, Gandalf? – kérdezte egy idő után Trufa. – Nem tudom, hogy vélekedsz arról, hogy egy kis szemétnép fityeg a hátad mögött, de a szemétnép fáradt, s boldog lesz, ha már nem kell fityegnie, és lefekhet.
– Szóval hallottad? – mondta Gandalf. – Ne vedd a lelkedre. Inkább örülj, hogy többé nem céloz meg a szavaival. Soha még hobbittal nem találkozott, s fogalma sem volt, hogy mit is mondjon rólatok. Rajtatok csüngött a szeme. Ha ez vigasztal, én azt mondom, légy büszke, hogy pillanatnyilag többet töri a fejét rajtad meg Pippinen, mint bármelyikünkön. Hogy kik vagytok, hogyan kerültetek ide, és miért, mennyit tudtok, vajon fogságba estetek-e, s ha igen, hogyan menekültetek meg, mikor minden ork elpusztult – ezek azok az apró rejtvények, amelyek Szarumán hatalmas elméjét foglalkoztatják. Az ő szájából, Trufiádok, a gúny bóknak számít, már amennyiben figyelme megtiszteltetés.
– Köszönöm! – mondta Trufa. – De sokkal nagyobb megtiszteltetés, hogy itt fityeghetek a hátad mögött, Gandalf! Már csak azért is, mert így módomban van másodszor is föltenni egy kérdést: meddig lovagolunk az éjszaka?
Gandalf nevetett. – Módfelett kielégíthetetlen hobbit! Minden mágusnak egy-két hobbitot kéne a gondjára bízni... hogy megtanítsa a szó jelentőségére, s hogy ráncba szedje őket. Már elnézést. Hogy ilyen csip-csup dolgokkal is én törődjek! Szép szelíden elkocogunk még néhány órácskát, amíg a völgy végére nem érünk. Holnap aztán gyorsabban lovagolunk tovább.
– Mikor idejöttünk, Vasudvardból egyenest Edorasba, a király házába akartunk visszalovagolni, ami a lapályon át pár napi út. De gondolkodtunk a dolgon, és megváltoztattuk a tervet. Hírnököt küldtünk a Helm-szurdokba, hogy a király holnap visszatér. S onnét Dúnhargba megy tovább, sereggel, a hegyi ösvényeken. Mert mostantól kezdve nyílt terepen, ha csak lehet, legfeljebb ha ketten-ketten mutatkozzunk együtt, akár éjjel, akár nappal.
– Aki mer, az nyer – mondta Trufa. – Az imént sajnos nem tekintettem túl az éjszakai nyugodalmon. Mi az a Helm-szurdok, meg az a többi micsoda, és hol vannak? Erről az országról az égvilágon semmit nem tudok.
– Márpedig jó lesz, ha megtanulsz róla egyet-mást, ha érteni szeretnéd, hogy itt mi folyik: De nem most, és nem tőlem, ahhoz túlságosan sok a szorongató gondom, amit végig kell gondolnom.
– Jó, akkor majd Vándort kapom el a tábortűznél: ő nem olyan morcos. De minek ez a nagy titkolózás? Azt hittem, megnyertük a csatát!
– Meg, azt meg, de ez csak az első győzelem, s ez még csak fokozza a veszélyt. Valami kapcsolat állt fenn Vasudvard és Mordor között, s ennek még nem jártam a végére. Nem tudom, miként váltottak üzenetet, márpedig ide-oda jártak közöttük a hírek. Barad-dûr szeme most türelmetlenül fordul a Mágus Völgye felé, meg nyilván Rohan felé is. Minél kevesebbet lát, annál jobb.

A völgyben lefelé kanyargó út lassan-lassan fogyott. A Vas folyó hol közelebb, hol távolabb folyt köves medrében. A hegyekből lekúszott az éjszaka. Csípős szél fújt. A már majdhogy meg nem telt hold sápadtan derengő hideg fénnyel öntötte el az égboltot keleten. Jobb felől a nagy hegyek oldala csupasz dombokra szállt alá. Szürkén terült el előttük a puszta.
Végre megálltak. Majd letértek az országútról, s megint az illatos felföldi gyepen lovagoltak. Nyugat felé, jó mérföldnyire, egy délre nyíló völgybe értek, amely az északi hegyvonulat utolsó hegyének, a kerek, zöldellő lábú és hangafűvel koronázott Dol Barannak az oldalába mélyült. A völgy oldalát rongyos tavalyi páfrány borította, de közüle itt-ott már előkunkorodtak az édesen illatozó földből épp csak hogy kibújt tavaszi páfránylevelek. Az alacsony partot sűrűn benőtték a tüskebokrok, s ők ezek alatt vertek tábort, úgy két órával éjfél előtt. Egy fává terebélyesedett, vén és girbegurba, de minden ízében egészséges galagonya gyökerei közt, a mélyedésekben tüzet kuporítottak. Fölöttük, minden gallyacska végén, duzzadó rügyek.
Őröket állítottak, váltásonként kettőt. A többiek megvacsoráztak, beburkolóztak köpönyegükbe, magukra húzták a takarót, és elaludtak. A hobbitok valamivel odébb hevertek le egy rakás száraz páfrányra. Trufa álmos volt, Pippin furcsamód nyugtalan. Forgolódott, hajigálta magát, s zörgött, surrogott alatta a páfrány.
– Mi bajod? – kérdezte Trufa. – Hangyabolyba feküdtél?
– Nem – mondta Pippin. – Csak nem találom a helyemet. Az jár az eszemben, hogy mióta nem aludtam már tisztességes ágyban.
Trufa ásított. – Számold ki az ujjadon – mondta. – De azt csak tudod, mikor jöttünk el Lórienből?
– Menj már! – mondta Pippin. – Igazi ágyra gondolok, igazi hálószobában.
– Akkor Völgyzugolyból – hagyta rá Trufa. – De nincs, ahol én ma éjjel ne tudnék aludni.
– Jó neked, Trufa – mondta halkan Pippin, rövid szünet után. – Te Gandalffal lovagoltál.
– Miért, mi van abban?
– Megtudtál tőle valamit, mondott valami újságot?
– Persze, rengeteget. Többet, mint szokott. De hát te is hallottál mindent, vagy legalábbis a java részét, hisz ott lovagoltatok mellettünk, és mi nem titkokról beszélgettünk. De ha azt hiszed, hogy te többet ki tudsz szedni belőle, tarts vele holnap te... ha ő is úgy akarja.
– Azt mondod? Jó! De nagyon zárkózott, nem? Semmit sem változott.
– De igen, változott! – mondta Trufa. Már-már kiment a szeméből az álom: azon gondolkozott, hogy mi lelte a társát. – Valahogy megnőtt, vagy mi. Nyájas, és mégis riasztóbb, vidám, és mégis komolyabb, mint azelőtt, azt hiszem. Megváltozott, de hogy mennyire, azt még nem tudjuk felmérni. Gondolj csak arra a jelenetre ott Szarumánnal! Emlékezz rá, hogy Szarumán valamikor Gandalf fölöttese volt, a Tanács feje, akármi is az. Ő volt a Fehér Szarumán. Most meg Gandalf a Fehér. Mikor rászólt, Szarumán jött, s ő eltörte a botját, aztán rászólt, hogy menjen, és ment!
– Nos, ha Gandalf egyáltalán változott valamit, akkor most zárkózottabb, mint valaha – vetette ellene Pippin. – Itt van... itt van, például ez az üveggömb. Szemmel láthatólag rettentően örül neki. Valamit tud, vagy legalábbis sejt felőle. De megmondja, hogy mit? Nem, egy szót sem. Pedig én vettem föl, és mentettem meg, hogy bele ne guruljon a pocsolyába. – Add ide, fiam, majd én viszem – ez az egész. Vajon mi lehet az? Én nagyon nehéznek éreztem. – Pippin hangja teljesen elhalkult, mintha csak magában beszélne.
– Nocsak! – mondta Trufa. – Szóval ez nem hagy nyugodni? Pippin, édes fiam, soha el ne felejtsd, mit mondott Gildor – amit Samu idézgetett mindig: – Ne ártsd magad a mágusok dolgába, mert kiismerhetetlenek és könnyen dühbe gurulnak.
– De az egész életünk nem más, már hónapok óta, mint hogy beleártjuk magunkat a mágusok dolgába – mondta Pippin. – Köszönöm, most már tudni szeretnék valamit, s nem csak a veszélyben osztozni. Szívesen vetnék egy pillantást arra a golyóbisra.
– Aludj már! – szólt rá Trufa. – Fogsz még tudni eleget, inkább előbb, mint utóbb. Drága Pippinem, még soha egy Tuk túl nem tett egy Borbakon kíváncsiság dolgában, de kérdem én, most jött el a kíváncsiság ideje?
– Jól van, jól: miért baj az, ha megmondom, mit szeretnék: hogy megnézném azt az izét? Tudom, hogy hiába, hogy az öreg Gandalf úgy ül rajta, mint tyúk a tojásán. De azzal nem sokat segítesz, hogy mást se hallok tőled, mint hogy úgy-se le-het, menj hát szé-pen a-lud-ni.
– Hát mi mást mondhatnék? – kérdezte Trufa. – Sajnálom, Pippin, de a reggelt mindenképpen meg kell várnod. Reggeli után már én is ugyanolyan kíváncsi leszek, mint te, s tőlem telhetőleg segítek a mágust puhítani. De ehhez most álmos vagyok. Ha még egyet ásítok, szétreped a fejem. Jó éjt!

Pippin nem szólt többet. Csak feküdt mozdulatlanul, de álom nem jött a szemére, még attól sem, hogy Trufát azon nyomban elnyomta az álom, amint neki jó éjt kívánt, s most ott szuszogott mellette békén. Most, hogy minden elcsöndesedett, mintha még mélyebben fészkelte volna be magát a gondolatai közé a fekete golyóbis. Pippin ott érezte a súlyát a kezében, s ott látta a titokzatos veres magvát, amibe épp hogy csak egy pillantást vethetett. Hajigálta magát, forgolódott, s megpróbált másra gondolni.
Végül már nem bírta tovább. Felkelt, s körülnézett. Hideg volt, összevonta magán a köpönyegét. A hold hűvösen-fehéren fénylett, már majdhogynem lent a völgyben, s a bokrok fekete árnyékot vetettek. Körös-körül alvó alakok. A két őrt nem lehetett látni, tán fönt voltak a dombon, vagy a cserjésben rejtőztek el. Ki tudja, miért maga sem értette, odalopózott Gandalf mellé. Lenézett rá. A mágus láthatólag aludt, de a szeme csak félig volt csukva, mintha csillogott volna hosszú szempillái alatt. Pippin riadtan lépett hátra. De Gandalf meg se moccant, ő hát megint közelebb húzódott hozzá, félig akarata ellenére. Megállt a mágus fejénél. Gandalf jól beburkolózott a takarójába, és magára terítette a köpenyét is, közvetlen mellette, az oldala és behajlított jobb karja közt egy kis dudor volt, fekete szövetbe bugyolált kerek valami, keze mintha az imént csúszott volna le róla a földre.
Pippin lélegzet-visszafojtva ólálkodott közelebb-közelebb. Majd lopva kinyújtotta a kezét, s óvatosan fölemelte a valamit, nem is volt olyan nehéz, mint várta: Lehet ám, hogy csak a batyuba kötött holmija – gondolta valahogy megkönnyebbülten, de nem rakta vissza a batyut. Állt egy pillanatig, szorongatta. Aztán eszébe jutott valami. Lábujjhegyen odébb ment, egy nagy követ keresett, s visszajött vele.
Sietve szétbontotta a batyut, betekerte a követ, letérdelt, s odatette a mágus keze ügyébe. S akkor végre egy pillantást vetett a kicsomagolt tárgyra. Az volt az: a sima kristálygömb, most fekete és élettelen, csupaszon nyugodott a térdénél. Pippin fölemelte, sietve a saját köpönyegébe bugyolálta, s már-már megfordult, hogy visszatérjen a fekvőhelyére. De Gandalf megmoccant, s valamit motyogott álmában: úgy hallotta, idegen nyelven. Keze rátalált a bebugyolált kőre, sóhajtott egyet, s nyugodtan tovább aludt.
– Te hülye, te őrült! – motyogott magában Pippin. – Iszonyú bajba kevered magad. Tedd vissza gyorsan! – De érezte, hogy reszket a térde, s nem merte a mágust annyira megközelíteni, hogy a batyut elérte volna. – Ezt most már vissza nem tehetem úgy, hogy föl ne ébredne – gondolta –, amíg meg nem nyugszom egy kicsit. Addig meg szépen meg is nézhetem. Ha nem is itt! – Odébb osont, s a fekvőhelyétől nem messze, egy zugban leült egy zöld halmocskára. A völgy szegélye fölül bekandikált rá a hold.
Pippin a térde közé szorította a gömböt. Úgy hajolt fölébe, mint a mohó gyerek a tányér fölé. Félrehúzta a köpenyét, és belebámult. Úgy érezte, nyomott és mozdulatlan körülötte a levegő. A gömb kezdetben sötét volt és koromfekete, csak a holdfény csillogott a színén. Aztán a magvában megmozdult valami, fölizzott, s úgy magához kötötte a tekintetét, hogy most már képtelen volt félrenézni. Hamarosan a gömb egész belseje tűzben égett, s forgott is, vagy a fény kavargott benne. Aztán a fény hirtelen kialudt. Ő lélegzet után kapott, s kínlódva megpróbált fölegyenesedni, de úgy maradt, meggörnyedve, s két kézzel markolta a gömböt. Mind közelebb-közelebb hajolt hozzá, egészen megmerevedett, ajka hangtalanul mozgott egy darabig. Majd egy elfojtott kiáltással hanyatt esett, s nem mozdult többé.
A kiáltás átható volt. Az őrök leugrottak a partról. Fölbolydult az egész tábor.
– Szóval, te voltál a tolvaj! – mondta Gandalf. Köpenyét sietve ráborította a gömbre. – Épp te, Pippin. Hát ez szomorú. – Odatérdelt Pippin mellé. A hobbit a hátán feküdt, mereven, s nyitott, de mit sem látó szemmel meredt az égre. – Az ördöngös jószág! Vajon Pippin mennyi bajt okozott önmagának és mindannyiunknak? – A mágus arca megnyúlt és beesett.
Megfogta a hobbit kezét, és az arca fölé hajolt, azt hallgatta, lélegzik-e? Majd a homlokára tette a kezét. A hobbit megremegett. Szeme bezárult. Aztán fölordított és fölült, értetlenül bámult az őt körülvevő, s a holdfényben halottsápadt arcokra.
– Ez nem neked való, Szarumán! – kiáltotta éles és élettelen hangon, s elhúzódott Gandalftól. – Rögtön érte küldök. Érted? Csak ennyit mondj! – Nagy kínnal megpróbált föltápászkodni és elszaladni, de Gandalf vasmarka gyengéden, de határozottan ott fogta.
– Tuk Peregrin! – mondta. – Gyere vissza!
A hobbit elernyedt, és visszazuhant. A mágus kezéhez kapott. – Gandalf! – kiáltotta. – Gandalf! Bocsáss meg!
– Bocsássak meg? Először azt mondd el, hogy mit műveltél!
– Elemeltem a golyóbisodat, és belenéztem – dadogta Pippin. – S amit láttam benne, attól megrémültem. Szerettem volna elszaladni, de nem tudtam. Aztán odajött ő, és kérdéseket tett föl, és rám nézett, és másra már nem emlékszem.
– Ez nem elég – mondta Gandalf szigorúan. – Mit láttál és mit mondtál neki?
Pippin behunyta a szemét, és megborzongott, de nem szólt semmit. Mind némán bámultak rá, csak Trufa nem, ő félrefordult. De Gandalf arca nem enyhült meg: – Beszélj! – mondta.
Pippin halkan, habozva kezdett hozzá, s szavai csak lassan váltak hangosabbá és határozottabbá. – A fekete égboltot láttam, s egy magas bástyafalat – mondta. – És csöppnyi csillagokat. Az egész mintha nagyon messze és nagyon rég lett volna, de a kép éles volt és kivehető. Aztán a csillagok hol kigyúltak, hol elaludtak – valami szárnyas micsodák röpködtek, s azok tartották fenn őket. Azt hiszem, igen nagyok lehettek, de ott a gömbben olyanok voltak, mint a torony körül repkedő denevérek. Azt hiszem, kilenc volt belőlük. Az egyik elindult, egyenest felém, s mind nagyobbnak-nagyobbnak láttam. Az iszonyú volt... nem, nem! Ez kimondhatatlan!
Menekülni próbáltam, mert azt hittem, kirepül onnét, de mikor már mindent eltakart, akkor jött ő. Szavak nélkül szólt hozzám. Csak rám nézett, s én értettem.
„Szóval, újra jelentkezel? Miért nem tettél jelentést ilyen sokáig?”
Én nem feleltem. Ő azt mondta: „Te ki vagy?” – Még most se feleltem, de szörnyű fájdalmat éreztem, és annyira szorongatott, hogy azt mondtam: „Egy hobbit.”
És akkor egyszerre mintha észrevett volna, és rám nevetett. Ez rémes volt. Mintha kést vágtak volna belém. Küszködtem, de ő azt mondta: „Várj egy picit. Hamarosan viszontlátjuk egymást. És mondd meg Szarumánnak, hogy ez a finom falat nem neki való. Rögtön érte küldök. Érted? Csak ennyit mondj!”
Aztán rám nézett, kárörvendő szemmel. Azt hittem, szétszakadok. Nem, nem! Képtelen vagyok többet mondani. Semmi másra nem emlékszem.
– Nézz rám – mondta Gandalf.
Pippin a szemébe nézett. A mágus szeme egy percig fogva tartotta a tekintetét. Arca mindjobban megenyhült, s a végén már a mosoly árnyéka is föltűnt rajta. Kezét gyöngéden rátette Pippin fejére.
– Jól van – mondta. – Ne mondj többet. Szemedben nincs hazugság, pedig attól féltem. De nem beszélt veled soká. Bolond vagy, de megmaradtál derék bolondnak, Tuk Peregrin. Ha okosabb vagy, ily szorult helyzetben talán rosszabbul vizsgázol. De ezt jól jegyezd meg! Csak a jó szerencse mentett meg, mint mondani szokták, téged is meg a barátaidat is. Erre másodszor már nem számíthatsz. Ha faggatott volna, akkor és ott, szinte biztos, hogy elmondtál volna mindent, amit tudsz, mindannyiunk vesztére. De ő túlságosan mohó volt. Nem volt elég, hogy hírt kapjon, te kellettél neki, mégpedig hamar, hogy lassan bánjon el veled a Fekete Toronyban. Ne reszkess! Ha a Mágusok dolgába ártod magad, készülj fel ilyesmire. De most gyere. Megbocsátok. Vigasztalódj! Nem végződött olyan rosszul, mint ahogy végződhetett volna.
Szelíden fölnyalábolta Pippint, és lerakta a fekvőhelyére. Trufa utánuk ment, és leült Pippin mellé. – Feküdj csak, s pihenj, ha tudsz, Pippin! – mondta Gandalf. – Bízzál bennem. S ha úgy érzed, hogy megint ragad a tenyered, szólj csak! Az ilyesmi gyógyítható. Csak követ ne tégy még egyszer a kezem ügyébe, drága hobbitom!
Ezzel Gandalf visszatért a többiekhez, akik még mindig gondterhelten állták körül az orthanc-gömböt. – Éjszaka akkor ér utol a veszély, amikor a legkevésbé várnád – mondta. – Hajszálon múlt, hogy megúsztuk!
– Hogy van Pippin? – kérdezte Aragorn.
– Azt hiszem, most már nem lesz semmi baj – felelt Gandalf. – Nem tartott soká, s a hobbitok bámulatos gyorsan összeszedik magukat. A dolog emléke vagy iszonyata hamarosan elhalványul. Lehet, hogy túlságosan is hamar. Átvennéd tőlem, Aragorn, az orthanc-gömböt, és vigyáznál rá te? Veszélyes kötelezettség!
– Veszélyes, az igaz, de nem mindenkire – mondta Aragorn. – Egy valaki joggal tart rá igényt. Mert az biztos, hogy Elendil kincstárából származik. Ez az orthanci palantír, amit Gondor királyai helyeztek el ott. Közeledik az én időm. Átveszem tőled.
Gandalf ránézett Aragornra, és a többiek meglepetésére fölvette a bebugyolált követ, s mélyen meghajolva átnyújtotta neki.
– Fogadd el, uram! – mondta. – Mindannak zálogául, amit még vissza kell kapnod. De ha adhatok egy tanácsot a te érdekedben, ne használd még – egyelőre! Légy óvatos!
– Mikor voltam én óvatlan vagy meggondolatlan, én, aki annyi évig vártam és készültem erre? – mondta Aragorn.
– Még soha. De ne botolj el az utad végén – felelt Gandalf. – Vagy legalábbis tartsd e jószágot titokban. Te, és ti többiek mind, akik itt álltok! Legkevésbé Pippinnek, a hobbitnak szabad tudnia, hogy kihez került. Még újra erőt vehet rajta a gonoszság rohama. Mert sajnos kézbe vette, megnézte, s aminek soha nem lett volna szabad megtörténnie, belenézett. Már Vasudvardban nem lett volna szabad hozzáérnie, nekem kellett volna gyorsabbnak lennem. De az én eszem Szarumánon járt, s nem is sejtettem, miféle kristály az, csak amikor már késő volt. Csak most bizonyosodtam meg róla teljesen.
– Igen, ehhez nem fér kétség – mondta Aragorn. – Most legalább tudjuk, milyen kapcsolat volt Vasudvard és Mordor között, s hogy az hogy működött. Ez sok mindent megmagyaráz.
– Ellenségeinknek különös erőik s különös gyöngéik vannak! – mondta Théoden. – De mint mondják: A rosszakarat olykor a rosszat is meghiúsítja.
– – Megesik – mondta Gandalf. – De most kiváltképp szerencsénk volt. Még az is lehet, hogy a hobbit súlyos baklövéstől mentett meg. Már arra gondoltam, magam próbálom ki a követ, hadd lássam, mire használták. S ha megteszem, lelepleztem volna magam őelőtte. Nem készültem fel még az ilyesfajta próbára. De még ha lett volna is annyi erőm, hogy visszatartsam magam, akkor is végzetes lett volna, ha meglát. Most, hogy még nem jött el az az idő, amikor a titoktartás már mit sem ér.
– Azt hiszem, most az következik – mondta Aragorn.
– Még nem – mondta Gandalf. – Még eltart egy darabig a kétely ideje, s ezt ki kell használnunk. Az ellenség azt hitte, ez nyilvánvaló, hogy a gömb ott van Orthancban és miért ne hitte volna? S így azt is, hogy a hobbitot ott tartják fogva, és Szarumán azzal gyötri, hogy rákényszeríti, nézzen bele a kristálygolyóba. Az a fekete elme most a hobbit hangjával, arcával foglalkozik, s telve van várakozással: tán eltart egy darabig, hogy ráébred a tévedésére. Ki kell használnunk ezt az időt: Mi úgy viselkedünk, mint aki ráér. Pedig mennünk kell. Vasudvard tája nem olyan hely, hogy ott soká időzhetnénk. Én nyomban előrelovagolok Tuk Peregrinnel. Az jobb lesz neki, mintha itt hever a sötétben, amíg a többiek alusznak körülötte.
– Én tíz lovast tartok itt és Éomert – mondta a király. – Ők majd velem lovagolnak, kora reggel. A többiek elmehetnek Aragornnal, amint indulni akarnak.
– Ahogy parancsolod – mondta Gandalf – Csak siess, amennyire bírsz, a hegyek és a Helm-szurdok fészkébe!

E pillanatban árnyék hullott rájuk. A hold fénye egyszerre mintha kihunyt volna. A lovasok közül többen is felkiáltottak, lekuporodtak, fejük fölé emelték a karjukat, mintha csapást akarnának elhárítani: vak félelem és halálos hideg hullott rájuk. A földre kushadva tekintettek föl az égre. Hatalmas szárnyas alak húzott el a hold előtt, mint a felhő. Kört írt le, majd észak felé folytatta az útját, sebesebben, mint bármi szél a Középföldén. Közeledtén elsápadtak a csillagok. Már el is tűnt.
Fölálltak, kőmereven. Gandalf fölnézett, s ökölbe szorult a keze.
– Nazgûl! – kiáltotta. – Mordor küldönce. Jön a vihar. A Nazgûl átrepült a folyón! Lóra! Lóra! Ne várjátok a hajnalt! A gyors ne várja meg a lassút! Lóra!
Már indult is futva, futtában szólította Keselyüstököt. Aragorn a nyomában. Pippinhez érve Gandalf fölkapta a hobbitot. – Most te jössz velem! – mondta. – Keselyüstök most megmutatja, hogy tud futni. – S már rohant is a maga fekvőhelyéhez. Keselyüstök már ott állt, s várt rá. Vállára vetette a batyuját, amiben a holmiját tartotta, s fölpattant a ló hátára. Aragorn fölemelte Pippint, s úgy, ahogy volt, takaróba, köpenybe burkolva, odatette Gandalf karjába.
– Ég veled! Siess utánam! – kiáltotta Gandalf. – Gyerünk, Keselyüstök!
A hatalmas ló fölkapta a fejét. Hosszú farka csapott egyet a holdvilágban. Majd megugrott, elrugaszkodott a földről, s megindult, mint a hegyekből lezúduló északi szél.

– Gyönyörű, nyugodalmas éjszaka – mondta Trufa Aragornnak. – Egyesek csuda szerencsések. – Nem akart aludni, Gandalffal szeretett volna lovagolni, és íme! Ahelyett, hogy maga is kővé vált volna, figyelmeztetésül.
– Ha te vetted volna a kezedbe először azt az orthanc-gömböt, és nem ő, akkor most mi lenne? – kérdezte Aragorn. – Lehet, hogy nem álltad volna így a sarat. Ki tudná megmondani? De félek, te vagy a szerencsésebb, hogy velem jöhetsz. Mégpedig rögtön. Menj, és készülj, és hozz magaddal mindent, amit Pippin itt hagyott. Siess!

A pusztán már valósággal szállt Keselyüstök, sem sürgetni, sem irányítani nem kellett. Egy órába sem telt, és már elérték a Vas folyó gázlóját, és átkeltek rajta. Mögöttük ott szürkéllett a Lovasok Halma és körülötte a sok hideg lándzsa.
Pippin kezdett rendbe jönni. Melege volt, de az éles szél az arcán fölfrissítette. S Gandalffal lovagolt. A gömb iszonyata, a holdat elfödő ocsmány emlék már elhalványult, mint futó álmot hagyta maga mögött a hegyek közelében. Mély lélegzetet vett.
– Nem tudtam, hogy te szőrén ülöd meg a lovat, Gandalf – mondta. – Hogy sem nyerget, sem kantárt nem használsz!
– Csak Keselyüstököt ülöm meg tünde módra – mondta Gandalf. – Keselyüstök nem tűri a kantárt. Keselyüstökön nem lovagol valaki: vagy a hátára engedi őt, vagy sem. Ha engedi, az elég. Az már az ő dolga, hogy megmaradj rajta, s meg is maradsz, ha szándékosan föl nem pattansz a levegőbe.
– Most milyen gyorsan fut? – kérdezte Pippin. – Sebes, mint a szél, de sima a futása. S hogy a lépte milyen könnyű!
– Most olyan gyorsan, mint vágtában a leggyorsabb ló – mondta Gandalf. – De az ő számára ez nem sebesség. Itt emelkedik egy kicsit a talaj, és egyenetlenebb is, mint a folyó túloldalán. De lám, hogy közelednek a Fehérhegyek a csillagok alatt! Azok a fekete lándzsák ott a Trihyrne csúcsai. Hamarosan az útelágazásnál leszünk, aztán a Szurdok-katlanban, ahol alig két napja megvívtuk a csatát.
Pippin hallgatott egy darabig. Hallgatta, hogy Gandalf halkan dúdolgat magában, valami ének foszlányait mondogatja sokféle nyelven, miközben a mérföldek sorra kopnak alattuk. A mágus végül olyan énekbe kezdett, amelynek a szövegét a hobbit is megértette, néhány sorát tisztán ki tudta venni a zúgó szélben.

Szép szál hajók s királyok,
Ó, háromszor három!
Elsüllyedt földről hogy jöttek
Zúgó tengeráron?
Csillag hét és kő is hét,
S egy fehér fa, látom.

– Mit énekelsz, Gandalf? – kérdezte Pippin.
– Csak végigfutottam az emlékezetemben a Hagyomány néhány során – mondta a mágus. – A hobbitok, gondolom, már elfelejtették, még azok is, akik valaha tudták.
– Nem, nem mind – felelte Pippin. – És nekünk is sok énekünk van, ami talán érdekelne téged. Ezt azonban sosem hallottam. Miről szól... mi az a hét csillag és a hét kő?
– Az Óidők királyainak palantírjai – mondta Gandalf.
– Hát azok meg micsodák?
– A palantír szó jelentése: ami messzire néz. Az orthanc-gömb is ezek egyike.
– Ezt hát nem... ezt nem... – habozott Pippin -...az Ellenség készítette?
– Nem – mondta Gandalf: – És még csak nem is Szarumán. Ez meghaladja az ő művészetét, még Szauronét is. A palantírok a Nyugathonon túlról, Eldaföldről kerültek ide. A noldák készítették. Lehet, hogy maga Feanor kovácsolta őket, még jóval azelőtt, hogy az időt elkezdték volna esztendőkkel mérni. De nincs, amit Szauron ne tudna rosszra használni. Most jaj Szarumánnak! Azt hiszem, ebbe bukik bele. Mindig veszélyes, ha a magáénál mélyebb tudás művét birtokolja valaki. De hát ő tehet róla. A bolond! Hogy titokban tartsa, a maga hasznára! Soha egy szót nem szólt róla, senkinek a Tanácsban. Egyikük sem gondolt utána, vajon mi is történhetett a palantírok-kal, Gondor romlása során. Az emberek szinte tökéletesen elfelejtették, hogy ilyesmi valaha is létezett. Gondorban is csak kevesek által ismert titokként élt az emlékük, Arnorban a Versbe szedett Hagyomány őrizte a dúnadánok ajkán.
– És mire használták ezeket a régiek? – kérdezte Pippin örömmel és meglepve, hogy ennyi kérdésre kap választ, de nem tudván, meddig.
– Hogy messzire ellássanak vele, és gondolatban érintkezni tudjanak – mondta Gandalf. – Így sikerült hosszú ideig megvédeniük és összetartaniuk Gondor birodalmát. Ilyen kő állt Minas Anorban, Minas Ithilben és Orthancban, Vasudvard gyűrűjén belül. Urukat és parancsolójukat, a fő palantírt a Csillag-kupola alatt őrizték Osgiliathban, amíg csak romba nem dőlt: A többieket távoli északi földeken. Pontosan nem is tudjuk, hol, mert arról nem szól az ének. De Elrond házában azt mondják, Annúminasban és Amon Súlban volt egy-egy, Elendil Köve pedig a Toronyhegyen állt, amely a Kún-öbölbeli Mithlond felé néz, ahol a szürke hajók horgonyoznak.
Gondorban valamennyi palantír valamennyivel kapcsolatba léphetett, de Osgiliathból egyszerre láthatták mindet. Minthogy Orthanc szirtje ellenállt az idő viharának, úgy látszik, ott megmaradt a torony palantír-ja is. De így egyedül nem volt jó másra, mint hogy távoli tárgyak és régmúlt események kicsinyke képét közvetítse. Nem kétséges, hogy ez is nagy hasznára volt Szarumánnak, de úgy látszik, ő nem elégedett meg ennyivel. Mind távolabb és távolabbra tekintett, míg végül a tekintete ráakadt Barad-dûrra. Ott rajtakapták!
Ki tudja, hol hevernek ma az arnori és a gondori kövek, összetörve, eltemetve, mélyen a föld, a víz alatt? De legalábbis egyre sikerült Szauronnak is szert tennie, s azt a maga céljaira alkalmaznia. Azt hiszem, az ithil-kő lehetett az, mert Szauron időtlen időkkel ezelőtt megkaparintotta, s gonosz hellyé formálta Minas Ithilt: a mai Minas Morgult.
Most már könnyen elképzelhető, milyen hamar csapdába esett Szarumán kutató szeme, s hogy nem is szabadult többé. S hogy hogyan vették rá onnét messziről erre-arra, vagy kényszerítették, ha rávenni nem lehetett. Horgász a horgon, héja a sas karmaiban, pók az acélhálóban! Ki tudja, mióta volt kénytelen újra meg újra odaállni a kő elé, hogy ellenőrizzék, s hogy parancsoljanak neki. Ki tudja, mikor fordult az orthanc-kő már annyira Barad-dûr felé, hogy ha nem gyémántkemény akarat állt elébe, a tekintetet és a szándékot nyomban arra fordítsa? S hogy az hogyan vonzotta emezt magához? Én talán nem érzem e vonzást? A szívem most is arra vágyik, hogy így tegyem próbára az akaratomat, hogy meglássam, képes vagyok-e elfordulni tőle, arra, amerre én akarom – hogy elnézzek a vizek s az idő tengerén túlra, a gyönyörű Tírionba, munkában lássam Feanor felfoghatatlan kezét és elméjét, abban az időben, amikor még a Fehér Fa és az Arany Fa is virágzott? – Felsóhajtott, és elhallgatott.
– Bár tudtam volna ezt korábban – mondta Pippin. – Fogalmam sem volt, hogy mit csinálok.
– De volt – mondta Gandalf. – Nagyon is jól tudtad, hogy rosszat és bolondságot teszel, s ezt meg is mondtad magadnak. Csak éppen hogy nem figyeltél oda. S én azért nem mondtam el neked mindezt korábban, mert én is csak most értettem meg, mióta együtt lovagolunk, s a történteken gondolkozom. De ha szóltam volna, az se változtatott volna a vágyadon, vagy könnyítette volna meg, hogy ellenállj neki. Épp ellenkezőleg! Nem, a megégetett kéz a legjobb tanítómester. Ezután már megfogadod a tanácsot, hogy ne játssz a tűzzel.
– Én meg – mondta Pippin. – Ha most mind a hét kő itt lenne, akkor is behunynám a szememet, és zsebre vágnám a kezemet.
– Helyes – mondta Gandalf. – Remélem is.
– Csak azt szeretném tudni... – kezdte Pippin.
– Kegyelem! – kiáltott fel Gandalf. – Ha válaszokkal lehetne kikúrálni kíváncsiságodat, életem végéig felelgethetnék neked. Mit akarsz még tudni?
– Valamennyi csillag és valamennyi élőlény nevét, a Középfölde és a Mennyen-túl és a Tengerek Háborgásának történetét – nevetett Pippin. – Hát persze. Talán kevesebbet? De ma éjjel nem vagyok türelmetlen. Ma mindössze arról a fekete árnyékról szeretnék tudni valamit. Hallottam, hogy azt mondtad: „Mordor küldönce.” Mi volt az? S mi dolga lehetett Vasudvardban?
– Szárnyra kapott Fekete Lovas volt, egy nazgûl – mondta Gandalf. – Elvihetett volna a Fekete Toronyba. – De nem értem jött, ugye? – Csuklott el Pippin hangja. – Úgy értem, nem tudta, hogy én...
– Persze hogy nem – felelt Gandalf. – Barad-dûr Orthanctól légvonalban öt vagy hatszáz mérföld, s még egy nazgûlnak is több időbe telik, amíg megteszi ezt a távolságot. De Szarumán valószínűleg belenézett a kristályba az orkok támadása óta, s nem kétlem, hogy több titkos gondolatát fejtette meg Szauron, mint Szarumán szerette volna. S most azért küldte a nazgûlt, hogy nézzen utána, mit művel Szarumán. Azután, ami az éjjel történt, gondolom újabb is jön, mégpedig hamar. Így Szarumán számára eljön a döntő pillanat. Foglya nincs, akit elküldhetne. Gömbje sincs, amivel lásson, s így felelni sem tud, ha megidézik. Szauron nem hihet mást, mint hogy Szarumán visszatartja a foglyot, és nem hajlandó használni a gömböt. Az mit sem segít rajta, ha a követnek megmondja az igazat. Mert lehet, hogy Vasudvard romokban hever, de ő Orthanc tornyában még biztonságban van. Így hát, akarja, nem akarja, lázadónak látszik. Nekünk mégis nemet mondott, mintha csak az egészet nem akarná tudomásul venni! Hogy ebben a kutyaszorítóban mihez kezd, arról fogalmam sincs. Amíg még Orthancban van, azt hiszem, ellent tud állni a Kilenc Lovasnak. Talán meg is próbálkozik vele. Az is lehet, hogy megpróbálja csapdába ejteni a nazgûlt, vagy legalábbis megölni a jószágot, amit a levegőben meglovagol. Ez esetben jó lesz, ha Rohan vigyáz a lovaira.
De hogy mindebből mi derül ki, számunkra jó-e vagy rossz, azt nem tudom. Lehet, hogy az Ellenség megzavarodik, vagy kárára lesz a Szarumán iránt érzett dühe. De az is lehet, hogy tudomásukra jut: ott voltam Orthanc lépcsőin, kíséretemben hobbitokkal. Vagy hogy él, s mellém állt Elendil egyik utóda. Ha Kígyónyelvűt nem tévesztette meg a rohani fegyverzet, emlékezni fog Aragornra, s Aragorn királyi címére. Ettől félek leginkább. Így hát menekülünk – nem a veszélyből, hanem a nagyobb veszélybe. Keselyüstök minden lépése közelebb visz a Homály Országához, Tuk Peregrin.
Pippin nem felelt, de úgy magához szorította a köpönyegét, mintha hirtelen hideg érte volna. Futott alattuk a szürke föld.
– Nézd csak! – mondta Gandalf. – Már nyiladoznak előttünk a nyugathalmi völgyek. Itt visszatérünk a keletre vivő országútra. Az a sötét árnyék ott a Szurdok-katlan szája. Arra van Aglarond és arra a Csillogó Barlangok. Ne kérdezz felőlük. Kérdezd Gimlit, ha találkoztok, s most először, hosszabb választ kapsz, mint amilyet kívánsz. A barlangokat magukat nem fogod látni, ezen az úton nem. Hamarosan messze túl leszünk rajtuk.
– Azt hittem, meg akarsz állni a Helm-szurdoknál! – mondta Pippin. – Akkor hová mégy?
– Minas Tirithbe, mielőtt még körülveszi a háború tengere. – Ó! S az milyen messze van?
– Sok-sok mérföldnyire – felelt Gandalf. – Háromszor olyan messze, mint Théoden király lakóhelye, s innét vagy száz mérföldnyire keletre, amerre Mordor küldöncei repülnek. Keselyüstöknek hosszabb utat kell befutnia, mint nekik. Vajon melyikük bizonyul gyorsabbnak?
Most hajnalig lovagolunk, addig még van néhány óránk. Mert azután már Keselyüstöknek is pihennie kell, a hegyek valamelyik zugában, remélem, Edorasban. Aludj, ha tudsz! Lehet, hogy a hajnal első sugarát Éorl házának arany tetején pillantod meg. S az azt követő második hajnalon a Mindolluin hegyének bíborvörös árnyékát és Denethor hófehér tornyát.
Gyerünk, Keselyüstök! Fuss, nagyszívű, fuss, ahogy még sohasem! Most értünk arra a földre, ahol csikósorodat töltötted, s ahol minden követ ismersz. Fuss! A gyorsaságodban van minden reményünk!
Keselyüstök felvetette a fejét, s harsányan felnyerített, mintha csatába szólító kürtöt hallott volna. Majd megugrott. Patája szikrát vert, fölötte az éjszaka úszott.
Ahogy Pippin lassan álomba merült, különös érzés kerítette hatalmába: hogy ő meg Gandalf kővé váltan ül egy vágtató ló szobrán, közben a föld mint a süvöltő szélvihar gördül alatta visszafelé.

NEGYEDIK KÖNYV

1. fejezet
Szméagol megszelídítése

– Nos, uram, nyakig vagyunk a bajban, ez nem vitás – mondta Csavardi Samu. Csüggedten állt Frodó mellett, előregörnyedt a válla, s a homályba meresztette a szemét.
Ez már a harmadik este volt, azóta, hogy a társaságtól megszöktek, már amennyire meg tudták állapítani, mióta az Emyn Muil kopár hegyoldalai és sziklái közt kínkeservvel próbáltak utat lelni, újra meg újra visszafordulva, mert előre vivő ösvényt nem találtak, s újra meg újra rádöbbenve, hogy ugyanoda jutottak vissza, ahonnét órákkal azelőtt elindultak, szinte már a gyötrelmes út óráit se számlálták. De mindent összevetve mégiscsak előbbre jutottak kelet felé, s tőlük telhetőleg olyan útvonalat igyekeztek követni, amely nem távolodik el nagyon e különös torz kővilág külső szegélyétől. De ismételten rá kellett döbbenniük, hogy épp e külső, a lapály fölött komoran a messzeségbe bámuló hegyoldalak a legmeredekebbek, legmagasabbak, legnehezebben járhatók, kőszakadásos szegélyükön túl ólomszürke, dögletes lélegzetű ingoványok húzódnak, ahol semmi se mozdul, s még madár sem látható.
A hobbitok most egy magas, csupasz és sivár sziklafal szegélyénél álltak, amelynek lába ködbe burkolózott, mögöttük a felhőkkel koronázott, töredezett hegyvidék. Éles keleti szél fújt, előttük, a formátlan táj fölött, már sűrűsödött az este, a csenevész zöld komor barnává sötétült. Jobb kéz felől a távolban az Anduin csillant fel néha-néha a felhők közül előnyilazó nap fényében. De ők nem láttak túl a folyón, nem látták Gondort, az emberek földjét, a barátaikat. Akár keletre, akár délre néztek, fekete csík húzódott a közeledő este határvonalán, távoli, mozdulatlan füsthegységként. A föld és az ég szegélyén olykor-olykor csöpp vörös fény villant.
– Szépen vagyunk! – szólalt meg Samu. – Nincs a világon hely, amit kevésbé szerettünk volna közelről látni, s most lám, pontosan oda próbálunk eljutni. És pontosan oda nem tudunk, sehogy. Láthatólag rossz úton indultunk el. Lemenni nem tudunk, s ha történetesen tudnánk is, erről a zöld vidékről kiderül, hogy dögletes mocsár, majd meglátod. Pfuj! Érzed a szagát? – Beleszippantott a szélbe.
– Érzem – mondta Frodó, de nem mozdult, s a szeme továbbra is a fekete csíkon s a fel-felvillanó fényeken csüngött. – Mordor! – suttogta halkan. – Ha már muszáj elmennem oda, bár jutnék oda hamar, s lenne vége az egésznek! – Megborzongott. A szél, bár jeges volt, hideg rothadásszagot hordott. – Nos – mondta, s elfordította végre tekintetét –, ha bajban vagyunk, ha nem, itt nem álldogálhatunk egész éjszaka. Muszáj valami védettebb helyet keresnünk, s újra csak le kell táboroznunk, a holnapi nap talán elénk hoz majd valami ösvényt.
– Vagy a rákövetkező, vagy az utána következő, vagy az azután következő – morgott Samu. – Vagy egyik sem. Rossz felé fordultunk.
– Kétlem – mondta Frodó. – Nekem alighanem az a végzetem, hogy eljussak oda, a Homályba, így hát biztos, hogy találunk utat. De hogy a jó vagy a rossz vezet rá? Ki tudja. A gyorsaság minden reményünk. A késedelem az Ellenség kezére játszik – s lám, itt vagyok én: egyre késem. Vajon nem a Fekete Torony akarata kormányoz? Eddig minden választásom helytelen volt. Már jóval előbb ott kellett volna hagynom a társaságot, le kellett volna jönnöm Északról, a Folyó keleti partjára, Emyn Muilba, s át a Csata-sík nehezén Mordor hágóihoz. S most képtelenek vagyunk meglelni a visszavezető utat, a keleti parton meg orkok ólálkodnak. Minden nappal kincset érő időt veszítünk. Fáradt vagyok, Samu. És nem tudom, mi a teendőm. Van még mit ennünk?
– Csak az a lembas, vagy hogy hívják, Frodó uram. Abból van elég. A semminél sokkal jobb. Sőt, amikor először megkóstoltam, azt hittem, kívánni se fogok soha mást. Most mégis kívánok: egy falat közönséges kenyeret, s nem ártana mellé egy jó korsó – rendben van: fél korsó – tisztességes sör se. Csak cipelem a legutóbbi táborhelyünk óta a kiskondért, s ugyan mi hasznunk belőle? Nincs mivel tüzet rakni, kezdjük azzal, s nincs mit főzni, még fű sem!

Visszafordultak, s leereszkedtek egy köves völgyecskébe. A nyugatra tartó nap felhőkbe veszett, rohamosan közeledett az este. Aludtak, ahogy a hidegtől épp tudtak, forgolódtak, fészkelődtek a viharvert, durva szikla zugában, ami legfeljebb a keleti széltől védte őket.
– Megint láttad, Frodó uram? – kérdezte Samu, mikor a hideg, szürke reggel mereven és átfázva fölültek és elmajszoltak egy-egy ostya lembas-t.
– Nem – mondta Frodó. – Nem hallottam semmit és nem láttam semmit, már a második éjszaka.
– Én sem – mondta Samu. – Brr! Attól a két szemtől végigfut a hátamon a hideg. Talán sikerült leráznunk azt a nyomorultat. Gollam! Csak kerülj a kezem közé, majd adok én neked gollam-ot!
– Remélem, nem kerül rá sor – mondta Frodó. – Nem értem, hogy volt képes követni minket: de lehet, hogy a nyomunkat vesztette. Ezen a száraz és sivár földön nemigen hagyunk lábnyomokat, s szagot sem, amit kiszimatolhat.
– Bár igazad lenne – mondta Samu. – S megszabadulnánk tőle egyszer s mindenkorra.
– Magam is szeretném – mondta Frodó –, de nem ez a fő gondom. Bár a hegyektől szabadulnánk! Gyűlölöm őket. Mintha féloldalt meztelen lennék, úgy érzem magamat, mintha köztem és a Homály közt nem volna semmi, csak ez a halott lapály. És a lapály fölött a Szem. Gyerünk innét. Akárhogy is, de le kell jutnunk.
De a nap csak telt, s mire a délután estébe fordult, még mindig a hegygerincen botorkáltak, semmi útját-módját nem lelték a szabadulásnak.
A kopár vidék csöndjében néha azt hitték, halk hangot hallanak a hátuk mögött, lehulló kő koppanását, a kövön caplató képzelt lépteket. De ha megálltak és mozdulatlanul hallgatóztak, a nesz megszűnt, csak a szél süvített a hegygerinc fölött – de még ez is éles fogak közül halkan előszisszenő lélegzetvételre emlékeztetett.
Az Emyn Muil külső vonulata estére érve egyre jobban elkanyarodott észak felé. Szélén most szaggatott, szétszórt és viharvert sziklákkal teli lapos sáv húzódott, ezt itt-ott mély árokszerű vízmosások szegték, s ezek meredeken szakadtak a mély kőszurdokokba. Frodó és Samu, hogy e mind gyakoribb és mind mélyebb vízmosásokon át tudjon kelni, egyre jobban bal felé szorult, egyre távolabb a vonulat szélétől, s bár ezt észre sem vették, mérföldeken át, lassan, de biztosan, egyre lejjebb is: a hegy taraja a lapály szintjéhez közelített.
Végül kénytelenek voltak megállni. A hegygerinc itt élesen észak felé kanyarodott, s egy mély vízmosás hasította ketté. Túlpartja függőlegesen szökött fel, több embernyi magasságra, nagy szürke sziklafal nézett szembe velük, simán, mintha késsel vágták volna ki. Itt nem mehettek tovább, azt kellett eldönteniük, hogy nyugatnak vagy keletnek forduljanak. De ha nyugatra indulnak, újabb kínszenvedés és késedelem vár rájuk, mert visszajutnak a hegyvidék szívébe, keleten meg a hegyvonulat külső szegélyére érnek.
– Nincs más hátra, Samu – mondta Frodó –, mint hogy lemásszunk a vízmosásba. Lent majd meglátjuk, hogy merre vezet.
– Csúful meredek, mondhatom – szögezte le Samu. A vízmosás hosszabb és mélyebb volt, mint hitték. Ahogy tovább mentek a fenekén, találtak néhány görcsös, csonka fát, napok óta először, nagyobb részük eltorzult nyír volt, s itt-ott fenyő. Némelyikük már nem is élt, kiszáradt, csontig rágták a keleti szelek. Valamikor, a szelídebb időkben, valószínűleg sűrű erdő nőtt a vízmosásban, de most, úgy ötven évvel utóbb, a fákat már utolérte a vég, bár egynéhány csonka-bonka vén fa még kétségbeesetten kapaszkodott a partoldalba. A vízmosás feneke, amely a szikla törésvonalát követte, hullott kővel volt vastagon teli, és a szája meredeken szakadt a mélybe. Mikor odaértek, Frodó kihajolt, és óvatosan lenézett.
– Nézd! – mondta. – Vagy sokat jöttünk lefelé, vagy a hegy lett sokkal alacsonyabb. És itt úgy látszik, könnyebb leereszkedni.
Samu odatérdelt mellé, s vonakodva lepillantott a mélybe. Majd föl, a hegyoldalra, a vízmosás fölszökő falára. – Könnyebb! – morogta. – Nos, lejutni mindig könnyebb, mint föl. Aki röpülni nem tud, ugorhat is.
– Hát azért ez elég nagy ugrás – mondta Frodó. – Lehet vagy... – elhallgatott, s egy pillantással fölmérte a magasságot. – ...lehet vagy húsz-huszonöt ölnyi. Több nincs.
– Bőven elég! – mondta Samu. – Huh! Még lenézni is utálok ilyen magasról. Hát még lemászni.
– Mindegy – mondta Frodó. – Azt hiszem, itt le tudnánk ereszkedni, és azt hiszem, muszáj is megpróbálnunk. Nézd, a szikla itt egészen más, mint pár mérfölddel feljebb. Itt lépcsős és repedezett.
A fal valóban nem volt függőleges, csak meredek. Mint egy hatalmas rámpa vagy rakpart, aminek az alapja megrendült, s így az úttest megvetemedett, szétszakadozott, csupa hasadék és lejtős perem, amely helyenként lépcsősorrá szélesedett.
– S ha megpróbálunk lejutni, jobb, ha nem várunk vele. Ma korán sötétedik. Úgy nézem, vihar készül. Keleten a füstös homályba burkolt hegyeket már elnyelte a sűrűsödő sötétség. A felélénkült szél mennydörgés távoli moraját hozta. Frodó beleszimatolt a levegőbe, s gondterhelten tekintett föl az égre. Derékszíját a köpenyén kívülre tette és jól meghúzta, hátára dobta könnyű batyuját, aztán kilépett a meredély szélére. – No, én akkor megpróbálom – mondta.
– Szép – jegyezte meg mogorván Samu. – Csakhogy én megyek előre.
– Te? – kérdezte Frodó. – Mitől változott meg az elhatározásod, ami a mászást illeti?
– Nem változott meg. Csakhogy a józan ész azt mondja: az menjen elöl, aki valószínűbb, hogy leesik. Eszem ágában sincs a nyakadba esni, hogy téged is lesodorjalak – semmi értelme, hogy egy csapásra ketten hagyjuk itt a fogunkat.
Mielőtt még Frodó megállíthatta volna, leült, átlendítette a lábát a meredély szélén, hasra fordult, s a lába vakon keresgélt valami helyet, ahol megvetheti. Kétséges, hogy ennél bátrabb vagy ostobább tettre hideg fejjel valaha is rászánta volna magát.
– Megállj! Samu, te szamár! – mondta Frodó. – Ha így vágsz neki, hogy meg se nézed, hová lépsz, biztos, hogy kitöröd a nyakad. Gyere vissza! – Benyúlt Samu hóna alá, s kiültette újra a meredély peremére. – Most várj egy picit és légy türelemmel – mondta. Hasra feküdt, kinyújtotta kezét, kihajolt a semmibe, és lenézett, de rohamosan sötétedett, bár a nap még nem nyugodott le. – Azt hiszem, meg tudjuk oldani – mondta kisvártatva. – Én legalább meg, és te is, ha használod az eszedet és óvatosan közlekedsz.
– Nem tudom, miért vagy ebben olyan biztos, Frodó uram – mondta Samu. – Hisz amilyen sötét van, még csak le sem látsz a fenekéig. Mi van, ha olyan helyre érsz, ahol sem a lábadat megvetni nem tudod, sem megkapaszkodnod nincs miben?
– Akkor, gondolom, visszamászom – mondta Frodó.
– Könnyű azt mondani – vetette ellene Samu. – Várjunk inkább reggelig, amíg világosabb lesz.
– Ne! Ha csak lehet, ne – jelentette ki váratlan hévvel Frodó. – Fáj minden óra, minden perc, amit elvesztegetünk. Majd én megpróbálom. Ne mozdulj, amíg nem szólítalak, vagy vissza nem jövök.
Megragadta a meredély köves szélét, vigyázva leereszkedett, amíg csak karja majdhogynem teljes hosszában ki nem nyúlt, s egy kiszögellésen megvetette a lábát. Egy lépés megvan! – mondta. – Ez a kiszögellés jobbra tőlem párkánnyá szélesedik. Ott úgy is meg tudok állni, hogy nem kapaszkodom. Ott majd... – Hirtelen elhallgatott.

A sötétség egyre gyorsabban, immár vágtatva közeledett kelet felől, s elnyelte az egész eget. Fejük fölött, mintha a mennybolt szakadt volna ketté, szárazon megreccsent az ég. Sistergő villám csapott a hegyek közé. Ezt vad szélroham követte, s vele, a bömböléssel elkeverve, magas hangú, fülsértő üvöltés. Ilyen üvöltést a hobbitok csak messze innét, Mocsolyaszegen hallottak, mikor Hobbitfalváról menekültek, s már ott, a Megye erdeiben, beléjük fagyott a vér. Itt kinn, a kősivatagban, még iszonyúbb volt, beléjük döfte a rettenet és a kétségbeesés kését, elállt tőlük a szívük verése és a lélegzetük. Samu hasra vetette magát. Frodó önkéntelenül elengedte, amibe kapaszkodott, s fülére szorította mindkét kezét. Megtántorodott, elvesztette a lába alól a talajt, s egy jajkiáltással, csúszva, elindult lefelé.
Samu meghallotta, erőt vett magán, és odakúszott a meredély szegélyéhez. – Frodó uram! Frodó uram! – kiáltotta. – Uram!
Semmi válasz. Egész testében reszketett, de összeszedte minden erejét, és újból nekiállt kiabálni: – Uram! – A szél megpróbálta a torkára forrasztani a szót, de nem sikerült, a kiáltását visszhangozva verték vissza a vízmosás falai és a hegyek. Megütötte a fülét a halk válasz:
– Semmi baj, semmi baj, itt vagyok. Csak épp hogy látni nem látok – kiáltotta elhaló hangon Frodó. Tulajdonképpen nem volt messze. Csak megcsúszott, és már zuhant is, s egy-két ölnyivel alább, egy szélesebb párkányon a talpára zökkent. A sziklafal itt szerencsére nem volt függőleges, így nem bukott le, a szél nekinyomta a hegyoldalnak. Arccal a hideg kövön, vadul kalapáló szívvel megpróbálta összeszedni minden erejét. De vagy a sötétség zárult össze körülötte, vagy a szeme világát veszítette el, mert elfeketedett körülötte a világ. Töprengett, hogy megvakult-e? Mély lélegzetet vett.
– Gyere vissza! Gyere vissza! – hallotta Samu hangját fentről, a sötétből.
– Nem tudok – kiáltotta vissza. – Nem látok. Így nem tudok sehol megkapaszkodni. Moccanni se bírok.
– Akkor mit csináljak, Frodó uram? Mit segíthetek? – ordította Samu, és veszedelmesen kihajolt. Miért nem lát az ura? Sötét lett, az igaz, de annyira azért nem. Ő látta Frodót ott lent, látta a sziklához simuló szürke és magányos kis alakot. De ahhoz messze volt, hogy lenyújthatta volna neki a kezét.
Megint megreccsent az ég, s leszakadt az eső, mintha dézsából öntenék. Ömlött vakítóan, jéggel keverve, keserves hidegen, csak úgy verte a sziklát.
– Én is lemegyek! – kiáltotta Samu, bár maga sem tudta, hogy mit segíthetne.
– Ne! Maradj ott! – kiáltott vissza Frodó. – Mindjárt jobban leszek. Máris jobban vagyok. Várj! Kötél nélkül semmit se tudsz kezdeni!
– Kötél nélkül? – kurjantott föl Samu, s izgalmában, megkönnyebbülésében magában hadarta: – Hogy kötnének fel a kötél végére, amilyen fafejű vagy, Samu. Megérdemelnéd. Mulya vagy, Samu, ezt az öreged is mindig mondta, ez volt a szavajárása. Hogy kötél nélkül!
– Ne fecsegj! – kiáltott fel Frodó, mert annyira már magához tért, hogy mulatni is, bosszankodni is tudott. – Sose bánd az öreget! Csak nem azt akarod mondani, hogy a zsebedben kötelet rejtegetsz? Mert ha igen, vedd elő gyorsan!
– Igenis, Frodó uram, a batyumból. Csak cipelem száz meg száz mérföldnyire, aztán kimegy a fejemből!
– Akkor gyerünk, és ereszd le!
Samu sietve kioldotta a batyuját, és beletúrt. Meg is találta a gondosan összetekert ezüstszürke kötelet, Lórien népének keze munkáját. Az egyik végét ledobta a gazdájának. Frodó szeme elől mintha egyszerre eltisztult volna a homály. Vagy a szeme világát nyerte vissza? Látta a himbálózva közeledő szürke kötelet, s úgy tűnt neki, halovány ezüstben dereng. Most, hogy kiderült, van a homályban egy pont, amire rászegezheti a szemét, mindjárt nem szédült annyira. Előrehajolt, elkapta, derekára tekerte, jó erősen megkötötte, aztán két kézzel megragadta a kötél szárát.
Samu hátralépett, egy-két lépésnyire a meredély peremétől megvetette a lábát egy farönkben. Frodó félig kúszva, félig mászva felkapaszkodott, s végigvetette magát a földön.
A távolban még morajlott, dörgött az ég, s változatlanul zuhogott az eső. A két hobbit odébb kúszott, vissza a vízmosásba, de ott se találtak menedéket: patakokban rohant lefelé a víz, aztán árrá duzzadt, meg-megtört, tajtékot vetett a köveken, s kicsapott még a szirtre is, akár egy óriási háztető lefolyócsatornája.
– Ott fulladtam volna meg, ha előbb le nem sodor a víz – mondta Frodó. – Szerencse, hogy van köteled.
– S még nagyobb szerencse, ha korábban eszembe jut – mondta Samu. – Talán emlékszel rá, uram, mikor a tündéktől eljöttünk, minden csónakba beraktak egy tekercs kötelet. Én gondoltam egyet, s egy tekercset a batyumba is beleraktam. Mintha évekkel ezelőtt történt volna. – Ha úgy adódik, még jó hasznát veheted – mondta valamelyikük, talán Haldír. És milyen igaza volt!
– Kár, hogy nem hoztam el én is egyet – mondta Frodó –, de hát olyan sietve és olyan fejvesztve hagytam ott a társaságot. Csak akkor vesszük hasznát, ha leér. A tied milyen hosszú?
Samu óvatosan kibontotta, s a karjához mérte. – Öt, tíz, tizenöt, húsz, harminc könyök, körülbelül annyi – mondta.
– Ki gondolt volna rá! – kiáltotta Frodó.
– Hogy ki? Hát a tündék – mondta Samu. – Csudálatos népség az. Egy kicsit vékonynak látszik, de erős, és a fogása lágy, mint a tej. Össze lehet tekerni egészen kicsikére, s könnyű, mint a pille. Mondom, csudálatos nép az!
– Harminc könyök – töprengett el Frodó. – Talán elég lesz. Ha estig elül a vihar, még ma kipróbálom.
– Az eső már majdnem elállt – mondta Samu –, de ebben a homályban, Frodó uram, csak ne kezdjél semmi veszélyes dologba. S ha te kiheverted is azt a vonyítást, én nem. Mintha egy Fekete Lovas lett volna, csak épp hogy most fönn, a vihar szárnyán – ha ugyan röpülni is tudnak. Én azt hiszem, az lesz a legjobb, ha az éjszaka meghúzzuk magunkat valami sziklahasadékban.
– Én meg nem vagyok hajlandó egy perccel sem többet eltölteni itt, a szirt szegélyén, a Fekete Ország lapályára kitekintő szem előtt, mint amennyit muszáj – mondta Frodó.
Ezzel fölállt, visszament a vízmosás szájába. Körülnézett. Keleten már tisztult. A rongyos és esővel terhes viharfelhők fölszakadoztak, a fekete szárnyú vihar már elvonult az Emyn Muil fölül, ahol Szauron sötét gondolatai elidőztek egy ideig. Most épp az Anduin völgyét verte jéggel és villámokkal, s Minas Tirithre terítette háborúval fenyegető árnyát. Majd alászállt a hegyek közé, roppant felhőtornyai lassan átgördültek Gondor és Rohan határvidéke fölött, míg végül a pusztai lovasok már nem láthattak mást, csak a láthatáron nyugatra tartó fekete tornyokat. De itt, a kősivatag és a bűzlő ingovány fölött megint tiszta és mélykék volt az ég, kibukkant néhány halovány csillag, mint megannyi pici lyuk a holdsarló fölé boruló fekete sátron.
– De jó érzés, hogy megint látok! – sóhajtott fel Frodó. – Tudod, egy pillanatra már azt hittem, hogy elvesztettem a szemem világát. A villámfénytől vagy valami annál is rosszabbtól. Nem láttam semmit, az égvilágon semmit, amíg csak le nem ereszkedett a szemem elé az a szürke kötél: Az mintha csillogott volna.
– Sötétben valahogy ezüstnek látszik – mondta Samu. – Ezt még sose vettem észre, bár az is igaz, hogy elő se vettem azóta, hogy a batyumba beleraktam. De ha már mindenáron mászni akarsz, Frodó uram, hogy szándékszol hasznát venni? Lehet vagy harminc könyök, azaz nem több, mint amennyire a szirt magasságát taksáltad.
Frodó töprengett egy darabig. – Kösd hozzá ahhoz a rönkhöz, Samu! – mondta. – Aztán teljesüljön a kívánságod, és menj te előre. Leeresztelek, s neked semmi más dolgod, mint hogy a kezed-lábad használd és tartsd távol magad a sziklafaltól. Bár nem ártana, ha itt-ott meg tudnál állni valamelyik párkányon, és így pihenhetnék egy kicsit. Ha lenn vagy, utánad mászom. Már teljesen összeszedtem magam.
– Helyes! – felelte gondterhelten Samu. – Ha meg kell lennie, hát legyen! – Fogta a kötelet, s hozzákötözte a meredély széléhez legközelebb álló farönkhöz, majd a másik végét a derekára hurkolta. Aztán habozva megfordult, és mély lélegzetet vett, hogy másodszor is legyen mersze lelépni a szirt szegélyéről.

De a dolog félig sem volt olyan nehéz, mint várta. A kötél láthatólag biztonságot adott neki, bár még így is megesett, hogy behunyta a szemét, ha lenézett a lába elé. Volt ott egy rémes hely, ahol semmi párkányt nem talált, a fal függőleges volt, sőt egy helyen befelé hajlott, itt elengedte magát, és az ezüst kötélen lengett. De Frodó lassan és egyenletesen engedte lefelé, s végül ez az út is véget ért. Legjobban attól félt, hogy elfogy a kötél, mikor ő még fönn van a magasban, de amikor a lába földet ért, s ő fölkiáltott: – Lenn vagyok! –, még jókora kötéldarab volt Frodó kezében. Frodó tisztán hallotta lentről a hangját, de látni nem látta őt, szürke tünde-köpönyege beleolvadt a félhomályba.
Frodónak hosszabb ideig tartott utánamennie. Derekára erősítette a kötelet, majd olyan rövidre vette, hogy ha lezuhanna, még épp a levegőben tartsa, s úgy kötötte hozzá a farönkhöz, de még így sem akaródzott megkockáztatnia a lezuhanást, mert nem bízott annyira a vékony kötélben, mint Samu. De bárhogy is, útközben akadt két olyan pont, ahol kénytelen volt teljesen a kötélre bízni magát, ahol a szikla olyan sima volt, hogy még erős hobbit-ujjai se találtak kapaszkodót, s közel-távol nem került egyetlen párkány sem. De végül ő is leért.
– Nohát! – kiáltotta. – Megcsináltuk! Megmenekültünk az Emyn Muilról! Csak azt tudnám, most merre tovább? Lehet, hogy hamarosan sóhajtozni fogunk, bár lenne megint kemény kő a lábunk alatt.
De Samu nem felelt: fölfelé bámult, a sziklára. – Mulyák! – mondta. – Tökfejek! Most mi lesz a gyönyörű kötelemmel? Hozzákötöttük fönt egy fához, mi meg itt vagyunk lent. Jobb lépcsőt nem is hagyhattunk volna annak az ólálkodó Gollamnak. Talán akasszunk ki táblát is, hogy erre jártunk! Éreztem én, hogy az egész túl könnyen megy.
– Ha meg tudod mondani, hogyan vehettük volna hasznát a kötélnek úgy, hogy le is hozzuk, nyugodtan hívj mulyának vagy akármi másnak, aminek az öreged szokott – mondta Frodó: – Mássz fel, oldozd ki, aztán ugorj le, ha úgy tetszik.
Samu megvakarta a fejét. – Nem, nem tudom. Már megbocsáss – mondta. – Csak épp nem akaródzik itt hagynom, ez tény. – Megfogta a kötél végét, és szelíden meghúzta. – Fáj a szívem, ha olyasmitől kell megválnom, ami a tündék országából származik. Lehet, hogy maga Galadriel verte – dünnyögött maga elé, s szomorúan csóválta a fejét. Azután fölnézett, s még egyszer, búcsúzóul, megrántotta a kötelet.
A kötél, mindkettőjük határtalan meglepetésére, kioldódott. Samu hanyatt esett, a hosszú kötél meg könnyedén és nesztelenül tekeredett fölébe. Frodó kacagott. – Jól megkötötted, mondhatom! – mondta. – Még szerencse, hogy eddig kitartott! Még elgondolni is rossz, hogy a csomódra bíztam az életemet!
Samu nem nevetett. – Lehet, hogy te nagyon értesz a hegymászáshoz, Frodó uram – felelte sértődötten –, de én meg a kötelekhez és csomókhoz értek valami keveset. Ez nálunk, mondhatnám, családi vonás. Nos, nagyapámnak, s a nagybátyámnak, az öregem legidősebb bátyjának, kötélverő műhelye volt Zsinegesen hosszú éveken át. Hozzákötök én úgy egy kötelet akármi farönkhöz, mint a Megyében vagy a világon akárki más.
– Akkor elszakadt – mondta Frodó –, talán elvásott a szikla élén.
– Kötve hiszem! – vágta rá Samu, és még sértődöttebb volt, mint az előbb, majd megvizsgálta a kötél végét. – Ez ugyan el nem vásott. Egy szála sem.
– Akkor mégiscsak a csomóval volt baj – mondta Frodó.
Samu megcsóválta a fejét, de nem szólt többet. Elgondolkodva futtatta végig az ujját a kötélen: – Higgyél amit akarsz, Frodó uram – mondta végül –, de énszerintem a kötél magától jött le, amikor hívtam. – Föltekerte, és szerető gonddal rakta a batyujába.
– Hát lejött, az biztos – állapította meg Frodó. – És ez a fő. Most gondoljuk meg jól, hogy mit csinálunk. Ránk esteledett. Hogy milyen szépek a csillagok, és milyen szép a hold!
– Fölvidul tőlük az ember szíve, mi? – nézett föl Samu az égre. – Valahogy olyan tündeformák. És a hold is hízik. Már vagy két éjjel nem láttuk a felhőktől. Pedig már ugyancsak fénylik.
– Igen – válaszolta Frodó –, de még csak napok múlva telik meg teljesen. És nem hiszem, hogy a félhold fényénél nekivághatnánk az ingoványnak.

Sötét éjszaka kezdték meg az útjuk következő szakaszát. Egy idő múltán Samu megfordult, és hátranézett. A vízmosás szája fekete csorba volt a homályos szirtfal szegélyén. – Örülök, hogy eszünkbe jutott a kötél – mondta. – Most legalább föladtunk egy kis rejtvényt annak a plattyogó léptűnek. Most kipróbálhatja a csúf lapos talpát azokon a párkányokon.
A szirt lábánál esőtől síkos, hatalmas kövek sivatagában keresgélték a lefelé vezető utat. A lejtő változatlanul meredek volt. Még nem jutottak messzire, mikor nagy, széles sziklahasadékhoz értek, mely váratlanul, feketén ásított a lábuk előtt. Nem volt széles, csak annyira, hogy így, a homályban ne tudják átugrani. Úgy vélték, vízcsobogást hallanak a mélyén. A hasadék tőlük balra elkanyarodott nyugatnak, vissza a hegyek közé, így hát, legalábbis éjjel, arra nem mehettek tovább.
– Azt hiszem, vissza kéne fordulnunk délnek, a hegy lába mentén – javasolta Samu. – Ott esetleg találnánk valami üreget vagy éppenséggel barlangot is.
– Valószínű – mondta Frodó. – De fáradt vagyok, s nem hiszem, hogy az éjjel még sokáig bírnám ezt a botorkálást a kövek között – bármennyire fájlalom is a késedelmet. Bár lenne előttünk jól járható ösvény: gyalogolnék, amíg a lábam el nem vásik.
Úgy találták, hogy itt, az Emyn Muil szakadozott lábánál, semmivel sem könnyebb az útjuk. És Samu sem lelt semmiféle zugra vagy mélyedésre, mert köves lejtők várták őket a szirt tövében, ahogy tovább mentek, egyre magasabbak és egyre meredekebbek. Végül kimerülten nyúltak el a földön, egy hatalmas kő szélvédett oldalán, a meredély lábánál. Egy darabig csak gubbasztottak, szomorúan, együtt a zord kövek közt, a hideg éjszakában, aztán, bár mindent elkövettek, hogy visszatartsák, mégiscsak szemükre kúszott az álom. A tiszta fényű hold most magasan járt. Gyér fehér fénye megvilágította a kövek oldalát, fényben áztatta a szirt komor-hideg falát, s itt-ott fekete árnyakkal csíkozott hideg szürkére festette az egész tágas és fenyegető feketeséget.
– Ez így nem megy. – Frodó végül is fölállt, összehúzta magán a köpönyegét. – Aludj egy kicsit, Samu, s húzd magadra az én takarómat is. Én majd járkálok, miközben őrködöm. – Egyszerre megmerevedett, és Samu karjához kapott. – Mi az ott? – suttogta. – Nézd, ott a szirten!
Samu odanézett, s halkan füttyentett. – Sss! – mondta. – Az az. Az a Gollam! A mindenit! És én még azt hittem, hogy zavarba hozzuk a mi kis sziklamászásunkkal! Mint egy ocsmány pók a falon!

A meredély függőleges és a hold sápadt fényében simának látszó felületén vékonyka kezét-lábát szétvetve, pici fekete alak mozgott. Lehet, hogy puha és tapadós végtagjai olyan repedéseket, kapaszkodókat is megtaláltak, amilyeneket a hobbitok észre sem vettek, nem hogy hasznukra tudták volna fordítani, de szemre mégis olyan volt, mintha tapadókorongok segítségével mászna lefelé, nagy, araszoló rovar módján. S ráadásul fejjel lefelé, mintha a szaglása vezetné. Olykor-olykor, lassan, fölemelte a fejét, hosszú, lebernyeges nyakán hátrafordította, s ilyenkor a hobbitok látták a két kis sápadtan derengő fénypontot, a két szemét, amint pislogva fölnéz a holdra, majd gyorsan megint behunyja.
– Gondolod, hogy észrevett minket? – kérdezte Samu.
– Nem tudom – mondta halkan Frodó –, de azt hiszem, hogy nem. Még baráti szem is nehezen fedezi föl a tünde-köpenyeket, a félhomályban még én se látlak meg néhány lépésnyi távolságból. És úgy hallom, nem kedveli sem a napfényt, sem a holdvilágot.
– Akkor miért éppen felénk tart?
– Halkan, Samu! – mondta Frodó. – Lehet, hogy kiszimatolt: S a füle, azt hiszem, jó, mint a tündéké. Most mintha hallott volna valamit: valószínűleg a mi hangunkat. Odafönt rengeteget ordítoztunk, s még egy perce is nagy hanggal voltunk.
– Nos, okádnom kell tőle – mondta Samu. – Már nagyon unom, hogy utánunk caplat, s lesz hozzá egy-két udvarias szavam. De azt hiszem, most nem lép meg előlünk. – Arcába húzta a csuklyáját, s vigyázva elindult a szirt irányába.
– Óvatosan! – súgta oda a háta mögül Frodó. – Ne riaszd meg! Sokkal veszedelmesebb, mint amilyennek látszik.
A kúszó fekete alak az út háromnegyed részét már megtette lefelé, s talán ha ötvenlábnyira, vagy még annyira sem volt már a szirt aljától. A hobbitok kővé dermedve lesték egy jókora szikla árnyékából. Úgy látszik, nehéz szakaszhoz ért, vagy megzavarta valami. Hallották, hogy szimatol, majd hangosan felszisszen, mintha szitkozódnék. Fölemelte a fejét, s úgy hallották, kiköp. Aztán tovább kúszott. Most már jól kivehették recsegős, sziszegő hangját.
– Sssz! Óvatoszan, drágaszágom! Lasszan járj, tovább érsz. Nem szabad a nyakunkat kockáztatnunk, ugye nem, drágaszágom? De nem ám, drágaszágom... gollam! – Megint fölszegte a fejét, fölpislogott a holdra, majd sietve behunyta a szemét. – Eszt utáljuk legjobban – suttogta. – Eszt a cúf, cúf reszketeg fényt... sssz... ez meglesz minket, drágaszágom... ez bántja a szemünket.
Mind lejjebb-lejjebb ért, s sziszegése is élesebb és érthetőbb lett. – Vajon hol van, vajon hol van az én drágaszágom? Az a mienké, ész kell nekünk. A tolvajok, a tolvajok, a mockosz kisz tolvajok. Vajon hová tűntek az én drágaszágommal? Az átkozottak! Gyűlöljük őket.
– Ez úgy hangzik, mintha tudná, hol vagyunk, nem? – súgta Samu. – És mi lehet az az ő drágasága? Csak nem a...
– Psszt! – felelt Frodó. – Már közel van, elég közel, hogy a suttogást is hallja.
Gollam valóban megtorpant, s nagy feje ide-oda himbálódzott ráncos nyakán, mintha hallgatóznék. Fakó szeme félig kinyílt. Samu fékezte magát, noha már viszketett a tenyere. Szeme megtelt dühvel és undorral, s a nyomorult jószágra szegeződött, amint az sziszegve, suttogva megindult lefelé.
Már alig volt két ember magasságnyira a fejük fölött. Onnét már ugrania kellett, mert a szikla egy kissé bemélyült, s még Gollamnak sem volt miben megkapaszkodnia. Láthatólag megpróbált megfordulni, hogy a lába legyen lefelé, mikor váratlanul, élesen visítva lezuhant. Kezét-lábát maga köré kapta, mint a pók, ha a szál, amin lefelé ereszkedik, elszakad.
Samu már ugrott ki a rejtekhelyéről, s két nagy ugrással ott termett a szirt lábánál. A hegyiben volt, mielőtt még Gollam fel tudott volna állni. De rögtön rájött, hogy Gollam erősebb, mint várta, még így is, hogy váratlanul ütött rajta, alighogy lezuhant. Mielőtt még jól megfoghatta volna, hosszú karok és lábak tekeredtek köréje, szorították le a karját, puha, de szörnyű erős ujjak szorongatták, mint az egyre feszesebb kötél, s tapogatóztak ragacsosan a torka után. Vállába éles fogak martak. Mást nem tehetett, mint hogy kemény fejével oldalról a jószág arcába öklelt. Gollam felszisszent, de nem eresztette el.
Samunak igencsak rosszul állt volna a szénája, ha egyedül van. De előugrott Frodó, s kivonta Fullánkot a hüvelyéből. Bal kezével belemarkolt Gollam lelógó gyér hajába, hátrahúzta a fejét. Gollam hosszú nyaka megfeszült, muszáj volt kinyitnia gonosz kis szemét s fölnéznie az égre.
– Elengeded, Gollam – szólt rá Frodó. – Ez itt a Fullánk. Ezzel már találkoztál. Elengeded, vagy érezni is fogod. Elvágom a nyakad.
Gollam összecsuklott, mint a vizes madzag. Samu fölállt, s a vállát tapogatta. Szeme izzott haragjában, de nem állhatott bosszút, nyomorúságos ellenfele ott fetrengett nyöszörögve a köveken.
– Ne bántszatok minket! Ne hagyd, drágaszágom, hogy bántszanak minket! Ugye, hogy nem bántanak minket ezek a jó kisz hobbitok? Nem akartunk mi szemmi rosszat, de úgy vetették ránk magukat, mint a mackák a kiszegérre, úgy ám, drágaszágom. Ész mi olyan magányoszak vagyunk, gollam. Jók leszünk hozzájuk, nagyon jók, ha ők isz jók hozzánk, ugye, bizzony, bizzony!
– No, most mit csináljak ezzel? – kérdezte Samu. – Én azt mondom, kötözzük meg, hogy ne tudjon többé utánunk osonni.
– De akkor mi meghalunk, meghalunk – nyöszörgött Gollam. – Kegyetlen kisz hobbitkák. Megkötözni minket ész itt hagyni, ezen a hideg helyen ész vidéken, gollam, gollam. – Gurgulázó zokogás tört ki a torkán.
– Nem – mondta Frodó. – Ha megöljük, most rögtön meg kell ölni. De ezt nem tehetjük meg, ilyen körülmények között. Szerencsétlen jószág! Nem tett nekünk rosszat!
– Persze hogy nem – dörgölgette a vállát Samu. – Csak akart, és akar is, az biztos. Álmunkban akar megfojtani, az a terve.
– Gondolom – hagyta rá Frodó. – De más a szándék és más a tett. – Egy darabig gondterhelten hallgatott. Gollam mozdulatlanul hevert, s már nem nyöszörgött. Samu ott állt fölötte, és forrt benne a méreg.
Frodó úgy érezte, mintha jól érthető, de távoli hangokat hallana, valahonnét a múltból:
Milyen kár, hogy Bilbó nem döfte le azt a gonosz jószágot, amikor alkalma volt rá.
Kár? A szánalom kötötte meg a kezét, a Szánalom és a Könyörület: hogy ne öljön szükségtelenül.
Én Gollam iránt semmi szánalmat nem érzek. Megérdemli a halált.
Megérdemli a halált! Meg hát! Aki él, az mind megérdemli. Még azok is meghalnak, akik azt érdemelnék, hogy éljenek. Tudsz életet adni nekik? Csak ne akarj mindenáron halált osztogatni, az igazság nevében, mert félted az életed. Még a bölcs sem tudja, mi milyen célt szolgál.
– Jól van – mondta, s leeresztette a kardját. – De akkor is félek. Ám, amint látod, ujjal sem érek hozzá ehhez a jószághoz. Mert most, hogy itt van előttem, megesett rajta a szívem.
Samu a gazdájára bámult, az láthatólag olyasvalakivel beszélgetett, aki nincs jelen. Gollam fölemelte a fejét. – Úgy van, nyomorultak vagyunk, drágaszágom – nyöszörgött. – Nyomorú-szágoszan nyomorultak! A hobbitok nem ölnek meg minket, a jó kisz hobbitok.
– Nem, nem ölünk meg – mondta Frodó. – De nem is engedünk szabadon. Te gonosz vagy és vásott, Gollam. Most velünk jössz, ennyi az egész, s mi rajtad tartjuk a szemünket. De ha tudsz, segítségünkre kell lenned. Jó tett helyébe jót várj.
– Bizzony, bizzony – ült fel Gollam. – Jó kisz hobbitok. Mi velük tartunk. Bisztonszágosz öszvényt kereszünk nekik a szötétben, bizony ám. Cak aszt tudnám, hova mennek ezen a kemény földön, cak aszt tudnám, tudnánk, hová, bizzony ám – fölnézett rájuk, s fakó, pisla szemében halványan megvillant a mohó ravaszság.
Samu mogorván bámulta, s a fogát szívta, de mintha észlelte volna, hogy gazdája kedve furamód megváltozott, s hogy itt már vitának nincs helye. Mégis meglepte Frodó válasza.
Frodó egyenest Gollam szemébe nézett. Az nem állta a tekintetét, tekergett, megpróbált félrenézni. – Tudod te azt jól, vagy legalábbis sejted, Szméagol – mondta halkan és szigorúan. – Természetesen Mordorba megyünk. És azt hiszem, te jól ismered az oda vezető utat.
– Sssz – fogta be a fülét Gollam, mintha ez az őszinteség, ezek a nyíltan kimondott nevek fájnának neki. – Szejtettük, szejtettük! – suttogta. – Ész mi nem akartuk, hogy odamennyenek, ugye? Nem, drágaszágom, nem akartuk, hogy a jó kisz hobbitkák odamennyenek. Hamu, hamu ész por, ész szomjúszág, ott az van, ész odúk, odúk, ész odúk, ész orkok, ezer meg ezer ork. A jó kisz hobbitkáknak nem szabad odamenni... sssz... ilyen helyekre.
– Szóval te jártál ott? – erősködött Frodó. – És megint vágysz oda vissza, mi?
– Igen. Igen. Nem! – visított Gollam. – Egyszer, véletlenül, úgy, drágaszágom? Igen, véletlenül! De nem akarunk visszamenni, nem, nem! – Egyszerre megváltozott a hangja és a beszéde, zokogás bugyogott elő a torkából, s most már nem hozzájuk szólt: – Hagyjál békén, gollam! Bántasz! Jaj, szegény kezem, gollam! Én nem akarok, mi nem akarunk visszamenni! Úgysze találom meg. Fáradt vagyok! Nem találom, nem találjuk meg, gollam, gollam, nem. Ők mindig éberek. Törpök, emberek, tündék, azok a ragyogó szemű, szörnyű tündék. Nem találom meg. – Fölállt, csonttalan kezét ökölbe szorította, s öklét rázva fordult kelet felé. – Nem fogjuk! – kiáltotta. – Neked nem keresszük meg! – Majd megint összecsuklott. – Gollam, gollam! – nyöszörgött arcra borulva. – Ne nézz ránk! Mennyél! Mennyél alunni!
– Nem megy el, s nem megy aludni a te parancsodra, Szméagol – mondta Frodó. – De ha igazán szabadulni akarsz tőle, akkor segítened kell. S ez, sajnos, annyit jelent, hogy megmutatod nekünk a hozzá vezető utat. De nem kell végig elkísérned, csak az országa kapujáig.
Gollam felült, megint ránézett félig leeresztett szemhéja alól. – Ott van – nyekeregte. – Mindig ott van. Az orkok végig elkíszérnek. A Folyótól keletre nem nehéz orkot találni. Ne Szméagolt kérd rá. Szegény, szegény, Szméagol, ő már régeszrég elment. Elvették tőle a drágaszágát, ő moszt ninc meg.
– Lehet, hogy őt is megtaláljuk, ha velünk tart – mondta Frodó.
– Nem! Szoha! Elvesztette az ő drágaszágát! – mondta Gollam.
– Állj fel! – szólt rá Frodó.
Gollam fölállt, s nekihátrált a sziklafalnak.
– Nos! – mondta Frodó. – Éjjel vagy nappal találod meg könnyebben az utat? Fáradtak vagyunk, de ha azt mondod, éjszaka, akkor ma éjjel indulunk.
– A nagy fényesszég bántja a szememet, az bántja – nyöszörgött Gollam. – A Fehér Arc alatt ne! még ne! Rögtön bemegy a hegyek mögé, bizony. Előbb még pihenjetek egy picit, jó kisz hobbitok.
– Akkor ülj le – mondta Frodó –, és meg ne moccanj. A hobbitok letelepedtek melléje, egyik jobbról, a másik balról, nekivetették a hátukat a szirtfalnak, s a lábukat pihentették. Nem kellett semmit megbeszélniük, szavak nélkül is tudták, hogy egy pillanatra sem hunyhatják le a szemüket. A hold lassan alászállt, a hegyek árnyéka mindent homályba borított körülöttük. Fenn az égen megsűrűsödtek és fényesen ragyogtak a csillagok. Senki sem moccant. Gollam felhúzta a lábát, s úgy üldögélt, álla a térdén, tenyere és a talpa laposan a földön, szeme behunyva, de látszott, hogy csupa feszültség, mintha gondolkodnék vagy fülelne.
Frodó ránézett Samura. Szemük összetalálkozott, megértették egymást. Kinyújtóztak, hátradőltek, hátrahajtották a fejüket, s behunyták a szemüket, legalábbis látszólag. Hamarosan hallani lehetett halk és egyenletes lélegzetvételüket. Gollam keze egy csöppet megrándult. Feje alig észrevehetően balra fordult, aztán jobbra, először az egyik, majd a másik keze nyílt meg résnyire. A hobbitok meg se moccantak.
Gollam egyszerre, meglepő eréllyel és sebességgel, egy ugrással, mint a szöcske vagy a béka, beleszökkent a sötétségbe. De Frodó és Samu pontosan erre várt. Gollam két lépést sem tehetett, Samu máris a nyakában volt, Frodó meg hátulról kapta el a lábát.
– Megint hasznát vehetjük a kötelednek, Samu – szólalt meg Frodó.
Samu hozta a kötelet. – S ugyan hová indultál ezen a hideg és kemény földön, Gollam uram? – morogta. – Tudni szeretnénk, bizony ám, tudni. Meg akartad keresni valamelyik ork cimborádat, mi? Komisz, áruló jószág. A nyakadba kéne vetni a kötelet és jól meghúzni.
Gollam mozdulatlanul feküdt, és nem is próbálkozott újabb fogással. Samunak nem felelt, csak egy kurta, gonosz pillantást vetett rá.
– Csak annyira, hogy vigyázni tudjunk rá – mondta Frodó. – Azt akarjuk, hogy gyalogoljon, nincs hát értelme, hogy a lábát kössük meg... vagy a kezét, mert úgy látszik, azt majdnem annyit használja. Kösd rá a kötelet az egyik csuklójára, és jól fogd meg a végét.
Ott állt Gollam fölött, amíg Samu megkötötte a csomót. Az eredmény mindkettőjüket meglepte. Gollam sikoltozni kezdett, vékony, fültépő hangon, még hallgatni is iszonyú volt. Vonaglott, szájához emelte a csuklóját, s a kötelet harapdálta. S közben egyre jajgatott.
Frodó végül elhitte, hogy valóban fájdalmai vannak, de a csomótól nem lehettek. Megvizsgálta, s megállapította, hogy nem túl szoros, csak amennyire szükséges. Samu szelídebb volt, mint a szavai. – Mi bajod? – kérdezte. – Ha egyszer meg akarsz szökni, muszáj megkötöznünk, de bántani nem akarunk.
– Fáj, fáj – nyöszörgött Gollam. – Jéghideg, belénk mar! Tündék verték, az átkozottak! Komisz, kegyetlen hobbitok! Ezért próbáltunk megszökni, persze hogy ezért! Drágaszágom. Mert szejtettük, hogy kegyetlenek. Tündékhez járnak látogatóba, fényesz szemű, vad tündékhez. Vegyétek le, fáj!
– Nem. Nem vesszük le – mondta Frodó –, amíg... elhallgatott egy pillanatra, és gondolkodott – amíg nincs valami bizonyítéka, hogy meg is fogod tenni, amit én rád bíznék.
– Megeszküszünk, hogy megbocátjuk, megcináljuk, amit ő akar, bizzony-bizzony – sziszegte Gollam, még mindig tekeregve, s a csuklóját rángatva. – Fáj!
– Megesküszöl? – kérdezte Frodó.
– Szméagol – mondta Gollam váratlanul, tisztán, szeme tágra nyílt, különös fényben égett, s rámeredt Frodóra. – Szméagol megeszküszik a Drágaszágra.
Frodó kihúzta magát, s most Samu lepődött meg a szavain és a szigorú hangján. – A Drágaságra? Hogy mered? – ripakodott rá Szméagolra. – Gondolkozz!

Egy Gyűrű mind fölött, Egy Gyűrű Kegyetlen
Egy a sötétbe zár, bilincs az Egyetlen.

Hajlandó lennél neki fogadalmat tenni, Szméagol? Az majd gondoskodik róla, hogy meg is tartsd. De még nálad is álnokabb. Kiforgatja a szavaidat, vigyázz!
Gollam lekushadt. – A Drágaszágra! A Drágaszágra! – ismételgette.
– És mit fogadnál esküvel? – kérdezte Frodó. Gollam odakúszott Frodó lábához, fetrengett előtte, rekedten jajongott, s úgy rángatózott, mintha a csontja is belereszketne e rettentő szavakba: – Szméagol megeszküszik, hogy szoha-szoha nem engedi, hogy az Övé legyen. Szoha! Szméagol megvédi. De muszáj neki a Drágaszágra eszküdnie.
– Nem. Nem rá – Frodó szigorú szánakozással nézett Gollamra. – Hiszen mindössze látni és érinteni szeretnéd, ha lehet, pedig tudod, hogy attól megőrülsz. Nem rá. Előtte, ha úgy akarod. Mert tudod, hogy hol van. Igen, nagyon is jól tudod, Szméagol. Itt, előtted.
Samu egy pillanatra mintha azt látta volna, hogy gazdája megnő és Gollam összezsugorodik: magas, szigorú árnyat vélt látni, hatalmas urat, aki fényességét a felhőbe rejti, s a lábánál egy vinnyogó kis ebet. De a kettő valahogy mégis összetartozott, és nem volt idegen, értették egymás gondolatát: Gollam kihúzta magát, mancsát megpróbálta fölrakni Frodó vállára, törleszkedett hozzá.
– Le! – kiáltotta Frodó. – Halljuk a fogadalmat!
– Megfogadjuk, igen, megfogadom – mondta Gollam –, hogy szolgálni fogom a Drágaszág gazdáját. Jó Gazda, jó Szméagol, gollam, gollam! – Sírva fakadt, s megint a csuklóját harapdálta.
– Vedd le róla a kötelet, Samu! – mondta Frodó. Samu vonakodva fogadott szót. Gollam fölállt, s ficánkolt, mint a megvert kutya, ha a gazdája mégis megsimogatja. Ettől a pillanattól megváltozott, s e változás el is tartott egy darabig. Nem sziszegett, nem nyöszörgött annyira, ha beszélt, közvetlenül szólt útitársaihoz, nem pedig drágaságos önmagához beszélt. Összerezzent, lekushadt, ha a közelébe léptek, vagy váratlan mozdulatot tettek, s kerülte a tünde-köpenyek érintését, de barátságos volt, szánnivalóan törte magát, hogy a kedvükre tegyen. Ha elhangzott egy tréfa, kuruttyolva vihogott rajta, ugrabugrált, ha Frodó nyájasan szólt hozzá, sírva fakadt, ha összeszidta. Samu alig állt vele szóba. Most még jobban gyanakodott, mint annak előtte, s ha lehet, ezt az új Gollamot még kevésbé szívelte, mint a régit.
– Nohát, Gollam, vagy akárhogy hívnak – förmedt rá –, itt az idő. A hold lenyugodott, az éjszaka elmúlik. Jó lenne, ha elindulnánk.
– Úgy van, úgy van! – helyeselt Gollam, ugrándozva. – Menjünk! Csak egy út vezet a Déli-végtől az Északi-végig. Én találtam rá, én. Az orkok nem használják, az orkok nem iszmerik. Az orkok nem vágnak át az ingoványon, az orkok mérföldnyire elkerülik. Nagy szerence, hogy erre jöttetek. Nagy szerence, hogy megtaláltátok Szméagolt, úgy bizony: Kövesszétek Szméagolt!
Elindultak, megtett néhány lépést, s kérdő tekintettel hátranézett, mint a kutya, ha sétára hívja a gazdáját. – Várj egy picit, Gollam! – kiáltotta Samu. – Ne menj nagyon előre! Ott leszek a sarkadban, s a kötél a kezem ügyében!
– Nem, nem! – mondta Gollam. – Szméagol megígérte.
Koromfekete éjszaka, tiszta, kemény csillagok alatt indultak útnak. Gollam visszafelé vezette őket egy darabig, északnak, amerről jöttek, majd jobb felé, rézsút leereszkedtek a szaggatott, köves lejtőkön a roppant ingovány felé. Hamarosan lágyan magába ölelte őket a sötétség. A roppant ingoványon Mordor kapuja előtt véges-végig fekete csönd ült.

2. fejezet
Át az ingoványon

Gollam gyorsan járt, fejét-nyakát előrenyújtva, s olykor nemcsak a lábának, hanem a kezének is hasznát véve. Frodó és Samu alig bírt lépést tartani vele, de láthatólag eszébe se jutott már, hogy megszökjön tőlük, ha lemaradtak, megfordult, s megvárta őket. Egy idő múlva odavitte őket annak a hasadéknak a szegélyére, amely útjukat állta, de a hegytől távolabb.
– Itt van! – kiáltotta. – Itt a lejárat, igen! Moszt eszt kövesszük... ész odaát, ott megyünk ki. – Délkeletre mutatott, az ingovány felé. A sűrű és undorító bűz még a hűvös éjszakai levegőben is az orrukig hatolt.
Gollam fel-alá rohangált a hasadék szélén, s végül odakiáltott nekik: – Itt! Itten kell lemenni, Szméagol járt már itt valamikor: erre ment, az orkok elől bujkálva.
Ő ment elöl, s a két hobbit a nyomában szállt alá a sötétbe. Nem volt nehéz, mert a hasadék itt legfeljebb ha tizenöt láb mély volt, s a szélessége vagy tizenkettő. Fenekén patak folyt, a hasadék nem volt más, mint a rengeteg kis vízfolyás egyikének medre, amely a hegyről aláfutva a poshadt tavakat és a mocsarakat táplálta. Gollam jobbra fordult, többé-kevésbé déli irányba, s belecaplatott a sekély, köves medrű patak vizébe. Szemmel láthatólag élvezte a vizet, olykor még valami énekfélét is kuruttyolt.

A hideg rögök
tenyértörők,
talpunkhoz komiszak.
Sziklák, kövek:
mind cont-rideg,
nem eleven anyag.
De a patak ágya
hűsz gyógyír a lábra,
forrász vize áld.
Ész moszt azt szeretnénk –

– Haha! Mit is szeretnénk? – mondta, s a szeme sarkából a hobbitokra nézett. – Majd én megmondom – kuruttyolta. – Ő már rég sejti, Zsákos már sejti. – Megcsillant a szeme, amikor Frodó mintegy folytatta énekét:

Élni, lélegzettelen,
élni, halott-hidegen,
szomj s ital már idegen,
nagy csöndpáncélingesen.
Száraz földbe fulladva,
szigetkének gondolva
a hegy ormát,
és a forrást
légörvénynek.
Nézd e modort, e mázat-mézet!
Megismerni élvezet!
Ki ne álmodna
halat a horogra
ily cuppanós-ízeset!

E szavak csak még jobban ráébresztették Samut arra a gondra, amely azóta foglalkoztatta, hogy rádöbbent, gazdája vezetőként kívánja alkalmazni Gollamot: az élelmezés gondjára. Az eszébe se jutott, hogy gazdája netán maga is gondolt volna rá, de azt feltételezte, hogy Gollam igen. Valóban, hogy is táplálkozhatott Gollam magányos vándorútjain? – Hát valami jól nem – gondolta Samu. Ugyancsak kiéhezettnek látszik. Annyira nem finnyás, hogy ha egyszer hal nincs, meg ne kóstolná, milyen ízű a hobbithús, azt lefogadom – már persze, ha egyszer óvatlanul elszunyókálnánk. Nos, én nem fogok. Csavardi Samu aztán nem.
Jó darabig botorkáltak, vagy legalábbis Frodó és Samu fáradt lába úgy érezte, a sötét és kanyargós szakadékban. A hasadék keletnek fordult, s ahogy továbbhaladtak, kiszélesedett és egyre sekélyebb lett. Végül már szürkülni kezdett a fejük felett. Gollam eddig semmi jelét nem adta, hogy kifáradt volna, de most fölnézett az égre, és megállt.
– Közel a nappal – suttogta, mintha a nap netán meghallaná és rávetné magát. – Szméagol itt marad: itten maradok, ész akkor a Szárga Arc nem vesz észre.
– Mi örülünk, ha látjuk a napot – mondta Frodó. – De mi is itt maradunk, fáradtak vagyunk, s most képtelenek lennénk továbbmenni.
– Nem vagytok bölcek, ha örültök a Szárga Arcnak – mondta Gollam. – Leleplez titeket: Jó ész okosz hobbitok Szméagollal maradnak, körösz-körül orkok, ész mász cúf jószágok catangolnak. Élesz a szemük. Maradjatok itt, ész bújjatok meg velem.
Mindhárman letelepedtek a hasadék fala mellé, hogy megpihenjenek. A fal legfeljebb ha embermagasságnyi volt, s az alján száraz, sík és köves menedéket kínált, a víz a túloldalon vágott medret magának.
Samu és Frodó leült, s megtámasztotta a hátát, Gollam a vízben tapicskolt.
– Ennünk kell valamit – mondta Frodó: – Éhes vagy, Szméagol? Magunknak sincs sok, amit megoszthatnánk véled, de adunk annyit, amennyit nélkülözni tudunk.
Az éhes szóra zöld fény gyúlt ki Gollam fakó szemében, s a szemgolyója mintha még jobban kidülledt volna holtsápadt képéből. Egy pillanatra visszaesett régi gollam-modorába. – Éheszek vagyunk, úgy ám, nagyon éheszek, drágaszágom – mondta. – Ezek mit essznek? Van finom haluk? – Hegyes kis nyelve kibújt éles sárga fogai közül, s végignyalta színtelen ajkát.
– Nem, halunk az nincsen – mondta Frodó. – Csak ez – megmutatott neki egy lembas-ostyát –, és vizünk, már ha ezt a vizet itt meg lehet inni.
– Meg, meg, finom víz – mondta Gollam. – Igyuk cak, igyuk, amíg ihatjuk. De ez, amijük van, micoda, drágaszágom? Elrágható? Ízesz?
Frodó letört az ostyából egy darabkát, s a levélen, amiben volt, odanyújtotta neki. Gollam megszimatolta a levelet, s arca eltorzult: kiült rá az utálat, s valamicske a régi rosszindulatából: – Szméagol érzi a szagán! – mondta. – A levél tünde-földről való, uhh! Büdösz. Ő fölmászott azokra a fákra, ész nem tudta lemoszni ezt a szagot a kezéről, a szép kezéről. – Eldobta a levelet, elvett egy morzsányi lembas-t, és megkóstolta. Kiköpte, s erőt vett rajta a görcsös köhögés.
– Jaj, ne! – köpködött. – Megfojtjátok szegény Szméagolt. Ez por ész hamu, ő eszt nem eszi. Inkább koplal. De Szméagol nem bánja. Kedvesz kisz hobbitok. Szméagol fogadalmat tett. Majd koplal. Inkább koplal. Szegény Szméagol!
– Sajnálom – mondta Frodó –, de nem tudok segíteni rajtad. Azt hittem, ez majd jót tesz neked, ha megkóstolod. De lehet, hogy még megkóstolni se bírod, legalábbis még nem.
A hobbitok némán majszolták a lembas-t. Samu arra gondolt, hogy most valahogy jobban ízlik, mint már jó ideje bármikor: Gollam viselkedése megint ráébresztette az ízére. Csak épp hogy nem érezte jól magát: Gollam majdhogy ki nem nézte a falatot a szájából, akár a kutya a vacsoraasztalnál, a szék mellett. Csak amikor végeztek, s készültek, hogy eltegyék magukat, akkor hitte el, hogy nincs semmi csemegéjük, amit megoszthatnának vele. Akkor aztán fogta magát, elment tőlük néhány lépésnyire, leült, és nyöszörgött.
– Ide hallgass, Frodó uram! – súgta Samu, nem is nagyon halkan: nem bánta, ha Gollam is meghallja. – Muszáj valamit aludnunk: de nem ezzel az éhes csibésszel itt a közelben, ha tett fogadalmat, ha nem. Szméagol vagy Gollam, egykutya, a szokásai nem változnak meg egyik napról a másikra, én azt mondom. Te csak aludj, Frodó uram, s majd ha már nem bírom nyitva tartani a szememet, fölébresztelek. Többé-kevésbé ugyanúgy, mint amikor ez itt szabadon kószált.
– Lehet, hogy igazad van – jelentette ki nyíltan Frodó. – Megváltozott, az biztos, de hogy ez miféle változás, és milyen mély, azt még nem tudom. Bár, hogy őszinte legyek, nem hiszem, hogy okunk lenne félni – pillanatnyilag. De csak őrködj, ha úgy kívánod. Adj nekem két órát, többet ne, aztán ébressz fel.
Frodó olyan fáradt volt, hogy előrebillent a feje, és szinte még be sem fejezte a mondatot, már elaludt. Gollam láthatólag nem félt semmitől már. Összekucorodott és már aludt is, minden aggodalom nélkül. Összeszorított foga közt halkan szisszent ki-be a lélegzete, de meg se moccant. Egy idő múlva, mert félt, hogy őt is elnyomja az álom, Samu fölállt, s enyhén megbökte Gollamot. Gollam keze kinyílt, megrándult, de most se moccant. Samu lehajolt, és a fülébe súgta, hogy: hal – de semmi hatás, a lélegzete sem változott.
Samu megvakarta a fejét. – Hát ez bizony alszik – mormolta: – S ha én Gollam lennék, föl sem ébredne többé. – De elhessegette a kötél és a kard gondolatát, ment, s leült az ura mellé.

Mikor fölébredt, szürke volt fölötte az égbolt, de nem világosabb, hanem sötétebb, mint amikor reggeliztek. Samu talpra ugrott. Már csak abból is, hogy milyen eleven és éhes, rádöbbent, hogy végigaludta a napot, legalább nyolc-kilenc órát egyhuzamban. Frodó még mindig mélyen aludt, most elnyújtózkodva, az oldalán. Gollam sehol. Samu az örege kimeríthetetlen atyai szókincséből merített különféle gorombábbnál gorombább nevekkel illette magát, majd arra gondolt, hogy az urának talán igaza van, s pillanatnyilag nincs mitől tartaniok. Mindenesetre mindketten élnek, Gollam egyiküket sem fojtotta meg.
– Szegény nyomorult! – mondta sajnálkozva: – Csak tudnám, hova lett!
– Ninc messze! – mondta a feje fölött egy hang. Fölnézett, s ott látta Gollam nagy fejét és fülét az esti égbolt háttere előtt.
– Nicsak! Hát te meg mit csinálsz? – kiáltotta Samu, amint megpillantotta, s már föl is támadt minden gyanúja. – Szméagol éhesz – mondta Gollam. – De hamaroszan visszajön.
– Jössz vissza rögtön! – kiáltotta Samu. – Hé! Jössz vissza! – De Gollam már el is tűnt.
Frodó fölriadt, fölült, s megdörgölte a szemét. – Szép jó estét – mondta. – Valami baj van? Mennyi az idő?
– Nem tudom – mondta Samu. – A nap már lement, az biztos. És ez itt elment. Azt mondja, éhes.
– Ne aggódj – mondta Frodó. – Ezen nem lehet segíteni. De visszajön, meglásd. Egy darabig még köti a fogadalma. És a Drágaszágát nem hagyja ott, semmiképpen.
Frodó jót mulatott, amikor hallotta, hogy mint a tej, aludtak órák hosszat Gollammal, mégpedig az éhes Gollammal együtt. – Eszedbe ne jusson, hogy úgy tituláld magad, ahogy az Öreged szokott – mondta. – Kimerült voltál, és semmi baj: mindketten kipihentük magunkat. S még nehéz út áll előttünk, talán a legnehezebb.
– Meg aztán a koszt – mondta Samu. – Mikorra végzünk? S ha végeztünk, mit csinálunk? Ez az útikenyér csudamód talpon tart, de hogy úgy mondjam, a hasad nem telik meg tőle, egy szavam sincs azok ellen, akik sütötték, de én nem lakom jól vele. De még így is muszáj mindennap enni belőle, és szaporodni igazán nem szaporodik. Tán három hétre ha elegendő, de csak ha meghúzzuk a nadrágszíjat, és csak annyit eszünk, amennyit muszáj, ezt ne feledd, uram. Eddig egy kicsit könnyelműen gazdálkodtunk.
– Nem tudom, meddig tart még, amíg... amíg végzünk – mondta Frodó. – A hegyekben átkozottul sok időt elvesztegettünk. De drága hobbitom, Csavardi Sámuel... legeslegjobb barátom, Samu, nem hiszem, hogy érdemes lenne azon törni a fejünket, hogy mi lesz azután. Ha elvégeztük a dolgunkat, ahogy te mondod... ki tudja, hogy elvégezzük-e egyáltalán? S ha el, ki tudja, hogy akkor mi lesz? Ha az Egy bekerül a Tűzbe, s mi épp ott vagyunk, kéznél? Gondolod, Samu, hogy azután még szükségünk lesz kenyérre? Kötve hiszem. Csak a lábunk épségét őrizzük meg, amíg a Végzet-hegyig elvisz, csak azt meg tudjuk őrizni. De egyre inkább úgy érzem, ez is több, mint amennyire képes vagyok.
Samu némán rábólintott. Megfogta az ura kezét, s fölébe hajolt. De nem csókolta meg, noha ömlött rá a könnye. Aztán elfordult, s az inge ujjával megtörölte az orrát, fölállt, toporgott egy kicsit, megpróbált fütyörészni, s közben megjegyezte: – Vajon hova lett ez a nyavalyás?
De nem tartott soká, Gollam visszajött, olyan csöndben, hogy nem is hallották, amíg ott nem állt előttük. Két keze, arca, csupa fekete sár. Még csámcsogott és nyáladzott. Hogy mit rág, azt nem hogy nem kérdezték, de rágondolniuk sem akaródzott.
– Férgeket, bogarakat, vagy valami síkos izét az iszapból – gondolta Samu. – Brr! Ocsmány egy jószág... a nyomorult!
Gollam sem mondott semmit, amíg tele nem itta magát és meg nem mosakodott a folyóban. Akkor odajött, ajkát nyalogatva. – Így már jobb. Pihentetek? Mehetünk? Kedvesz kisz hobbitok, nagyot aludtak. Már megbíztok Szméagolban? Nagyon, nagyon helyesz.

Útjuk következő szakasza többé-kevésbé olyan volt, mint a legutóbbi. Ahogy továbbhaladtak a hasadékban, az egyre sekélyebb lett, s egyre kevéssé lejtett. A feneke sem volt már olyan köves, egyre inkább földessé vált, s a két fala is inkább csak part. És most már kanyargott is. Aznap éjjel kiértek a végére, de a holdat felhők takarták, s csak abból vették észre a nappal közeledtét, hogy lassan eláradt fölöttük a gyér szürke fény.
A hideg hajnali órán a vízfolyásnak is a végére értek. A két mohos part már alig emelkedett a víz színe fölé. Aztán egy utolsó, nyálkás kőgörgeteg fölött a víz bugyborékolva bukott le egy barna pocsolyába, és eltűnt. Száraz nád suhogott, zörgött körülöttük, bár a szelet nem érezték.

Kétoldalt határtalan lápvilág terült el előttük, s veszett bele kelet felé a szürke félhomályba. Sötét és kuttyogó pocsolyák páráztak-gőzölögtek. Fojtogató bűzük megállt a mozdulatlan levegőben. Messze, most majdnem hogy dél felé, Mordor hegyoldalai meredeztek, mint afféle szaggatott felhőfal valami veszedelmes, ködbe burkolt tenger fölött.
A hobbitok most majdnem teljesen Gollam kezében voltak. Nem tudták, s a párás homályban még csak nem is sejthették, hogy az ingoványnak csak az északi szélén járnak, s hogy annak java része tőlük délre terül el. Ha a vidéket ismerték volna, a maguk nyomán épp visszamehettek volna egy darabig, hogy aztán keletre fordulva szilárd úton, az ingoványt megkerülve jussanak el Dagorlad csupasz síkságára, az ősi csatatérre, Mordor kapuja elé. Nem mintha ez olyan reményteli útvonal lett volna. A köves síkságon semmi fedezék, s azon vezettek át az orkok és az ellenség katonáinak hadi útjai. Ott még Lórien köpönyegei sem rejthették volna el őket.
– Most merre fordul az utunk, Szméagol? – kérdezte Frodó. – Muszáj átkelnünk ezen a bűzlő ingoványon?
– Nem muszáj, nem – mondta Gollam. – Nem, ha a hobbitok nagyon hamar akarnak eljutni a fekete hegyekig ész az Ő színe elébe. Vissza egy kicit ész körbe egy kicit vézna karjával észak és kelet felé mutatott –, ész márisz a kemény, hideg úton vagytok, amely az Ő országának kapujához vezet. Ottan az Ő népéből szokan várják a vendégeket, ész örömmel viszik őket egyeneszt Őelébe, úgy bizony. Az Ő szeme szakadatlanul figyeli az utat. Szméagolt isz ott vette észre, akkor régen. – Gollam összeborzadt. – De azóta Gollam isz használja a szemét, úgy ám, azóta a szemét, lábát ész az orrát isz használja. Én mász utat is tudok. Nehezebbet, nem olyan gyorszat, de jobbat, ha nem akarjuk Őt meglátogatni. Kövesszétek Szméagolt! Ő átvezet titeket az ingoványon, át a ködön, a jó szűrű ködön. Kövesszétek Szméagolt, ész akkor nagy utat megtesztek, nagyot, úgy, hogy Ő nem vesz észre... talán nem.
Már nappal volt, szélcsöndes, barátságtalan délelőtt, s mindent megült a sűrű mocsárbűz. A mélyen lógó felhőkön nem hatolt át a napsugár, s láthatták, hogy Gollam szeretne nyomban továbbmenni. Így hát rövid pihenő után fölkerekedtek, s hamarosan belevesztek a homályos néma világba, körös-körül sehol sem látták a szárazföldet, sem a dombokat, amelyeket elhagytak, sem a hegyeket, ahova készültek. Lassan, libasorban haladtak előre: elöl Gollam, utána Samu és Frodó.
Frodó látszott hármuk közül a legfáradtabbnak, s bármilyen lassan mentek is, le-lemaradozott. A hobbitok hamarosan észrevették, hogy amit ők egyetlen hatalmas ingoványnak néztek, az tavacskák, zsombékok, félig holt vizű öntések végeláthatatlan hálózata: A hozzáértő szem és láb megtalálta köztük a kanyargós, de járható ösvényt. Gollamnak kétségkívül hozzáértő szeme volt, de neki is ugyancsak ügyelnie kellett. Szakadatlanul forgott a feje ide-oda, egyfolytában szaglászott és motyogott. Néha fölemelte a kezét és megállította őket, előrement egy kicsit, leguggolt, ujjaival vagy a lábujjával próbálgatta a talajt, vagy a fél fülét a földre hajtva hallgatódzott.
Kínkeserves út volt és fáradságos. Ezt az elhagyott tájat még mindig a hideg és nyálkás tél tartotta uralma alatt. Más zöld nem látszott a komor vizek mocskos felszínén, csak a fakó uszadékgyom. Halott sás és korhatag nád magasodott fölébük, mint rég elfeledett nyarak viharvert árnya.
Ahogy nappalodott, valamivel világosabb lett: meggyérült, áttetszőbbé vált, s itt-ott felszállt a köd. A világ rothadt párája fölött aranyba öltöztetve, magasan lovagolt át a nap a szikrázó ködtajtékot virágzó tájon, ám ők odalent csak kísértetnek látták: a nap kifakult, sápadt, se színe, se melege kísértetének. De Gollam még a nap jelenlétének e halavány jelétől is elfintorodott, megrezzent. Megálljt parancsolt, s lepihentek, kushadtan, mint az űzött vadak, egy nagy, barna náderdő szegélyén. Mély csönd volt, csak olykor-olykor rezzent meg zizegve a nád üres lobogója, vagy zörrent egy-egy törött sáslevél, ha megrebbent fölötte a levegő: Ők ezt sem érezték.
– Ninc. Ninc madár – mondta Gollam. – Finom kisz madárka. – Megnyalta a szája szélét. – Ninc madár. Cak kígyó, féreg, meg mindenféle pocolyalakó. Szok minden, kedvesz kisz hobbitoknak utálatosz szok minden. Madárka ninc – fejezte be szomorúan. Samu egy lusta, undorodó pillantást vetett rá.
Így telt el a Gollammal közös útjuk harmadik napja. Mielőtt még a vidámabb tájakon megnyúlt volna az árnyék, úton voltak megint, s csak mentek, mentek, alig álltak meg. Akkor sem enni, pihenni, hanem hogy Gollamnak segítsenek, mert most még ő is vigyázva haladt, s volt, hogy elvesztette az utat. A Holtláp kellős közepére értek.
Lassan mentek, lehajolva, szorosan egymás nyomában, Gollam minden léptét feszülten figyelve. Az ingoványon itt több volt a víz, megszaporodtak a pangó vizű tavak, s ezek között egyre nehezebb lett megtalálni azokat a szilárd foltokat, amelyek megbírták a lábat úgy, hogy be ne süppedjen a bugyborékoló iszapba. Az utazók egyike sem volt nehéz, különben sosem lettek volna képesek átkelni az ingoványon.
Egyszer csak teljesen sötét lett, mintha még a levegő is elfeketedett volna, annyira, hogy még beszívni is nehéz volt. S amikor a fényeket megpillantotta, Samu megdörgölte a szemét: azt hitte, megzavarodott. Először bal felől, a szeme sarkából pillantotta meg az egyiket, egy foszlánynyi halvány derengést, ami nyomban el is halt, majd hamarosan újabbakat is: némelyik olyan volt, mint a halványan világító füst, némelyik meg ködös, pislákoló gyertyalángnak látszott valami láthatatlan gyertya fölött, itt-ott úgy hullámzottak, mind a kísértetkendő, amit rejtett kezek lobogtatnak. De hármuk közül senki nem ejtett egyetlen szót sem.
Samu végül nem állta tovább. – Mi ez itt, Gollam? – kérdezte suttogva. – Ezek a fények itt? Körös-körül. Csapdába ejtettek? Kik ezek?
Gollam fölnézett. Sötét víztükör volt előttük, s ő most épp a földön kúszott erre-arra, mert maga sem tudta, merre visz az út. – Igen, körösz-körül – suttogta. – Ravasz fények! Hullagyertyák, úgy ám. Ne vegyétek észre! Ne nézzétek! Ne kövesszétek! Hol a Gazda?
Samu hátranézett, és észrevette, hogy Frodó megint lemaradt. Nem is látszott. Visszament néhány lépésnyire a sötétben, de se tovább menni nem mert, sem kiabálni, csak suttogva szólította. Egyszerre Frodóba botlott, ott állt gondba merülten, s egy sápadt fényt bámult. Keze mereven lógott az oldala mellett, csöpögött róla a víz meg az iszap.
– Jöjj, jöjj, Frodó uram! – mondta Samu. – Ne nézegesd, Gollam azt mondja, nem szabad. Maradjunk csak vele, és keveredjünk ki erről az átok helyről, amilyen hamar lehet – ha ugyan lehet!
– Igen – mondta Frodó, mint aki álmából ébred. – Jövök. Gyerünk.
Ahogy előresietett, Samu megbotlott valami öreg gyökérben vagy tuskóban, kezére esett, s az mélyen belefúródott a ragacsos sárba, így arca majdnem a fekete holt víz színét érintette. Halk szisszenést hallott, bűz buggyant fel, s egyszerre fények perdültek táncra, pislákoltak és kavarogtak körülötte. Egy pillanatra mintha ablak lett volna alatta a víz, mocskos üvegű ablak, s azon át lesne a mélybe. Kitépte a kezét a sárból, s fölordított. – Halottak vannak odalent, halott arcok! – mondta iszonyodva. – Halott arcok a vízben!
Gollam göcögve nevetett. – Ez a Holtláp, úgy ám, a neve isz az. Nem lett volna szabad lenézned, ha égnek a gyertyák.
– Kik ezek? Mik ezek? – kérdezte dideregve Samu, s Frodóhoz fordult, aki most ott volt mögötte.
– Nem tudom – felelte álmatag hangon Frodó. – De én is láttam őket. A pocsolyákban, ahol a gyertyák égnek. Minden pocsolyában ők nyugosznak, sápadt arcok, mélységes mélyen a fekete víz alatt. Láttam őket: komor és gonosz arcok, nemes és szomorú arcok, sok köztük a büszke és szép arc: ezüst hajukban hínár. De mind bűzös, mind rothadt, mind halott. Bennük a gonosz láng. – Frodó a tenyerébe rejtette az arcát. – Nem tudom, kik ők, de azt hiszem, embereket és tündéket, és velük orkokat is láttam.
– Úgy ám, mind halott, mind rothadt – mondta Gollam. – Tündék, emberek ész orkok. Holtláp. Régesz-rég, itt nagy cata volt, azt mondják, Szméagol fiatalkorában, amikor én még fiatal voltam, azelőtt, hogy a Drágaszág eljött volna. Nagy cata. Szálasz emberek hosszú kardokkal, szörnyű tündék, üvöltő orkok. Napokig catáztak a szíkon, ész hónapokig a Fekete Kapunál. De a láp már azóta lett, az nyelte el a szírjukat, ma isz cak kúszik, kúszik tovább.
– De hát ez ezredévekkel ezelőtt volt – mondta Samu. – A holtak nem lehetnek itt! Ez is olyan ördöngösség, amit a Fekete Földön ötlöttek ki?
– Ki tudja? Szméagol nem – felelte Gollam. – Nem lehet elérni, nem lehet megfogni őket. Mi egyszer megpróbáltuk, úgy ám, drágaszágom! Én egyszer megpróbáltam, de a kezem nem ért el odáig. Talán cak látni lehet őket, megfogni nem. Nem ám, drágaszágom! Holtak!
Samu sötéten bámult rá és végigfutott a hátán a hideg, mert eszébe jutott, hogy miért is próbálhatta Szméagol megfogni őket. – Nohát, én látni sem akarom egyiküket sem – mondta. – Soha többé! Nem mehetnénk tovább, minél messzebb innét?
– Dehogynem, dehogynem – mondta Gollam. – De cak lasszan, lasszan. Nagyon vigyázva! Különben lemennek a hobbitok isz, a holtak mellé, ész kici gyertyák lesznek. Gyertek Szméagol után! Ne nézzétek a fényeket!
Jobb felé kúszott el, ösvényt keresett, amelyen megkerülhetik a tavat. Ők a nyomában, görnyedt háttal, s néha négykézláb, mint ő. – Ha ez így megy tovább, hamarosan három drága kis Gollam leszünk egy sorban – gondolta Samu.
Végre eljutottak a fekete tó végébe, s egyik zsombékról a másikra ugrálva, kúszva-mászva, veszedelmek közt átkeltek rajta. Meg-megtántorodtak, bele-beleléptek vagy a kezükkel tapicskoltak bele a pöcegödör bűzű vízbe, amíg végül már fülig mocskosak és iszaposak voltak, s egymás orrát facsarta a bűzük.
Már késő éjszaka volt, mire végül szilárdabb talajra értek. Gollam magában sziszegett, suttogott, de látszott rajta, hogy örül, titokzatos módon, a megérzés, a szag, a sötét alakok, s ki tudja, miféle emlékek keveréke révén mintha mindig tudta volna, hol járnak, de innét már az utat is jól ismerte.
– Megyünk tovább! – mondta. – Jó kisz hobbitok! Bátor kisz hobbitok! Persze, nagyon-nagyon fáradtak, mi isz fáradtak vagyunk, drágaszágom, mindannyian. De el kell vinnünk a Gazdát a gonosz fények közeléből, úgy ám! – S már indult is, majdhogynem futva, arra, ahol a magas nádfalak közt hosszú ösvény nyílt, ők meg úgy, ahogy tudtak, botorkáltak utána. De kis idő múlva megállt, kételkedve beleszagolt a levegőbe, s sziszegett, mintha gondban lenne, vagy valami nem tetszenék neki.
– Mi baj? – mondta Samu, mert félreértette a mozdulatát. – Minek itt szimatolni? Olyan büdös van, hogy ha befogom az orrom, akkor is majdhogy szörnyet nem halok. Te büdös vagy, a Gazda büdös, az egész világ büdös.
– Úgy ám, úgy ám, Szamu isz büdösz! – mondta Gollam. – Szegény Szméagol érzi, de jó Szméagol bírja. Szegíti a jó Gazdát. De nem ez a baj. A levegő mozog, változász lesz. Szméagol nem örül.
Továbbment, de látszott, hogy egyre nyugtalanabb, meg-megállt, fölegyenesedett, nyújtogatta a nyakát, hol kelet, hol dél felé. A hobbitok egy darabig még nem érezték, nem hallották, mi aggasztja. Majd egyszerre mindhárman megtorpantak, kővé dermedtek és úgy füleltek. Frodó és Samu mintha hosszú, vijjogó kiáltást hallott volna valahonnét messziről: magasat, vékonyat, kegyetlent. Végigfutott a hátukon a hideg. E pillanatban megérezték a légmozgást is, a levegő rohamosan hűlt. Ahogy álltak és a fülüket hegyezték, hallották, hogy valami szélsuhogás-féle közeledik a távolból. A derengő fények meglibbentek és kialudtak.
Gollam nem moccant. Csak állt, reszketett, s makogott magában, míg süvöltve, acsarogva le nem csapott a szél a lápra. Valamicskét világosodott, ahhoz már elég világos volt, hogy lássák vagy félig lássák az alaktalan ködfoszlányokat, amint gyűrűzve, kavarogva görögnek feléjük és hagyják el őket. Fölnéztek, s látták, fölszakad a felhő és foszlányokban menekül, majd délen, magasan fönn, a felhőrongyok közt fölragyog a hold.
Képe egy pillanatra földerítette a hobbitok szívét, de Gollam lekucorodott és suttogva átkozta a Fehér Arcot. Majd Frodó és Samu, ahogy föltekintett az égre és mély lélegzetet vett a friss levegőből, észrevette, mi közeledik: felhő szállt fel az átkozott dombok közül, fekete árnyék szabadult el Mordor felől, irdatlan szárnyas és baljós alak. Elröppent a hold előtt, s egy gyilkos kiáltással megindult nyugatnak, szélvésznél is sebesebben.
Arcra vetették magukat a nád sűrűjében, gondolattalanul markolászták a hideg földet. De az árnyék megfordult és visszatért, most alacsonyabban, közvetlenül fölöttük, kísértet-szárnya a nádat söpörte. S már ott sem volt, visszarepült Mordorba Szauron dühének sebességével, nyomában bömbölve zúdult a lápra a szél, sivár pusztaságot hagyván maga mögött. A csupasz pusztaságot, ameddig a szem ellátott, egészen a fenyegető hegyekig, a szeszélyes holdvilág foltjai borították.
Frodó és Samu fölállt, megdörgölte a szemét, mint a gyerek, aki rossz álomból ébred, abban a reményben, hogy mégiscsak a jól ismert éjszaka borul a világra. De Gollam úgy hevert a földön, mint aki elkábult. Nagy nehezen föltámogatták, ám nem volt hajlandó fölemelni az arcát, lekucorodott a könyökére, s két nagy lapos kezét a tarkójára fonta.
– Lidércek! – jajongta. – Szárnyasz lidércek! A Drágaszág az Uruk. Mindent látnak, mindent! Szemmi el nem rejtőzhet előlük! Átok a Fehér Arcra! Ész elmondanak Neki mindent. Ő látja, Ő tudja. Jaj, gollam, gollam! – Sem föl nem kelt, sem meg nem moccant, amíg a hold le nem nyugodott a Tol Brandir mögött.
Ettől az időtől fogva Samu megint a változás jeleit vélte Gollamon fölfedezni. Játékosabb volt, és mesterkéltebben barátságos, de Samu olykor valami különöset észlelt a tekintetében, kivált ha Frodóra nézett, s egyre inkább visszaesett régi beszédmodorába. Akadt más is, ami Samut mindjobban aggasztotta. Frodó láthatólag fáradt volt, már-már a kimerültség határáig fáradt. Egy szóval sem említette, de hát szólni is alig szólt, nem panaszkodott, de úgy járt, mint aki nagy terhet cipel, s az mind súlyosabbá válik, csak vonszolta magát, mind lassabban-lassabban, és Samu kénytelen volt minduntalan arra kérni Gollamot, hogy álljon meg, különben a Gazda lemarad.
Tény, hogy Frodó minden lépéssel, amivel Mordor kapujához közelebb jutott, terhesebbnek érezte a láncon a nyakában viselt Gyűrűt. Már-már az az érzése támadt, hogy valóságos súly húzza le a nyakát. De a Szem még ennél is sokkal jobban kínozta, ő magában így nevezte. Ez még a Gyűrűnél is jobban görnyesztette menet közben. A Szem: az ellenséges akarat, mely iszonyú és növekvő erővel próbált a felhőkön, a földön, a testén áthatolni és látni őt, igyekezett meztelenül, mozdulatlanul földhöz szegezni gyilkos tekintetével. S a fátyol, ami még távol tartja, olyan vékony, olyan sérülékeny és vékony! Frodó pontosan tudta, hogy ez az akarat épp hol időzik, és hol a magva, mint ahogy az ember behunyt szemmel is tudja, hol a nap. Szembenézett vele, s az teljes erővel sújtott a homlokára.
Valami hasonlót érezhetett Gollam is. De hogy mi ment végbe nyomorúságos szívében a Szem kényszerítő erejének, az oly közel lévő Gyűrű utáni sóvár vágyának, meg javarészt a hideg vas féltében tett megalázó fogadalmának hatására, azt a hobbitok nem is sejtették. Frodót nem is érdekelte, Samu esze meg javarészt a gazdáján járt, s még azt se igen vette észre, hogy az ő szívére milyen sötét felhő borul. Most maga elé engedte Frodót, éberen figyelte minden gondolatát, támogatta, ha megtántorodott, s ügyetlen szavakkal próbált erőt önteni belé.

Mikor végre fölkelt a nap, a hobbitok meglepve észlelték, hogy milyen közel vannak már a hegyek: A levegő most tisztább és hűvösebb volt, Mordor fala nem fenyegető felhő a látóhatáron, hanem komor fekete tornyok sora, amely a sivár pusztaság fölött szembenéz velük. A láp véget ért, holt tőzegfoltokba, jókora, repedezett agyagos laposokba olvadt át. A talaj szintje hosszan, enyhén emelkedett könyörtelen-csupaszon a sivatagig, amelyre Szauron kapuja nyílt.
Amíg csak be nem sötétedett, egy fekete szikla alatt lapultak összekucorodva, mint a férgek, nehogy a szárnyas iszonyat fölülről kikémlelje őket félelmes szemével. Az út hátralévő részén mindjobban rájuk borította árnyékát az egyre növekvő félelem, s nem volt emlék, amiben nyugalmat leltek volna. Még két éjszaka vánszorogtak a végtelen, úttalan pusztán. A levegő, úgy érezték, egyre sűrűbb, s valami keserű ízzel telik meg, amitől eláll a lélegzetük és kiszárad a szájuk.
Végül, az ötödik reggelen azóta, hogy Gollammal járták az utat, megint megálltak. Ott magaslottak előttük a nagy hegyek, feketén a pirkadatban, s csúcsaik a füst- és felhőmennyezetig nyúltak. Lábuktól roppant előhegyek, szaggatott dombok nyújtóztak feléjük, s a legközelebbi alig volt tizenkét mérföldnyire. Frodó iszonyodva nézett körül. Bármilyen rettentő volt is a Holtláp, és a Senki földje kiszáradt mocsárvidéke, ez a táj, amelyet az előkúszó nap most tár fokról fokra a szemük elébe, sokkal gyűlöletesebb. Még a Holt Arcok Tavát is meglátogatja a zöld tavasz sápadt kísértete, de ide se tavasz, se nyár nem jön soha többé. Itt semmi meg nem él, még az a dögvészes képződmény sem, amely a rothadásból táplálkozik. A haldokló tavakat okádnivalóan fehér és szürke hamu meg kúszó sár borítja, fojtogatja, mintha a hegyek minden mocskukat, még a belüket is erre a tájra rókázták volna ki. A porrá tört, összezúzott kő hatalmas halmai, a méregfoltos, tűzben kiégett föld kúpjai végtelen sorokban, akár egy ocsmány temető, ez volt az, amit a hajnal lassan, vonakodva föltárt előttük.
Megérkeztek a Mordor előtt elterülő sivárságba, Mordor szolgái sötét művének örök emlékjeléhez, ami még akkor is meglesz, amikor értelmét veszti minden cél, amit Mordor valaha maga elé tűzött, odaértek a meggyalázott, megbetegített földre, mely gyógyíthatatlan, hacsak a Tenger el nem lepi, s bele nem mossa a feledésbe. – Kavarog a gyomrom – mondta Samu. Frodó nem szólt.
Egy darabig elálldogáltak, mint aki lidércnyomással kísértő álom határára ért, de igyekszik azt távol tartani, bár tudja, hogy útja a hajnalig mindenképpen árnyak között vezet. A világosság fényesebb, keményebb lett. A tátongó üregek és mérgező halmok ocsmány élességgel rajzolódtak ki a szemük előtt. Fönn járt a nap, felhők és hosszú füstzászlók közt rótta az útját, de még a napfény is bemocskolódott. A hobbitok nem örültek a fénynek, barátságtalannak érezték, mely leleplezi gyámoltalanságukat, a Fekete Úr hamuhalmai közt nyüszítve tévelygő kis kísértetekét.

Fáradtan ahhoz, hogy továbbmenjenek, helyet kerestek, ahol megpihenhetnének. Egy darabig szótlanul üldögéltek egy salakdomb tövében, de az bűzös gőzöket árasztott, elszorította a torkukat és fojtogatta őket. Elsőnek Gollam állt fel. Köpködve, átkozódva, anélkül, hogy a hobbitoknak egyetlen szót is szólt, vagy akárcsak rájuk nézett volna, odébb mászott. Frodó és Samu utána, míg csak egy tágas és nyugat felé meredek falú, majdnem hogy kerek gödörbe nem értek. Ez hideg volt és halott, fenekén színekben játszó, ocsmány, olajos iszappocsolya. Ebben a csúf gödörben húzták meg magukat, abban a reményben, hogy homálya eltakarja őket a figyelmes Szem elől.
A nap lassan telt. Kegyetlenül kínozta őket a szomjúság, de alig néhány csöppet ittak, a kulacsukat utoljára a hasadékban töltötték meg, amely így, visszatekintve, maga volt a béke és gyönyörűség. A hobbitok elhatározták, hogy felváltva őrködnek. De kezdetben, bármilyen fáradtak voltak, egyikük sem tudott elaludni, ám amikor a nap a távolban leereszkedett egy felhő mögé, Samu elszundított. Most Frodóra került az őrség sora. Nekitámaszkodott, háttal, a gödör falának, de ez mit sem könnyített a ránehezedő súlyon. Fölnézett a füstcsíkos égre és furcsa ködképeket látott, lovagló fekete alakokat, arcokat a múltból. Nem tartotta számon az idő múlását, álom és ébrenlét között lebegett, amíg csak erőt nem vett rajta a feledés.
Samu egyszer csak fölriadt, azt hitte, ura szólítja. Estére járt. De Frodó nem szólíthatta, hisz mélyen aludt, s már kis híján a gödör fenekére csúszott. De Gollam ott volt mellette. Samu egy pillanatra azt hitte, Frodót készül fölébreszteni, aztán látta, hogy nem. Gollam magában beszél. Szméagol vitatkozik valaki mással, aki ugyanazon a hangon szól, csak nyöszörögve, sziszegve. S miközben beszélt, szemében váltakozva gyulladt ki a fehér és a zöld fény.
– Szméagol megfogadta – mondta ki az első gondolatát.
– Úgy ám, úgy ám, drágaszágom – jött a válasz –, megfogadtuk: hogy megvédjük a mi Drágaszágunkat, nem engedjük, hogy az Ő kezébe kerüljön... szoha. De az moszt épp Hozzá megy, lépészről lépészre közelebb hozzá. Cak aszt tudnánk, mit akar vele a hobbit, úgy ám, cak aszt tudnánk?
– Én nem tudom. Nem isz tehetek ellene. A Gazdáé vagyok: a Drágaszág gazdájáé. Szméagol megfogadta, hogy szegíti a Gazdát.
– Úgy ám, úgy ám, hogy szegíti a Gazdát: A Drágaszág gazdáját. De ha ő volna a Gazda, akkor magán szegítene, úgy ám, ész még cak meg sze szegné a fogadalmát.
– De Szméagol azt mondta, nagyon nagyon jó lesz. Jó kisz hobbit! Levette a kegyetlen kötelet Szméagol lábáról. Szépen beszélt vele.
– Nagyon, nagyon helyesz, mi, Drágaszágom? Legyünk cak jók, jók, mint a hal, kedveszkém, de önmagunkhoz. Ész ne bántszuk a jó kisz hobbitot, persze hogy ne.
– De a Drágaszágnak tartozom az ígérettel – vetette ellen Szméagol hangja.
– Akkor vedd el a Drágaszágot – mondta a másik –, ész akkor magadnak tartozol! Akkor mi leszünk a Gazda, gollam! Ész parancolj rá a mászik hobbitra, a gyanakvó hobbitra, hogy térden cússzék előtted, úgy ám, gollam!
– De a jó kisz hobbitra ne?
– Őrá ne, ha nem akarjuk. Mégha ő Zákosz isz, drágaszágom, úgy ám, ő isz Zákosz. Ész egy Zákosz lopta el. Megtalálta, nem mondott szemmit, szemmit. Gyűlöljük a Zákoszokat.
– Nem, eszt a Zákoszt nem.
– De, minden Zákoszt. Mindenkit, aki a Drágaszágot őrzi. Az a miénk kell hogy legyen!
– De Ő látni fogja! Tudni fogja! Ész elveszi tőlünk. Látja. Tudja. Hallotta, hogy fogadalmat teszünk... az ő paranca ellenére, úgy ám! Biztosz, hogy elveszi. A Lidércek kereszik. Biztosz, hogy elveszi.
– Nem adom Neki!
– Nem, kedveszkém. Nézd, drágaszágom: ha a mienk, akkor mi megszökhetünk még Őelőle isz, mi? Ész lehet, hogy nagyon erőszek leszünk, erőszebbek, mint a Lidércek. Szméagol úr? A Nagy Gollam? A Gollam! Halat eszik minden nap, napjában háromszor, frisszet, tengeri halat. Legfenszégeszebb Gollam! A mienk kell hogy legyen. Akarjuk, akarjuk, akarjuk!
– De ezek ketten vannak. Ész rögtön felébrednek ész megölnek minket – nyöszörgött Szméagol, minden erejét összeszedve. – Moszt ne. Még ne.
– Akarjuk! De... – itt hosszú szünet következett, mintha új gondolat ébredeznék. – Még ne, mi? Talán még ne. A Banya talán szegít. Szegíteni fog, úgy ám.
– Ne, ne! Úgy ne! – jajongott Szméagol.
– De! Akarjuk! Akarjuk!
Valahányszor a második gondolata megszólalt, Gollam hosszú keze mindig kinyúlt Frodó felé, feléje tapogatott, de amikor megszólalt Szméagol, visszarándult. Végül már mindkét karja kinyúlt Frodó nyaka felé, kezén behajlottak és megfeszültek a hosszú ujjak.
Samu mozdulatlanul feküdt, lenyűgözte a vita, de félig leeresztett szemhéja alól élesen figyelte Gollam minden mozdulatát. Egyszerű elméjével eddig úgy vélte, Gollam mindenekelőtt azért veszélyes, mert éhes, mert szeretne hobbitot enni. Most azonban rádöbbent, hogy nem ez a helyzet: Gollam is a Gyűrű félelmes csábítását érzi. Az Ő természetesen a Fekete Úr, de hogy ki az a Banya, arról Samunak fogalma sem volt. Csúf barátai közül egy, akinek a barátságára a nyomorult a tekergése során tett szert, gondolta. Aztán már nem is törte a fejét rajta, mert ezen már láthatólag túljutott a dolog, s a helyzet kezdett veszélyessé válni. Mintha nagy-nagy súly húzta volna le valamennyi tagját, de nagy nehezen erőt vett rajta, és felült. Valami azt súgta neki, hogy legyen óvatos, s ne árulja el, hogy a vita fültanúja volt. Nagyot sóhajtott hát, és hatalmasat ásított.
– Mennyi az idő? – kérdezte álmosan.
Gollam nagyot szisszent a fogai között. Egy pillanatra fölállt, feszülten, fenyegetően, aztán összeomlott, leereszkedett négykézlábra, és a gödör oldala felé mászott. – Jó kisz hobbitkák – mondta. – Jó kisz hobbitkák. Jó kisz Szamu – mondta. – Álmoszak, úgy ám, álmoszak. Hagyják a jó Szméagolt őrködni. De már eszte van. Alkonyodik. Ideje elindulnunk.
– Nagyon! – gondolta Samu. – És ideje elválnunk egymástól. – De átfutott agyán a kérdés, hogy Gollam vajon kevésbé veszélyes-e, ha lerázzák, mintha velük van? – A mindenségit! Bár fojtottam volna meg! – motyogta. Lebotorkált a partról, és fölkeltette urát.
Bármi különös, Frodó felfrissült. Álmodott. A sötét homály leszakadt róla, s szép látomás látogatta meg e beteg tájon. Semmi nem maradt meg belőle az emlékezetében, de mégis felvidította és könnyített a szívén. Most már a terhe sem nyomta annyira. Gollam kutyaörömmel üdvözölte. Kucorgott, hosszú ujjait pattintgatta, s hozzádörgölődzött Frodó térdéhez. Frodó mosolygott.
– Gyere! – mondta. – Jól vezettél és hűségesen: Ez az utolsó szakasz. Vigyél el a Kapuhoz, aztán már nem kérlek, hogy gyere tovább. Vigyél el a Kapuhoz, s onnét oda mégy, ahova akarsz – csak az ellenségeinkhez ne.
– A Kapuhoz? – nyöszörgött Gollam, szemmel láthatólag meglepve és rémülten. – A Kapuhoz, mondja a Gazda! Úgy ám, aszt mondja. Ész a jó Szméagol megteszi, amire kéri. Meg ám! De majd ha közelebb leszünk, meglátjuk, majd akkor meglátjuk. Nem fog tetszeni, de nem ám: Nem ám!
– Mozgás! – szólt rá Samu. – Legyünk túl rajta.
Az alkony homályában kimásztak a gödörből, s lassan, baktatva elindultak a halott földön. Még nem jutottak messzire, s megint megérintette őket ugyanaz a félelem, ami akkor hullott rájuk, amikor a szárnyas alak végigsöpört a láp fölött. Megálltak, lekuporodtak a bűzös földre, nem láttak semmit a homályos esti égen, de a fenyegetés kisvártatva elhúzott fölöttük, most magasan fönn, talán valami sürgős üzenetet vitt Barad-dûrból. Gollam egy idő múlva felkelt, s reszketve-motyorogva továbbosont.
Talán egy órával éjfél előtt harmadszor is elfogta őket a félelem, de most még távolibbnak tetszett, mintha messze a felhők fölött repült volna el, iszonyatos sebesen, nyugat felé. Gollam azonban teljesen megrémült a félelemtől, szentül hitte, hogy rájuk vadásznak, s tudják, hogy közelednek.
– Háromszor! – nyöszörögte. – Háromszor fenyegettek meg. Érzik, hogy itt vagyunk, érzik a Drágaszágot: A Drágaszág az Uruk. Erre nem mehetünk tovább: Szemmi értelme, szemmi.
Se kérés, se nyájas szó nem használt. Gollam csak akkor tápászkodott fel, amikor Frodó végül dühösen ráparancsolt, s kezét a kardja markolatára tette. Akkor végre vicsorogva felkelt, s mint a megvert kutya, elindult előttük.
Így botorkálták végig az egész éjszakát, s míg csak rájuk nem virradt egy újabb napi félelem, baktattak némán, lehajtott fejjel, nem láttak semmit, nem hallottak semmit, a szél fütyült csak egyre a fülükbe.

3. fejezet
A Fekete Kapu bezárul

Mielőtt még rájuk virradt volna a nap, Mordorba vezető útjuk véget ért. Mögöttük volt a láp is, a sivatag is. S előttük, feketén a fakó ég háttere előtt, fejüket fenyegetően fölszegve, a hatalmas hegyek.
Mordortól nyugatra, az Ephel Dúath, az Árnyékhegység vonulata sötétlett, északra meg az Ered Lithui szaggatott csúcsai és csupasz, hamuszürke gerince. De ahogy a kettő megközelítette egymást, lévén egyetlen nagy fal két fele, amely Lithlad és Gorgoroth szomorú síkságát övezi, s középütt Núrnen komor beltengerét, mindkettő hosszan ágazott el észak felé, s e két elágazás mély hegyszorost fogott közre. Ez volt Cirith Gorgor, a Kísértethágó, az Ellenség földjének bejárata. Mindkét oldalán magas szirtek szegélyezték, s a szájában két kopasz, fekete csontú sziklacsúcs meredezett. Ezekre épült Mordor két Agyara, a két magas és erőteljes őrtorony. Még Gondor emberei építették a régmúlt időkben, gőgjük és hatalmuk teljén, azután, hogy Szauron uralmát megdöntötték, s ő elmenekült, nehogy a bukott király megpróbáljon régi birodalmába visszatérni. De Gondor ereje aláhanyatlott, az egykori emberek örök álmukat aludták, s a két torony hosszú ideig, évekig üresen állt. Aztán visszatért Szauron. A már omladozó őrtornyokat kijavíttatta, megrakta fegyverekkel és szüntelenül őrködő katonákkal. Kőképükből sötét ablaknyílások bámultak keletre, nyugatra, s minden ablakban álmot nem ismerő szemek vigyáztak.
A hágó szájában, sziklától szikláig, a Fekete Úr kőbástyát épített. Ezen egyetlen vaskapu nyílt, ormán őrszemek sétáltak fel-alá éjjel-nappal. A sziklákat kétoldalt át-meg átfurkálták, száz meg száz barlangot, járatot vájtak a kőbe, egész sereg ork lapult ott, készen, hogy egyetlen jelre mint a fekete hangyasereg, zúduljon hadba. Mordor Agyarai közt senki át nem mehetett, csak ha Szauron idézte maga elé, vagy ha ismerte a titkos jelszót, amely megnyitja Morannont, az ország Fekete Kapuját.
A két hobbit kétségbeesve bámulta a tornyokat és a falat. Még ilyen távolból és a félhomályban is látszottak a fekete őrszemek a falon, s a járőrök a kapu előtt. Most épp egy sziklamélyedés szegélye fölött lestek ki, az Ephel Dúath legészakibb előhegyének árnyékából. Ha egy holló a rejtekhelyükről nyílegyenesen szelte volna át a sűrű levegőt, talán két nyíllövésnyire kellett volna szállnia a közelebbi torony fekete csúcsáig. A torony fölött fekete füst tekeredett, mintha benn, a szikla mélyén lassú tűz hamvadoznék.
Fölkelt, s rőtvörösen pislogott a nap az Ered Lithui élettelen gerince fölött. Majd egyszerre rezes torkú kürtök rivalltak föl, az őrtornyokban fújták meg őket, s a hegyek közül, rejtett állásokból és őrhelyekből jött rá a válasz, s még azoknál is messzebbről, fátyolos, mély és baljós hangon visszhangozták Barad-dûr roppant kürtjeit és dobjait túlnan a homorú hegyoldalak. Mordorra a félelem és a robot újabb napja virradt, az éjjeliőrök bevonultak pincéikbe és mély csarnokaikba, s helyüket elfoglalták a gonosz tekintetű, vad nappali őrszemek. A bástya ormán acél csillant fátyolosan.
– Nos, itt lennénk! – mondta Samu. – Itt a Kapu, s valahogy úgy érzem, tovább nem is jutunk. Én csak ennyit mondok, de ha itt lenne az öregem és látna, azt hiszem, elmondana egy és másnak, el bizony. Mert nemegyszer olvasta a fejemre, hogy ha továbbra sem vigyázok a lépteimre, rossz véget érek. S most valahogy nem hiszem, hogy viszontlátnám. Többet már nem mondhatja, hogy: „Én megmondtam, Samu.” Kár. Pedig azt sem bánnám, ha egyre ezt mondogatná, amíg van benne szufla, csak egyszer még látnám. Igaz, először meg kéne mosdanom, különben nem ismerne rám.
– Azt hiszem, semmi értelme, hogy megkérdezzem: „most merre tovább”? Nincs tovább, hacsak az orkokat meg nem kérjük, hogy ők vigyenek.
– Nem, nem! – mondta Gollam. – Szemmi értelme. Ninc tovább. Szméagol megmondta. Azt mondta: elmegyünk a Kapuhoz, ott majd meglátjuk. Ész moszt látjuk. Úgy ám, drágaszágom, látjuk: Szméagol tudta, hogy hobbitok erre nem mehetnek. Úgy ám, Szméagol tudta.
– Akkor meg mi a fenének vezettél ide? – kérdezte Samu, mert nem volt sem igazságos, sem logikus kedvében.
– Gazda mondta. Gazda mondja: vigyél minket a Kapuhoz. Jó Szméagol szót fogad. Gazda mondta, bölc Gazda.
– Úgy van – mondta Frodó. Arca komor volt és merev, de elszánt. Mocskosan, megviselten, fáradtan, meggyötörten, de immár tiszta tekintettel és félelem nélkül jelentette ki: – Én mondtam. Mert az a célom, hogy Mordorba bejussak, és más utat nem ismerek. Tehát erre kell mennem. És senkit sem kérek rá, hogy velem tartson.
– Nem, nem, Gazda! – siránkozott Gollam, és láthatólag kétségbeesetten nyújtogatta feléje a karját. – Erre ne! Erre ninc út. Ne vidd el Neki a Drágaszágot! Ha megkapja, mindannyiunkat elpusztít, egész világot elpusztítja. Tartszd meg, kedvesz Gazda, ész légy jó Szméagolhoz. Ne hagyd, hogy az Övé legyen. Vagy menj innét, szép helyekre, ész add vissza a kisz Szméagolnak. Úgy ám, úgy ám, Gazda, ugye visszaadod? Szméagol majd vigyáz rá: majd szok jót tesz, különöszen a jó kisz hobbitoknak. Hobbitok hazamenjenek. Ne a Kapuhoz!
– Nekem az a küldetésem, hogy menjek el Mordor földjére, tehát elmegyek – mondta Frodó. – S ha csak egy út van, arra kell mennem. Aztán lesz, ami lesz.
Samu egy szót sem szólt. Elég volt ránéznie Frodó arcára, tudta, hogy itt úgysem használ a szó. Végül is kezdettől fogva nem fűzött semmi reményt az ügyhöz: de vidám hobbit lévén, nem szorult reményre, amíg a kétségbeesést halogathatta. De most megjött a rossz vég. Gazdájához azonban a végsőkig ragaszkodott: végül is azért jött, s ezután is ki akart tartani mellette. Az urának nem szabad egyedül mennie Mordorba. Samu vele tart – de Gollamtól előbb még meg kell szabadulniuk.
Ám Gollamnak még esze ágában sem volt lerázatni magát. Térdre borult Frodó lába előtt, kezét tördelte és nyöszörgött. – Ne arra, Gazda! – kérlelte. – Van mász út isz. Igazán van. Mász út, szötétebb, nehezebb megtalálni, titkoszabb. De Szméagol ismeri. Hadd mutassza meg Szméagol!
– Más út? – mondta kételkedve Frodó, s fürkész tekintettel nézett le Gollamra.
– Van! Igazán van! Volt! Szméagol találta meg. Gyerünk, ész nézzük meg, megvan-e még.
– Ezt sosem említetted.
– Nem. Gazda nem kérdezte. Gazda nem mondta, mire készül. Nem mondott el szemmit szegény Szméagolnak. Azt mondta: „Szméagol, vigyél el a Kapuhoz... aztán ég veled!” Ott Szméagol elfuthat, cak legyen jó. De moszt azt mondja: „Az a célom, hogy Mordorba bejusszak, mégpedig erre.” Szméagol nagyon fél. Nem akarja elveszíteni a jó Gazdát. Szméagol megígérte. Gazda megígértette, hogy megvédi a Drágaszágot. De a Gazda moszt el fogja vinni Hozzá, egyeneszen a Fekete Kézbe, ha a Gazda erre megy. Szméagolnak meg kell védenie mindkettőjüket, ész moszt arra az útra gondol, ami volt. Valamikor régen. Jó Gazda. Szméagol nagyon jó, mindig szegít.
Samu összevonta a szemöldökét. Ha a szemével lyukat tudott volna fúrni Gollamba, hogy belelásson, megtette volna. Tele volt kétellyel. Így szemre Gollam őszintén kétségbeesett, és szeretett volna Frodónak segíteni. De Samu még nem felejtette el a vitát, aminek véletlenül a fültanúja volt, és nehezen hitte el, hogy a rég elsüllyedt Szméagol most megint a felszínre került, ez semmi esetre sem az utolsó szó a vitában. Samu sejtette, hogy a Szméagol – meg a Gollam – fél (ő magában úgy hívta, hogy a Vakarék meg a Rohadék) fegyverszünetet és átmenetileg szövetséget kötött, egyikük sem akarta, hogy a Gyűrű az Ellenség kezébe kerüljön, mindkettő szerette volna Frodót megóvni a fogságba eséstől, s szem előtt tartani, ameddig csak lehet – legalábbis addig, amíg Rohadéknak megint alkalma nyílik rátennie a kezét a „Drágaszág”-ra. De hogy igazán van-e más út is Mordorba, abban Samu igencsak kételkedett.
– Még jó, hogy a vén csibész egyik fele sem tudja, hogy a gazda valójában mit akar – gondolta. – Ha tudná, hogy egyszer s mindenkorra végezni fog a Drágaságával, akkor fogadni mernék, hogy hamar kitörne a botrány. Akárhogy is, az öreg Rohadék annyira fél az Ellenségtől – valami módon a hatalmában áll vagy állt –, hogy inkább elárulna minket, mintsem rajtakapják, hogy a segítségünkre volt, s meglehet, inkább, mint hogy hagyja a Drágaságát semmivé olvadni. Legalábbis én azt hiszem. És remélem, hogy ezt a Gazda is jól meggondolja. Ő olyan bölcs, mint senki más, de lágy a szíve. Az. És nincs az a Csavardi, aki képes lenne kitalálni, hogy mit művel legközelebb.
Frodó nem adott azonnal választ Gollamnak. Miközben mindeme kételyek átfutottak Samu lassú, de csavaros agyán, ő csak állt, és Cirith Gorgor fekete szikláit bámulta. A gödör, amelyben menedéket leltek, egy kis domb oldalába mélyült, valamivel magasabban, mint az a hosszú, árokforma völgy, amely a domb és a hegy túlsó nyúlványa közt húzódott. A völgy közepén állt a nyugati őrtorony fekete kőalapja. A reggeli fényben most világosan lehetett látni a Mordor kapujától induló, fakó és poros utakat, az egyik nyugat felé kanyarodott el, a másik keletre, bele az Ered Lithui lábát borító ködfelhőbe, a harmadik meg egyenesen feléjük tartott. Ahogy a tornyot megkerülte, befutott egy keskeny völgyszorosba, s nem sokkal a gödör alatt folytatódott. Jobb kéz felől nyugatra fordult, megkerülte a hegység végét, majd délen beleveszett a mély árnyékba, amit az Ephel Dúath nyugati vonulata vetett, a láthatáron túl elnyelte az a keskeny földsáv, amely a hegyek és a Nagy Folyó között terült el.
Miközben bámult, Frodó ráébredt, hogy odalenn a síkon nagy a mozgolódás. Mintha egész hadseregek vonultak volna ki, bár a lápról és a pusztaságról felszálló gázok és gőzök ott túl jobbára eltakarták őket. De hébe-hóba megpillantotta a csillogó lándzsák és sisakok fényét, az út mellett meg, a padkán, lovascsapatok lovagoltak. Eszébe jutott, ami odafenn jelent meg előtte az Amon Hen tetején, nem is olyan rég, még ha éveknek érzett is azóta minden napot. S már tudta, hogy a remény, ami egy pillanatra föltámadt a szívében, hamis. A kürtök szava nem harcba szólít, hanem köszöntés. Nem Gondor emberei támadnak a Fekete Úrra, mint réges-régi sírjukból fölkelt bosszúálló szellemek. Ezek másfajta emberek, s Haduruk parancsára gyülekeznek, a hadseregek, amelyek az Ő kapuja előtt táboroztak le éjszakára, s most bevonulnak, hogy növekvő erőit gyarapítsák. S mintha egyszerre rádöbbent volna, hogy helyzetük így magukban, a napvilágon, közel e roppant fenyegetéshez, milyen veszélyes, sietve a fejére húzta megkopott szürke köpönyegét, s lelépett a gödörbe. Majd Gollamhoz fordult.
– Szméagol – mondta –, megint csak megbízom benned. Nyilvánvaló, hogy nem tehetek mást, s hogy a sorsom parancsára el kell fogadnom a segítségedet, amit a legkevésbé kerestem, neked meg, aki oly sokáig követtél rossz szándékkal, segítened kell. Ez ideig rászolgáltál a bizalmamra, s híven megtartottad a fogadalmadat: Híven, mondom, és ezt komolyan gondolom – tette hozzá, miközben egy pillantást vetett Samura –, hiszen két ízben is a hatalmadban voltunk, és egyszer sem ártottál nekünk. S még csak meg sem próbáltad elvenni tőlem, amit valamikor annyira kerestél. Bár harmadszorra is hűnek bizonyulnál! De figyelmeztetlek, Szméagol, nagy veszélyben vagy.
– Úgy ám, úgy ám, Gazda! – mondta Gollam. – Szörnyű veszélyben! Szméagolnak még a contja isz reszket, ha rágondol, de akkor szem szalad el. Szegíteni kell a jó Gazdának.
– Én nem arra a veszélyre gondolok, amiben mindhárman osztozunk – mondta Frodó. – Hanem arra, ami csak téged fenyeget. Fogadalmat tettél az előtt, amit te Drágaságnak hívsz. Kényszerít, hogy betartsd a fogadalmat, de keresi a módját, hogyan tudná úgy kiforgatni, hogy a saját vesztedet okozd vele. Téged már kiforgatott önmagadból. Épp az imént, ostoba módon elárultad magad. „Add vissza a kisz Szméagolnak”, mondtad. Ezt ki ne mondd még egyszer! Ne engedd, hogy gyökeret verjen benned ez a gondolat! Sosem fogod visszakapni: De ez a vágy még keserves végedet okozhatja. Sosem fogod visszakapni. Végszükségben, Szméagol, az ujjamra fogom húzni a Gyűrűt, a Drágaságot, s neked már réges-rég a Drágaság az urad. S ha én, ujjamon a Gyűrűvel, megparancsolok valamit, akkor te engedelmeskedni fogsz, még ha a mélybe kell vetned magad, vagy a tűzbe kell ugranod, akkor is. Márpedig az én parancsom ilyesmi lesz. Így hát vigyázz, Szméagol!
Samu helyeslően nézett urára, de döbbenten is, valami olyasmi ült az arcán, olyasmi volt a hangjában, amit ő még nem ismert. Azt hitte, a drága Frodó nyájassága akkora, hogy az már-már a vaksággal határos. Persze ugyanakkor, bár ennek ellentmond, azt is szentül hitte, hogy Frodó úr a világon a legbölcsebb személy (talán az öreg Bilbó úr és Gandalf kivételével). Gollam a maga módján, és sokkalta megbocsáthatóbban, hiszen sokkal rövidebb ideje ismerte őt, ugyanebbe a tévedésbe esett, összetévesztette a nyájasságot és a vakságot. Frodó szavai mindenesetre megszégyenítették. Most ott tekergett a földön, s nem tudott kinyögni mást, csak hogy jó Gazda, jó Gazda.
Frodó várt egy darabig, türelmesen, majd megint megszólalt, de most kevésbé szigorúan. – Gyere, Gollam, vagy ha úgy tetszik, Szméagol, beszélj nekem arról a másik útról, s mondd el, remélhetek-e tőle annyit, hogy joggal térjek le erről az egyenes ösvényről. Mert sietős a dolgom.
Ám Gollam szánalmas állapotban volt, és Frodó fenyegetése teljesen kihozta a sodrából. Nehéz volt bármi világos beszámolót kiszedni belőle, csak motyogott, nyöszörgött, újra meg újra a földre vetette magát, s mindkettőjüknek könyörgött, „legyenek jók a szegény Szméagolhoz”. Egy idő múlva kissé lecsillapodott, s Frodó apránként kiszedte belőle, hogy az utas, ha nyugat felől megkerüli Ephel Dúathot, egy idő múlva keresztúthoz ér, amelyet fekete fák köre vesz körül. A jobb oldali úton Osgiliathba és az Anduin hídjára jut, a középső út dél felé vezet.
– Ész tovább, tovább, tovább – mondta Gollam. – Mi szoha nem jártunk arra, de azt mondják, háromszáz mérföldnyire vezet, ész onnét már a Nagy Vizet isz látni, ami szoha szem cöndesz. Ott rengeteg hal van, ész nagy madarak, ész azok halat esznek, szép madarak, de mi szoszem jártunk ott, szajnosz nem! Ész még azon túl isz vannak földek, mondják, de ott már a Szárga Arc nagyon forró, ész a felhő isz ritka, ész az emberek ott vadak, ész fekete az arcuk. Azokat a földeket nem akarjuk látni!
– Nem! – mondta Frodó. – De maradjunk csak a te utadnál. És hova vezet a harmadik?
– Úgy ám, úgy ám, a harmadik – mondta Gollam. – A bal oldali. Az fölfelé megy, rögtön, cak föl, föl, kanyarog, vissza a hosszú árnyékok felé. Amikor megkerüli a fekete sziklát, akkor észreveszed, egyszerre észreveszed magad fölött, ész szeretnél elbújni.
– Észreveszem, észreveszem... Mit veszek észre?
– A régi várat, a nagyon régit, a szörnyű régi várat. Mikor Szméagol még fiatal volt, nagyon-nagyon rég, szok meszét hallottunk a Délről, úgy ám, úgy ám, rengeteg meszét, eszténként, amikor ott ültünk a Nagy Folyó partján, a füzeszekben, mikor a Folyó még fiatal volt, gollam, gollam. – Elsírta magát, és motyogni kezdett. A hobbitok türelmesen vártak.
– Meszéket a Délről – folytatta Gollam –, a fénylő szemű magasz emberekről, ész a sziklahegyhez haszonló házaikról, a királyuk ezüszt koronájáról ész a Fehér Fájukról, cudálatosz meszéket. Igen-igen magasz tornyokat építettek, ész az egyik ezüsztfehér volt, ész volt benne egy kő, olyan, mint a hold, ész a tornyot fehér fal vette körül. Úgy ám, szok-szok mesze szólt a Hold Tornyáról.
– Ez bizonyára Minas Tirith, amit Elendil fia, Isildur épített – mondta Frodó. – Isildur volt az, aki levágta az Ellenség ujját.
– Úgy ám. Moszt cak négy van a Fekete Kézen, de annyi isz elég – mondta Gollam, és megborzongott. – Ész ő gyűlölte Iszildur városzát.
– Mi az, amit Ő nem gyűlöl? – mondta Frodó. – De mi köze a Hold Tornyának mihozzánk?
– Nosz, Gazda, az ott volt, ész ott van ma isz, a magasz torony ész a fehér házak ész a fal, de moszt nem szép, moszt nem gyönyörű. Ő már régesz-rég meghódította. Moszt nagyon szörnyű hely. Az utaszok hátán végigfut a hideg, ha megpillantják, eloszonnak, hogy ne isz lásszák, még az árnyékát isz elkerülik. De Gazdának arra kell mennie. Ezen kívül itt cak az az egy út van. Mert hogy ott alaconyabbak a hegyek, ész a régi út egyre cak fölfelé, fölfelé megy, amíg fönn egy szötét hágóhoz nem ér, ész onnét meg egyre cak lefelé, lefelé megy... Gorgorothba. – Hangja suttogássá halkult, s az egész teste reszketett.
– De mit segít ez rajtunk? – kérdezte Samu. – Az biztos, hogy az Ellenség mindent tud a saját hegyeiről, és azt az utat is ugyanúgy őrzik, mint ezt itt. A torony meg nem üres, ugye?
– Jaj, nem, nem üresz – suttogta Gollam. – Üresznek látszik, de nem az. De nem ám. Szörnyű jószágok élnek ott. Orkok, igen, orkok, de rosszabbak isz, szokkal rosszabbak. Az út ott kanyarodik el a fal árnyékában, ész elmegy a kapu előtt. Az úton meg szem moccanhat szemmi, hogy ne tudnának róla. Azok a jószágok, odabent: a Néma Őrök.
– Szóval ez a tanácsod – mondta Samu –, hogy menjünk le jó messze délre, csak azért, hogy ha odaérünk, ott ugyanilyen szorult helyzetben találjuk magunkat, mint itt. Ha ugyan nem rosszabban. Ha egyáltalán odaérünk.
– Nem, dehogyisz – tiltakozott Gollam. – Hobbitoknak látniuk kell, próbálniuk kell megérteni. Ő onnan nem számít támadászra. A Szeme körbejár, de van valami, amire jobban figyel. Ő sze lát mindent egyszerre, még nem. Meghódított minden országot az Árnyékhegyektől nyugatra egészen a Folyóig, ész moszt az Ő kezében vannak a hidak. Azt hiszi, Szenki szem kerülhet a Hold Tornyához úgy, hogy ne vívna nagy catát valamelyik hídnál, vagy ne lenne rengeteg bárkája, amit képtelen elrejteni, ész amiről Ő ne tudna előre.
– Látom, te sokat tudsz arról, hogy Ő mit csinál és mit hisz – mondta Samu. – Talán beszéltél vele az utóbbi időben? Vagy csak az orkokkal szűrted össze a levet?
– Nem jó hobbit, nem okosz hobbit – mondta Gollam, s egy haragos pillantást vetett Samura, majd Frodóhoz fordult. – Szméagol beszélt orkokkal, persze hogy beszélt, mielőtt Gazdával találkozott, ész még mászokkal isz, mindenféle népekkel, hosszú utat megtett. Ész amit moszt mond, azt szokan mondják. A nagy veszély Őt itt fenyegeti nyugaton, ész így minket isz itt. Egy szép napon Ő majd kijön a Fekete Kapun, hamaroszan kijön. Ez az egyetlen út, ahol nagy hadszereg kijöhet. De ott messze Ő nem fél, ész ott vannak a Néma Őrök.
– Pontosan! – mondta Samu. Nem hagyta magába fojtani a szót. – Mi tehát sétáljunk fel, kopogtassunk be a kapun, és kérdezzük meg, hogy erre vezet-e az út Mordorba? Vagy annyira némák, hogy nem is felelnek? Ennek semmi értelme. Ezt itt is megtehetjük, s legalább megtakarítjuk a hosszú kutyagolást.
– Ne tréfálj! – sziszegte Gollam. – Ez nem mulatszágosz. Úgy ám! Nem mulatszágosz. Mordorba bemenni, megpróbálni bejutni, szemmi értelme. De ha a Gazda aszt mondja, muszáj bemennem vagy be akarok menni, akkor meg kell kereszni a módját. Nem volna szabad bemennie a szörnyű városzba, nem bizony, persze hogy nem. Szméagol mégisz szegít, a jó Szméagol, pedig szenki nem mondja meg neki, hogy mire való ez. Szméagol megint segít. Ő megtalálta. Iszmeri.
– Mit találtál meg? – kérdezte Frodó.
Gollam leguggolt, s hangja megint suttogósra halkult. – Egy kisz öszvény vezet föl a hegyekbe, aztán egy lépcő, egy keszkeny lépcő. Aztán... – hangja még jobban elhalkult – ...egy alagút, egy szötét alagút, ész végül egy keszkeny haszadék, egy öszvény, magaszan a hágó fölött. Arrafelé keveredett ki Szméagol a szötétszégből. De ez évekkel ezelőtt volt: Lehet, hogy az öszvény eltűnt, talán igen, talán nem.
– Nekem ez a dolog nem tetszik – mondta Samu. – Túlságosan könnyűnek ígérkezik, legalábbis szóban. Ha az az ösvény megvan még, bizonyára őrzik. Akkor még őrizték, Gollam? – Mikor ezt kimondta, megpillantotta, vagy azt hitte, hogy megpillantja a zöld fényt Gollam szemében. Gollam motyogott valamit, és nem felelt.
– Nem őrizték? – kérdezte szigorúan Frodó. – És te szöktél a sötétségből, Szméagol? Vagy megengedték, hogy eljöjj, sőt, megbízatást is kaptál? Legalábbis Aragorn ezt hitte, mikor rád lelt a Holtlápon, pár évvel ezelőtt.
– Hazugszág! – sziszegte Gollam, s Aragorn nevére gonoszul megcsillant a szeme. – Hazugszág, amit mond rólam, igenisz hazugszág! Szöktem, teljeszen magamtól. Igaz, azt mondták, keresszem a Drágaszágot, ész én kutattam ész kutattam utána, persze hogy kutattam. De nem a Fekete Úrnak. A Drágaszág a miénk volt, az enyém, mondom. Szöktem.
Frodó valahogy biztosra vette, hogy Gollam ez alkalommal nem jár olyan messze az igazságtól, mint ahogy gyanítani lehetne, hogy valami módon magától megtalálta a Mordorból kivezető utat, vagy legalábbis azt hitte, hogy azt a tulajdon ravaszságának köszönheti. Többek között észrevette, hogy Gollam azt mondja: én, s ez, amilyen ritkán fordult elő, mintha mindig annak a jele lett volna, hogy pillanatnyilag felülkerekedett benne a régi hűség vagy őszinteség némi maradéka. De még ha Gollamban meg lehetett is bízni, Frodó nem feledkezett meg az Ellenség ravaszságáról. Lehet, hogy szándékosan engedték megszökni, vagy éppenséggel „megrendezték a szökését”, s arról a Fekete Toronyban nagyon is jól tudtak. S az is nyilvánvaló, hogy Gollam sok mindent elhallgat.
– Még egyszer kérdem – mondta –, ezt a titkos utat nem őrizték?
De Aragorn nevének hallatára Gollam elkomorodott. Sértett képpel bámult maga elé, mint a hazug, aki egyszer életében igazat, vagy részben igazat mondott, mégis azzal gyanúsítják, hogy hazudik. Nem felelt.
– Nem őrzik? – ismételte Frodó.
– Lehet, lehet. Ebben az országban ninc biztonszágosz hely – mondta mogorván Gollam. – De Gazdának meg kell próbálnia, vagy menjen haza. Mász út ninc.
Harapófogóval sem tudtak többet kiszedni belőle. A veszedelmes hely és a hágó nevét vagy nem tudta, vagy nem akarta megmondani.
Cirith Ungolnak hívták, s nevének félelmetes csengése volt. Aragorn talán megmondhatta volna nekik, s azt is, hogy e név mit jelent, Gandalf is felhívhatta volna rá a figyelmüket. De ők egyedül voltak, Aragorn messze járt, Gandalf meg – akit hátráltatott az árulás – épp Vasudvard romjai közt álldogált és Szarumánnal küszködött. De még aközben is, hogy az utolsó szavakat váltotta Szarumánnal, s a palantír szikrát hányva csattant Orthanc lépcsőjére, Frodón és Csavardi Samun járt az esze, s oly sok mérföld távolságából reménykedve és szánakozva kereste őket a gondolata.
Talán ezt érezte meg Frodó, mint odafenn, akkor az Amon Hen tetején, még ha erről nem tudott is, még ha azt hitte is, hogy Gandalf meghalt, hogy egyszer s mindenkorra beleveszett a távoli Mória homályába. Most jó darabig csak ült, némán, lehajtott fejjel, s megpróbált mindent felidézni, amit Gandalf valaha mondott neki. De semmi olyasmire nem emlékezett, ami a döntésére tanáccsal szolgált volna. Ami azt illeti, nagyon is hamar, túlságosan hamar, mikor a Fekete Föld még igen-igen messze volt, elveszítették Gandalf útmutatását. Hogy végül is hogyan hatoljanak oda be, azt Gandalf nem mondta meg. Talán maga sem tudta. Az Ellenség északi várába, Dol Guldurba is csak egyszer merészkedett el. S vajon Mordorba, a Tűz Hegyén és Barad-dûrban járt-e azóta, hogy a Fekete Úr ismét hatalomra jutott? Frodó nem tartotta valószínűnek. S most itt ez a kis félszerzet a Megyéből, egy egyszerű, csöndes vidéki hobbit, s attól kívánják, hogy találja meg az utat oda, ahova a nagyok sem tudtak vagy mertek elmenni. Gonosz sors. De ő magára vállalta, odahaza, a tisztaszobában, a tavalyi esztendő távoli, annyira távoli tavaszán, hogy ma már úgy tetszik, az ifjú világ történetének elején történt, mikor még Ezüst és Arany Fák virágoztak. Gonosz választás. Melyik mellett döntsön? S ha mindkettő az iszonyúságba és a halálba vezet, mi értelme a választásnak?

Így telt a nap. A kis szürke gödörre, ahol ültek, oly közel a félelem földjének határához, rátelepedett a hallgatás, szinte fogható volt, és sűrű függönyként zárta el a külvilágtól. Fölöttük a fakó ég füstráncos burája, de az magasan volt, s messze, mintha töprengéstől elnehezült levegőtengeren derengene át.
Még egy fönn lebegő sasmadár se vette volna észre a mozdulatlanul, némán, s vékony szürke köpönyegükbe burkolózva gondterhelten gubbasztó hobbitokat. Szeme egy pillanatra talán megakadt volna Gollamon, a földön elterülő pici alakon, talán egy csonttá-bőrré aszott embergyereknek nézte volna, akinek csontfehér és csontvézna karjához-lábához tán tapad valami rongy, de lecsipkedni érdemes hús biztos, hogy nem.
Frodó a térdére hajtotta a fejét, de Samu hátradűlt, összefonta a tarkóján a kezét, s a csuklyája alól fölbámult az üres égre. Üres volt, jó darabig. Majd megpillantott egy sötét madárforma alakot, amint épp befordult a látókörébe, lebegett egy darabig, majd továbbröpült. Két újabb követte, majd egy negyedik is. Így ránézvést, magasan fönn, nagyon picik voltak, valahogy mégis tudta, hogy óriásiak, szárnyuk, ha kitárják, irdatlan nagy. Eltakarta a szemét, előregörnyedt, összehúzta magát. Ugyanazt a fenyegető félelmet érezte, amit a Fekete Lovasok jelenlétében, ugyanazt a tehetetlen iszonyatot, amit a szél szárnyán érkező vijjogás, az elsötétedő hold keltett benne, bár most nem olyan nyomasztóan, olyan parancsolóan, mert most távolibb volt a fenyegetés. De akkor is fenyegetés. Frodó is megérezte. Gondolata megszakadt. Megmoccant, összerezzent. Gollam úgy kucorodott össze, mint a sarokba szorított pók. A szárnyas alakok nagy kört írtak le, majd alábuktak, siettek vissza Mordorba.
Samu mély lélegzetet vett. – A Lovasok megint csatangolnak, most fönn a levegőben – mondta rekedten suttogva. – Őket láttam. Mit gondolsz, Frodó uram, nem vettek észre minket? Igencsak magasan szálltak. S ha ők a Fekete Lovasok, és ugyanolyanok, mint régen, akkor napvilágnál nem valami jó a látásuk, nem?
– Nem, talán nem – mondta Frodó, – De a paripáik látnak. S azoknak a szárnyas jószágoknak, amelyeket a levegőben megnyergelnek, valószínűleg jobb a szemük, mint bármi más teremtménynek. Olyanok, mint az óriás dögkeselyűk. Keresnek valamit: az Ellenség, attól tartok, éberen őrködik.
A rettegés elmúlt, de a csönd, ami körülvette őket, megtört. Mert egy ideje úgy el voltak vágva a világtól, mintha láthatatlan szigeten lennének, most, hogy megint csupaszon hevertek ott, visszatért a veszélyérzetük. Ám Frodó most se szólt semmit Gollamnak, nem döntött még. Szemét lehunyta, mintha álmodoznék, de az is lehet, hogy befelé nézett, a szívébe és az emlékeibe. Végül mégis megmoccant, és fölállt, látszott, hogy döntött, és hogy mondani készül valamit. De csak annyit mondott: – Csitt! Mi ez?
Újra elfogta őket a félelem. Énekszót és rekedt ordítozást hallottak. Kezdetben úgy rémlett, messziről, de a hangok egyre közeledtek. Önkéntelenül is mindnyájuknak az jutott eszébe, hogy a Szárnyas Lovasok kikémlelték őket, s fegyvereseket küldtek ellenük: úgy látszik, Szauron e szörnyű szolgái a gyorsnál is gyorsabbak. Az ordítozás, a fegyver- és lószerszámcsörgés már ott hallatszott egészen a közelükben. Frodó is, Samu is meglazította hüvelyében kicsiny kardját. Menekülniük lehetetlen.
Gollam lassan fölemelkedett, s mint a féreg kúszott a gödör végébe. Lassan-lassan, nagyon óvatosan fölemelte a fejét, amíg csak két törött kődarab közt ki nem tudott kandikálni. Egy darabig ott maradt, hangtalanul, mozdulatlanul. Aztán a hangok megint távolodtak, s lassan teljesen elhaltak. Messze, Morannon ormán, fölharsant egy kürt. Gollam óvatosan lehúzta a fejét, és visszacsúszott a gödörbe.
– Újabb embercapat tart Mordorba – mondta halkan. – Ilyen embereket még szohasze látott Szméagol, még nem. Vadak. Fekete a szemük, fekete a hajuk ész hosszú, a fülükben aranykarika, úgy ám, szok-szok gyönyörű arany. Ész a képe némelyiknek vöröszre van fesztve, ész vörösz a köpenye, ész a zászlójuk isz vörösz, meg a lándzájuk hegye, a pajzuk az kerek, szárga ész fekete, ész nagy tüszke van a közepén. Nem jók: nagyon kegyetlen, gonosz emberek, az látszik. Majdnem olyan rosszak, mint az orkok, ész szokkal nagyobbak. Szméagol azt hiszi, valahonnan messze délről jöhettek, a Nagy Folyó végén isz túlról: azon az úton érkeztek. Továbbmentek a Fekete Kapuhoz, de lehet, hogy jönnek még. Egyre több nép szereglik Mordorba. Egy szép napon odabent lesz minden-minden nép.
– És voltak olifántok is? – kérdezte Samu. Annyira izgatták a különös földről szóló hírek, hogy még a félelméről is megfeledkezett.
– Nem, olifántok nem. Mik azok az olifántok? – kérdezte Gollam.
Samu fölállt, hátratetté a kezét (mint mindig, ha „verset mondott”), és rákezdte:

Szürkeségem kisegér,
De egy ház is belefér,
Kunkori kígyó az orrom,
Ha járok, a föld omoljon,
Letaposom a füvet,
Sűrűm járom, fa recseg,
Villog fehér agyaram,
Döngölöm déli utam.
Legyezőfülem lebeg.
Nem számlálok éveket,
Nem heverek le a földre –
Meghalni se! Körbe-körbe
Járok-kelek szüntelen,
Olifánt az én nevem.
Magas vagyok, vén vagyok,
A legnagyobb én vagyok.
Ha találkozol velem,
Nem felejted, azt hiszem.
De ha nem látsz sohasem,
Hiszed e, hogy létezem?
Ó, hogy olifánt vagyok,
Ilyet nem hazudhatok!

– Ezt a rigmust – jegyezte meg Samu, mikor végigmondta –, ezt a rigmust mi a Megyében mondogattuk. Lehet, hogy szamárság, lehet, hogy nem. De nekünk is megvannak a meséink, és a délről jött híreink, tudod. A régi időkben, néhanapján, a hobbitok is utaztak. Nem mintha olyan nagyon sok jött volna vissza közülünk, s nem mintha mindent elhittek volna nekik, ez amolyan Bríből jött hír, mondja a szólás, meg hogy: igaz, mint a Megyebeszéd. De én hallottam meséket ezekről a Naposföldén lakó nagy emberekről. Mi a mesékben subickosképűeknek hívtuk őket, és azt mondták, olifánton lovagolnak a csatába. Házakat meg tornyokat meg másmindent raknak az olifántok hátára, azok meg köveket, fatörzseket vágnak egymáshoz. Így hát, amikor te azt mondtad: Emberek Délről, mind vörösben-aranyban, joggal kérdezhettem, hogy voltak-e velük olifántok? Mert ha lettek volna, én veszély ide, veszély oda, megnéztem volna őket. De most már nem hiszem, hogy valaha is látnék. Lehet, hogy ilyen állat nincs is. – Nagyot sóhajtott.
– Nem. Olifánt ninc – mondta Gollam. – Szméagol szoszem hallott róluk. Nem isz akar ilyet látni. Nem akarja, hogy legyen ilyen. Szméagol el akar menni innét, messze, ész el akar bújni valami bisztonszágoszabb helyen. Szméagol aszt akarja, hogy Gazda isz menjen. Jó Gazda, nem jönnél Szméagollal?
Frodó fölállt. Gond ide, gond oda, jót nevetett, mikor Samu kirukkolt a tűzhelynél mondogatott régi olifánt-rigmussal, s ez mintha elfújta volna a tétovaságát. – Bár lenne ezer olifántunk, s a fehér vezérolifánton Gandalf ülne – mondta. – Akkor talán utat törnénk magunknak e gonosz földön. De nincs: csak a fáradt lábunk. Ez minden. Nos, Szméagol, lehet, hogy a harmadik forduló bizonyul szerencsésnek. Veled megyek.
– Jó Gazda, bölc Gazda, kedvesz Gazda! – kiáltotta boldogan Gollam, és Frodó térdét simogatta. – Jó Gazda! Akkor cak pihenjetek moszt, jó kisz hobbitkák, a nagy kövek árnyékában, egészen a kövek tövében! Pihenjetek, ész feküdjetek nyugton, amíg a Szárga Arc el nem megy. Akkor majd gyorszan mehetünk. Akkor majd szuhanunk, halkan ész gyorszan, mint az árnyék!

4. fejezet
Füvekről és nyúlpörköltről

Pihentek még néhány órát, amíg a napvilág homályra nem váltott, amíg meg nem nyúlt a gödrük nyugati peremének árnya, s az egész gödröt be nem töltötte a sötét. Aztán ettek egy kicsit, s ittak egypár csöpp vizet. Gollam nem evett, de a vizet boldogan elfogadta.
– Hamarosan lesz szok – mondta, s ajkát nyalogatta. – Szok-szok jó vizű patak folyik a Nagy Folyóba, finom víz, ott, ahová megyünk. Szméagol talán enni isz talál. Nagyon éhesz, úgy ám, gollam! – Két nagy lapos tenyerét horpadt hasára tette, s a szemében kigyúlt a halaványzöld fény.
Már ugyancsak sötét volt, mikor végre útnak indultak, kimásztak a gödör nyugati peremén, s mint a szellemek vesztek bele az út mentén a terep hepehupáiba. Három nap hibádzott csak a holdtöltéig, de éjfélre járt, mire a hold a hegyek fölé emelkedett, s így kora éjszaka igencsak sötét volt. Vörösen égett a tűz, magasan, fönn az Agyar-tornyokban, más jele nem látszott, nem hallatszott a Morannon éber őrségének.
A vörös szem mintha mérföldekre bámult volna utánuk menekültükben, ahogy a köves és csupasz tájon botorkáltak. Az útra nem mertek kimenni, de amennyire lehetett, követték bal felől. Végül, mikor már öreg éjszaka volt, s ugyancsak elfáradtak, hisz alig pihentek útközben, a szem ádáz pici ponttá zsugorodott, majd teljesen eltűnt: befordultak az alacsony előhegyek fekete északi nyúlványa mögé, s elindultak dél felé.
Furcsamód megkönnyebbült szívvel pihentek le, ha rövid időre is. De Gollam nem volt megelégedve a sebességükkel. Úgy számolta, Morannontól vagy kilencven mérföld az az útkereszteződés Osgiliath fölött, s remélte, hogy ezt néhány nap alatt megteszik. Így hát hamarosan fölkerekedtek megint, s tovább küszködtek, amíg csak szét nem terült lassan a hajnal a tágas szürke pusztaság fölött. Addig vagy huszonnégy mérföldet gyalogoltak, s a hobbitok akkor se bírtak volna továbbmenni, ha mernek.

Ahogy világosodott, kiderült, hogy a táj már korántsem olyan csupasz és köves. A hegyek most is baljósan magasodtak föléjük bal kéz felől, de ott látták a közelükben a délre vezető utat, amely most szakadt el a hegy fekete lábától, s kanyarodott el enyhén nyugati irányba. Azon túl a hegyoldalt fekete felhőhöz hasonlatos komor erdő födte, de körülöttük mindenütt hepehupás fenyér húzódott, amit sűrűn benőtt a csarab, a rekettye, a som, meg több más, ismeretlen cserje. Itt-ott egy csoport szálas fenyőt láttak. Bármilyen fáradtak voltak, a hobbitok szíve földerült egy csöppet: a levegő friss volt és illatos, a távoli Északi Fertály felföldjét juttatta eszükbe. Jólesett nekik ez a kis haladék, jólesett olyan földet taposniok, amely alig néhány éve áll még csak a Fekete Úr uralma alatt, s így nem indult teljesen romlásnak. De a veszedelemről sem feledkeztek meg, sem a Fekete Kapuról, ami nagyon is közel volt még, hiába takarták el a komor hegyek. Rejtekhelyet kerestek, menedéket a gonosz szellemek elől, amíg a napvilág ki nem huny.
Keservesen múlt a nap. A mély hangafűben hevertek, s számlálták a lassú órákat, amelyek látszólag alig hoztak változást, minthogy most is az Ephel Dúath árnyékában voltak, s a napot fátyol takarta. Frodót többször is elnyomta az álom, mélyen és békésen aludt, mert vagy megbízott Gollamban, vagy fáradt volt hozzá, hogy aggódjék miatta, de Samu jó ha el tudott szundítani, miközben Gollam láthatólag mélyen aludt, de meg-megrándult, össze-összerezzent ismeretlen álmában. Meglehet, inkább az éhség, mintsem a bizalmatlanság tartotta ébren: már nagyon vágyott valami kiadós, hétköznapi ételre, valamire, ami „rotyog a fazékban”.
Amint a vidék az eljövendő éjszaka formátlan szürkéjébe olvadt, mindjárt útra keltek. Gollam nemsokára kivitte őket az útra, amely délre vezetett, itt gyorsabban haladhattak, bár a veszély is nagyobb volt. Hegyezték a fülüket, hogy nem hallanak-e lépteket, patadobogást előttük vagy a hátuk mögött, telt-múlt az éjszaka, de sem gyalogos, sem lovas neszét nem hallották.
Az utat régestelen-rég építették, s bár egy jó harmincmérföldes szakaszát Morannon alatt nemrégiben helyrehozták, dél felé már eluralkodott rajta a vadon. A régvolt emberek keze munkája még megmutatkozott az út biztos vonalvezetésében, egyenletes lejtésében, itt-ott a hegyoldalba mélyült, vagy szépen ívelő és időt álló kőhídon lendült át egy-egy vízfolyás fölött, egy idő múltán azonban teljesen nyoma veszett a kőburkolatnak, kivéve itt-ott egy-egy derékba tört kőpillért, ami az út menti rekettyésből meredt előre, vagy egy-egy dudva közt lapuló mohos burkolókövet. Hangafű, fák és tüskebokrok borították az útpadkát s kapaszkodtak meg a partján, vagy terpeszkedtek el az úttesten is. Az országút végül alig használt vidéki dűlőúttá satnyult, de most se kanyargott, megőrizte az ívét, s továbbra is a legcélszerűbb irányba vezette őket.
Így jutottak el annak a földnek az északi nyúlványára, amit az emberek valaha Ithiliának hívtak, erre a ligetes, fürge patakokkal szabdalt gyönyörűséges tájra. Itt már szép volt az éjszaka, a csillagok és a telihold fényében, s a hobbitok úgy érezték, egyre illatosabb is, ahogy előrehaladnak, Gollam motyogásából és szitkozódásából kiderült, hogy ezt ő is észrevette, ám korántsem élvezi. A pirkadat első jelére megint megálltak. Épp egy hosszú, mély s a közepén meredek falú bevágás végére értek: az út itt egy köves hegygerincet metszett ketté. Most fölmásztak a nyugati oldalba, és körülnéztek.
A nap most bukkant ki az égre, látták, hogy a hegyek jóval távolabb kerültek, s keleten nagy, végtelenbe vesző ívben távolodnak. Előttük, ha nyugatra fordultak, szelíd lejtő ereszkedett alá a völgy párájába. Körülöttük gyantás fák, fenyő, cédrus és ciprus, s más, a Megyében ismeretlen fajták kicsi ligetei, köztük jókora tisztások, mindenütt illatos füvek és bokrok sokasága. Útjuk Völgyzugolytól idáig, ugyancsak messze sodorta őket hazájuktól, de míg csak védettebb vidékre nem értek, a hobbitok nemigen észlelték az éghajlat változását: Itt már javában munkált a tavasz, a mohán és zuzmón áttört a páfrány, a vörösfenyőnek zöld ujjai nőttek, kicsi virágok nyíltak a fűben, madarak énekeltek, Ithilia, Gondor elhagyatott kertje most is bájos volt, akár egy kócos kis tündelány.
Délen és nyugaton az Anduin mélyebb, melegebb völgyére nézett, keletről az Ephel Dúath védte, de árnyékát nem vetette rá, északról meg az Emyn Muil, így nyitva állt a déli, messzi tengerről jött nyirkos szeleknek. Sok nagy, régen ültetett fa nőtt itt s öregedett el a gondtalan utódok sokaságával körülvéve, tamariszkusz és átható illatú pisztácia, olajfa és babérmeggyligetek és ciheresek, volt itt boróka és mirtusz, bokrokban nőtt a kakukkfű, vagy fás indájával vastagon beszőtte a láthatatlan köveket, kék, vörös, halványzöld virágot hajtott a sokféle zsálya, akadt még majoránna is, zsenge petrezselyem és sok más fű, amelynek formája, illata meghaladta Samu kertésztudományát. A sziklás üregeket, kőfalakat már a kőtörőfű és a varjúháj csillagocskái díszítették. A mogyorósban kihajtott a kankalin és a kökörcsin, a fű közt aszfodélosz és liliom félig nyílt virága bólogatott, s ahol az Anduinba vezető útján egy-egy hűs mélyedésben megpihent a patakok lehulló vize, körös-körül dús fű zöldellt.
Az utazók hátat fordítottak az útnak, s lementek a domb aljába. Útközben, ahogy átgázoltak füvön-bokron, édes illat támadt körülöttük. Gollam köhögött, cikákolt, de a hobbitok mélyeket lélegeztek, és Samu váratlanul elnevette magát, mert egyszeribe könnyű lett a szíve. Egy patak mentén haladtak, amely fürgén futott mellettük lefelé. Tiszta vizű, sekély kis tóhoz vezette őket: tört ívű, ősi vízmedencéhez, amelynek faragott peremét szinte teljesen elborította a moha meg a vadrózsa, körülötte itt-ott nőszirom nőtt, és sötét, szelíden fodrozódó vizén a vízililiom levelei lebegtek, de a vize friss volt, s halkan, szakadatlan csordogált túloldalt a medence kőszájából.
Megmosakodtak, és a csermely vizéből teleitták magukat. Aztán pihenő- és rejtekhelyet kerestek, mert ez a föld, bármily szép is, az Ellenség földje. Nem tértek le messzire az útról, de még ilyen rövid távon is megmutatkoztak az egykori háborúk régi sebhelyei, meg azok az újak, amiket az orkok és a Fekete Úr más csúf szolgái okoztak, a hulladékokkal, szeméttel teli gödör, az oktalanul ledöntött és korhadásra kárhoztatott fák tetemei, kérgükön durva vágásokkal bemetszett rúnák és baljós Szemjelek.
Samu ott matatott a medence kifolyása alatt, szagolgatta, tapogatta az ismeretlen növényeket, s amikor már épp megfeledkezett róla, hogy Mordorban van, váratlanul rá kellett ébrednie az örökké jelenlevő veszedelemre. Tűzrakás kiégett nyomára bukkant, s a közepén elszenesedett csontokra-koponyákra. A szörnyű mészárlás és lakoma színhelye köré függönyt vont a gyorsan növő vadrózsa és lonc, az indás iszalag, de a nyom akkor sem volt régi. Visszasietett a társaihoz, de nem szólt semmit, jobb, ha a csontok békén maradnak, és nem matat közöttük, nem kaparja ki Gollam.
– Keressünk hát egy helyet, ahol lefekhetünk – mondta. – Lejjebb már ne menjünk. Szerintem inkább fölfelé.
Valamivel a tavacska fölött egy jó ágyravaló barna tavalyi páfrányra leltek. Azon túl egy sötét levelű babérmeggyligetre, amely vén cédrusokkal koronázott hegyoldalra kúszott fel. Úgy döntöttek, hogy itt térnek pihenőre és múlatják a napot, mely máris derűsnek és melegnek ígérkezett. Jó lett volna bejárni Ithilia ligeteit, tisztásait, de ha az orkok irtóznak is a napsütéstől, akkor is sok itt az olyan hely, ahol megbújhatnak és leskelődhetnek, kerülhetnek erre más gonosz szemek is, Szauronnak sok a szolgája. Gollam különben sem lett volna hajlandó kimozdulni a Sárga Arc színe előtt. Az már átkacsintott az Ethel Dúath gerince fölött, s Gollam elgyöngült, meggyávult a melegben, a fényben.
Samu komolyan törte a fejét az étel dolgán, már miközben meneteltek is. Most meg, hogy mögöttük volt a kétségbeejtően bevehetetlen Fekete Kapu, nem hajlott rá, hogy mint a gazdája, ne törődjék vele, min élnek, különben is bölcsebbnek látta, ha a tündék útikenyerét nehezebb időkre tartogatják. Már jó hat nap telt el azóta, hogy kiszámította, a tartalék szűkösen ha három hétre elég.
– Márpedig ha addig, ilyen ütemben, odaérünk a Tűzhöz, szerencsénk van! – gondolta. – S akkor még vissza is kell jönnünk. Ha ugyan visszajövünk!
Ráadásul a hosszú éjszakai menet végére, azután, hogy megmosakodott és ivott, kegyetlenül megéhezett. Úgy igazában egy tisztességes vacsorára vagy reggelire vágyott, a Zsákvég utcában, a konyhán, a tűzhely mellett. De támadt egy ötlete, és Gollamhoz fordult. Gollam épp elfelé készült, négykézláb, át a páfrányoson.
– Hé! Gollam! – mondta Samu. – Hova mégy? Vadászni? Nos, ide hallgass, öreg szaglász, te nem kedveled, amit mi eszünk, s én se volnék ellenére egy kis változatosságnak. A te új jelszavad: segítségre mindig készen. Keresnél valamit, ami egy éhes hobbitnak is jó?
– Úgy ám, persze, de mennyire – mondta Gollam. – Szméagol segít, ha megkérik rá... ha szépen kérik.
– Helyes! – mondta Samu. – Akkor szépen kérlek. Vagy ha ez sem elég, akkor esedezem.
Gollam eltűnt. Frodó meg bekapott néhány falat lembas-t, aztán behúzódott a páfrányba, és lefeküdt aludni. Samu nézte: A korai napsütés csak most kezdett bekúszni a fák árnyékába, de azért jól látta a gazdája arcát, s a kezét is, amint ott nyugodott mellette fektében a földön. S egyszerre eszébe jutott Frodó, ahogy Elrond házában feküdt és aludt, azután, hogy azt a halálosnak ígérkező sebet kapta. Akkor, ahogy őrködött az álmán, Samu látni vélte, hogy néha-néha mintha halványan, belülről világítana, most is, csak most tisztább és erősebb fénnyel. Frodó arca békés, nyoma sincs rajta gondnak vagy félelemnek, de öregnek látszott, öregnek, és gyönyörű volt, mintha a formáló évek vésője most sok olyan vonást hozott volna felszínre, ami korábban rejtve maradt, bár az arcjellege nem változott meg. Nem mintha Csavardi Samu ezt megfogalmazta volna. Csak megrázta a fejét, mintha fölöslegesnek ítélne minden szót, s magában ezt mormolta: – Szeretem, no. Ugyanolyan, néha mintha világítana. De akkor is szeretem, akár világít, akár nem.
Gollam nesztelenül visszatért, s átkandikált Samu válla fölött. Ránézett Frodóra, behunyta a szemét, és szó nélkül odébb mászott. Samu egy percre rá odament hozzá, s látta, hogy rág valamit, s magában motyorog. Mellette két kis nyulacska hevert a földön, azt nézegette mohó szemmel.
– Szméagol mindig szegít – mondta. – Nyulackát hozott, szép kisz nyulackákat. De Gazda elaludt, ész tán Szamu isz aludni szeretne. Kell a nyulacka? Szméagol megpróbál szegíteni, de nem tud akármikor fogni valamit.
Samunak azonban semmi kifogása nem volt a nyulacska ellen, és ezt meg is mondta. Legalábbis a nyúlpörkölt ellen. Főzni, persze, minden hobbit tud, hiszen ezt a művészetet korábban megtanulják, mint a betűvetést (azt jó néhányan soha), de Samu ráadásul még hobbit-mértékkel mérve is jó szakács volt, útközben nemegyszer főzött a tábortűznél, ha úgy adódott. Nem adta fel a reményt most sem, magával cipelte a konyhafelszerelést, a tűzszerszámot, két sekély kis lábost, a kisebbik épp beleillett a nagyobbikba, s bennük egy fakanalat, egy kurta nyelű, kétágú villát, s néhány kis nyársat, s a batyuja fenekén eldugva egy lapos fadobozt, benne az egyre fogyatkozó kincset: némi sót. De tűz is kellett, s azon felül még egy és más. Gondolkodott egy kicsit, elővette a kését, megtisztította, benedvesítette, s nekifogott, hogy megnyúzza a nyulakat. Frodó pár percig még nyugton alhat.
– Nos, Gollam – mondta. – Volna valami munkám a számodra. Menj, töltsd meg ezt a két lábost vízzel és hozd vissza.
– Szméagol hoz vizet, úgy ám – mondta Gollam. – De minek a hobbitnak víz? Ivott ész moszakodott.
– Sose törődj vele – mondta Samu. – Ha nem sejted, majd megtudod hamarosan. S minél hamarabb hozod a vizet, annál hamarabb megtudod. De nehogy valami kárt tégy a lábosaimban, mert akkor téged is beleaprítalak.
Amíg Gollam távol volt, Samu még egy pillantást vetett Frodóra. Nyugodtan aludt, Samunak szemet szúrt, hogy milyen szikár az arca, keze. – Vézna és megviselt – suttogta –, ez egy hobbithoz nem illő. Ha a nyulakat megfőztem, majd fölkeltem.
Samu összegyűjtött egy nyaláb száraz páfrányt, aztán fölmászott az oldalba gallyért és száraz fűért, a tetőn egy letört cédruság bőségesen szolgált tüzelővel. A part alján kivágott egy gyeptéglát, a földbe sekély mélyedést vájt, és belerakta a tüzelőt. Minthogy a kezéhez állt a tűzkő és a tapló, hamarosan szép kis tüzet kuporított. Az igen kevés, majdhogy semmi füstöt nem adott, de az illata finom volt. Épp a tűz fölé hajolt, védte, és nagyobb fadarabokat rakott rá, amikor Gollam visszatért, s óvatosan, magában motyogva, hozta a két lábost.
Letette a lábosokat, s meglátta, hogy Samu mit művel. Fölszisszent, s a hangjában harag is volt meg félelem is. – Jaj... ssz... ne! – kiáltotta. – Ne! Osztoba hobbit, nagyon-nagyon osztoba! Nem szabad!
– Mit nem szabad? – kérdezte meglepetten Samu.
– Komisz vörösz nyelveket cinálni – suttogta Gollam. – Tüzet, tüzet! Veszélyesz, úgy ám. Ész idehozza az ellenszéget, úgy ám!
– Nem hinném – mondta Samu. – Nem értem, miért hozná ide, ha nem vetek rá nedves fát, és nem füstöl. De ha hozza, hát hozza. Vállalom a kockázatot is. Akkor is megfőzöm ezt a két nyulat.
– Megfőzni nyulakat! – nyöszörgött kétségbeesetten Gollam. – Elrontani a gyönyörű húszt, amit Szméagol nekik adott, szegény éhesz Szméagol. Minek? Osztoba hobbit! Kicik, gyenge a húszuk, jók. Edd meg őket, edd meg! – Odakapott a legközelebbi nyúlhoz, amelyik megnyúzva feküdt a tűz mellett.
– Hallod-e! – kiáltotta Samu. – Ki-ki a maga módján. Neked a torkodon akad a mi kenyerünk, nekem a torkomon akad a nyers hús. Ha nekem adtad, az a nyuszi az enyim, érted, s ha nekem úgy tetszik, megfőzöm. Meg is fogom. Nem kell bámulnod. Menj, fogj másikat, és edd meg nyersen, ha akarod – de magadban, hogy ne is lássalak! Akkor te se látod a tüzet, és mindketten boldogok leszünk. Majd teszek róla, hogy ne füstöljön, ha ez megnyugtat.
Gollam elvonult, bekúszott a páfrány közé. Samu a lábosokkal tett-vett. – Lássuk csak, mi is kell egy hobbitnak a nyuszihoz – morfondírozott. – Némi illatos fű, gyökér, s kivált kolompér... hogy a kenyérről ne is szóljak. Füvet azt még csak tudunk keríteni, az biztos.
– Gollam! – szólította halkan. – Három az igazság. Füvekre volna szükségem. – Gollam kidugta a fejét a páfrány közül, de tekintete sem segítőkész, sem barátságos nem volt. – Néhány babérmeggylevél, egy kis kakukkfű és zsálya megteszi! Addig, amíg föl nem forr a víz – mondta Samu.
– Nem – mondta Gollam. – Szméagolnak nem tetszik. Szméagol nem szereti büdösz füveket. Nem eszik füvet ész gyökeret, nem ám, drágaszágom, amíg nagyon nem beteg, szegény Szméagol.
– Szméagol belekerül az igazi forró vízbe, ha nem csinálja meg, amit kérek – mondta Samu. – Samu beledugja Szméagol fejét, úgy ám, drágaságom. És elküldeném sárgarépáért, fehérrépáért meg kolompérért is, ha annak most volna itt az ideje. De fogadok, hogy errefelé mindenféle finomságok nőnek. Akkor is, mit nem adnék egy tucat kolompérért!
– Szméagol nem megy, drágaszágom, moszt nem – sziszegte Gollam. – Fáradt, nagyon fáradt, ész ez a hobbit nem jó, nagyon nem jó. Szméagol nem húzgál gyökereket meg répát ész... kolompért. Mi az a kolompér, drágaszágom, mi az?
– Krumpli... bur-go-nya... – mondta Samu. – Az öregem kedvence, és jó töltelékanyag az üres hasba. De itt úgysem találsz, így hát keresned sem kell. De légy jó, Szméagol, és hozzál füveket, mindjárt jobb szívvel leszek hozzád. S mi több, ha úgy fordul a helyzet, és úgy is marad, majd főzök neked kolompért. Finomat. Úgy ám: meg készítek neked sült halat hasábburgonyával, Csavardi módra. Arra aztán nem tudsz nemet mondani.
– De, de, tudunk. Elrontani a jó halackát, megpörzölni! Adjál moszt halackát, ész tartszd meg komisz burgonyát!
– Reménytelen vagy! – mondta Samu. – Eredj aludni! – A végén neki kellett megkeresnie, amire szüksége volt, de nem ment messze érte, mindenünnét látta a helyet, ahol az ura feküdt és aludt. Aztán leült, töprengett, és táplálta a tüzet, amíg a víz fölforrt. Mindjobban kivilágosodott és melegebb lett, a harmat elpárolgott levélről, gyepről. A nyulacskák hamarosan földarabolva rotyogtak a fazékban, a füvekkel együtt. Ahogy telt az idő, Samut is kis híján elnyomta az álom. Majd egy óra hosszat hagyta főni a nyulakat, időről időre megböködte a villájával, s megkóstolta a levét.
Mikor már úgy vélte, hogy kész, levette a lábosokat a tűzről, s odaosont Frodóhoz. Frodónak félig kinyílt a szeme, ahogy Samu odaállt elébe, aztán fölébredt álmából, szelíd álma volt, békéről álmodott, de hogy mit, azt nem tudta fölidézni.
– Nocsak, Samu! – mondta. – Nem pihensz? Valami baj van? Mennyi az idő?
– Vagy két órája, hogy feljött a nap – mondta Samu –, s fél kilencre járhat a Megye óráin. Baj semmi. De hogy jó, azt éppen nem mondhatnám: se zöldség, se hagyma, se kolompér. Főztem kegyelmednek egy kis becsináltat meg levest, Frodó uram. Az majd jót tesz. Átmerheted a magad csuprába, de megeheted a lábosból is, ha hűlt egy kicsinyég. Levesestálat ugyanis nem hoztam, sem mást, ami kéne.
Frodó ásított és nyújtózott egy nagyot. – Pihenned kellett volna, Samu – mondta. – És veszélyes is errefelé tüzet gyújtani. De átok éhes vagyok! Hmm! Annak a szagát érzem? Mit főztél?
– Szméagol ajándékát – mondta Samu. – Egy pár nyulacskát, bár azt hiszem, Gollam már sajnálja tőlünk. De mással nem tudtam megízesíteni, csak füvekkel.
Samu és gazdája betelepedett a páfrányosba, s a lábosból ette a nyúlbecsináltat, testvériesen megosztozva villán meg kanálon. Engedélyeztek maguknak fél-fél tünde-útikenyeret is. Valóságos lakoma volt!
– Hé! Gollam! – szólította Samu, s halkan füttyentett. – Bújj elő! Még van időd rá, hogy meggondold magad. Ha kedved támadna megkóstolni a becsinált nyuszit, hagytunk neked is. – Semmi válasz.
– Persze, elment, hogy magának is kerítsen valamit. Nyugodtan megehetjük – mondta Samu.
– Aztán tegyük el magunkat, és aludjunk egyet – mondta Frodó.
– Amíg én szundítok, te ne aludj, Frodó uram. Nem nagyon bízom benne. Most megint sok benne a Rohadék – a rossz Gollam, tudod? – és az egyre erősebb. Valahogy úgy érzem, engem próbál meg először megfojtani. Nem néz a szemembe, és csöppet sincs elragadtatva Samutól, úgy ám, drágaságom, egy csöppet sem!
Végeztek a nyúllal, és Samu elment a patakhoz, hogy elmossa az edényt. Fölegyenesedett, épp indult volna visszafelé, s hátranézett. Ekkor pillantotta meg a napot, amint kiemelkedik ebből a gőzből, párából, árnyékból vagy akármiből, ami messze keletre elnyúlt, s arany nyilakat küldözget üdvözlésül a fákra, tisztásokra. Majd megpillantott egy gyér, szürkéskék, s a napfényben tisztán kirajzolódó füstoszlopot, amely odafönt a ciheresből kanyarog elő. Rémülten döbbent rá, hogy ez az ő kis égve felejtett tüzének a füstje.
– Ez nem igaz! Sose hittem volna, hogy ennyire látszik! – mormolta, s lélekszakadva rohant vissza. De egyszerre megtorpant, és fülelt. Vajon füttyszót hallott? Vagy nem? Csak valami idegen madár hívását? Ha fütty volt, nem Frodó irányából jött. Megint fölhangzott, most másfelől! Samu kétségbeesetten rohant fölfelé.
Egy kicsi gally, miután végigégett, meggyújtotta a friss páfrányt a tűzhely szélén, az föllángolt és körülötte füstölögve tüzet fogott a fű. Sietve eltaposta, ami a tűzből még megmaradt, a hamut szétszórta, s a gyeptéglát visszatette a gödörre. Majd Frodóhoz osont.
– Hallottad a füttyöt, meg azt, ami valószínűleg a válasz volt rá? – kérdezte. – Néhány perce. Remélem, csak madár, de valahogy nem úgy hangzott: szerintem inkább úgy, mint amikor utánozza valaki a madárfüttyöt. Sajnos, a tüzecském füstölt. Soha meg nem bocsátom magamnak, ha most bajt okoztam. De lehet, hogy módom se lesz rá.
– Psszt! – suttogta Frodó. – Azt hiszem, hangokat hallok.
A két hobbit gyorsan bekötötte kicsike batyuját, vállára vette, hogy ha kell, menekülni tudjon, aztán beljebb kúszott a páfrányosba. Ott leguggolt, és fülelt.
Hangok voltak, nem kétséges. Halk, suttogó beszéd, egészen közelről, majd egyre közelebb. Aztán váratlanul megszólalt valaki, a közvetlen közelükben.
– Itt van! Innét jött a füst! – mondta. – Akkor annak is itt kell lennie. A páfrány közt, az biztos. Most elkapjuk, mint a csapdába esett nyulat. Akkor majd megtudjuk, miféle jószág.
– Az ám, s hogy mit tud! – mondta egy másik hang. Egyszerre négy ember gázolt a páfrányba, más-más irányból. Minthogy sem elbújniuk, sem elmenekülniük nem lehetett, Samu és Frodó talpra szökkent, egymásnak vetette a hátát, s mindkettő kirántotta a kardját.
Ha ők meg voltak lepve, attól, amit láttak, foglyul ejtőik még sokkal jobban. Négy szálas ember állt ott. Kettőjük kezében jókora, csillogó hegyű lándzsa. Kettőnek meg íj, majd olyan nagy, mint ők maguk, s az oldalukon hatalmas puzdra, teli zöld tollú nyílvesszőkkel. Derekán mindegyiknek kard, s ruhájuk barna-zöld foltos, mintha láthatatlanul akartak volna járni-kelni Ithilia tisztásain. Kezükön zöld kesztyű, arcukat csuklya és zöld álarc födte, csak a szemük látszott, az éles volt és csillogó. Frodónak nyomban Boromir jutott eszébe, mert ezek az emberek termetre és tartásra őhozzá voltak hasonlók, s még beszélni is úgy beszéltek, mint ő.
– Nem azt találtuk, amit kerestünk – mondta az egyik. – De mit találtunk?
– Orkot nem – mondta a másik, s elengedte a kardja markolatát, amit akkor ragadott meg, amikor látta, hogy Frodó kezében megvillan a Fullánk.
– Tündéket? – tette fel habozva a kérdést a harmadik. – Nem. Nem tündék – állapította meg a negyedik, a legszálasabb, akiről látszott, hogy ő a főnök közülük. – Tündék manapság nem járnak Ithiliában. És a tündék ránézvést nagyon szépek, azt mondják.
– Szóval mi szerintetek nem vagyunk szépek – mordult fel Samu. – Nagyon köszönöm. S ha minket majd megbeszéltetek, talán lesztek szívesek megmondani, hogy ti kik vagytok, s miért nem hagytok két fáradt vándort nyugton pihenni.
A nagy zöld ember mogorván elnevette magát. – Faramir vagyok, Gondor kapitánya – mondta. – De ezen a földön nincsenek utazók, csak a Fekete vagy a Fehér Torony szolgái.
– Mi nem vagyunk sem ez, sem az – mondta Frodó. – Hanem igenis utazók, bármit mond is Faramir kapitány.
– Akkor sietve nevezzétek meg magatokat, s közöljétek, mi dolgotok erre – mondta Faramir. – Mert nekünk bőven van dolgunk, s ez a hely és az idő nem alkalmas rá, hogy rejtvényt fejtsünk vagy társalogjunk. Ki vele! Hol a harmadik?
– A harmadik? Az a settenkedő fickó, akit akkor pillantottunk meg, amikor épp bedugta az orrát abba a tócsába ott lenn? Nem tetszik a külleme: Valami szaglászó orkfajta, vagy legalábbis az ő csinálmányuk. De meglépett, mint a róka.
– Hogy hol van, fogalmam sincs – mondta Frodó. – Csak alkalmi útitársunk, akivel útközben akadtunk össze, s így nem felelek érte. Ha ráakadtok, kíméljétek. Hozzátok ide, vagy küldjétek hozzánk. Nyomorúságos teremtés, de egy időre most én viselem gondját. Ami meg minket illet, mi hobbitok vagyunk a Megyéből, messze északnyugatról, sok-sok folyón túlról. Az én nevem Drogó fia Frodó, s ez itt velem Cövekbódi fia Csavardi Samu, a szolgálatomban álló érdemes hobbit. Hosszú utat tettünk meg, most Völgyzugolyból jövünk, amit némelyek Imladrisnak mondanak. – Faramir megütődött, s egyszerre nagyon odafigyelt. – Heten voltunk útitársak: egyet elvesztettünk Móriában, a többiektől Parth Galenben váltunk el a Rauros fölött, kettő a magam fajtája volt, egy törp, egy tünde s két ember, Aragorn és Boromir, aki azt mondta, Minas Tirith városából jött, délről.
– Boromir! – kiáltottak fel mind a négyen.
– Boromir, Denethor úr fia? – kérdezte Faramir, és különös, szigorú kifejezés ült ki az arcára. – Ő veletek tartott? Ez érdekes hír, ha ugyan igaz. Tudjátok meg, kicsi idegenek, hogy Denethor fia Boromir volt a Fehér Torony főparancsnoka és a mi vezérlőkapitányunk, keservesen hiányoljuk. Kik vagytok hát, és vele mi dolgotok? Gyorsan, mert mindjárt delelőre hág a nap!
– Ismeretes előtted a titkos értelmű üzenet, amivel Boromir Völgyzugolyba jött? – felelt Frodó.

Keresd a Kettétört Kardot,
Imladrisban leled.

– Már hogyne lenne ismeretes – felelte döbbenten Faramir. – Az, hogy te is ismered, némileg az igazságod mellett szól.
– Aragorn, akit az imént említettem, a Kettétört Kard hordozója – mondta Frodó. – S mi a félszerzet vagyunk, akiről az Ének szól.
– Azt látom – mondta gondterhelten Faramir. – Vagyis látom, hogy éppenséggel lehettek azok is. És Isildur Végzete?
– Rejtőzik – felelte Frodó. – De kétségtelen, hogy ha az ideje eljön, megmutatkozik.
– Erről többet is meg kell tudnunk – mondta Faramir –, és azt is, mi szél hozott el ilyen messze keletre, annak ott... – mutatott rá, de a nevet nem mondta ki – ...az árnyékába. De nem most. Sürgős a dolgunk. Ti is veszélyben vagytok, s ma nem jutnátok messzire, sem a mezőn, sem az úton. Mielőtt még a nap delelőre hág, nagy kézitusára kerül itt sor. Hamarosan. Halálra vagy futásra, vissza az Anduin felé. Itt hagyok két őrt, a ti érdeketekben meg az enyémben is. Bölcs ember ezen a tájon nem hisz a véletlen országúti találkozásban. S ha visszajöttünk, majd beszélünk.
– Ég veled – mondta Frodó, s mélyen meghajolt. – Higgy, amit tetszik, az Egyetlen Ellenség minden ellenségének a barátja vagyok. Veled tartanék, ha a magamfajta félszerzet joggal remélhetné, hogy ilyen vitéz, erős embereknek, amilyennek ti látszotok, szolgálatára lehet. S ha a dolgunk engedné. Csillogjon fényesen a kardotok!
– Hát, ha más nem is, egy biztos: a félszerzet udvarias nép – mondta Faramir. – Ég veletek!
A hobbitok visszaültek, de egy szót sem ejtettek egymásnak a gondolataikról. Közelükben, a sötét babérmeggy pöttyös árnyékában, két ember őrködött. Időről időre, ahogy melegebb lett, levetették az álarcukat, hogy hűtőzzenek, s Frodó látta, hogy jóképű férfiak, hajuk sötét, szemük szürke, arcuk szomorú és büszke. Halkan beszélgettek, kezdetben a Közös Nyelven, de a régebbi idők modorában, aztán átváltottak a maguk nyelvére. Frodó meglepve észlelte, hogy ez a tünde-nyelvvel azonos, vagy alig különbözik tőle, csudálattal nézett rájuk, mert tudta, hogy déli dúnadánok, Nyugathon Urának leszármazottai.
Egy idő múlva megszólította őket, de csak vonakodva, óvatosan válaszolgattak. Az egyiket Mablungnak, a másikat Damrodnak hívták, Gondor katonái voltak, ithiliai portyázók, annak a népnek a fiai, amely valamikor Ithiliában élt, mielőtt lerohanták volna. Denethor úr közülük választotta a portyázóit, titokban keltek át az Anduinon (hogy miként és hol, azt nem mondták meg), hogy az orkokat, s az Ephel Dúath és a Folyó közt csatangoló egyéb ellenségeiket zaklassák.
– Az Anduin keleti partja majdnem harminc mérföld ide – mondta Mablung –, s ritkán törünk be ilyen messzire. De ennek a betörésnek új célja van: azért jöttünk, hogy rajtaüssünk Harad emberein. Átok rájuk!
– Átok bizony – helyeselt Damrod. – Azt mondják, valaha régen békesség volt Gondor és a messzi délen fekvő Harad királyságai között. Ha barátság nem is. Azokban az időkben a mi határaink messze túlnyúltak az Anduin deltáján, és Umbar, a haradi birodalmak legközelebbike, elismerte birodalmunkat. De az régen volt. Nemzedékek éltek azóta, hogy közülük vagy közülünk bárki is járt volna a másik földjén. Legutóbb azonban tudomásunkra jutott, hogy az Ellenség ott van közöttük, s hogy mint oly sokan, ők is átálltak – vagy visszatértek – hozzá, hiszen mindig is hajlottak az Ő akaratára. Nem kétlem, hogy Gondor napjai meg vannak számlálva, s hogy Minas Tirith falainak sorsa megpecsételődött, akkora az Ő ereje és gonoszsága.
– De mi akkor sem ülünk ölbe tett kézzel, s hagyjuk, hogy azt művelje velünk, amit akar – mondta Mablung. – Ezek az átkozott déliek most az ősi utakon erre vonulnak, hogy a Fekete Torony seregeit gyarapítsák. Igen, azokon az utakon, amelyeket a gondoriak ügyes keze épített.
S mint megtudtuk, egyre gondtalanabbul, mert azt hiszik, új gazdájuk ereje elég nagy, hogy az Ő hegyeinek már a puszta árnya is megvédje őket. Most eljöttünk, hogy egy kis leckét adjunk nekik. Pár nappal ezelőtt jelentést kaptunk, hogy erős kötelékeik vonulnak észak felé. Az egyik ezredük, számításunk szerint, valamikor déltájban fog erre vonulni – odafenn az úton, a bevágásban. Az út talán átmegy a hegyeken, ők nem fognak. Amíg Faramir a kapitány, addig nem. Most minden veszélyes vállalkozásnak ő a vezetője. Valami varázslat védi az életét, vagy a sors tartogatja, ki tudja, mi célra.
Szavaik hosszú, figyelmes hallgatásba fúltak. Mintha minden éber és néma lenne körülöttük. Samu leguggolt, és kilesett a páfrány közül. Éles hobbitszemével még sok más embert látott. Látta, hogy fölfelé lopakodnak a hegyoldalba, mindig a ligetek, ciheresek árnyékában, vagy kúsznak, zöld-barna ruhájukban alig láthatóan, a bokrok közt, a fűben. Mind csuklyásan, álarcosan, kezükön kesztyűvel, s fegyverzetük ugyanaz, mint Faramiré és társaié. Aztán elfogytak és eltűntek valamennyien. A nap emelkedett, míg csak délre nem hágott. Az árnyékok összezsugorodtak.
– Csak tudnám, hol az a nyavalyás Gollam? – gondolta Samu, ahogy a mélyebb árnyékba visszamászott. – Most aztán bőven van alkalma rá, hogy nyársra húzza egy ork, vagy elevenen pirítsa meg a Sárga Arc. De gondolom, majd csak vigyáz magára. – Leheveredett Frodó mellé, és elnyomta az álom.
Arra riadt föl, hogy azt hiszi, kürtharsogást hall. Fölült. Dél volt. Az őrök éberen, feszülten álltak a fák árnyékában. Aztán még harsányabban zendültek meg a kürtök, eltéveszthetetlenül fölöttük, a lejtő belső végében. Samu úgy vélte, hogy kiáltásokat és vad üvöltözést is hall, de a hang halvány volt, mintha távoli barlangokból hallatszanék. Aztán egyszer csak a közvetlen közelükben csapott fel a csatazaj, a búvóhelyük fölött. Tisztán ki tudta venni az acélhoz csapódó acél csendülését, a kardél csattanását az acélsisakon, a penge tompa puffanását, ha pajzsot ér, emberek üvöltöttek és jajdultak fel, s egy csengő hang azt kiáltotta: Gondor! Gondor!
– Mintha száz kovács kalapálná egymást – mondta Samu Frodónak. – Csak maradnának ott, ahol vannak.
De a csatazaj mégiscsak közeledett. – Jönnek! – kiáltotta Damrod. – Nicsak! A déliek közül kitört néhány a csapdából, és menekül! Ott futnak! A mieink a nyomukban, elöl a kapitány!
Samu mindenáron látni akarta, csatlakozott hát az őrökhöz. Felkapaszkodott az egyik nagyobb babérmeggy ágai közé. Egy pillanatra látta is, hogy egy szálas termetű veres ruhás ember rohan lefelé a lejtőn, valamivel odébb, nyomában, nagyokat szökkenve, zöld ruhás harcosok, s futtában vágják, ahol érik. Nyílvesszőktől volt sűrű a levegő. Majd váratlanul, az őket védő part pereméről, beesett egy ember, recsegve zuhant a karcsú fácskák közé, majdnem a hegyükbe. Ott pihent meg a páfrány között, alig karnyújtásnyira tőlük arcra borulva, aranygallérja tövében zöld tollú nyílvesszők meredeztek. Bíborvörös köpenye elszakadt, páncélingének egymást fedő bronzpikkelyei behorpadtak, áthasadtak, fekete hajának aranyzsinórral átfont varkocsa vértől volt lucskos. Keze még makacsul szorongatta eltört kardjának markolatát.
Samu most látott először embert emberrel verekedni, s nem volt épp ínyére a dolog. Örült, hogy a halott arcát nem látja. Kíváncsi lett volna, hogy hívják és honnét jött, s hogy igazán gonosz volt-e, vagy hazugsággal, fenyegetéssel vették rá, hogy hazulról idáig vonuljon, s hogy nem maradt volna-e inkább békességben odahaza – mindez egy pillanat alatt villant át az agyán, s mindjárt ki is ment belőle. Mert épp mikor Mablung odalépett a holttesthez, újfajta zajt hallott. Nagy kiabálást, ordítozást. S mindeközben fülsértő bömbölést vagy trombitálást. Majd dobogást, puffanásokat, mintha faltörő kosokkal döngetnék a földet.
– Vigyázz! Vigyázz! – kiáltotta Damrod a társának. – A valák fordítsák el őket! Mûmak! Mûmak!
Döbbenetére és ijedelmére, majd örömére Samu azt látta, hogy hatalmas alak ront ki a fák közül s száguld lefelé a lejtőn. Akkora, mint egy ház, még annál is nagyobb, olyan, mint egy szürkébe öltözött mozgó hegy. Az ijedtség és a csodálat talán megnövelte Samu szemében, de a haradi múmak igazán hatalmas egy állat volt, hozzá fogható egy sem él ma Középföldén, korábban élt atyjafiának nagysága és méltósága ma már csak emlék. Egyenesen az őröknek rontott, aztán egy szempillantás alatt elkanyarodott, alig pár lépésnyire tőlük, s csak úgy rengett a föld a lába alatt: lába szára, mint a fatörzs, hatalmas fülét, mint a vitorlát tárta szét, kígyóforma irdatlan orrát magasra emelte, mintha le akarna sújtani vele, dühös kis szeme vörösen izzott. Kürthöz hasonló fölmeredt agyarát aranypántok vették körül, s csöpögött róla a vér. Arany és bíborvörös szerszámai vadul csapkodtak körülötte. Az a valóságos ostromtoronynak látszó micsoda romokban a hátán, mert szétzúzódott, ahogy vak dühében átcsörtetett az erdőn, s fönn a magasban, a nyakán, kétségbeesetten kapaszkodott egy pici alak – egy hatalmas termetű harcos, a haradiak közt valóságos óriás.
Az óriás bestia továbbviharzott, tavon, ciheresen át. Nyílvesszők csusszantak meg és pattantak le ártalmatlanul véknya vastag irhájáról. Az emberek mindkét felől menekültek előle, de sokukat utolérte, és a földbe taposta. Hamarosan elveszett szem elől, már a messzeségben trombitált és dobogott. Hogy mi lett vele, azt Samu sohasem tudta meg, hogy sikerült-e megszöknie, csak hogy egy darabig szabadon csatangolhasson az erdőben, s végül a hazájától távol pusztuljon el, vagy verembe zuhanjon, vagy addig rohant dühében, amíg bele nem gázolt a Nagy Folyóba, s az el nem nyelte?
Samu mély lélegzetet vett. – Ez egy olifánt volt! – mondta. – Szóval létezik olifánt, s én láttam. Micsoda állat! De odahaza senki nem fogja elhinni nekem. Nos, ha ennek vége, akkor most alszom egyet.
– Aludj, amíg tudsz – mondta Mablung. – Mert ha a kapitány meg nem sebesült, visszajön, s ha visszajött, akkor sietve el kell tűnnünk. Amint az Ellenség hírét veszi a rajtaütésnek, üldözőbe vesz, márpedig hamarosan hírét veszi.
– Menjetek csak nyugodtan, ha kell. Nem szükséges fölkeltenetek. Egész éjszaka kutyagoltam.
Mablung nevetett. – Kötve hiszem, hogy a kapitány itt hagyna, Csavardi uram – mondta. – De majd meglátjuk.

5. fejezet
A nyugatra nyíló ablak

Samu, mikor fölébredt, úgy érezte, alig pár percig szundikált, de azt kellett látnia, hogy már késő délután van, s hogy Faramir visszajött. Sok embert hozott magával, ami azt illeti, a rajtaütés valamennyi túlélője, vagy két-háromszáz ember, ott gyülekezett a szomszédos hegyoldalban. Tágas félkörben üldögéltek, közbül meg Faramir a földön, Frodó meg ott állt előttük. Az egész furcsamód hasonlított egy fogoly kihallgatásához.
Samu kikúszott a páfrány közül, de ügyet se vetett rá senki, így aztán elhelyezkedett az emberek sorának a végében, ahol mindent hall, mindent lát, ami csak történik. Feszülten figyelt, készen rá, hogy ha kell, az urához rohanjon. Faramir arcát is látta, most nem volt rajta álarc: szigorú volt, parancsoló, s a vizsla tekintet mögött éles értelem rejlett. Ahogy Frodóra szegezte a szemét, Samu kételyt látott a tekintetében.
Samu hamarosan észrevette, hogy a kapitányt nem elégíti ki Frodó önmagáról adott beszámolójának egyik-másik részlete: például az, hogy milyen szerepet játszott a társaságban, amely Völgyzugolyból útra kelt, miért hagyta ott Boromirt, s végül, hogy most hova készül. Újra meg újra visszatért Isildur Végzetére. Nyilván látta, hogy Frodó valami fontos dolgot eltitkol előle.
– De hisz úgy áll az írásban, hogy Isildur Végzete életre kel, ha a félszerzet megérkezik – erősködött. – Ha tehát ti vagytok a félszerzet, akiről az írás szól, akkor kétségtelen, hogy ti hoztátok magatokkal azt a valamit, akármi légyen az, a Tanácsba, amiről beszélsz, s ott Boromir látta. Tagadod?
Frodó nem felelt. – Helyes – mondta Faramir. – Erről többet akarok tudni, ami Boromirt érinti, az engem is érint. Isildurt egy ork-nyíl terítette le, legalábbis a rege azt mondja. De ork-nyíl rengeteg van, és a gondori Boromir, ha ilyet lát, nem tekinti a végzet jelének. Ezt te őrizted? El van rejtve, azt mondod, de vajon nem azért-e, mert te eldugtad?
– Nem, nem azért, mert én eldugtam – felelt Frodó. – Nem az enyém. És senki más halandóé, légyen az akár kicsi, akár nagy, ámbár, ha valaki igényt formálhatna rá, Arathorn fia Aragorn az, akinek a nevét már említettem, s aki a társaságot Móriától a Raurosig vezette.
– Miért ő, és miért nem Boromir, a Város fejedelme, a Városé, amelyet Elendil fiai alapítottak?
– Mert Aragorn egyenes ági leszármazottja Elendil fia Isildurnak. S a kard, amit visel, Elendil kardja. – Döbbent moraj futott végig az emberek félkaréján.
Volt, aki hangosan fölkiáltott: – Elendil kardja! Elendil kardja Minas Tirithbe jön! Nagy hír! – De Faramirnak szeme se rezdült.
– Lehet – mondta. – De egy ilyen fontos állítást meg is kell alapozni, s egyértelmű bizonyítékkal alátámasztani, ha ez az Aragorn Minas Tirithbe jön. Én hat napja jöttem el onnét, s addig nem érkezett oda sem ő, sem a társaság bárki más tagja.
– Boromir elfogadta ezt az állítást – mondta Frodó. – S ha Boromir itt lenne, ő felelne valamennyi kérdésedre. S minthogy jó néhány napja már, hogy ott járt a Raurosnál, s az volt a szándéka, hogy egyenest a városodba megy, lehet, hogy hamarosan felelni fog. Az én küldetésem ismeretes előtte, mint ahogy a többiek is mind tudják, mert az imladrisi Elrond a Tanács színe előtt bízott meg vele. S ez a küldetés hozott erre a földre, de hogy mi az, arról a társaság tagjain kívül senkinek sincs jogom beszélni. Ám aki azt állítja, hogy szemben áll az Ellenséggel, nem teszi helyesen, ha hátráltat.
Akármit érzett is Frodó, beszéde büszke volt, és Samu ezt helyeselte, de Faramirt nem békítette meg vele.
– Helyes! – mondta. – Szóval azt mondod, törődjem a magam dolgával, menjek haza, s téged hagyjalak békén. Boromir majd mindent elmond, ha megjön. Ha megjön, mondod. Te a barátja voltál Boromirnak?
Frodó agyában egyszerre föltámadt Boromir támadásának emléke, s egy pillanatig habozott. Faramir figyelő tekintete megkeményedett. – Boromir a társaság vitéz tagja volt – mondta végül Frodó. – Igen, a barátom, én annak tartottam.
Faramir komoran elmosolyodott. – Akkor talán meggyászolnád, ha azt hallanád, hogy Boromir nem él?
– Őszintén meggyászolnám – mondta Frodó. Majd megértette Faramir tekintetét, s megtántorodott. – Nem él? – kérdezte. – Ezt úgy érted, hogy meghalt, s te erről tudtál? Megpróbáltál a szavak csapdájába ejteni, játszottál velem? Vagy hazugsággal próbálsz tőrbe csalni?
– Még orkot sem próbálnék hazugsággal tőrbe csalni – mondta Faramir.
– Hogyan halt meg, s te hogyan szereztél róla tudomást? Hiszen azt mondod, a társaság egyetlen tagja sem ért még a városba, amíg te el nem jöttél onnan?
– Ami a halála módját illeti, azt reméltem, barátja és bajtársa számol be róla.
– De amikor elváltunk, még ép volt és erős. S attól, amit én tudok róla, még ma is élhet. Bár kétségtelen, hogy a világban sokféle veszedelem lakozik.
– Úgy van, sokféle – mondta Faramir. – S az árulás ezek közt nem is a legkisebb.
Samut e beszélgetés egyre jobban kihozta a sodrából. Ez utóbbi szavak már túlmentek azon, amit még képes volt elviselni, berobbant hát a félkör közepére, s odaállt az ura mellé.
– Elnézésedet kérem, Frodó uram – mondta –, de ebből most már elég. Nincs joga így beszélni veled. Mindazok után, amin te keresztülmentél, legalább úgy az ő és e nagy emberek, mint akárki más érdekében.
– Ide hallgass, Kapitány! – Odaállt Faramir elé, csípőre vágta a kezét, s úgy nézett rá, mint egy kölyökhobbitra, aki mindenféle képtelenséggel próbálja „etetni”, mikor felelősségre vonja, mert beosont a gyümölcsöskertjébe. Némi moraj támadt, de sokan el is vigyorodtak, hogy a kapitány ott ül a füvön és farkasszemet néz egy ifjú hobbittal, akit majd szétvet a méreg. Ilyet még nem láttak. – Ide hallgass! Mire akarsz kilyukadni? Bökd ki, mielőtt még az ork vagy a mordori ármádia rajtunk üt! Ha azt hiszed, hogy a gazdám meggyilkolta Boromirt, aztán meglépett, akkor elment a józan eszed, de bökd ki, és kész. Aztán add a tudtunkra, hogy mit akarsz. De az igencsak szomorú, hogy aki másról se beszél, csakhogy ő harcban áll az Ellenséggel, egyszerűen nem hagyja, hogy a másik is megtegye a magáét, mert ő belebeszél. Tudod, mennyire örülne Ő, ha most látna minket? Azt hinné, új barátot szerzett, úgy bizony.
– Türelem! – mondta Faramir, s még csak nem is haragudott. – Ne vedd el a szót a gazdádtól, aki bölcsebb, mint te. És engem igazán nem kell figyelmeztetned, hogy mekkora veszélyben vagyunk. Ám még ha így állunk, akkor is kell egy kis időt szakítanom rá, hogy igazságosan döntsek egy nehéz kérdésben. Ha olyan hirtelen lennék, mint te, már régen levágtalak volna. Mert én azt a parancsot kaptam, hogy hányjak kardélre mindenkit, akit itt találok, s akinek nem Gondor Ura adott engedélyt, hogy betegye a lábát erre a földre. De én sem embert, sem állatot nem ölök ok nélkül, még ha okkal, akkor sem örülök neki. És nem beszélek hiába. Vigasztalódj. Ülj le a gazdád mellé, és hallgass.
Samu égő arccal, nehézkesen leült. Faramir megint Frodóhoz fordult. – Azt kérded, honnan tudom, hogy Denethor fia halott? A halálhírnek sok szárnya van. Vérrokonnak az éjszaka hozza a hírt, mondja a szólás. Boromir a bátyám volt.
Bánat felhőzte el az arcát. – Talán emlékszel valami különös valamire, amit Boromir úr a fegyverével együtt mindig magával hordott?
Frodó egy pillanatra elgondolkodott, újabb csapdától tartva, s mert nem tudta, hogyan végződik majd ez a vita. Boromir gőgös kapzsiságától épp csak hogy meg tudta menteni a Gyűrűt, de hogy ennyi harcias és erős emberrel hogyan boldogul, arról fogalma sem volt. Szíve mélyén azonban érezte, hogy Faramir, még ha külsőre hasonlít is a bátyjához, többet tart magára, szigorúbb is, bölcsebb is annál. – Emlékszem, egy kürtöt – szólalt meg végül.
– Jól emlékszel, látszik, hogy valóban ismerted őt – mondta Faramir. – Akkor valószínűleg föl tudod idézni azt a kürtöt lelki szemeid előtt: keleti vadbivaly tülke volt, ezüsttel pántolva, s teliróva ősi betűkkel. Ezt a kürtöt hordja nemzedékek óta házunk elsőszülött fia, s azt mondják, ha szorult helyzetben megfújja, az ősi Gondor egykori határai között bárhol, hangja nem száll el észrevétlen.
Öt nappal azelőtt, hogy erre a portyára kiszálltam volna, azaz a mai napnak ettől az órájától számítva tizenegy nappal ezelőtt, meghallottam a kürt hangját, mintha északról hallottam volna, de halkan, mintha csak a lelkemben visszhangoznék. Rossz előérzet, gondoltuk apámmal, mert Boromirról, azóta, hogy elment, semmit sem hallottunk, s az őrök sehonnét sem jelentették, hogy átlépte volna a határt. És három éjszakára rá különös dolog történt velem.
Ott ültem éjnek idején az Anduin partján, a szürke sötétségben, az újhold halvány fényében, s néztem a szakadatlanul áramló vizet, susogott körülöttem a szomorú nád. Mert szüntelenül szemmel tartjuk az osgiliathi partszakaszt, amit ellenségeink jórészt megszállva tartanak, s ahonnét újra meg újra átcsapnak, hogy országunkat zaklassák. De aznap éjszaka, éjféltájt, aludt az egész világ. Aztán egy csónakot láttam, vagy véltem látni a vízen, szürkén derengett, kicsi csónak volt, idegenforma, magas orrú, s nem kormányozta, nem evezett benne senki.
Áhítatos félelem fogott el, mert a csónakot halvány fény övezte. Fölálltam, lementem a víz szélére, majd belegázoltam, mert valami vonzott feléje. Aztán a csónak felém fordult, s lassan, mint addig, elsiklott mellettem, karnyújtásnyira. Nem mertem megérinteni. Mélyen a vízbe merült, mintha nehéz terhet hordozna, s ahogy elsiklott előttem, úgy rémlett, majdnem színültig van tiszta vízzel, s az árasztja a fényt, s a víz alatt egy harcos aludt.
Törött kard volt a térdén. Láttam, a teste csupa seb. Boromir volt az, a bátyám, holtan. Ráismertem a fegyverzetére, kardjára, szeretett arcára. Csak egyvalamit hiányoltam: a kürtjét. S egyvalami volt idegen rajta: csudaszép öve, az összekapcsolt aranylevelekkel a derekán. Boromir! – kiáltottam. – Hol a kürtöd? Hova mégy? Ó, Boromir! – De akkor már nem volt ott. A csónakot visszafordította a víz sodra, s derengését elnyelte az éjszaka. Olyan volt az egész, mint az álom, és mégsem volt álom, hiszen nem követte ébredés. És semmi kétségem, hogy halott, s hogy a folyó a Tengerre vitte ki őt.
– Rettenetes! – sóhajtotta Frodó. – Biztos, hogy Boromir volt, amilyennek én ismertem. Mert az aranyövet Lothlórienben adta neki Galadriel úrnő. Ő volt az, aki minket, mint látod, tündeszürkébe öltöztetett. Ez a csat is ugyanolyan munka. – Megérintette a zöld-ezüst levelet, ami a nyaka tövében a köpenyt összefogta.
Faramir közelről megnézte. – Csodaszép – mondta. – Igen, ez ugyanannak a kéznek a műve. Tehát keresztüljöttetek Lothlórien földjén? A régiek Laurelindórinannak hívták, de már réges-rég kívül esik az emberi megismerés határán – jegyezte meg halkan, s valami újonnan támadt csodálattal nézett Frodóra. – Nem mondanál el magatokról többet is? Mert keserű a gondolat, hogy Boromir itt halt meg, hazája földjétől majdhogynem látótávolságra.
– Többet nemigen tudok, mint amennyit mondtam – felelt Frodó. – Bár abból, amit tőled hallottam, rosszat érzek. Amit láttál, az talán csak látomás, nem több, ám megtörtént vagy jövendőbeli balszerencse gonosz árnya. Hacsak nem az Ellenség ravasz fogása. Réges-rég elesett harcosok ép arcát láttam mélyen a Holtláp tavainak színe alatt, vagy azt hittem, hogy látom, valami ocsmány varázslat folytán.
– Nem, ez nem az ő műve – mondta Faramir. – Az ő műve undorral tölti el a szívet, de az én szívem gyásszal és szánalommal telt meg.
– De hát hogy is lehetne ez valóság? – kérdezte Frodó. – Hiszen nincs az a csónak, amit gyalogszerrel át lehetett volna vinni a köves hegyeken Tol Brandirból, és Boromir az Entséden és Rohan rétjein át készült haza. S hogyan juthatott át bármi csónak a nagy vízesés zuhogóján, anélkül, hogy el ne süllyedt volna a lezúduló ár kavargó katlanába, ha amúgy is színültig volt vízzel?
– Nem tudom – töprengett Faramir. – De honnét való a csónak?
– Lórienből – mondta Frodó. – Három ilyen csónakon eveztünk le az Anduinon a Vízesésig. Ezeket is a tündék építették.
– Átjöttél Rejtekföldén – mondta Faramir –, de úgy látszik, mégsem vagy tisztában a hatalmával. Ha embernek a Varázslat Úrnőjével akad dolga, aki az Aranyerdőben lakik, készüljön föl rá, hogy sok minden különös éri. Mert nincs veszedelmesebb, mintha egy halandó lény kisétál ennek a Napnak a világából. Odatúlról még, azt mondják, kevesen jöttek vissza úgy, hogy meg ne változtak volna.
– Boromir! Boromir! – kiáltotta. – Mit mondott ő néked, a Halhatatlan Úrnő? Mit látott? S mit keltett életre szívedben? Miért mentél el Laurelindórinanba, s miért nem jöttél a magunk útján, miért nem lovagoltál haza reggeli napvilágnál Rohan lovain?
Majd megint Frodóhoz fordult, s ismét halkan beszélt. – Majd kérdezek egyet-mást, amire azt hiszem, választ tudsz adni, Drogó fia Frodó. De talán nem itt és nem most. S nehogy azt hidd, amit elmondtam, látomás volt, még elmondom ezt is. Boromir kürtje a valóságban is hazatért. A kürt megérkezett, de kettéhasítva, mintha csatabárd – vagy kardvágás érte volna. A két töredék külön-külön ért partot: az egyiket a nád közt lelték meg Gondor határőrei, az Entséd torkolatától felfelé, északnak, a másikat a víz sodorta lefelé, s olyasvalaki fogta ki, akit a kötelessége a vízre szólított. Különös véletlen, de az igazság, mint mondják, mindig kiderül.
S most az elsőszülött fiú kürtje két darabban hever Denethor ölében, s ő trónusán ülve várja a híreket. Te semmit nem tudsz arról, hogy a kürt mint hasadt ketté?
– Semmit – mondta Frodó –, de az a nap, amikor hallottad a hangját, ha jól számolsz, ugyanaz, mikor én meg a szolgám elváltunk a társaságtól. S a történet most rettegéssel tölt el. Mert ha Boromir veszélybe került, s lemészárolták, attól kell tartanom, hogy odaveszett valamennyi társam. A honfitársaim és a barátaim.
De nem tennéd félre a velem kapcsolatos kételyeidet, s engednél mégis utamra? Fáradt vagyok, szomorú, és félek. Ám valamit meg kell tennem, vagy legalábbis meg kell próbálnom, hogy megtegyem, mielőtt engem is megölnének. S ha nem maradt közülünk más, csak két félszerzet, annál sürgetőbb a szükség.
Menj vissza, Faramir, Gondor vitéz kapitánya, s védelmezd városodat, amíg még védelmezheted, s hagyj engem oda menni, ahova a végzetem szólít.
– Beszélgetésünkben nem volt számomra semmi vigasztaló – mondta Faramir –, de az biztos, hogy te sötétebben látsz a kelleténél. Hacsak Lórien népe maga nem jött el, ki adta meg Boromirnak a végtisztességet? Az orkok vagy a Névtelen szolgái biztos, hogy nem. Valakinek tehát, a társaságotokból, még élnie kell.
– De történt légyen bármi az északi úton, benned, Frodó immár nem kételkedem. Ha a nehéz idők megtanítottak rá, hogy helyesen ítéljem meg az emberek szavát és arcát, akkor talán úgy-ahogy a félszerzetét is meg tudom ítélni. Bár – mondta, és elmosolyodott –, van benned valami idegen, Frodó, valami tündés. De több múlik a beszélgetésünkön, mint kezdetben hittem. Most vissza kéne hogy vigyelek Minas Tirithbe, hogy ott adj választ Denethor kérdéseire, ám joggal lakolnék az életemmel, ha úgy döntenék, hogy azzal a városomnak ártok. Így hát afelől, hogy mi a teendőm, nem sietem el a döntést. Innét viszont mindenképpen távoznunk kell.
Felugrott, és parancsokat osztogatott. A körébük gyűlt emberek kisebb csoportokra szakadoztak, elindultak erre-arra, s hamarosan belevesztek az erdők és a sziklák árnyékába. Nem maradt ott senki, csak Mablung és Damrod.
– Ti, Frodó meg Samu, velem jösztök meg a testőreimmel – mondta Faramir. – Ha az volt is a célotok, nem mehettek tovább az úton dél felé. Az most napokig bizonytalan lesz, s e rajtaütés után jobban őrzik, mint ez idáig. Messzire meg, azt hiszem, semmiképpen nem jutnátok, mert fáradtak vagytok. Mi is. Most egyik búvóhelyünkre vonulunk, ami innét még tízmérföldnyire sincs. Az Ellenség kémei és az orkok még nem fedezték föl, s ha történetesen fölfedezik, akkor is tartani tudnánk sokáig és sokak ellen. Ott lefekszünk és pihenünk egyet, s ti is velünk. Reggel majd eldöntöm, hogy mi a legjobb a ti számotokra, meg számomra is.
Mi mást tehetett volna Frodó, mint hogy engedjen a kérésnek, vagyis hogy a parancsnak. Pillanatnyilag különben is ez látszott a legbölcsebbnek, hiszen a gondoriak rajtaütése veszélyesebbé tette számára az ithiliai utazást, mint valaha.
Azonnal útnak indultak: Mablung és Damrod ment elöl, valamivel hátrább Faramir Frodóval, Samu meg mögöttük. Megkerülték a medencét, ahol a hobbitok megfürödtek, átgázoltak a patakon, megmásztak egy hosszú lejtőt, bevágtak egy árnyas-zöld erdőbe, s onnét egyre lefelé és nyugatnak tartottak. S miközben gyalogoltak, sietősen, amennyire a hobbitoktól telt, halkan beszélgettek.
– Félbeszakítottam a beszélgetésünket – mondta Faramir –, de nemcsak azért, mert sürgetett az idő, mint arra Csavardi mester figyelmeztetett, hanem mert olyan kérdésekhez közelítettünk, amelyeket nem ajánlatos sok ember füle hallatára megvitatni. Ezért tértem rá inkább a bátyám dolgára, s ejtettem el Isildur Végzetét. Te nem voltál teljesen őszinte hozzám, Frodó.
– Nem mondtam valótlant, s az igazságról mindent elmondtam, amit tudtam – felelt Frodó.
– Nem hibáztatlak – folytatta Faramir. – Egyesen szóltál nehéz helyzetben, s úgy láttam, bölcsen is. De többet tudtam – vagy sejtettem – meg a szavaidból, mint amennyit e szavak mondtak. Nem voltál baráti viszonyban Boromirral, vagy legalábbis nem váltatok el barátságban. Te, s azt hiszem, Csavardi mester is, valami sérelmet szenvedtél el tőle. Nos, én nagyon szerettem őt, s boldogan állnék bosszút a haláláért, de jól ismertem. Isildur Végzete... meg merném kockáztatni, hogy Isildur Végzete állt köztetek, s az volt a Társaságban a viszály okozója. Biztos, hogy kincset érő hagyaték, s az ilyesmi nem szül békességet a szövetségesek között, még akkor sem, ha a régi történetek arra tanítanak. Közelében járok az igazságnak?
– Közelében – mondta Frodó. – De nem találtad telibe. Viszály nem volt, bár kétely annál több, kétely, hogy melyik utat válasszuk az Emyn Muiltól. De lett légyen akárhogy, a régi történetek arra is megtanítanak, hogy az ilyesmire – hagyatékra – vonatkozó elsietett szavak is veszélyesek lehetnek.
– Ó, mint ahogy gondoltam: egyedül Boromirral volt bajod. Azt akarta, hogy azt a valamit Minas Tirithbe hozd. S lám, a sors fonáksága, amely lepecsételi annak ajkát, aki utoljára látta őt élve, engem attól foszt meg, amit a legjobban vágynék tudni: mi lakozott a szívében, a gondolataiban, élete utolsó óráin. Hogy tévedett-e vagy sem, afelől nincs kétségem: jó halált halt, tisztességes dolgot művelt. Mert holtan még szebb volt az arca, mint életében.
De Frodó, én kezdetben nagyon gorombán faggattalak Isildur Végzete felől. Bocsáss meg, kérlek! Nem vallott bölcsességre, ilyen órában és ilyen helyen. De nem értem rá meggondolni. Kemény csatát vívtunk, s azzal volt tele a fejem. Ám miközben beszéltem veled, és már közelebb jártam a célhoz, szándékosan lőttem mellé. Mert bizonyára tudod, hogy a város uralkodói sok olyan ősi hagyományt őriznek ma is, ami másutt ismeretlen. A mi házunk tagjai nem Elendil leszármazottai, bár mibennünk is númenori vér folyik. Mert mi Mardilig vezetjük vissza a családfánkat, a jó Helytartóig, aki a király nevében uralkodott, mikor az elment a háborúba. S ez Earnur király volt, Anárion utolsó, gyermektelen sarja, aki nem tért vissza a hadból. S azóta helytartók kormányozzák a várost, bár ez sok-sok embernemzedékkel ezelőtt volt.
Emlékszem, amikor Boromirral együtt tanultuk a város és uralkodói történetét, neki nagyon nem volt ínyére, hogy apja nem király. – Hány száz év kell ahhoz, hogy a helytartóból király váljék, ha a király nem tér vissza? – kérdezte. – Másutt, ahol kisebb a királyi fenség, talán csak néhány év – felelte apám. – Gondorban még tízezer sem lenne elegendő. Szegény Boromir! Ezt nem találod jellemzőnek rá?
– De – bólintott Frodó. – Aragornt mégis mindig megbecsülte.
– Ezt nem kétlem – mondta Faramir. – Ha egyszer meggyőződött Aragorn igényének jogosságáról, mint mondod, akkor persze hogy tisztelte. De a neheze még hátra volt. Még nem értek Minas Tirithbe, s még nem mérkőztek meg Minas Tirith háborújában.
De térjünk vissza a tárgyra. Mi, Denethor házában, sok ősi tudás birtokában vagyunk, szájhagyomány útján, s még inkább azért, mert kincstáraink sok mindent megőriztek: könyveket, összeaszott pergamenre írt, sőt, kőtáblára, arany-és ezüstlemezre különféle betűkkel rótt okleveleket. Van, amit már senki nem tud elolvasni, s a többi is ritkán kerül elő. Én még csak bele-beleolvasok, mert megtanítottak rá. Azokba a följegyzésekbe, amelyeket a Szürke Zarándok hozott a városba. Gyerekkoromban láttam először őket, s azóta ha kétszer-háromszor voltak a kezemben.
– A Szürke Zarándok? – kérdezte Frodó. – Más neve nem volt?
– Mi tünde módra Mithrandirnak hívtuk – mondta Faramir –, s ő nem bánta. – Sok országban sok nevem van – mondta. – A tündék közt Mithrandir vagyok, a törpök közt Tharkun, nyugaton, rég elfeledett fiatalkoromban Olórin voltam, délen Incánusnak hívnak, északon Gandalfnak.
– Gandalf! – mondta Frodó. – Gondoltam, hogy ő az! Gandalf, a Szürke, a legkedvesebb tanácsadó! Társaságunk vezetője. Ő veszett ott Móriában.
– Mithrandir elveszett! – kiáltott fel Faramir. – Úgy látszik, balsors kísérte a szövetségeteket. Nehéz elhinni, hogy aki ilyen bölcs és ilyen hatalmas – hisz csodálatos dolgokat művelt közöttünk –, az elpusztulhasson, s magával vigye azt a rengeteg tudást e világról. Ebben biztos vagy? Nem lehet, hogy csak otthagyott titeket, és elment, ahová ő akarta?
– Sajnos, biztos – mondta Frodó. – Magam láttam belezuhanni a feneketlen szakadékba.
– Látom, ebből nagy és félelmes történet kerekedik – mondta Faramir –, s remélem, hogy este majd elmondod nekem. Ez a Mithrandir, most már sejtem, több volt, mint a hagyományok tudója: ő volt korunk tetteinek nagy mozgatója is. Ha közöttünk van, hogy megbeszélhessük vele álmunk kemény szavait, nem kellett volna követet küldenünk, úgy is megvilágíthatta volna az értelmünket. De lehet, hogy nem tette volna meg, és Boromir útja előre elrendeltetett. Mithrandir sohasem beszélt arról, hogy mi lesz, és sose tárta föl a céljait. Engedélyt kapott Denethortól, hogy miként, azt magam sem tudom, hogy beletekinthessen kincstárunk titkaiba, s tanultam is tőle egyet-mást, ha épp hajlandó volt tanítani (ami ritkán fordult elő). Mindig azt kutatta, mindenekelőtt arról kérdezősködött, hogyan folyt le a Nagy Csata Dagorladon, nem sokkal Gondor alapítása után, amikor Őt, akit nem nevezünk a nevén, trónjáról letaszították. S mohón érdekelte minden Isildurról, bár róla igazán keveset mondhattunk, hiszen élete végéről nem tudtunk semmi bizonyosat.
Faramir hangja most suttogásra halkult: – De annyit azért megtudtam, vagy megsejtettem, s azóta is titokként őrzöm a szívemben, Isildur kiragadott valamit a Megnevezhetetlen kezéből, mielőtt Gondorból elment volna, hogy halandó emberek közt soha többé ne legyen látható. S úgy vélem, itt a válasz Mithrandir kérdéseire. De akkor úgy rémlett, ez olyasmi, ami csak az ősi hagyomány kutatóját érdekelheti. Még akkor se jutott eszembe, hogy ez netán Isildur Végzetével azonos, mikor álmunk rejtett értelmű szavait próbáltuk megfejteni. Mert az egyetlen történet szerint, amit ismerünk, s aminél Mithrandir se mondott soha többet, Isilduron rajtaütöttek, s ork-nyílnak esett áldozatul.
Hogy mi az igazság erről a Valamiről, azt még csak nem is sejtem: de bizonyára hatalmat és veszedelmet hozó hagyaték. Tán hatalmas fegyver, amit a Fekete Úr agyalt ki. Ha olyasmi, ami előnyt ad a csatában, nagyon is elhiszem, hogy a büszke és rettenthetetlen, de gyakran meggondolatlan Boromir, aki annyira vágyott Minas Tirith győzelmére, s azzal együtt önmaga dicsőségére, megkívánta, s nem tudott a csábításnak ellenállni. Nagy baj, hogy ő kapta ezt a megbízatást! Atyám és a vének engem kellett volna hogy válasszanak, de ő, mert ő volt az idősebb és keményebb (ami igaz is), s mert nem volt hajlandó itthon maradni, kiverekedte magának.
De most már ne félj! Akkor se venném el ezt a valamit, ha itt heverne az országúton. Még akkor se, ha Minas Tirithet romlás fenyegetné, s csak én menthetném meg, így, a Fekete Úr fegyverével, a város javára és a magam dicsőségére. Nem, nem vágyom ilyen diadalra, Drogó fia Frodó!
– A Tanács sem – mondta Frodó. – És én sem. Bár semmi közöm ne lenne efféle ügyekhez.
– A magam részéről – folytatta Faramir –, szívesen látnám, ha a Fehér Fa megint ott virágoznék a királyok udvarában, az Ezüst Korona visszatérne és Minas Tirith békességben élne: ha Minas Anor megint olyan lenne, mint régen, csupa fény, magas és ép, gyönyörű, mint királynő a királynők közt, nem rabszolgák úrnője, nem, még készséges rabszolgák jóságos úrnője sem. Ha kell, legyen háború, amíg az életünket védjük a pusztítótól, aki elemésztene mindent, de én a fényes kardot nem azért szeretem, mert éles, a nyílvesszőt, mert gyors, a harcost, mert diadalmas. Én mindezt csak azért szeretem, amit véd: Númenor embereinek városáért, s a várost az emlékeiért, szépségéért akarom szeretni. S nem azért, mert félik, hacsak úgy nem, ahogy az ember a vének és bölcsek méltóságát féli.
Így hát ne félj tőlem! Nem kérlek, hogy mondj el többet. Még csak arra sem, hogy mondd meg: közelebb járok-e most az igazsághoz. De ha megbízol bennem, lehet, hogy tanáccsal szolgálhatok a mostani nehéz helyzetedben, akármi légyen az – igen, és talán segítséggel is.
Frodó nem felelt. Már majdnem hogy erőt vett rajta a vágy, hogy tanácsot kérjen és segítséget, s hogy ennek a komoly ifjúnak, akinek a szavait oly bölcsnek és tisztességesnek érezte, elmondjon mindent, ami a szívét nyomja. De valami mégis visszatartotta. Szíve elnehezült a félelemtől és a szomorúságtól: ha valóban csak ő meg Samu maradtak meg a Kilenc Útonjáróból, ami valószínű, akkor küldetése titkának ő az egyetlen birtokosa. Még a meg nem érdemelt bizalmatlanság is jobb, mint az elsietett beszéd. S Boromir emléke, az a félelmes változás, amit a Gyűrű idézett elő benne, azon nyomban feltámadt, ha ránézett Faramirra, vagy hallotta a hangját: ha mások voltak is, mégis nagyon hasonlók.
Némán rótták az utat egy darabig, mint a szürke-zöld árnyak haladtak el a vén fák alatt, s a léptük nesztelen volt, fölöttük madarak énekeltek, s napfény csillogott Ithilia örökzöld fáinak fényes lombkoronáján.
Samu nem vett részt a beszélgetésben, bár odafigyelt rá: közben éles hobbit-fülével az erdő halk neszeire is fülelt. Azt megjegyezte, hogy a beszélgetés során egyetlen egyszer sem merült fel Gollam neve. Örült neki, bár úgy érezte, túlzott remény, hogy soha nem fogja hallani többé. Arra is hamarosan ráébredt, hogy bár magukban vannak, sok ember veszi körül őket, nemcsak Damrod és Mablung suhant árnyékba be, árnyékból ki, hanem mások is, jobbról-balról, mind gyorsan és nesztelenül tartott a találkahely felé.
Egyszer, amint hirtelen visszasandított, mintha a bőre viszketése elárulta volna, hogy hátulról figyelik, úgy vélte, sötét kis alakot lát, amint épp besurran egy fatörzs mögé. Már-már kinyitotta a száját, hogy megszólaljon, de becsukta megint. – Nem vagyok biztos benne – mondta magában –, s ugyan miért juttatnám eszükbe a vén csibészt, ha egyszer megfeledkeztek róla? Bár én tudnám elfelejteni!

Csak mentek, mentek, amíg az erdő gyérülni nem kezdett, s a hegy meredekebb lett. Itt megint elkanyarodtak, most jobbra, s rövidesen egy keskeny és köves medrű kis folyóhoz értek, ez ugyanaz a csermely volt, amely magasan fölöttük a kerek kis tóba csurgott, de itt már sebes hegyi patakká nőtt, s kőről kőre szökkenve futott mélyen bevágott ágyában a fölébe lógó puszpáng és magyalágak alatt. Nyugatra tekintve, a gyöngyház fényű párán át odalent alföldet, tágas réteket láttak, s a távolban, a lenyugvó nap fényében, meg-megcsillant a széles Anduin.
– Sajnos, megérkeztünk. S most kénytelen leszek udvariatlanságot elkövetni. Remélem, megbocsátjátok annak, aki az udvariasságot mind ez ideig a parancsok elibe helyezte, és sem meg nem ölt, sem meg nem kötözött titeket. De a parancs az, hogy senki idegen, még rohani fegyvertárs sem láthatja az ösvényt, amin mi nyitott szemmel megyünk végig. Kénytelen vagyok hát bekötni a szemeteket.
– Tedd – mondta Frodó. – Szükségből még a tündék is így cselekedtek, s bekötött szemmel léptük át a gyönyörű Lothlórien határát. Gimli, a törp, rossz néven vette, de mi hobbitok tűrtük.
– Ahova most vezetlek, nem olyan szép hely – mondta Faramir. – De örülök, hogy önként beleegyeztek, s nem kell, hogy kényszerítselek rá.
Halkan szólt valamit, Mablung és Damrod azonnal kilépett a fák közül, s odament hozzá. – Kössétek be a vendégeink szemét – utasította őket Faramir. – Biztonságosan, de úgy, hogy ne fájjon. A kezüket nem kell hátrakötni. Szavukat adják, hogy nem leskelődnek. Megbízhatunk bennük, hogy maguktól behunyják a szemüket, de ha a láb megbotlik, a szem is pislant. Úgy vezessétek őket, hogy ne botoljanak el.
A két testőr bekötötte a két hobbit szemét zöld kendővel, s majd a szájukig a fejükbe húzták a csuklyát, majd egyiket az egyik, másikat a másik sietve kézen fogta, és elindult vele. Samu és Frodó mindössze annyit tudott meg az utolsó mérföldekről, amennyit a sötétben érzékelt. Kis idő múlva érezték, hogy meredeken lejtő ösvényen járnak, ez hamarosan úgy elkeskenyedett, hogy csak libasorban fértek el rajta, s a válluk kétoldalt a kőfalat súrolta, őreik hátulról irányították őket, kemény kézzel fogták a vállukat. Olykor-olykor görgeteges talajhoz értek, ilyenkor fölkapták őket, majd később megint letették. Mindvégig vízcsobogást hallottak jobb felől, s az egyre hangosabb lett. Végre megálltak: Mablung és Damrod gyorsan, többször is körbeforgatta őket, s ők teljesen elveszítették az irányérzéküket. Egy darabig fölfelé kapaszkodtak: itt hűvösebb volt, s a patak nesze is elhalkult. Azután megint fölkapták őket, s csak vitték, lefelé, lefelé, sok-sok lépcsőn, majd befordultak valahová. Nemsokára megint meghallották a vizet, most haragosan zúgott és csobogott. Úgy érezték, ott csobog körülöttük mindenütt, s finom permet érte a kezüket, arcukat. Végre megint talpra állították őket. Megálltak egy pillanatra, s szinte féltek így, bekötött szemmel, nem tudván, hol vannak. Mindenki hallgatott.
Majd közvetlenül mögöttük megszólalt Faramir: – Vegyétek le a szemükről a kendőt! – mondta. Levették, csuklyájukat hátrahúzták, s ők pillogtak és tátogtak. Csiszolt, nedves kőpadlón álltak, szinte azt lehetne mondani, egy sötéten ásító, durván faragott kőkapu küszöbén. De előttük áttetsző vízfátyol csüngött, oly közel, hogy Frodó, ha kinyújtja a karját, elérhette volna. A lenyugvó nap ferde sugarai hátulról csaptak le rá, s a vörös fény számtalan, változó színekben sziporkázó fénysugárra hullt szét. Olyan volt, mintha valami tünde-torony ablakában állnának, amelyet felfűzött ezüst-, arany-, rubin-, zafír- és ametisztgyöngyök függönye takar, s minden egyes gyöngyszem soha ki nem alvó fényben ég.
– A jó szerencse épp jókor vezérelt ide, hogy a türelmetekért valami jutalmat is kapjatok – mondta Faramir. – Ez a Napnyugta Ablaka, a Henneth Annûn, a források völgye, Ithilia valamennyi vízesése közül a legszebb. Nem sok idegen látta eddig. Nincs királyi csarnok, mely fölérne vele. Lépjetek be, és lássátok!
Alighogy ezt kimondta, alászállt a nap, s a vízfüggöny tüze kilobbant. Megfordultak, s bementek az alacsony sziklabolt alatt. Egy sziklabarlangban lelték magukat, a helyiség tágas volt és nyers, teteje egyenetlen. Alig néhány fáklya égett s vetett halovány fényt a csillogó falakra. Már voltak bent emberek. Mások meg most érkeztek, kettesével, hármasával, egy sötét és keskeny ajtón, oldalt. Mikor a szemük hozzászokott a homályhoz, a hobbitok látták, hogy az üreg sokkal nagyobb, mint hitték, s rengeteg fegyver, élelem van benne fölhalmozva.
– Nos, ez a mi menedékünk – mondta Faramir. – Nem valami kényelmes, de itt békességben tölthetitek az éjszakát. Legalább száraz, s van mit enni, még ha tűzhely nincs is benne. Valamikor rég a víz keresztülfolyt a barlangon, de sodrát följebb, a vízmosásba térítették a régi mesterek, s így a vízesés most kétszer olyan magasról zuhog le. Egy kivételével a barlangba vezető valamennyi nyílást elzárták vagy vízzel, vagy másként. Kijárat csak kettő van: az egyik, ahol titeket bekötött szemmel behoztunk, a másik az ablakfüggönyön át egy mély medencébe, amely kőkésekkel van kirakva. Akkor hát pihenjetek, amíg az estebéd elkészül.
A hobbitokat a sarokba vezették, s egy alacsony ágyhoz invitálták, hogy ha kedvük tartja, dőljenek le. Közben az emberek a barlangban tettek-vettek, tervszerűen és gyorsan. Könnyű asztallapokat akasztottak le a falról, lábakra helyezték és megterítették. Az edény egyszerű volt, javarészt dísztelen, de jó és szép munka: lapos és mély tányérok, tálak, mázas cserépből vagy simára, fényesre esztergált puszpángfából. Itt-ott egy-egy csiszolt bronzkupa vagy csésze, csak a kapitány széke elé került egyszerű ezüstserleg, a legbelső asztal közepére.
Faramir körbejárt az emberek között, s halkan kikérdezte őket, aki bejött, mindet. Némelyek az ellenség üldözéséből tértek vissza, mások, akik legkésőbb érkeztek, felderítőként maradtak hátra, az út közelében. A délről jötteket szétkergették, de hogy a hatalmas múmakkal mi lett, azt senki sem tudta. Semmiféle ellenséges mozgást nem észleltek, még egy ork-kém se került közel s távol.
– Nem láttál, nem hallottál semmit, Anborn? – kérdezte Faramir az utolsónak érkezettet.
– Nem, uram, semmit – felelt az ember. – Orkot legalábbis nem. De láttam, vagy azt hiszem, hogy láttam valami fura kis izét. Már nagyon sötétedett, s ilyenkor az ember szeme mindent nagyobbnak mutat. Lehet hát, hogy nem volt nagyobb, mint egy mókus. – Samu a fülét hegyezte. – S ha igen, fekete mókus volt, és farkatlan. Mint az árnyék a földön, iszkolt egy fatörzs mögé, mikor a közelébe értem, fürgén menekült, akár a mókus. Azt mondtad, ne öljünk vadat szükségtelenül, ez meg nem látszott másnak, így hát nem is próbáltam lenyilazni. Különben is sötét volt hozzá, hogy megcélozzam, és ez a jószág pillanatok alatt bemenekült a lombok sűrűjébe. De ott maradtam egy darabig, mert furcsának találtam a dolgot, aztán jöttem, sietve. Azt hiszem, rám sziszegett fentről, mikor befordultam. Valami nagy mókusféle lehet. Lehet, hogy a Megnevezetlen árnyékából a Bakacsinerdő állatai vándorolnak át a mi erdeinkbe. Ott, azt mondják, vannak fekete mókusok.
– Lehet – mondta Faramir –, de ha úgy van, akkor ez baljós előjel. Semmi szükségünk bakacsinerdei menekültekre Ithiliában. – Samu mintha úgy látta volna, hogy miközben ezt kimondja, a szeme sarkából a hobbitokra pislant, de nem szólt semmit. Ő is, Frodó is a hátán hevert, nézte a fáklyafényt, az emberek meg járkáltak s halkan beszélgettek. Majd Frodót váratlanul elnyomta az álom.
Samu küszködött magával, hol így érvelt, hol úgy. Lehet, hogy rendes ember – gondolta –, de lehet, hogy nem. A szép szó csúf szívet is rejthet. – Ásított. – Egy hétig tudnék aludni, és rám is férne. S ugyan mit tehetek, egymagam, ezek közt a nagydarab emberek közt, ha ébren maradok? Semmit, Csavardi Samu, de akkor is ébren kell maradnod. – Valahogy sikerült is neki. A világosság a barlang bejáratában elhalványult, eltompult a vízesés ezüst szürkéje is, és beleveszett a mind sűrűbb homályba. De a víz nesze nem szűnt meg, sosem változott, sem este, sem éjjel. Álomról mormolt és suttogott. Samu megdörgölte öklével a szemét.
Most még több fáklya égett. Csapra ütöttek egy kis hordó bort. Élelmiszeres hordókat nyitottak fel. Emberek vizet hordtak a vízesésről. Többen a kezüket mosták a medencében. Nagy réztálat és fehér kendőt hoztak Faramirnak, s ő is kezet mosott.
– Ébresszétek fel a vendégeinket – mondta –, és vigyetek nekik vizet. Ideje vacsoráznunk.
Frodó felült, ásított és nyújtózkodott. Samu, aki nem szokta meg, hogy kiszolgálják, csodálkozva nézett föl a szálas emberre, aki meghajolt előtte, és elébe tartotta a vizestálat.
– Tedd már le a földre, uram, ha nincs ellenedre – kérte. – Úgy neked is, nekem is könnyebb. – Majd az emberek nagy derültségére belemártotta a fejét a hideg vízbe, és megmosta a nyakát és a fülét is.
– Tifelétek az a szokás, hogy az ember fejet mos vacsora előtt? – kérdezte a katona, aki a hobbitokat kiszolgálta.
– Nem, reggeli előtt szoktunk – mondta Samu. – De alvás híján olyan a hideg víz a nyakon, mint fonnyadt salátán az eső. No lám! Most már kibírom ébren, amíg a vacsorát végigeszem.
Odavezették őket Faramir széke mellé, két prémekkel letakart hordót állítottak oda nekik, épp annyival magasabbat az emberek lócájánál, hogy kényelmesen fölérjék az asztalt. Mielőtt nekiláttak volna, Faramir és az emberei fölálltak, s egy percre néma csöndben nyugat felé fordultak. Faramir intett Frodónak és Samunak, hogy kövessék a példát.
– Mi így szoktuk – mondta, mikor leültek –, ilyenkor az egykori Númenor földje felé tekintünk, s azon túl a mai Tündehon felé, s azon is túl, arrafelé, ami örökkévaló. Tifelétek nem él ez a szokás?
– Nem – felelte Frodó, és furcsamód faragatlannak és neveletlennek érezte magát. – De ha vendégségben vagyunk, meghajlunk a házigazda előtt, s ha ettünk, fölállunk, és megköszönjük a vendéglátást.
– Mi is – mondta Faramir.
Annyi úton töltött idő és táborozás, a vadon magánya után a hobbitok az estebédet valóságos lakomának érezték, a hűvös és illatos, halványsárga bort, vajas kenyeret, a sózott húsokat és aszalt gyümölcsöt, a jó vörös sajtot, tiszta kézzel, tiszta késsel, tányérról. Se Samu, se Frodó nem mondott nemet semmire, amivel kínálták, mindenből vett másodszor, sőt harmadszor is. A bor melegen keringett a vérükben, fáradt végtagjaikban, boldogok voltak, és könnyű volt a szívük, mint egyszer sem, amióta Lórien földjét odahagyták.
A vacsora végeztével Faramir egy benyílóba vezette őket a barlang végében, ami részben el volt függönyözve, egy széket, s két kisszéket hoztak. Kis cserépmécses világított egy falmélyedésben.
– Gondolom, hamarosan aludni vágytok – mondta Faramir –, különösen a jó Csavardi Samu, aki egy szemhunyást nem aludt vacsora előtt, hogy azért-e, mert attól félt, hogy kicsorbul az éhe éle, vagy mert tőlem, nem tudom. De evés után rögtön lefeküdni nem egészséges, annak megvan a böjtje. Beszélgessünk hát egy kicsit. Bizonyára sok minden elmesélnivalótok akad az útról Völgyzugolyból idáig. S talán ti is szeretnétek megtudni egyet s mást mirólunk, és a földről, ahol most vagytok. Meséljetek hát Boromirról, a bátyámról, az öreg Mithrandirról és Lothlórien gyönyörű népéről.
Frodónak kiment az álom a szeméből, és szívesen beszélt. S bár az evéstől, ivástól feloldódott, az óvatosságról mégsem feledkezett meg. Samu rendesen csak bólogatott és hümmögött, ám amikor Frodó belemelegedett, már nem elégedett meg azzal, amivel kezdetben, hogy csak hallgatja, hanem fel-felkiáltott, helyeslése jeléül.
Frodó sok mindent elmondott, de gondosan kerülte a Társaság küldetésének, a Gyűrűnek a dolgát, inkább azt színezte ki, milyen vitézül viselkedett Boromir a kalandjaik során, a farkasokkal szemben, Caradhras alatt, a hóban, a Mória bányáiban, ahol Gandalf elesett. Faramirt mélyen meghatotta a hídon vívott harc története.
– Boromirt, gondolom, nagyon bosszantotta, hogy meg kellett futamodnia az orkok – mondta –, vagyis hogy az elől a balrog elől, ahogy ti hívjátok... még akkor is, ha ő volt az utolsó, aki visszavonult.
– Ő – mondta Frodó. – De Aragorn volt kénytelen átvenni a vezetést. Gandalf halála után már csak ő ismerte közülünk az utat. Ha nincsenek köztünk ilyen magunkfajta, védelemre szoruló, köznapibb népek, nem hiszem, hogy akár ő, akár Boromir elmenekül.
– Talán jobb is lett volna, ha Boromir ott esik el Mithrandirral – mondta Faramir –, s nem megy tovább a végzete elébe, ami ott várt rá a Rauros fölött.
– Talán – hagyta rá Frodó. – De mondj valamit a ti sorsotokról is – tért át ismét más témára. – Szeretnénk többet tudni Minas Tirithről és Osgiliathról, s a mindent túlélő Minas Ithilről. Mi reményt fűz hosszú háborútokhoz a város?
– Hogy mi reményt? – gondolkodott el Faramir. – Már rég feladtuk a reményt. Elendil kardja, ha valóban visszatér, tán új tüzet gyújt bennünk, de nem hiszem, hogy többet tehetne, mint hogy elhalasztja a végzetes napot, hacsak nem érkezik más váratlan segítség is, a tündéktől vagy emberektől. Mert az ellenség gyarapodik, mi fogyatkozunk. Hanyatló nép vagyunk, tavasztalan ősz.
Númenor emberei messze, s hosszan a tengerpart mentén telepedtek le, a Nagy Haza partközeli tájain, de nagyobbrészt ostobaságokra és gonoszságra adták a fejüket. Sokan hódoltak a Sötétségnek is, a fekete művészeteknek, némelyikük teljesen ellustult, mások meg egymás közt háborúztak, mígnem elgyöngülvén le nem győzték őket a vademberek.
Nem azt mondom, hogy Gondorban sosem hódoltak a gonosz művészeteknek, vagy hogy a Névtelent soha nem emlegették ott tisztelettel, de az ősi bölcsesség és szépség sokáig élt, sőt, rejtve még ma is ellenáll, él Szépséges Elendil fiainak birodalmában. De Gondor mégiscsak maga idézte elő önnön hanyatlását, mert lassan-lassan elöregedett, s mert azt hitte, az Ellenség, aki csak száműzetésben volt, de nem pusztult el, alszik.
A halál örökké ott lebegett fölöttünk, mert a númenoriak, mint régi birodalmukban, amit ugyanígy veszítettek el, most is soha nem változó és véget nem érő életre áhítoztak. A királyok pompásabb sírokat építettek, mint palotákat, s büszkébben számlálták elő a tekercsekről őseik nevét, mint a fiaikét. Gyermektelen urak üldögéltek ódon termeikben, s törték a fejüket címertani kérdéseken, titkos kamrákban aszott emberek kotyvasztottak életelixírt, vagy faggatták magas tornyokban a csillagokat. S a királynak, aki Anárion utolsó sarja volt, nem született utóda.
De a helytartók bölcsebbek voltak és szerencsésebbek. Bölcsebbek, mert népük hadseregét a tengerpart keményebb fiaiból és Ered Nimrais edzett hegyilakóiból toborozták. S békét kötöttek Észak büszke népeivel, akik mindaddig gyakran támadtak ránk, ezekkel a szilaj és vitéz emberekkel, akik távolról a rokonaink is.
Így kerülhetett sor rá, hogy a tizenkettedik helytartó, Círion idején (apám a huszonhatodik) segítségünkre lovagoltak, és Celebrant széles mezején megsemmisítették ellenségeinket, akik északi tartományainkat megszállva tartották. Ezek a rohirok, mi úgy hívjuk őket, a lovasurak, s mi hálából átengedtük nekik Celenardhon rétjeit, amit azóta Rohannak neveznek, mert ezt a tartományt időtlen idők óta gyéren lakták. S ők így szövetségeseinkké váltak, és mindig is hívek voltak hozzánk, segítettek a szükség idején, őrizték északra vivő útjainkat és Rohan Kapuját.
Hagyományainkból és szokásainkból átvettek annyit, amennyi tetszett nekik, s uraik, ha kell, beszélik a nyelvünket is, de nagyobbrészt megőrizték atyáik életmódját, s egymás közt a maguk északi nyelvén beszélnek. Mi szeretjük őket: szálas férfiak és sudár asszonyok, vitézek, hajuk, mint az arany, szemük csillog, erősek, az emberek fiatalkorát, az Óidőket juttatják eszünkbe. Hagyományaink ismerői állítják is, hogy ez a vonzalom régi keletű, hogy ők is az Ember Három Házából származnak, mint a númenoriak eleje, tán nem az Aranyhajú Hadortól, a Tündebaráttól, hanem valamelyik fiától vagy rokonától, aki ellentmondott a hívásnak, s nem hajózott át a Tengeren nyugatra.
– Mert a mi hagyományunk így osztályozza az embereket: vannak a nagyok – ezek voltak a númenoriak –, vannak a közbülső népek, az Alkony emberei, ilyenek a rohirok és változatlanul északon élő rokonaink, s végül, a sötétség emberei.
Nos, ha a rohirok bizonyos vonatkozásban hozzánk nőttek, ha a mesterségek, a viselkedés dolgában fejlődtek, mi is hozzájuk hasonultunk, s többé már aligha tarthatunk igényt a nagy jelzőre. Közbülső emberekké lettünk, az Alkony népévé, amely még másra is emlékszik. Mert akárcsak a rohirok, most mi is kedveljük a háborút, s önmagáért való játéknak, célnak és érdemnek tekintjük a vitézséget, s még ha fönntartjuk is, hogy a harcosnak máshoz is kell értenie, mint a fegyverforgatás és az ölés művészetéhez, a harcost többre becsüljük, mint bármi más szakma mesterét. Ilyen ember volt Boromir is: rettenthetetlen, s mint ilyen, Gondor legnagyobb embere. S valóban igen vitéz: időtlen idők óta Minas Tirith trónjának egyetlen örököse sem volt olyan kemény a fáradalmak közt, oly merész a harcban, és senki sem fújt szebb dallamot a Kürtön. – Faramir fölsóhajtott, s egy pillanatra elhallgatott.

– A tündékről alig szóltál valamit, uram – szólalt meg Samu, minden bátorságát összeszedve. Észrevette, hogy Faramir tisztelettel emlegeti a tündéket, s ezzel jobban kivívta Samu megbecsülését, jobban elcsitította gyanúját, mint akár az udvariasságával, akár az étellel-itallal.
– Valóban nem, Csavardi mester – mondta Faramir –, mert nem vagyok járatos a tünde-hagyományban. S ezzel olyasmire tapintottál rá, amiben szintén megváltoztunk, amióta elveszítettük Númenort és ismét Középföldére szorultunk. Mert ahogy bizonyára tudjátok, ha Mithrandir volt az útitársatok s beszéltetek Elronddal, az edánok, a númenoriak atyái, a tündék oldalán harcoltak az első háborúkban, s tőlük kapták jutalmul tengermosta szigetkirályságukat, Tündehontól látótávolságnyira. De a középföldi emberek és a tündék a Sötétség napjaiban, az Ellenség praktikái következtében elidegenedtek egymástól, s ehhez hozzájárult az is, hogy a két nép, ahogy tovább haladt a maga más-más útján, lassan-lassan megváltozott. Az emberek manapság félnek a tündéktől, nem bíznak bennük, pedig alig ismerik őket: S mi gondoriak egyre inkább olyanok leszünk, mint a többi ember, mint a rohirok, hiszen még ők, a Fekete Úr ellenségei is, ódzkodnak a tündéktől, s rettegve beszélnek az Aranyerdőről.
Köztünk is akadnak néhányan, akiknek véletlenségből volt már dolguk tündékkel, de ha valakinek nagy ritkán kedve kerekedik, hogy titokban Lórienbe menjen, az nemigen tér vissza. Én nem tartozom közibük. Mert úgy érzem, veszélyes, ha egy halandó szándékosan keresi föl az Ónépet. De titeket irigyellek, hogy beszéltetek a Fehér Úrnővel.
– Lórien Úrnőjével! Galadriellel! – kiáltotta Samu. – Látnod kéne őt, igazán látnod, uram. Én csak egy hobbit vagyok, s odahaza, tudod, kertészkedés a mesterségem, így hát a költészethez nem sokat értek... magam nem művelem: hébe-hóba egy-egy tréfás rigmust, tudod, de igazi verset nem írok... így hát kimondani sem tudom, hogy mire gondolok. Mert meg kéne énekelni. Az volna az igazi, ha most itt lenne a Vándor, azazhogy Aragorn, vagy ami azt illeti, az öreg Bilbó úr. Bárcsak tudnék éneket zengeni róla! Gyönyörű, uram! Elbűvölő! Néha olyan, mint egy sudár, virágba borult fa, néha meg mint a fehér liliom, kicsi és karcsú. Kemény, mint a gyémánt, lágy, mint a holdfény. Forró, mint a napsugár, hideg, mint a fagyos csillagok. Büszke és távoli, mint a havasok, vidám, mint bárki leányzó, akit valaha is láttam tavaszon, hajában százszorszéppel. De hát ez mind semmi, a közelében sem járok a célnak.
– Akkor igazán csodaszép lehet – mondta Faramir. – Veszedelmesen szép.
– Én nem tudom, mi az, hogy veszedelmes – mondta Samu. – Azt hiszem, az emberek magukban hordják a veszedelmet, úgy viszik Lothlórienbe, s mert odavitték, hát ott veszedelmet lelnek. De lehet, hogy azért tartják őt veszedelmesnek, mert olyan erős. Az ember, igen, léket kaphat rajta, mint a hajó a sziklán, vagy belefulladhat, mint hobbit a folyóba. De azért mégsem a sziklát vagy a folyót kell okolni. Itt van például Boro... – Benne rekedt a szó, és elvörösödött.
– Szóval? Itt van például Boromir? Ugye ezt akartad mondani? – kérdezte Faramir. – Mondd csak ki. Ő is magában hordta a veszedelmet?
– Úgy van, uram, ha nem haragszol. Ha szabad azt mondanom, még egy olyan kitűnő ember is, mint Boromir volt. De hát te úgyis nyomon vagy. Nos, én mindvégig szemmel tartottam Boromirt, és odafigyeltem a szavaira, amióta Völgyzugolyból elindultunk... a gazdámra vigyáztam, gondolom, érted, nem kívántam én Boromirnak semmi rosszat... s szerintem nem Lórienben vált világossá benne, amit én már korábban is sejtettem, hogy tulajdonképpen mit akar. Attól a pillanattól kezdve, hogy először látta: az Ellenség Gyűrűjét akarta!
– Samu! – kiáltotta döbbenten Frodó. Mélyen a gondolataiba merült, egy darabig nem figyelt oda, most hirtelen riadt fel és későn.
– Jaj nekem! – mondta Samu falfehéren, majd mélyen elvörösödött. – Már megint kitettem magamért. „Ha még egyszer ki mered nyitni azt az éktelen nagy szádat, én biz' isten belegyalogolok!” – szokta mondogatni az öregem, s milyen igaza volt! Jaj nekem, jaj nekem!
Ide hallgass uram! – Megfordult, s minden bátorságát összeszedve Faramir szemébe nézett. – Ne élj vissza azzal, hogy a gazdámnak bolond a szolgája. Te olyan szépen beszéltél tündékről meg minden másról, hogy teljesen levettél a lábamról. De amilyen a tett, olyan a szó. Most megmutathatod, milyen ember vagy.
– No lám – mondta Faramir lassan, nagyon halkan, és különös mosollyal. – Tehát itt a titok nyitja. Az Egy Gyűrű az, amiről azt hitték, hogy már nem létezik. És Boromir erőszakkal próbálta megszerezni? És ti elfutottatok? És futottatok, futottatok... amíg csak bele nem futottatok az én karjaimba! És most itt vagyunk a vadonban: két félszerzet, egy seregnyi ember, aki a parancsomra vár, és a Gyűrűk Gyűrűje. Ezt nevezem én szerencsének. Itt a nagy alkalom, hogy Faramir, Gondor kapitánya megmutassa, milyen ember! Ha! – Fölállt, kihúzta magát, szürke szeme megcsillant.
Frodó és Samu fölpattant a kisszékből, s váll váll mellett nekivetette a hátát a falnak. Kezük a kardjuk markolatán. Csönd volt. A barlangban valamennyi ember elhallgatott, és csodálkozva nézte őket. De Faramir visszaült, halkan elnevette magát, majd elkomolyodott.
– Szegény Boromir! – mondta. – Ez keserves próba lehetett. Ti távoli országból jött idegen vándorok, akik magatokra vettétek az emberek veszedelmét, most ugyancsak bánatossá tettetek. De még annyira se ismeritek az embert, mint én a félszerzetet. Mi, Gondor emberei, álljuk a szavunkat. Az megesik, hogy kérkedünk, de álljuk, amit mondtunk, akár a halálunk árán is. Akkor se venném fel, ha itt heverne az országúton, azt mondtam. Még ha olyan ember lennék is, aki megkívánja, s még ha nem tudtam is pontosan, mi az, amikor kimondtam, akkor is eskünek tekinteném a szavamat, amely holtig köt.
De nem vagyok olyan ember. Elég bölcs vagyok, hogy tudjam, vannak olyan veszedelmek, amelyektől az embernek menekülnie kell. Üljetek békén! És vigasztalódj, Csavardi! Ha úgy látszik is, hogy a nyelved botlott, tekintsd ezt a sors művének. Nemcsak hűséges vagy, de okos is, és a szíved messzebbre lát, mint a szemed. Mert bármilyen különösnek tetszik, ezt nyugodtan közölhetted velem. Talán még segíteni is tudok a gazdádnak, akit annyira szeretsz. Igyekszem a javára lenni, amennyire a hatalmamban áll. Így hát vigasztalódj. De ennek a Valaminek a nevét ki ne ejtsd többé. Egyszer elég volt.
A hobbitok visszaültek, és mélyen hallgattak. Az emberek visszatértek a poharukhoz, tovább szőtték a szót, azt hitték, a kapitányuk megtréfálta egy kicsit a vendégeket, vagy mi, ezzel kész.
– Nos, Frodó, végre megértjük egymást – törte meg a csendet Faramir: – Ha ezt a Valamit vonakodva, mások kérésére vetted magadhoz, akkor szánlak és tisztellek érte. S csodállak is, hogy elrejtve őrzöd és nem használod. Számomra ti új nép vagytok és valami más világ. A ti fajtátok mind ilyen? Akkor a földetek bizonyára a békesség és a megelégedés birodalma, s a kertészeket nagy tisztelet övezi.
– Hát ott se megy épp minden jól – mondta Frodó –, de a kertészeket valóban megbecsülik.
– De, gondolom, még ők is elfáradnak a kertjeikben, mire a világunk napja alatt minden dolgukkal végeznek. S ti távol vagytok hazulról, és megviselt az út. Már holnapra jár az idő. Aludjatok hát mindketten békességben, ha tudtok. Ne féljetek! Se látni, se megérinteni nem akarom, sőt még tudni se akarok róla többet, mint amennyit tudok (s ez bőven elég), nehogy orvul rám támadjon a veszedelem, s rosszabbul álljam meg a próbát, mint Drogó fia Frodó. Most pihenjetek le, csak azt mondjátok meg (ha akarjátok), hogy merre szeretnétek továbbindulni, s mihez akartok kezdeni? Mert nekem őrködnöm kell, várnom és gondolkodnom. Késő van. S reggel nektek is, nekünk is tovább kell mennünk, sietve, amerre a sorsunk rendeli.
Most, hogy a félelme elmúlt, Frodó érezte, hogy egész testében reszket. Mint a felhő, borult rá nagy-nagy fáradtsága. Képtelen volt tovább alakoskodni, ellenállni.
– Szeretnék valami utat találni Mordorba – mondta erőtlenül. – Gorgorothba készülök. Meg kell találnom a Tűz Hegyét, s bele kell dobnom ezt a Valamit a Végzetszakadékba. Gandalf akarta így. De nem hiszem, hogy valaha is odaérnék.
Faramir egy pillanatig csodálkozva és komolyan bámult rá. Majd látta, hogy Frodó megtántorodik, elkapta, gyöngéden fölemelte, odavitte az ágyához, lefektette, és melegen betakarta. Frodót abban a pillanatban elnyomta az álom.
Ágya mellé egy másik ágyat is állítottak, a szolgájának. Samu egy pillanatig habozott, majd mélyen meghajolt. – Jó éjt, kapitány uram – mondta. – Megálltad a próbát.
– Valóban? – mondta Faramir.
– Igen, uram: megmutattad, milyen ember vagy: nagyszerű.
Faramir elmosolyodott. – Cserfes szolga vagy, Csavardi mester. De mindegy: a dicséretre méltó dicsérete a legnagyobb jutalom. De igazán nincs miért dicsérned. Se vágyat, se csábítást nem éreztem, hogy mást tegyek, mint amit tettem.
– Ó, uram – mondta Samu –, te azt mondod, a gazdámban van valami tündés, s ez jó is, igaz is. Én meg azt mondom: benned van valami, ami engem... igen, igen... Gandalfra, a mágusra emlékeztet.
– Talán – mondta Faramir. – Lehet, hogy Númenor múltba tűnt szellemét érzed: Jó éjt!

6. fejezet
A tiltott tó

Frodó arra ébredt, hogy Faramir föléje hajol. Egy pillanatra erőt vett rajta a régi félelem, felült, és önkéntelenül összegörbedt.
– Nincs mitől félned – mondta Faramir.
– Már reggel van? – ásított Frodó.
– Még nincs, de végére jár az éjszaka, s mindjárt lenyugszik a telehold: Nem jönnél megnézni? S van még valami más is, amiben a tanácsodat kérném. Elnézést, hogy fölvertelek, de gyere.
– Megyek – mondta Frodó. Ahogy ledobta magáról a meleg takarót és az állatbőröket, didergett egy kicsit. Hidegnek érezte a fűtetlen barlangot. A némaságban hangos volt a vízcsobogás. Magára kanyarította a köpenyét, s követte Faramirt.
Samut is fölébresztette ösztönös ébersége, meglátta gazdája üres ágyát, s talpra ugrott. Majd megpillantotta a két sötét alakot, gazdáját és egy embert a kapubolt keretében, a sápadt fehér fényben. Utánuk sietett egy sor katona mellett, akik a fal tövében aludtak a szalmazsákon. Ahogy a kapun átment, látta, hogy a függöny most gyöngyökkel sziporkázó ezüst selyem, jégcsapok olvadoznak a holdvilágban. De nem állt meg, hogy megcsodálja, hanem befordult a gazdája után a barlang falába vágott ajtón.
Először egy fekete folyosón mentek végig, majd föl jó néhány nedves lépcsőfokon, s kijutottak egy szűk, sziklába vágott kis sík lépcsőpihenőre, ahova hosszú és szűk világítóaknán hullott be magasan fenn a sápadt égbolt fénye. Innét két lépcsősor ágazott el: az egyik, úgy látszott, fel a patak magas partjára, a másik meg elfordult balra.
Ők ezen indultak el. Mintha toronyba mentek volna föl, csigalépcsőn.
Végre kijutottak a barlang sötétjéből, és körülnéztek. Egy jókora, lapos tetejű sziklán álltak, ahol se korlát, se mellvéd nem volt. Jobbjukon, keletre, a vízesés zuhogott, teraszról teraszra, majd sziklamedrében meredeken lezúdulva egy simára kivájt csatornát töltött meg habzó fekete vizével, s szinte a lábuknál bukott le a szikla szegélyén az előttük ásító semmibe. Egy ember állt ott, a szirt legszélén, és nézett lefelé.
Frodó megfordult, s a lebukó víz sima ívét nézte: Aztán felemelte a tekintetét, s elnézett a messzeségbe. A világ néma volt és hideg, mintha már hajnalodnék. Messze, keleten, a telihold szállt alá kereken és fehéren. Lent a völgyben sápadt köd derengett, ezüstös pára széles öble, alatta az Anduin fekete vize hömpölygött hidegen. Azon túl tömör sötétség, s csak itt-ott villant ki belőle hidegen, élesen, távolian, kísértetfogként az Ered Nimrais, a gondori Fehér Hegység néhány örök hó koronázta csúcsa.
Frodó ott állt egy darabig a magas sziklán, s megremegett, mert arra gondolt, hogy az éjszaka roppant sötétjében, odalent a ködtakaró alatt, vajon az utat róják, alusznak vagy éppen félholtan feküsznek régi útitársai? S őt ugyan miért hívták ide ki feledést adó álmából?
Samu mohón kereste a választ ugyanerre a kérdésre, s nem átallotta odasúgni a gazdájának, hogy egyedül csak ő hallja: – Szép kép, nem vitás, Frodó uram, de átfagy tőle az ember szíve, a csontjairól nem is szólva! Mi van itt?
Faramir mégis meghallotta, s ő felelt rá: – Holdnyugta Gondor fölött. A szép Ithil, Középföldéről távozóban, letekint a vén Mindolluiri ősz fürtjeire. Ezért érdemes egy kicsit dideregni. De nem ezért hoztalak titeket ide, hogy ezt megmutassam – bár ami téged illet, Csavardi Samu, téged nem is hoztalak, te a magad éberségéért fizeted a büntetést. Egy korty bor majd kárpótol. Gyertek, nézzétek!
Odalépett a néma őr mellé a szirt szélére, s Frodó utána. Samu hátramaradt. Amúgy is bizonytalanul érezte magát a magas és nedves sziklatetőn. Faramir és Frodó letekintett. Látták, hogy messze lenn a fehér víz tajtékozva ront a mély, kerekded medencébe, majd sötéten kavarog a sziklák közt, amíg csak utat nem talál egy keskeny résen, és sisteregve, csobogva, át nem folyik egy nyugodtabb és simább mederágba. A hold még bevilágított a vízesés aljába és fénye meg-megcsillant a fodros vízen. Frodó egyszerre egy fekete kis jószágra figyelt fel az innenső parton, de amint megpillantotta, az mindjárt belevetette magát a vízbe, és eltűnt a zubogó, sistergő vízesés alatt, mint a nyíl vagy az éles kő hasítva a fekete vizet.
Faramir az őrhöz fordult az oldalán. – Nos, mit mondasz, mi volt az, Anborn? Mókus vagy jégmadár? Vajon Bakacsinerdő tavaiban éjszaka feketék a jégmadarak?
– Akármi legyen is, de madár nem, az biztos – felelt Anborn. – Négy lába van, s úgy ugrik fejest, mint az ember: ugyancsak ért hozzá. Akkor hát micsoda? A függöny mögé igyekszik bejutni, a búvóhelyünkre? Hát mégiscsak fölfedezték? Itt az íjam és más íjászokat is állítottam, mindkét partra. Csak a parancsodat várjuk, hogy lelőjük, kapitány uram.
– Lőjük le? – fordult hirtelen Faramir Frodóhoz. Frodó egy pillanatig késett a válasszal. – Ne! – mondta. – Ne! Kérlek, hogy ne. – Samu, ha maradt volna mersze, hamarabb és hangosabban mondta volna ki, hogy: – igen! – Ő nem látta, de a szavaikból sejtette, kit láttak.
– Szóval, ti tudjátok, hogy mi ez a jószág? – kérdezte Faramir. – Nos, most, hogy láttátok, talán közöljétek, hogy miért kell kímélnem. A sok közt egyetlen szót nem ejtettetek nyakigláb útitársatokról, s én békén hagytam. Hadd várjon, amíg elfogják és elibém hozzák. Elküldtem a legjobb vadászokat, de meglépett előlük, nem is látták azóta, csak Anborn, itt, tegnap este, alkonyatkor: De most súlyosabb határsértést követett el, mint amikor nyulászni ment a dombok közé: most Henneth Annûnba merészkedett be, s ezért az életével játszik. Csodálom ezt a jószágot: amilyen félénk és alattomos, épp idejön az ablakunk alá lubickolni? Azt hiszi, őrt sem állítunk egész éjjel, csak alszunk? Miért tette?
– Azt hiszem, két válasz van rá – felelte Frodó. – Az egyik, hogy keveset tud az emberekről, s bármilyen alattomos, búvóhelyetek olyan jól el van rejtve, hogy talán nem is tudja, hogy itt emberek rejtőznek. A másik, azt hiszem, hogy a sóvárgása csalta ide, ami még az óvatosságánál is erősebb.
– Csalta ide? Azt mondod? – kérdezte Faramir halkan. – Hát tud, lehetséges, hogy tud arról, amit őrzöl?
– Persze hogy tud. Maga is évekig őrizte.
– Ez? – mondta Faramir, s még a lélegzete is elállt a meglepetéstől. – Újabb meg újabb talány. Tehát azt követi?
– Lehet. Az az ő drágasága. De én most nem arról beszélek.
– Akkor mit keres?
– Halat – mondta Frodó. – Nézd!
Letekintettek a sötét tóba. Túlsó végén kis fekete fej bukkant elő, a szikla sötét árnyékából. Kurta ezüst villanás, csöpp fodrok a vizen. Kiúszott oldalra, majd a békaforma alak csodálatos fürgén kikúszott a partra. Nyomban leült, és beleharapott az ezüstös kis valamibe, az megcsillant, ahogy ő feléjük fordult: a hold utolsó sugarát most vágta el a medence sziklafalának szegélye.
Faramir halkan elnevette magát: – Halat! – mondta. – Ez nem is olyan veszedelmes vágy. Bár nem biztos: ha a Henneth Annûn medencéjében halászik, talán az életével kell fizetnie érte.
– Most nyílvégre tudom kapni – mondta Anborn: – Lőjek, kapitány? A törvény szerint halál jár érte, ha magától jön ide valaki.
– Várj, Anborn – felelte Faramir. – Ez fogasabb kérdés, mint amilyennek látszik. Te mit szólsz hozzá, Frodó? Miért kíméljük?
– Ez a jószág nyomorult és éhes – mondta Frodó. – És nincsen tisztában a veszedelemmel. És Gandalf, a Mithrandir, ezért és más okból is, megtiltaná, hogy megöld. A tündéknek sem engedte. Nem tudom pontosan, miért, amit meg sejtek, azt nem mondhatom ki itt nyíltan. De ez a jószág valahogy a küldetésemhez kötődik. Amíg te ránk nem találtál és magaddal nem hoztál, ő volt a vezetőm.
– A vezetőd! – mondta Faramir. – A dolog egyre furcsább. Én sok mindent megtennék érted, de ezt nem ígérem, Frodó, hogy ezt az alattomos csavargót szabadon engedjem, hadd menjen, ahova neki tetszik, s hogy később, ha kedve tartja, csatlakozzék hozzád, vagy hogy elfogják az orkok, és kínjában mindent elmondjon nekik? Vagy meg kell ölnöm, vagy foglyul kell ejtenem. Ha nem lehet azonnal elfogni, meg kell ölni. S ugyan hogy lehetne egy ilyen síkos jószágot, aki így tud rejtőzködni, másként elfogni, mint tollas vesszővel?
– Hadd menjek le hozzá én, szép csöndesen – mondta Frodó. – Feszítsétek meg az íjaitokat, s ha nem járok sikerrel, legfeljebb engem lőttök le. Én nem fogok elszaladni.
– Akkor menj, és siess! – mondta Faramir. – Ha ezt élve megússza, akkor kutyahűséggel kell téged szolgálnia boldogtalan napjai végeztéig. Vezesd le Frodót a partra, Anborn, de halkan. Ennek orra is van, füle is. És add ide az íjadat.
Anborn dörmögött valamit, s elindult le a csigalépcsőn a lépcsőpihenőig, aztán tovább a másik lépcsőig, Frodó a nyomában, míg csak egy keskeny nyíláshoz nem értek, amit eltakartak a sűrű bokrok. Frodó nesztelenül átbújt közöttük, s ott találta magát a déli parton, a víztükör fölött. Sötét volt, a vízesés halványszürke, csak a nyugati égbolt maradék holdfényét tükrözte vissza. Nem látta Gollamot. Előrement egy kicsit. Anborn utána.
– Tovább – suttogta leheletfinoman Frodó fülébe. S jobb kéz felől ügyelj. Ha beleesel, senki sem segít rajtad, hacsak a halász barátod nem. És ne felejtsd el, íjászok vannak a közelben, ha te nem is látod őket.
Frodó előrekúszott, Gollam-módra használva a kezét, hogy az utat kitapogassa s megtámaszkodjék. A szikla itt jórészt sima volt, de síkos. Megállt és fülelt. Kezdetben nem hallott semmit, csak a vízesés szakadatlan csobogását. Majd egyszerre, nem sokkal előtte, sziszegős hangot hallott.
– Sszép halacka, halacka. Fehér Arc eltűnt, drágaszágom, végre, úgy ám. Moszt a halackát békén megehetjük. Nem, nem békén, drágaszágom, mert a Drágaszág elveszett. Mockosz hobbitok, komisz hobbitok. Elmentek ész itt hagytak, gollam. Ész a Drágaszág is velük ment. Csak szegény Szméagol maradt magára. Ninc Drágaszág. Komisz emberek, elvitték, ellopták az én Drágaszágomat. Tolvajok. Gyűlöljük őket. Hal, sszép halacka. Attól leszel erősz. Attól cillog a szemed, attól szorul össze az ujjad. Úgy ám. Fojtszd meg őket, drágaszágom, úgy ám. Ha módunk lesz rá. Sszép halacka, sszép!
Így folytatta, majdnem olyan egyhangúan, mint a vízesés, s ezt csak a nyáladzó csámcsogás, nyeldeklés nesze szakította félbe. Frodó megborzongott, szánakozva és undorral hallgatta. Azt kívánta, bár maradna abba, és soha többé ne hallaná már ezt a hangot. Anborn ott volt a háta mögött, nem messze. Éppenséggel visszakúszhatna, és megkérhetné, hogy az íjászok lőjék le. Elég közel lehetnek hozzá. Gollam meg, amíg fal, nem ügyel. Egy jól célzott lövés, és Frodó egyszer s mindenkorra megszabadul ettől a nyomorúságos hangtól. De nem, Gollamnak követelése van vele szemben. A szolgajoggal vár fizetséget a szolgálataiért, még ha félelemből szolgál, akkor is. Ha Gollam nincs, ott vesztek volna a Holtlápon. Frodó pontosan tudta, ki tudja, honnan, hogy Gandalf nem kívánná Gollam halálát.
– Szméagol! – szólította meg halkan.
– Halacka, sszép halacka – mondta a hang.
– Szméagol! – mondta valamivel hangosabban. A hang elhallgatott.
– Szméagol, a Gazda jött érted. A Gazda van itt. Gyere, Szméagol! – válasz semmi, csak halk szisszenés, mint mikor mély lélegzetet vesz valaki.
– Gyere, Szméagol! – mondta Frodó. – Veszélyben vagy. Emberek megölnek, ha itt találnak. Gyere gyorsan, ha nem akarsz meghalni. Gyere a Gazdához.
– Nem! – mondta a hang. – Gazda nem jó. Otthagyja szegény Szméagolt, ész elmegy új barátaival. Gazda várjon. Szméagol még eszik.
– Nincs időnk – mondta Frodó. – Hozd a halat is. Gyere.
– Nem! Előbb megeszem.
– Szméagol! – Frodó kétségbeesett. – Drágaság haragudni fog. Előveszem Drágaságot és azt mondom neki: nyelesd le vele a csontot és fojtsd meg. És soha többé nem eszik halacskát. Gyere, a Drágaság vár!
Éles szisszenés hallatszott. A sötétből egyszerre előmászott négykézláb Gollam, mint az elcsavargott kutya, amit a gazda magához szólít. Szájában a félig elfogyasztott hal, kezében egy másik: Odajött Frodóhoz, majdnem hogy összeért az orruk, s megszagolta. Fakó szeme izzott, Aztán kivette a halat a szájából, és fölállt.
– Jó Gazda! – suttogta. – Jó hobbit, visszajött szegény Szméagolhoz. Jó Szméagol jön. Moszt gyerünk, gyerünk gyorszan, úgy ám. Erdőn át, amíg a Fehér Arc szötét. Úgy ám, gyerünk gyorszan.
– Igen, megyünk is hamarosan – mondta Frodó. – De nem most rögtön. Veled megyek, ahogy megígértem. Még egyszer megígérem. De nem most. Még nem vagy biztonságban. Megvédelek, de bíznod kell bennem.
– Bízzunk meg Gazdában? – kérdezte kételkedve Gollam. – Miért? Miért nem megyünk moszt? Hol a mászik, a goromba, durva hobbit? Hol van?
– Odafenn – mondta Frodó, és a vízesés felé mutatott. – Nélküle én nem megyek. Vissza kell mennünk hozzá. – Szíve elfacsarodott. Ez nagyon olyan volt, mintha tőrbe csalta volna. Attól igazában nem félt, hogy Faramir megöleti Gollamot, de azt valószínűnek tartotta, hogy elfogja és megkötözteti, azt meg biztosra vette, hogy ezt Gollam, szegény álnok teremtés, álnokságnak fogja tekinteni. S valószínűleg soha nem fogja megértetni, vagy elhitetni vele, hogy másként nem tudta volna megmenteni az életét. Mert mi mást is tehetne, hogy hű maradjon, amennyire lehet, mindkét félhez? – Gyere – szólt rá. – Különben Drágaság haragudni fog. Most visszamegyünk a víz mellett. Gyere, gyere, menj előre!
Gollam közvetlenül a part mentén mászott szimatolva, gyanakodva. Egyszerre megállt, megtorpant, s fölemelte a fejét. – Valami van itt! – mondta. – Nem hobbit. – Megfordult, zöld fény villant kidülledt szemében. – Gazda, gazda! – sziszegte. – Gonosz! Ravasz! Hazug! – Kiköpött, s széttárt ujjakkal feléje nyújtotta a kezét.
E pillanatban feltűnt mögötte egy nagy fekete alak, Anborn, s rávetette magát. Erős keze elkapta a nyakát, és leszorította. Gollam villámgyorsan megfordult, s amilyen síkos volt és nedves, vonaglott, mint az angolna, karmolt, harapott, akár a macska. De még két ember jött elő az árnyékból.
– Maradj nyugton! – mondta az egyik. – Különben úgy megspékelünk, hogy tüskés leszel, mint a sün. Maradj nyugton!
Gollam elernyedt, nyöszörgött és sírt. Megkötözték, csöppet sem gyöngéden.
– Vigyázva! Vigyázva! – mondta Frodó. – Nem olyan erős, mint ti. Csak úgy, hogy ne fájjon, ha lehet. Akkor nyugodtabb lesz. Szméagol! Nem bántanak. Veled megyek és semmi bajod nem lesz. Hacsak engem is meg nem ölnek. Bízzál a Gazdában.
Gollam megfordult, és kiköpött. Az emberek felkapták, csuklyát húztak a fejébe, s elvitték.
Frodó utánuk ment, s igencsak nyomorultul érezte magát. Bementek a nyíláson a bokrok közt, s le a lépcsőn, a folyosón, vissza a barlangba. Benn két-három fáklya égett. Az emberek megbolydultak. Ott volt Samu is, különös pillantást vetett az ernyedt batyura, amit becipeltek. – Elkaptad? – kérdezte Frodót.
– El. Azaz nem, nem én. Odajött hozzám, mert kezdetben, sajnos, megbízott bennem. Nem akartam, hogy így megkötözzék, remélem, minden rendbe jön, de utálom ezt az egész ügyet.
– Én is – mondta Samu. – Ahol ez a rakás nyomorúság ott van, ott soha nincs rendben semmi.
Odajött egy ember, intett a hobbitoknak, s hátravezette őket a barlang végébe, a benyílóba. Faramir ült ott egy karosszékben, a feje fölött megint ott égett a cserépmécses. Intett nekik, hogy üljenek le a kisszékre. – Hozzatok bort a vendégeknek – mondta. – S hozzátok ide a foglyot.
Hozták a bort, majd Anborn odacipelte Gollamot. Levette a csuklyát Gollam fejéről, talpára állította, s odaállt mellé, hogy támogassa. Gollam pislogott, súlyos, fakó szemhéjával próbálta elleplezni a szemében bujkáló gonosz indulatot. Igencsak nyomorúságosan festett így csepegve, ázottan, halszagot árasztott, kezében még mindig ott szorongatta a halat, gyér haja, mint ázott fű lógott csontos szemöldökére, orra csöpögött.
– Oldjátok ki! Oldjátok! Fáj a kötél, úgy ám, fáj nekünk, fáj, ész mi nem cináltunk szemmi rosszat.
– Semmit? – kérdezte Faramir, és szúrósan nézett a nyomorult teremtésre, de arcán se harag, se szánalom, se csodálkozás nem látszott. – Semmit? Soha nem tettél olyasmit, amiért megérdemeld, hogy megkötözzenek és megbüntessenek? De hát, szerencsére, ezt nem nekem kell elbírálnom. Azért viszont, hogy ma éjjel idejöttél, halál jár. Drágán fizetsz azért, hogy itt fogtál halat.
Gollam kiejtette a kezéből a halat. – Nem kell hal – motyogta.
– Nem a halért fizetsz. Csak azért, hogy idejöttél és láttad a tavat, azért jár halálbüntetés. Eddig megkíméltelek, mert Frodó megkért rá, azt mondja, némileg még köszönetet is érdemelsz. De engem is meg kell győznöd. Hogy hívnak? Honnét jössz? És hová készülsz? Mi dolgod itt?
– Eltévedtünk, el – mondta Gollam. – Sze név, sze dolog, sze Drágaszág, szemmi. Cak az üresszég. Cak az éhszég. Úgy ám: éheszek vagyunk. Pár pici halacka, cúf contosz pici halacka szegény Szméagolnak, ész azt mondják: halál. Olyan bölcek, olyan igazszágoszak, olyan nagyon-nagyon igazszágoszak.
– Nem nagyon bölcsek – mondta Faramir. – Csak igazságosak: igaz, talán csak annyira, amennyire a szegényes bölcsességünk megengedi. Oldozd ki, Frodó! – Faramir kivett egy kis kést az övéből, s odaadta Frodónak. Gollam félreértette a mozdulatot, felvisított, s összerogyott.
– Ugyan már, Szméagol! – mondta Frodó. – Bízzál bennem. Nem hagylak el. Ha tudsz, adj igaz válaszokat. Abból nem lehet károd, az csak a hasznodra lehet. – Elvágta a kötelet Gollam csuklóján és bokáján, talpra állította.
– Gyere ide! – mondta Faramir. – Nézz rám! Tudod, hogy hívják ezt a helyet? Jártál itt már máskor is?
Gollam lassan fölemelte a tekintetét, s akarva, nem akarva, Faramir szemébe nézett. Szemében minden fény kialudt, s egy pillanatig üresen, fakón bámult a gondori ember tiszta és rezzenéstelen szemébe. Néma csönd volt. Majd Gollam behúzta a fejét és összekucorodott, annyira, hogy a végén már a padlón kuporgott, dideregve. – Nem tudjuk ész nem isz akarjuk tudni! – nyöszörögte. – Szosze voltunk itt, ész szoha többé nem leszünk.
– Lelakatolt ajtók és csukott ablakok vannak a fejedben, és mögöttük sötét szobák – mondta Faramir. – De most, úgy ítélem, igazat mondasz. Ez a te szerencséd. Mire akarsz megesküdni, hogy ide soha többé nem jössz vissza, s hogy soha, senki eleven lényt nem vezetsz se szóval ide, se jellel?
– Gazda tudja – mondta Gollam, s a szeme sarkából Frodóra pillantott. – Úgy ám, ő tudja. Megígérjük a Gazdának, ha megvéd minket. Megígérjük. Annak, úgy ám. – Frodó lábához kúszott. – Mentsz meg, jó Gazda! – vinnyogta. – Gollam ígéretet tesz a Drágaszágra és hűszégeszen megtartja. Szoha nem jön többé, szoha nem beszél, szoha! Nem, Drágaszágom, nem!
– Meg vagy elégedve? – kérdezte Faramir.
– Meg – mondta Frodó. – Különben is, vagy tudomásul veszed az ígéretet, vagy érvényt szerzel a törvényeteknek. Mást nem tehetsz. Én pedig megígértem neki, hogyha odajön hozzám, nem esik bántódása. S nem akarok szószegő lenni.
Faramir egy pillanatra elgondolkozott. – Helyes – mondta végül. – Akkor átadlak téged a gazdádnak, Drogó fia Frodónak. Nyilvánítsa ki ő, hogy mit akar kezdeni veled.
– De te, Faramir uram – hajolt meg Frodó –, még te nem nyilvánítottad ki, hogy mi a szándékod nevezett Frodóval, s amíg azt nem tudja, ő sem tervezhet semmit, sem önmagával, sem útitársával kapcsolatban. Ítéletedet reggelre halasztottad: de az mindjárt itt van.
– Akkor kinyilvánítom az elhatározásomat – mondta Faramir. – Ami téged illet, Frodó, rám ruházott hatalmamnál fogva szabadnak nyilvánítalak Gondor birodalmának ősidőktől fogva legtávolibb határai között, egyetlen kivétellel: sem te, sem a veled levők közül senki sem léphet be erre a helyre hívatlanul. E határozat egy évig és egy napig érvényes, utána érvényét veszti, hacsak ez idő alatt el nem mégy Minas Tirithbe és nem jelentkezel a Város Uránál és Helytartójánál. Akkor és ott megkérem őt, hogy elhatározásomat erősítse meg, és érvényét terjessze ki életed végéig. A közbenső időben mindaz, akit te a védelmedbe veszel, a magam és Gondor pajzsának védelme alatt áll. Tudomásul veszed?
Frodó mélyen meghajolt. – Tudomásul – mondta –, s magam is készséggel állok szolgálatodra, ha magas és tisztes személyednek e szolgálat ér valamit.
– Sokat ér – mondta Faramir. – Most pedig: ezt a teremtményt, ezt a Szméagolt a védelmedbe veszed-e?
– Szméagolt a védelmembe veszem – mondta Frodó. Samu hallhatóan fölsóhajtott, s ez nem az udvariaskodásnak szólt, amit, lévén hobbit, őszintén helyeselt. Ami azt illeti, a Megyében egy ilyen ügy sokkal több szóvirágot és sokkal több hajlongást igényelt volna.
– Akkor most én szólok hozzád – mondta Faramir, és Gollamhoz fordult. – Halálra vagy ítélve, de amíg Frodóval vagy, tőlünk nem kell tartanod. De ha valaha is bárki gondori ember nélküle talál téged, végrehajtja rajtad a halálos ítéletet. S ha nem szolgálod öt hűségesen, nagyon hamar utolér a halál Gondorban vagy Gondor határán kívül. S most felelj nekem: hová készülsz? Azt mondja, a vezetője voltál. Most hova akarod elvezetni? – Gollam nem felelt.
– Ezt ne próbáld eltitkolni – mondta Faramir. – Felelj, vagy megváltoztatom az elhatározásomat. – De Gollam most se felelt.
– Majd én felelek helyette – mondta Frodó. – A Fekete Kapuhoz vezetett, a kérésemre: de az áthatolhatatlan volt.
– A Névtelen Földön nincs nyitott kapu – mondta Faramir.
– Mikor láttuk, hogy ott nem tudunk bemenni, letértünk a délre vezető útra – folytatta Frodó –, mert ő azt mondta, hogy van ott, vagy lehet ott valami ösvény, közel Minas Ithilhez.
– Minas Morgulhoz – mondta Faramir.
– Nem tudok róla pontosat – mondta Frodó –, de az ösvény a hegyekbe visz föl, annak a völgynek az északi oldalán, ahol a régi város áll. Valami mély hasadékon vezet át, először föl, aztán le... ahhoz, ami odatúl van.
– Tudod a hágó nevét? – kérdezte Faramir.
– Nem – mondta Frodó.
– Cirith Ungolnak hívják. – Gollam élesen fölszisszent, s magában motyogott valamit. – Nem az a neve? – fordult Faramir Gollamhoz.
– Nem! – vágta rá Gollam, de hirtelen megnyikkant, mintha beledöftek volna. – Úgy ám, úgy ám, hallottuk valamikor ezt a nevet. De mit számít nekünk a név? Gazda azt mondja, muszáj bejutnia. Hát valahol muszáj megpróbálnunk. Ész mász úton hol próbálhatnánk?
– Más út nincs? – kérdezte Faramir. – Honnan tudod? S ki derítette fel a Fekete Birodalom minden határát? – Hosszan és gondterhelten nézte Gollamot. – Vidd el azt a jószágot, Anborn. Bánj vele szelíden, de tartsd jól szemmel. S te meg, Szméagol, ne próbáld belevetni magad a vízbe. A szikláknak foguk van, észre se vetted, s máris megölnek. Most hagyj magunkra, és vidd a haladat!
Anborn kiment, s Gollam előtte tekergett. A függöny lehullt a benyílóra.
– Frodó, azt hiszem, most nem cselekedtél bölcsen – mondta Faramir. – Nem hiszem, hogy épp ezzel a jószággal kéne menned. Ez gonosz.
– Nem ízig-vérig – mondta Frodó.
– Persze hogy nem – hagyta rá Faramir –, de a rosszindulat úgy beleette magát, mint az üszög, és a rossz egyre jobban elhatalmasodik rajta. Nem lesz jó vége. Ha el akarsz válni tőle, menlevelet adok neki és vezetőt, Gondor határának bármelyik pontjára, ahova kívánja.
– Nem fogadná el – mondta Frodó. – Követne, mint eddig. S én többször is megígértem néki, hogy megvédem, s oda megyek, ahova ő vezet. Azt kívánod, hogy megszegjem a szavamat?
– Én nem – mondta Faramir. – Csak a szívem. Mert kisebb rossznak látszik, ha az ember másnak tanácsolja, hogy szegje meg a szavát, mintha maga teszi, kivált ha úgy látja, hogy barátja botorul a vesztébe rohan. De nem... ha veled megy, akkor bizonyára elviseled. Ám nem hiszem, hogy Cirith Ungolba kéne menned mindenáron, amiről kevesebbet mondott el neked, mint amennyit tudott. Ennyit világosan kiolvastam a gondolataiból. Cirith Ungolba ne menj!
– Akkor hova menjek? – kérdezte Frodó. – Vissza a Fekete Kapuhoz, s adjam magam az őrség kezére? Mit tudsz arról a helyről, ami olyan félelmetessé teszi a nevét?
– Semmi biztosat – mondta Faramir. – Mi, gondoriak, manapság már nem lépjük át az utat arrafelé, mi fiatalabbak meg soha nem is léptük, mint ahogy egyikünk sem tapodta még soha az Árnyékhegység földjét. Ezekről mi csak régi jelentések alapján tudunk, meg a rég múlt idők szóbeszédeiből. De Minas Morgul fölött, a szorosokban valami sötét iszonyúság lakozik. Ha csak kiejtik is Cirith Ungol nevét, az öregek és a hagyományok ismerői elsápadnak és elhallgatnak.
Minas Morgul völgye már nagyon rég gonosz hellyé vált, s már akkor fenyegetést jelentett, amikor a száműzött Ellenség még messze lakott s Ithilia jó része a mi kezünkben volt. Mint tudod, a város valamikor erős volt, büszke és tisztességes, Minas Ithil, a mi városunk ikertestvére. De kegyetlen emberek kezére került, akik az Ellenséget vallották uruknak első uralkodása idején, s bukása után otthontalanul, gazdátlanul kóboroltak. Azt mondják, az uraik númenori emberek voltak, de sötét gonoszságra adták a fejüket, az ellenség megajándékozta őket a Hatalom Gyűrűivel, aztán elpusztította őket, eleven lidércekké váltak, félelmetes és gonosz lidércekké. Az Ellenség bukása után ők foglalták el Minas Ithilt, oda fészkelték be magukat, a várost, s körös-körül a völgyet, megtöltötték rothadással: üresnek látszott, s mégsem volt az, mert alaktalan félelem lakott romfalai között. Kilencen voltak az Urak, s miután uralkodójuk, akit titokban segítettek és támogattak, visszatért, megint erőre kaptak. Ekkor tört ki a Kilenc Lovas az iszonyúság kapuja mögül, s mi képtelenek voltunk ellenállni nekik. Ne közelítsd meg a fellegvárukat. Kikémlelnek. Az a sosem szunnyadó rosszindulat helye, teli lehunyhatatlan szemekkel. Ne menj arrafelé!
– Akkor hát merre igazítasz útba? – mondta Frodó. – Azt mondod, magad nem tudsz elvezetni sem a hegyekbe, sem a hegyeken túlra. Pedig nekem el kell jutnom a hegyeken túlra, ünnepélyesen vállaltam a Tanács előtt, hogy vagy megkeresem az odavezető utat, vagy belepusztulok. S ha visszafordulnék, a keserves út legvégén, hova mehetnék emberek és tündék közé? Azt kívánod-e, hogy Gondorba menjek, ezzel a Valamivel, amelynek vágya még a bátyádat is megőrjítette? Miféle ördöngösséget művelne az Minas Tirithtel? Tán azt kívánod, hogy két Minas Morgul legyen, mely bomlással teli holt föld fölött vigyorog egymásra?
– Nem kívánhatom – mondta Faramir.
– Akkor mit tegyek, mondd?
– Nem tudom. Csak azt nem akarom, hogy oda menj, ahol halál és gyötrelem vár rád. És nem hiszem, hogy Mithrandir ezt az utat választotta volna.
– De mert ő eltávozott, kénytelen vagyok olyan útra lépni, amilyet találok. S nincs időm, hogy hosszan keressem – mondta Frodó.
– Nehéz sors és reménytelen küldetés – mondta Faramir. – De legalább a szavamat ne feledd: óvakodj a vezetődtől, Szméagoltól. Már gyilkolt. Ezt kiolvastam a gondolatából. – Felsóhajtott.
– Nos hát, találkoztunk és elválunk, Drogó fia Frodó. Nem szorulsz gyöngéd szavakra: nem remélem, hogy viszontlátlak bármikor is a nap alatt. De váljunk el úgy, hogy áldásom adom rád és egész népedre. Pihenj egy kicsit, amíg útravalót készítenek számotokra.
Boldogan hallanám, hogy a csúszó-mászó Szméagol hogyan jutott a Valami birtokába, amiről beszélünk, s hogyan veszítette el, de ezzel most nem zaklatlak. Ha bekövetkezik, amit nem remélünk, s visszatérsz valaha az élők földjére, s felidézzük a történteket a napon ülve a várfal tövében, s nevetve emlékszünk vissza a régi fájdalmakra, akkor majd elmondod. Addig pedig, vagy addig az ideig, ameddig már Númenor látókövei sem látnak, ég veled, Frodó!
Fölállt, mélyen meghajolt Frodó előtt, félrehúzta a függönyt, majd átment a barlangba.

7. fejezet
A keresztút felé

Frodó és Samu egy időre még visszabújt az ágyba, de mindketten csak feküdtek némán, és pihentek, miközben az emberek nekigyürkőztek, s megkezdődött a napi munka. Egy idő múlva vizet hoztak nekik, majd asztalhoz vezették őket, ahol három személyre terítettek. Faramir velük költötte el a reggelijét. Egy szemhunyásnyit sem aludt a tegnapi csata óta, mégsem látszott fáradtság rajta.
A reggeli végeztével fölálltak. – Nem éhezhettek az úton – mondta Faramir. – Kevés élelmetek van, de utasítást adtam, hogy rakjanak némi útravalót a batyutokba. Amíg Ithiliában jártok, víznek nem lesztek híján, de semmi olyan patak vizéből ne igyatok, amely Imlad Morgulból, az Eleven Halál völgyéből folyik. S még valamit kell közölnöm veletek. A földerítőim és őrszemeim bevonultak, még azok is, akik látótávolságra megközelítették Morannont. Különös dolgot észleltek, valamennyien. Az ország üres. Az úton senki, nem hallani se léptek zaját, se kürtszót, sem íj pendülését. Várakozó némaság ül a Névtelen Földön. Nem tudom, ez mit jelenthet. De valami nagy döntés ideje közeledik. Lóg a vihar a levegőben. Addig menjetek, amíg még lehet! Ha készen vagytok, indulhatunk. A nap hamarosan a homály fölé emelkedik.
Odahozták a hobbitok batyuját (valamivel nehezebb volt, mint azelőtt), s mindketten kaptak egy-egy erős, fényesre csiszolt botot, amelynek faragott fején fonott bőrhurkot húztak át.
– Most, hogy el kell válnunk, nem tudlak illően megajándékozni titeket – mondta Faramir –, fogadjátok hát el e botot legalább. Jó szolgálatot tesz annak, aki a vadont járja, vagy hegyet mászik: Ilyet használnak a Fehérhegység emberei, bár ezeket megkurtították a ti méretetekre, s újonnan vasalták. Lebathron-ból, a gondori fafaragók kedvenc fájából készültek, s a közhit szerint oda is, vissza is megtalálják az utat. Bár ne vallanának kudarcot akkor sem, amikor titeket a Homály földjére elkísérnek.
A hobbitok mélyen meghajoltak. – Legkegyesebb házigazdánk – mondta Frodó –, Elrond, a féltünde azt mondta, amikor útra keltünk, hogy ahol legkevésbé várom, s amikor a legkevésbé sejtem, barátokkal fogok találkozni az úton. Egy biztos, ilyen barátságra, amivel te megajándékoztál, nem is számítottam. S ez még a rosszat is nagy jóra fordítja.
Már készen álltak az indulásra. Előhozták Gollamot is a rejtekhely valamely zugából, s látszott, hogy megbékélt egy kicsit, bár most se tágított Frodó mellől, s gondosan kerülte Faramir tekintetét.
– A vezetőnek be kell kötni a szemét – mondta Faramir. – Bár téged, s a szolgádat, Csavardi Samut, ha kívánjátok, fölmentelek ez alól.
Gollam, amikor odajöttek, hogy bekössék a szemét, vinnyogott, tekergett: Frodóba kapaszkodott, s Frodó azt mondta: – Kössétek be mindhármunkét, az enyimet először, akkor talán belátja, hogy senki sem akar neki rosszat. – Ez megtörtént, s kivezették őket Henneth Annûn barlangjából. Végigmentek a folyosókon, lépcsőkön, aztán megérezték a földet, a friss, illatos, reggeli levegőt. Még egy darabig így mentek, vakon, először fölfelé, majd egy szelíd lejtőn lefelé. Végül Faramir parancsot adott, hogy vegyék le a szemükről a kendőt.
Ott álltak megint a fák ágai alatt. Ide már nem hallatszott el a vízesés nesze, mert közéjük és a vízmosás közé, ahol a patak folyt, hosszú déli lejtő ékelődött. Nyugat felől átszűrődött a fény a fákon, mintha a világ ott hirtelen véget érne, s a fák közén csak az égre lehetne látni.
– Itt végleg elválnak útjaink – mondta Faramir. – Ha megfogadod a tanácsomat, még nem fordulsz keletre. Menj tovább egyenesen, akkor hosszú mérföldekig takar az erdő. Tőled nyugatra egy hegyhát húzódik, amely túloldalt egy völgyre lejt, itt-ott hirtelen és meredeken, itt-ott hosszan és szelíden. Maradj közel a gerinchez és az erdő széléhez. Az utatok elején még mehettek nappal is, azt hiszem. Az ország hamis álomba merült, s egy időre minden gonoszság visszahúzódott. Járjatok békével, amíg csak lehet!
Megölelte a két hobbitot, s fajtájának szokása szerint lehajolt hozzájuk, kezét a vállukra tette, s homlokon csókolta őket. – Kísérjen minden jó ember jókívánsága! – mondta.
Ők földig hajoltak. Faramir sarkon fordult, s elindult visszafelé, a közelben álldogáló két testőréhez, s hátra se nézett többé. Ámulva látták, hogy a zöldbe öltözött emberek milyen gyorsan mozognak, szinte egy szempillantás alatt eltűntek a szemük elől. Az erdő, ahol az imént még Faramir állt, most sivárnak és üresnek tetszett, mintha az álmuk illant volna el.

Frodó fölsóhajtott, s visszafordult dél felé. Gollam az avarban turkált egy fa tövében, mintha csak azt akarta volna jelezni, hogy mélyen megvet minden udvariaskodást. – Máris megéhezett? – gondolta Samu. – Gyerünk hát!
– Elmentek végre? – kérdezte Gollam. – Komisz, gonosz emberek! Szméagol nyaka még mindig fáj, úgy ám. Gyerünk!
– Igen, induljunk – mondta Frodó. – De ha csak rosszat tudsz gondolni róluk, akik megkímélték az életedet, akkor inkább hallgass.
– Jó Gazda! – mondta Gollam. – Szméagol cak tréfál. Ő mindig megbocát, úgy ám, úgy ám, még a jó Gazda kisz ravasszágát isz. Igen bizony, jó Gazda, jó Szméagol!
Se Frodó, se Samu nem felelt neki. Hátukra vették a batyujukat, fogták a botjukat, s nekivágtak az útnak Ithilien erdejében.
Aznap kétszer pihentek és ettek egy-egy keveset abból, amit útravalóul Faramirtól kaptak: szárított gyümölcsöt és sózott húst, napokra elegendőt: s kenyeret annyit, hogy elég legyen, amíg eláll. Gollam nem evett.
Fölszállt a nap, és észrevétlen vonult el a fejük fölött, majd alászállt, s nyugaton, a fák közt a fény aranyszínt öltött, ők mindvégig a hűvös, zöld árnyékban gyalogoltak, s körülöttük teljes némaság volt. Mintha minden madár elszállt, s egyszerre elnémult volna.
A néma erdőben korán sötétedett, s mielőtt még leszállt volna az éjszaka, megálltak fáradtan, mert vagy huszonegy mérföldet vagy még többet megtettek Henneth Annûntól idáig. Frodó lefeküdt, s azon nyomban elaludt a mély avarban egy vénséges vén fa alatt. Samunak, az oldalán, már nyugtalanabb álma volt: föl-fölriadt, de a nyomát sem látta soha Gollamnak, aki elódalgott, amint a többiek eltették magukat. Hogy magában aludt-e valami közeli odúban, vagy nyugtalanul kajtatott valami zsákmány után egész éjszaka: nem tudta, de Gollam a hajnal első fényére visszajött, s fölrázta útitársait.
– Ébredjetek, úgy ám, muszáj! – mondta. – Még hosszú az út keletre. Hobbitoknak szietni kell!

Ez a nap is többé-kevésbé úgy telt, mint az előző, csak épp a csönd volt még nagyobb, a levegő megsűrűsödött, s már-már fojtogató volt a fák alatt. Mintha vihar készülődne. Gollam meg-megállt, beleszagolt a levegőbe, motyogott valamit magában, és sürgette őket, hogy siessenek.
Mikor aznapi útjuk harmadik szakaszában jártak, estefelé, a fák egyre nagyobbak lettek és gyérülni kezdtek. Vastag törzsű, hatalmas örökzöld tölgyek álltak sötéten és ünnepélyesen, tágas tisztások közepén, közöttük itt-ott fakó kőrisek, a kocsonyás tölgyek meg épp most bontották zöld-barna rügyeiket. Körülöttük álomra zárult boglárkával és kökörcsinnel pöttyös zöld fű, hatalmas foltok, teli a harangvirág leveleivel, itt-ott a harangocskák is kibukkantak az avar közül. Élőlény, madár vagy vad sehol, de a tisztásokon Gollamot mégis elfogta a félelem: óvatosan haladtak, árnyékból árnyékba surranva.
Mire az erdő végére értek, már rohamosan sötétedett. Leültek egy görcsös vén tölgy tövébe, amelynek gyökerei mint megannyi kígyó tekeregtek lefelé az omladozó meredek parton. Előttük homályos, mély völgy. Túloldalán ismét megsűrűsödött, s dél felé vonult az erdő, kéken és szürkén a komor esti félhomályban. Jobb kéz felől, messze, nyugaton, a tűzfoltos égen Gondor hegyei izzottak. Bal kéz felé a sötétség Mordor fekete hegyfala: a völgy sötétből ereszkedett le, s egyre szélesedő teknője az Anduinra lejtett. Fenekén rohanó patak, Frodó a néma csöndben jól hallotta a köves medrében vágtató víz robaját, mellette a túloldalon út kanyargott lefelé, mint egy kifakult pántlika, bele a fagyos szürke ködbe, amit nem is érintett a lenyugvó nap sugara. Frodó úgy vélte, hogy valahol messze, mintha a tenger homályos színén lebegnének, ódon és elfeledett, fekete tornyok berogyott sisakját, elmosódott tetejét látja.
Gollamhoz fordult: – Tudod, hogy most hol vagyunk? – kérdezte.
– Tudom, Gazda. Veszélyesz helyen. Ez az út a Hold Tornyából indul, Gazda, le a folyóparti romvároszba. A romvárosz, az nagyon cúf hely, úgy ám, teli ellenszéggel. Nem kellett volna megfogadni az emberek tanácát. Hobbitok messze letértek az útról. Moszt keletre kell mennünk, arra föl. – Vézna karjával a sötétlő hegyekre mutatott. – Ész eszt az utat itt nem használhatjuk. Nem ám! Kegyetlen népek járnak erre, a Toronyból jövet.
Frodó lenézett az útra. Most legalábbis semmi mozgás. Kihaltnak látszott s elfeledettnek, ahogy lefelé futott a ködbe burkolt romvárosba. De valóban, mintha valami gonosz lebegett volna a levegőben, az úton mintha láthatatlan lények vonultak volna fölfelé is, lefelé is. Frodó megborzongott, amint újra lenézett a lassan már az éjszaka sötétjébe burkolózó távoli tornyokra, s hidegnek, kegyetlennek érezte a víz, a Morgulduin moraját, a bemocskolt patakét, amely a Lidércek völgyében ered.
– Most mit tegyünk? – kérdezte. – Sokat mentünk, messzire jutottunk. Keressünk valami zugot az erdőben, a hátunk mögött, ahol éjszakára megbújhatunk?
– Szötétben nem jó bújni – mondta Gollam. – Hobbitoknak moszt nappal kell bújni, úgy ám.
– Ugyan! – mondta Samu. – Muszáj pihennünk egy kicsit, még ha éjfélkor felkelünk is: Akkor is még órákig eltart a sötétség, nagy utat bejárhatunk, ha tudod, hogy merre kell mennünk.
Gollam vonakodva beleegyezett, visszafordultak az erdőbe, s kelet felé tartottak az erdő szaggatott széle mentén. Gollam nem volt hajlandó a föld színén pihenni a gonosz út közelében, így hát némi vita után mind fölmásztak egy hatalmas magyaltölgy ágainak villájába, ahol a vastag ágak jó búvóhelyet és meglehetősen kényelmes menedéket kínáltak. Leszállt az éjszaka, a lomb alatt koromsötét volt. Frodó és Samu is ivott egy korty vizet, evett egy kis kenyeret és szárított gyümölcsöt, de Gollam nyomban összekucorodott és elaludt. A hobbitok le sem hunyták a szemüket.
Valamivel éjfél után lehetett, mikor Gollam fölébredt: egyszerre azt vették észre, hogy fakó, tágra nyitott szeme rájuk villan. Fülelt és szimatolt, már korábban megfigyelték, hogy éjszaka így állapítja meg, mennyi az idő.
– Pihentünk? – kérdezte. – Szépeket álmodtunk? Akkor indulász!
– Sem ez, sem az – morgott Samu. – De menjünk, ha kell.
Gollam levetette magát az ágról, négykézlábra, a hobbitok lassabban követték.
Amint lent voltak, már indultak is, megint Gollam nyomában, keletre, föl a meredek hegyoldalon. Nemigen láttak, olyan sötét volt az éjszaka, hogy a fákat is csak akkor vették észre, ha már beléjük botlottak. A talaj is egyenetlenebbé vált, nehezebb volt gyalogolniok, de Gollamot mintha mindez egy csöppet sem zavarta volna. Átvezette őket a cihereseken, tüskebokor-rengetegeken, mély vízmosásokat, sötét mélyedéseket kerülgettek, le-leereszkedtek fekete, bokrokkal benőtt szakadékokba, aztán megint ki, de ha egy darabig lefelé mentek, a rákövetkező kaptató biztos, hogy hosszabb volt és meredekebb. Egyre magasabban jártak. Mikor első ízben álltak meg, hátranéztek, s halványan látták a maguk mögött hagyott erdők lombkoronáját, a roppant sűrű vadont, a fekete éjszakánál is sűrűbb feketeséget. Az volt a benyomásuk, hogy keletről valami nagy sötétség száll föl az égre, és sorra nyeli el a halvány, elmosódott csillagokat. Később a lemenő hold kimenekült az üldöző felhők mögül, de még így is beteges sárga fényudvar vette körül.
Végül Gollam a hobbitokhoz fordult. – Mindjárt hajnalodik – mondta. – Hobbitoknak szietni kell. Ilyen helyeken nem biztonszágosz a szabadban maradni. Igyekezzünk!
Megnyújtotta lépteit, s ők fáradtan követték. Hamarosan már egy nagy hegynyereg oldalában jártak. Jórészt áfonya és rekettye födte, s szívós, alacsony tüskebokrok, bár itt-ott tisztások nyíltak rajta, újabb keletű erdőtüzek sebhelyei. A tetejéhez közeledve megsokasodott a rekettye, a vén bokrok megnyúltak, nyurgák, szikárak voltak alul, de fönt annál sűrűbbek, sárga viráguk kibomlott, derengett a sötétben, s halvány, édes illatot árasztott. A tüskés rengeteg úgy fölnyurgult, hogy a hobbitok fölegyenesedve tudtak járni alatta a mély, szúrós avarral borított száraz folyosókon.
A széles hegyhát túloldalán megálltak, s hogy elrejtőzzenek, bekúsztak egy kusza tüskegomoly alá. A megtekeredett ágak a földig hajoltak, mert sűrűn benőtte, s lehúzta őket a rengeteg aszott csipkebogyó. Bent holt ágakkal, szederrel födött nagy üres zug volt, mennyezete zsenge levél és bimbó. Ott elheverésztek egy darabig, még ahhoz is fáradtan, hogy egyenek valamit, s a lombsátor résein ki-kilesve várták, hogy végre fölragyogjon a hajnal.
De nem ragyogott föl, csak halott, barnás félhomály támadt. Keleten fakóvörösen derengett a felhők alja, ez azonban nem a pirkadat vöröse volt. A közbülső hegyhátak fölött az Ephel Dúath nézett rájuk mogorván: lent, ahol meghúzódott s nem szállt föl az éjszaka sötétje, alaktalan volt, de fönt már, a vad fény hátterében, keményen és fenyegetően rajzolódott ki a szaggatott, csúcsokkal tarkított gerinc vonala. Jobboldalt hatalmas hegyhát magaslott sötéten s nyúlt el napnyugatra.
– Innét merre tovább? – kérdezte Frodó. – Ez a... ez a Morgulvölgy szája, ott, azon a fekete hegyen túl?
– Minek azt még tudnunk? – kérdezte Samu. – Ma nem megyünk tovább, nappal legalábbis nem, ugye?
– Lehet, hogy nem, lehet – mondta Gollam. – De mennünk kell hamaroszan, a Keresztúthoz. Az az út visz oda, a túloldalon, úgy ám, Gazda.

Mordor fölött kihunyt a vörös fény. A félhomály viszont egyre mélyült, ahogy keletről fölszállt és fölébük húzódott a párafelhő. Frodó és Samu evett egy keveset, de Gollam nem találta a helyét. Az ő ételükből nem volt hajlandó enni, aztán szimatolva, motyogva bekúszott a bokrok alá. Majd egyszerre eltűnt.
– Vadászni ment, gondolom – mondta Samu, és nagyot ásított. Most őrajta volt a sor, hogy aludjék, és hamarosan el is nyomta az álom. Azt álmodta, hogy odahaza van, Zsáklakon, s a kertben keres valamit, de súlyos teher nyomta a hátát, egész meggörnyedt alatta. S mintha buján benőtt volna mindent a gyom, az ágyásokat, a sövény felől, páfrány és vadrózsa fenyegette.
– Bőven lesz dolgom, azt látom, csak ne lennék olyan fáradt – mondogatta. Majd eszébe jutott, hogy mit is keres. – A pipám! – mondta, s fölébredt.
– Te szamár – korholta magát, ahogy kinyitotta szemét, s nem értette, miért is fekszik a sövény tövében. – Hisz ott van a batyudban! – Aztán rádöbbent, hogy ha ott van is, pipafüve nincsen, másrészt meg, hogy Zsáklak innét száz meg száz mérföldre van. Fölült. Mintha már alkonyodott volna. Miért hagyta a gazdája tovább aludni, egészen estelig?
– Te semmit sem aludtál, Frodó uram? – kérdezte. – Mennyi az idő? Úgy látom, már későre jár.
– Nem – felelte Frodó. – Csak épp hogy egyre sötétebb lesz, ahelyett, hogy világosodnék. Amennyire meg tudom állapítani, dél felé járhat, s te talán három órát aludhattál.
– Csak tudnám, mi készül? – mondta Samu. – Vihar közeledik? Ha igen, akkor ilyen kegyetlen vihar még sose volt. Bár lennénk egy mély barlangban, és nem a bokor alján. – Fülelt. – Hát ez meg mi? Mennydörgés, dobszó, vagy mi a szösz?
– Nem tudom – felelte Frodó. – Már jó ideje tart. Néha mintha a föld remegne, néha meg úgy érzem, mintha a sűrű levegő dobolna a fülemben.
Samu körülnézett. – Gollam hova lett? – kérdezte. – Még nem jött vissza?
– Nem – mondta Frodó. – Híre-hamva sincs.
– Nos – jelentette ki Samu –, nekem nem hiányzik. Ami azt illeti, még soha nem vittem magammal útra semmit, amit szívesebben elveszítettem volna. De ez rávall: eljön ilyen messzire, aztán megy és eltűnik, épp amikor a legnagyobb szükségünk lenne rá... már ha egyáltalán hasznunkra van, amit erősen kétlek.
– A lápról ne feledkezz meg – intette Frodó. – Remélem, nem esett semmi baja.
– S én remélem, hogy nem töri semmi rosszban a fejét. És azt is remélem, hogy nem esik, hogy úgy mondjam, mások kezébe. Mert akkor hamarosan mi is szorulunk.
Újólag megdördült az ég, s a dübörgő robaj most hangosabb volt és mélyebb. Mintha megremegett volna a lábuk alatt a föld. – Valahogy úgy érzem, pácban vagyunk – mondta Frodó. – S félek, hogy az utunknak hamarosan vége szakad.
– Lehet – mondta Samu –, de ahol élet van, ott remény is van, mondta az öregem, s mindig hozzátette: sőt elkél egy kis harapnivaló is. Harapj valamit, Frodó uram, aztán tedd el magad aludni.

A délután, mert Samu úgy vélte, mégiscsak megilleti ez a név, a vége felé járt. Búvóhelyéről kinézve a világ borongós volt, árnyéktalan, s úgy látták, egyre inkább jellegtelen, színtelen homályba vész. Fullasztó idő volt, de nem meleg. Frodó nyugtalanul aludt, forgolódott, dobálta magát, néha motyogott álmában, Samu kétszer is azt hitte, hogy Gandalf nevét hallja. Mintha ólomlábon járt volna az idő. Samu egyszerre egy szisszenést hallott a háta mögül, hátrakapta a fejét, Gollam volt az, négykézláb, s égő szemmel nézte őket.
– Ébredjetek, ébredjetek! Álomszuszékok! – suttogta. – Ébredjetek! Ninc veszíteni való időnk. Mennünk kell, úgy ám, moszt, rögveszt. Ninc veszteni való időnk!
Samu gyanakodva szegezte rá a szemét: rémültnek vagy izgatottnak látszott. – Most? Mi ez már megint? Még nincs itt az ideje. Talán ha uzsonnaidő van, mármint hogy tisztességes helyeken.
– Osztoba! – sziszegte Gollam. – Nem vagyunk tisztesszégesz helyen. Fogy az idő, úgy ám, gyorszan fogy. Ninc veszteni való időnk. Mennünk kell. Ébredj, Gazda! Ébredj! – Megrázta Frodó vállát. Frodó fölriadt, hirtelen fölült, és elkapta a karját. Gollam kitépte magát a kezéből, és hátrált.
– Nem szabad osztobának lenni! – sziszegte. – Mennünk kell. Ninc veszteni való idő. – Többet képtelenek voltak kiszedni belőle. Hogy hol járt, hogy mit gondol, mi készül, és mi az, ami ilyen sietségre ösztökéli, azt nem mondta meg. Samu teli volt mélységes gyanúval, s ezt ki is mutatta, de Frodón nem látszott, hogy mi jár a fejében.
Fölsóhajtott, bekötötte a batyuja száját, s fölkészült, hogy nekivágjon az egyre mélyülő homálynak.
Gollam nagyon óvatosan vezette le őket a domboldalon, amikor csak lehetett, fedezék mögött, s ha nyílt terepen kellett átvágniok, futva, majdnem a földig görnyedve: de már olyan sűrű volt a homály, hogy a hobbitokat, szürke csuklyás köpenyükben még a legélesebb szemű erdei vad is alig vette volna észre, s a léptüket se hallotta volna, mert olyan könnyű volt, amilyen csak az apró népeké lehet. Egy gally nem roppant, egy levél nem zizzent a talpuk alatt.

Talán egy óra hosszat mehettek így, libasorban, a táj nyomasztó homályában, s a süket csöndet csak nagy néha törte meg a mennydörgés halk robaja valahol messze, vagy a dobok duhogása a hegyek mélyén. Búvóhelyükről lefelé mentek, majd délnek fordulva nyílegyenesen, már amennyire Gollam a vízmosásoktól szabdalt, hegyekre néző hosszú lejtőn az irányt tartani tudta. Egyszerre, mint egy fekete fal, körbefutó fasor bukkant fel, nem messze előttük. Csak akkor döbbentek rá, hogy e fák milyen hatalmasak, mikor a közelükbe értek. Látszott, hogy vénséges vének, mégis toronymagasak voltak, bár csúcsuk kiszáradt és vihartépte, mintha villám és szélvihar söpört volna végig rajtuk, de képtelenül rá, hogy megölje őket, vagy kicsavarja mérhetetlen mélyre lehatoló gyökerüket.
– A Keresztút, úgy ám – suttogta Gollam. Most szólalt meg először, azóta, hogy a búvóhelyükről elindultak. – Arra kell mennünk. – Keletnek fordult, föl a hegyoldalban, majd egyszerre ott volt a szemük előtt a Déli út, a hegyek lábát megkerülve kanyargott fölfelé, majd tűnt el a fák roppant gyűrűjében.
– Mász út ninc – suttogta Gollam. – Az úton kívül szemmi öszvény. Ninc öszvény. Ki kell mennünk a Keresztútra. De szietve! Cöndben!
Óvatosan, mint a földerítők az ellenség táborán belül, odalopakodtak az úthoz, s kőbe vágott nyugati szegélyén folytatták útjukat, puhán lépdelve, mint a macska, szürkén a kő szürkéje előtt. Végre elérték a fákat, a komor égre nyíló hatalmas, tetőtlen körfalat. A roppant törzsek köze mint egy romcsarnok beomlott ívsora. A négy út pontosan a gyűrű közepén találkozott. Mögöttük a Morannonhoz vezető út, ugyanez előttük a távoli Délre vezetett, jobb kéz felől Osgiliathból kanyargott föl az út, s vitt tovább a gyűrűn túl a sötét Keletnek, ez volt a negyedik, nekik ezt kellett követniük.
Ahogy egy pillanatra megállt ott, rettegéssel tele, Frodó rádöbbent, hogy valami fénylik, Samu arcán vette észre, azon csillant meg. Feléje fordult, s látta, hogy az ágak ívén túl, az Osgiliathba vezető út majdnem hogy nyílegyenes: mint a kifeszített szalag fut, fut lefelé, nyugatnak. Ott, messze távol, a homályba borult, szomorú Gondoron is túl, épp lemenőben volt a nap, s ahogy kibukkant végre a hatalmas, lassan tovahúzódó felhőtakaró alól, baljós tűzbe borulva hanyatlott a még makulátlan tenger felé. A kurtán felizzó fény hatalmas, mozdulatlan és ünnepélyes ülő alakra esett, olyanra, mint Argonath roppant kőkirályai. Kikezdte már az idő vasfoga, s erőszakos kezek csonkították meg: feje hiányzott, helyére, gúnyból, durván faragott gömbölyű követ illesztettek, a kezdetlegesen kimázolt kő a homlokán egyetlen nagy vörös szemet viselő, vigyorgó arcot formázott. Térdén és roppant trónusán, egész talapzatán idétlen firka, s közte az ocsmány jelek, amelyeket Mordor népe használ.
Frodó a lenyugvó nap lapos fényében egyszerre megpillantotta az őskirály fejét is: oda gurult ki az út szélére. – Nézd, Samu! – kiáltotta, döbbenetében még az óvatosságról is megfeledkezve. – Nézd! A Királynak megint koronája van!
Szemét kivájták, faragott szakállát letörték alul, de a szigorú, magas homlokon arany és ezüst korona, egy fehér kis virágcsillagokkal ékes kúszónövény, mintegy a bukott király iránti tiszteletből, fölfutott a királyi fej homlokára, s a kőhaj rovátkáiban gyökeret vert a sárgán ragyogó varjúháj.
– A hódítás nem tart örökké! – mondta Frodó. S egyszerre véget ért a kurta pillanat. A nap lebukott, eltűnt, s mint ahogy a lámpa kialszik, borult rájuk a fekete éjszaka.

8. fejezet
Cirith Ungol lépcsői

Gollam Frodó köpönyegét rángatta, s rettegve, türelmetlenül sziszegett: – Sziesszünk! Menni muszáj! – mondta. Nem szabad itt megállni! Szietni kell!
Frodó vonakodva fordított hátat nyugatnak, s ment, amerre a vezetője, Kelet sötétjébe. Elhagyták a fák gyűrűjét, s az úton lopakodtak a hegyek felé. Ez az út is egyenesen futott egy darabig, de hamarosan elkanyarodott délre, s arra vezetett mindaddig, amíg egy nagy, s messziről látható sziklanyúlvány alá nem ért. Az feketén és tiltón magasodott fölébük, feketébben, mint a fekete égbolt, az út ennek az árnyékában kúszott, s a végére érve éles szögben kanyarodott el keletre, s innét már meredeken emelkedett.
Frodó és Samu nehéz szívvel baktatott, annyira, hogy már a veszedelem sem érdekelte őket. Frodó leszegte a fejét: terhe megint csak iszonyatosan húzta lefelé. Amint a Keresztutat elhagyták, a súly, amit Ithiliában szinte elfelejtett, egyre növekedett. Most, hogy a lába megérezte az emelkedőt, fáradtan föltekintett, s megpillantotta, ahogy azt Gollam előre megmondta, a Gyűrűlidércek városát. Lekuporodott a kőpart tövébe.
Hosszan lejtő völgy, mély árnyéköböl nyúlt messze a hegyek közé. A túlsó oldalán, nem messze a völgyben, az Ephel Dúath fekete térdének sziklatalapzatán állt Minas Morgul fala és tornya. Körülötte minden sötét volt, föld és égbolt, de a torony maga fénylett. Nem a holdfény áradt belőle, amit Minas Ithil fogadott magába régen, a hold gyönyörű és tündöklő Tornya a hegyek karéjában. Mostani fénye még a lassan fogyatkozó beteg hold fényénél is halványabb volt, fel-felderengő, el-elhaló, mint a rothadás bűzös és undorító kipárolgása, afféle hullafény, ami semmit meg nem világít. A falak és a torony ablakai mint megannyi, a semmire, befelé tekintő fekete lyuk, de a torony teteje lassan hol erre, hol arra tekeredett, afféle éjszakába tekingető irdatlan kísértet-fejként. Egy pillanatra mind a hárman megtorpantak, összehúzták magukat, és önkéntelenül fölfele bámultak. Gollam tért magához elsőnek. Türelmetlenül rángatta a köpönyegüket, de nem szólt egy szót sem. Majdhogynem vonszolta őket. Vonakodva tettek meg minden lépést, s valahogy mintha az idő is lelassult volna, mintha percek teltek volna el a közt, hogy fölemelik, s hogy undorodva leteszik a lábukat.
Így jutottak el nagy lassan a fehér hídhoz. Itt a sápadtan derengő út átívelt a völgyet középen kettéválasztó folyó medrén, s tekervényesen haladt tovább a város kapuja, a külső fal északi oldalán ásító nagy fekete nyílás felé. A folyó két partján széles, sík rét húzódott, telis-teli sápadt fehér virágokkal. Ezek is fénylettek, szépek voltak, formájuk mégis szörnyűséges, mint egy lidércnyomásos álom torzalakjaié, szaguk émelyítő hullabűz, a levegőt betöltötte a bomlás szaga. A híd rétről rétre ívelt. Mindkét végét szobrok őrizték, állat- és emberalakok, de ravaszul torzak és undorítók. A víz a híd alatt némán siklott, színe párolgott, de a pára, ami fölszállt róla, s a híd körül kavargott, halálos hideg volt. Frodó érezte, hogy az érzékei eltompulnak, s az agya elsötétedik. Majd egyszerre, mintha nem a maga akarata, hanem valami más erő hajtaná, tántorogva, sietősen nekiindult, tapogató kezét előrenyújtva, jobbra-balra billegő fejjel. Samu és Gollam utánaszaladt. Samu elkapta a karját, épp mikor megbotlott a híd küszöbében, s már-már elesett.
– Nem arra! Nem arra! – mondta suttogva Gollam, de a fogai közül előretörő lélegzet úgy hasított a súlyos, némaságba, akár a sípszó. Rémületében a földre kuporodott.
– Megállj, Frodó uram! – súgta Samu Frodó fülébe. – Vissza! Nem arra. Gollam azt mondja, s most az egyszer egyetértek vele.
Frodó végigsimított a homlokán, s nagy nehezen elfordította a tekintetét a városról, ott a hegyen. Vonzotta a derengő torony, s küzdött a vágyával, hogy a fénylő úton futva induljon el a kapuja felé. Végül minden erejét összeszedve hátat fordított neki, de érezte közben, hogy a Gyűrű ellene feszül, húzza a láncot a nyakán, s a szeme is, ahogy félrenézett, egy pillanatra mintha megvakult volna. Áthatolhatatlan volt a sötétség.
Gollam, aki úgy kúszott a földön, mint egy rémült állat, már beleveszett a homályba. Samu tántorgó gazdáját támogatta és vezette, úgy igyekezett utána, minden erejét összeszedve. A folyó feléjük eső partján nem messze egy helyt ellaposodott az út kőbe vágott szegélye. Itt letértek, és Samu látta, hogy egy keskeny ösvényen járnak, amely az elején halványan dereng, akár az út, míg csak a fénye, mikor fölébe ér a halál-virágos rétnek, ki nem fakul és el nem sötétedik. Innét már fölfelé kanyargott a völgy északi oldalán.
Így baktatott fölfele, egymás mellett a két hobbit, az előttük loholó Gollamot nem is látták, csak mikor az megállt és továbbintette őket. Szeme zöldesfehér fénnyel világított, lehet, hogy az undorító morgul-derengést tükrözte vissza, de az is lehet, hogy a kedvét, amit e hely keltett benne. A torony hulla-derengését és a fekete ablakszemeket Frodó is, Samu is, szakadatlanul ott érezte a hátán, olykor félve hátrapillantottak, de sikerült újra meg újra visszatéríteni a tekintetüket, hogy az egyre sötétülő ösvényt megkeressék. Lassan vánszorogtak tovább. Mikor nagy sokára fölértek odáig, hogy ne érezzék már a folyó mérgezett bűzét és páráját, könnyebben lélegeztek, s a fejük is kitisztult, de addigra a végtagjaik fáradtak el halálosan, mintha egész éjszaka gyalogoltak volna, súlyos teherrel a vállukon, vagy hosszú ideig úsztak volna erős ár ellen. Végül már nem is tudtak továbbmenni, muszáj volt megállniuk.
Frodó leült egy kőre, épp mikor egy nagy, csupasz sziklakiszögellés tetejére értek. Előttük a völgy oldalának egy horpadása, amit az ösvény megkerült, és úgy haladt tovább, de itt, a szakadék felől, épp csak hogy párkánnyi széles volt, aztán a meredek, délre néző sziklafalon folytatódott, amíg csak bele nem veszett fönn a sötétbe.
– Muszáj egy kicsit pihennem, Samu – súgta Frodó. – Nagyon nehéz, Samu fiam, nagyon, nagyon nehéz. Csak tudnám, hogy meddig bírom. De mindenképpen muszáj pihennem egy kicsit, mielőtt erre vállalkoznék. – A keskeny ösvény felé mutatott.
– Psszt! Hssz! – szisszent rájuk a visszasiető Gollam, ajkára tette az ujját, s a fejével intett, sürgette őket. Meghúzta Frodó inge ujját, s az ösvényre mutatott, de Frodó nem mozdult.
– Még ne – mondta. – Még ne. – Fáradtság nyomasztotta, s valami, ami még a fáradtságnál is súlyosabb: úgy tetszett, nehéz bűbáj üli meg a testét-lelkét. – Muszáj pihennem – motyogta.
Ettől Gollam rettegése és izgalma olyan fokra hágott, hogy megszólalt, sziszegve a tenyere mögött, mintha valami láthatatlan lény elől titkolná szavait. – Pssz! Ne itt, ne! Itt nem sszabad! Osztoba! Sszemek látnak. Ha kijönnek a hídra, látnak. Gyerünk innét! Föl, föl, gyerünk!
– Gyerünk, Frodó uram – mondta Samu. – Megint csak igaza van. Itt nem maradhatunk.
– Jó – mondta Frodó, mintha aludnék, s a hangja is, mintha nem az ő hangja lenne. – Megpróbálom. – Fáradtan fölkelt.

De már késő volt. A szikla megremegett alattuk. A robaj, mely hangosabb volt, mint valaha, végigterült a földön, és visszhangot vert a hegyek között. Hirtelen nagy vörös láng csapott fel. Messze, a keleti hegyeken túl szökött az égre, s a rongyos felhőkre bíborvörös fényt löttyintett. Itt, a homály és a halott-hideg fény völgyében ez a szín elviselhetetlenül vadnak és kihívónak tetszett. A sziklacsúcsok és a fűrészfogas gerincek a Gorgorothban fölcsapó láng vörösében feketén szökkentek elő. Megreccsent az ég.
S Minas Morgul ráfelelt. Villámfénybe borult, fakó kék lángok villái csaptak föl a toronyból és a környező hegyekből a fellegekbe. A föld felnyögött, a városból elnyúlt kiáltás hangzott. Éles vijjogás vegyült bele, afféle keselyűhang, vad, dühös és rettegő nyerítés, és átható csikorgás, mely hamarosan olyan élessé lett, hogy a fül már nem is érzékelte. A hobbitok megpördültek, s fülüket befogva a földre vetették magukat.
A szörnyű kiáltás hosszú, émelyítő, jajongó vonyítássá halkult, majd teljesen elnémult. Frodó lassan fölemelte a fejét. A keskeny völgy túloldalán, tekintetével szinte egy szintben álltak a város falai, s a nyitott szájat, villogó fogsort formázó fekete kapu most tárva-nyitva. A kapun egy hadsereg vonult ki.
Az egész sereg fekete, éjfekete ruhában. A derengő falak előtt, a fénylő úttesten Frodó jól látta őket, a csöpp fekete alakokat, sort sor után, amint gyorsan és némán menetelnek, s csak ömlenek, ömlenek ki a kapun, végeláthatatlan áradatban. Előttük lovasok, sorokba rendeződött árnyak, élükön egy, aki nagyobb valamennyinél: egy Lovas, szénfeketében, csak épp hogy csuklyás fején koronaforma sisak csillan a beteges fényben. Már a híd közelébe ért odalent, Frodó merev tekintete makacsul követte, képtelen volt a szemét levenni róla. Ez vajon a Kilenc Lovas uralkodója, aki visszatért a földre, hogy kísértetseregét csatába vezesse? Igen, ez a fékezhetetlen király, akinek hideg keze a gyilkos késsel lesújtott a Gyűrűhordozóra. A régi seb most fájdalmasan lüktetett, s halálos hideg kúszott Frodó szíve felé.
A Lovas egyszerre megtorpant, a híd előtt, épp mikor e gondolat Frodóba beléhasított. A hobbit szíve megtelt rettegéssel, s mintha megbűvölték volna, megbénult. Megállt a sereg is. Néma csönd lett. Lehet, hogy a Gyűrű szólította a Lidérckirályt, s az egy pillanatra megzavarodott, mert valami más erőt is érzett a völgyben. Félve fordította erre-arra koronás-sisakos fejét, láthatatlan szeme végigsöpört a homályon. Frodó várt, megbűvölve, mint a madár a kígyó tekintete előtt. És sürgetőbben érezte a parancsot, mint valaha, hogy húzza fel az ujjára a Gyűrűt. De akármilyen nagy volt is a kényszer, nem volt hajlandó engedni neki. Tudta, hogy a Gyűrű csak elárulná, s még ha fölhúzza, sincs ereje, hogy a Morgul-királlyal szembenézzen, még nincs. Akarata többé már nem engedelmeskedett a parancsnak, s bármennyire megrettentette, úgy érezte, csak kívül csap le rá az az iszonyú erő. Irányítani kezdte a hobbit a kezét, s miközben Frodó tudata feszülten figyelte önmagát (mintha valami régen történt eseményt figyelne távolról), vonakodó és kényszerű engedelmességgel egyre közelebb-közelebb emelte a kezét a nyakában lógó lánchoz. S ekkor megmoccant a hobbit akarata: lassan visszakényszerítette a kezét, valami máshoz, amit a szíve táján rejtegetett. Hidegnek és keménynek érezte, ahogy rázárult a keze, Galadriel üvegcséje volt az, amit kincsként őrzött, de már-már elfelejtett. Mikor megérintette, egy pillanatra mintha a Gyűrű maga is eltűnt volna az emlékezetéből. Fölsóhajtott, s lehajtotta a fejét.
E pillanatban a Lidérckirály megfordult, megsarkantyúzta a lovát és átlovagolt a hídon, nyomában a fekete sereg. Lehet, hogy a tünde-köpeny állt ellen a láthatatlan szemnek, az is lehet, hogy a kicsi ellenség erőre kapott akarata térítette el a lidérckirály gondolatát. De mindenképp sietős volt a dolga. Már eljött az óra, s a hatalmas Úr parancsára háborúba kellett vonulnia.
A kanyargós úton, lefelé menet, hamarosan eltűnt, mint homály veszett a homályba, de a nyomában még egyre vonultak a csapatok a hídon. Ebből a völgyből Isildur ideje óta ekkora hadsereg még sosem vonult ki: s ekkora sereg még sosem indított támadást az Anduin gázlói ellen, pedig ez még csak egy volt, s nem is a legnagyobb Mordor seregei közül.
Frodó megmoccant. S a szíve egyszer csak Faramirhoz szállt. – A vihar végre kitört – gondolta. – Ez az irdatlan tömeg lándzsa és kard mind Osgiliathba tart. Vajon Faramirnak sikerül még idejében átjutnia? Bár sejtette, vajon tudta is a támadás óráját? S vajon hogy tudja tartani a gázlókat, ha a Kilenc Lovas királya ellene támad? S még jön más sereg is. – Elkéstem. Minden elveszett. Késlekedtem az úton. Még ha végrehajtom is a küldetésemet, akkor se szerez róla senki tudomást. Nem marad, akinek elmondhatnám. Értelmét veszti. – Erőt vett rajta a gyöngeség, és elsírta magát. Közben Morgul serege egyre csak vonult-vonult a hídon.
Majd nagy-nagy távolságból, mintha az emlékeiben élő Megyéből hallaná egy napsütéses nyári reggel, amikor elkezdődik a nap, és nyílnak s csukódnak az ajtók, megütötte a fülét Samu hangja. – Ébresztő, Frodó uram, ébresztő! – Ha a hang még azt is hozzátette volna, hogy: kész a reggeli, csöppet sem lepődött volna meg. Samunak láthatólag mehetnékje volt: – Ébresztő, Frodó uram! Elvonultak – mondta.
Tompa csattanás. Bezárultak Minas Morgul kapui. Az utolsó sor lándzsa is eltűnt az úton. A torony most is ott vigyorgott a túlparton, de a fénye kihunyt. A város visszahanyatlott a komor sötétbe és hallgatásba. De most is tele volt éber figyelemmel.
– Ébresztő, Frodó uram, elmentek, s nekünk is mennünk kell, Valami él ezen a helyen, valami szem, vagy látó elme, érted, hogy mit akarok mondani, s minél tovább maradunk, annál valószínűbb, hogy felfedez minket. Gyerünk innét, Frodó uram!
Frodó fölemelte a fejét, aztán fölállt. A kétségbeesés most se szakadt le róla, de a gyöngesége elmúlt. Még komoran el is mosolyodott, s most legalább olyan világosan látta, mint az imént az ellenkezőjét, hogy mi az, amit tennie kell, amit, ha tud, mindenképpen meg kell tennie, akár tudomást szerez róla Faramir, Aragorn, Elrond, Galadriel vagy Gandalf, akár nem. Mikor látta, hogy tiszta fény sugárzik már az ujjai közül, az üvegcsét megint a keblébe rejtette, a szíve fölé. Aztán elfordult Morgul városától, amely most épp csak hogy szürkén derengett túloldalt a sötétben, s fölkészült, hogy nekivágjon a fölfelé vezető útnak.
Gollam, mire Minas Morgul kapuja kitárult, úgy látszik, már előrekúszott a párkányon a sötétben, s ott hagyta a hobbitokat, ahol voltak. Most visszakúszott, s reszketett az ujja, vacogott a foga. – Osztobák! Bolondok! – sziszegte. – Szietni! nem szabad azt hinni, hogy a veszély elmúlt. Nem múlt el. Sziesszünk!
Nem válaszoltak, de kimásztak utána, a párkányra. Egyiküknek sem volt ínyére, még azután sem, hogy annyi más veszedelemmel szembenéztek: de nem volt hosszú. Az ösvény hamarosan megint elkanyarodott, ott, ahol a hegyoldal megint kidomborodott, s ők váratlanul egy keskeny sziklahasadékhoz értek. Ez volt az első lépcső, amiről Gollam beszélt. Szinte teljes sötétség vette körül őket, alig láttak az orruknál tovább, de Gollam szeme sápadtan fénylett, néhány lábnyival feljebb, mikor visszafordult feléjük.
– Óvatoszan! – súgta. – Lépcők. Szok lépcő. Vigyázva! – Szükség is volt a vigyázatra. Frodó és Samu először megkönnyebbült, hogy mindkét oldalon falat ért a keze, de a lépcső majdnem olyan meredek volt, mint a létra, s ahogy mentek-mentek fölfelé, egyre inkább tudatára ébredtek a fekete meredélynek a hátuk megett. S a lépcsőfokok keskenyek voltak, egyenetlenek, gyakran alattomosak: egyik-másik megkopott, síkos volt az éle, egyik-másik törött, s volt, amelyik a lábuk alatt mállott el, amikor ráléptek. De a hobbitok csak küszködtek, ujjuk kétségbeesetten csimpaszkodott a következő lépcsőfokba, fájó térdüket újra meg újra rákényszerítették, hogy meghajoljon és kiegyenesedjék, s ahogy a lépcsősor mélyebben vágott a meredek hegyoldalba, úgy nyúlt kétoldalt a sziklafal mindjobban a fejük fölé.
Végül, épp, mikor már azt hitték, hogy nem bírják tovább, látták, hogy Gollam szeme megint letekint rájuk. – Fenn vagyunk – suttogta. – Túl az elsző lépcőn. Ügyesz hobbitok magaszra másztak, nagyon ügyesz hobbitok. Már cak pár lépcőfok, annyi az egész, úgy ám.
Frodó és Samu fáradtan, szédelegve követte, s kúszott fel az utolsó lépcsőfokokon, majd ült le a végén lábát, térdét dörzsölgetve. Egy sötét folyosóban voltak, amely, úgy látszik, még egyre emelkedett, bár most már szelídebben és a lépcsőfokok nélkül. Gollam nem hagyta őket sokáig pihenni.
– Még mász lépcő isz van – mondta. – Szokkal hosszabb lépcő: Pihenjetek majd a mászik lépcő tetején. Moszt ne.
Samu felnyögött. – Azt mondtad, hosszabb?
– Úgy ám, úgy ám, hosszabb – mondta Gollam. – De nem ilyen nehéz. Hobbitok megmászták az egyenesz lépcőt. Moszt a kanyargósz jön.
– És azután? – kérdezte Samu.
– Majd meglátjuk – mondta halkan Gollam. – Majd meglátjuk.
– Mintha azt mondtad volna, hogy valami alagút is lesz – mondta Samu. – Lesz alagút vagy valami más, amin át kell menni?
– Úgy ám, alagút – mondta Gollam. – De hobbitok pihenhetnek, mielőtt azzal próbálkozunk. Ha azon átjutunk, már majdnem a tetőn vagyunk. Nagyon közel... ha átjutunk. Úgy ám!
Frodó megborzongott. Beleizzadt a mászásba, s most fázott így verítékesen, a sötét folyosóban ugyanis hideg huzat volt, a láthatatlan magasból húzott lefelé. Fölállt, és megrázta magát. – Nos, gyerünk – mondta. – Nem valami kellemes itt üldögélni.
Úgy érezték, a folyosó több mérföld hosszú, s egyre csak húzott rájuk, viharos széllé erősödött a huzat. A hegy mintha gyilkos lélegzetével próbálta volna elriasztani őket, visszafordulásra késztetni a tető titkai elől, lefújni őket a kinti sötétbe. Csak akkor tudták meg, hogy a folyosó végére értek, mikor egyszer csak nem ért falat a jobb kezük. Látni édeskeveset láttak. Körös-körül nagy, alaktalan, fekete tömegeket, fölébük magasodó sötétszürke árnyakat, s hébe-hóba tompa vörös villanásokat a mélyen járó felhők alatt, s ilyenkor egy-egy pillanatra magas csúcsokat elöl és kétoldalt, oszlopok módjára tartották fölöttük az ég roppant, rongyos kárpitját. Látták, egy széles párkányon állnak, s azon kell fölkapaszkodniok még száz meg százlábnyira. Bal kéz felől sziklafal, jobb kéz felől a tátongó mélység.
Gollam közvetlenül a sziklafal tövébe vezette őket. Most éppen nem fölfelé mentek, de a kő a lábuk alatt töredezettebb, s útjuk a sötétben veszélyesebb volt, lépten-nyomon kőtömbök, hullott kövek torlaszolták el. Lassan, fáradságosan küszködtek előre. Frodónak és Samunak fogalma sem volt, hány óra telhetett el azóta, hogy beértek a Morgul-völgybe. Az éjszaka végtelennek tetszett.
Végül megint csak azt vették észre, hogy sziklafal állja el útjukat, s azon megint csak lépcsősor visz föl. Megálltak, aztán nekivágtak. Hosszú, fáradságos mászás volt, de ez a lépcső nem mélyedt a hegyoldalba. A sziklafal itt nem volt függőleges, s az ösvény, mint a kígyó tekergett föl rajta. Volt ahol egészen a sötét szakadék széléig kimerészkedett, s Frodó mint egy hatalmas katlant látta maga alatt a roppant hegyszorost a Morgul-völgy fejénél. Lent mint a csiganyál csillant a lidércút szalagja a Halott Várostól a Névtelen Hágóig. Gyorsan félrefordult.
A lépcsősor egyre csak felfelé-felfelé kígyózott, mígnem az utolsó meredek és egyenes szakasz újabb párkányra nem ért. Az ösvény itt elkanyarodott a nagy hegyszoros vonalától, s a tulajdon veszedelmes nyomdokát követte, befordult az Ephel Dúath teteje tájának egyik kisebb hasadékába. A hobbitok kétoldalt magas sziklaszirteket, szaggatott sziklacsúcsokat láttak haloványan, közöttük éjnél is feketébb hasadékokat, mélyedéseket, amelyeket rég elfeledett telek rágtak, vájtak a napot sosem látott kőbe. A vörös fény az égen mintha erősödött volna, bár nem tudták, a hajnal pirkad-e ilyen félelmesen e homályba burkolt földön, vagy a Szaurontól gyötört Gorgoroth bocsátja-e ki e veres lángokat. Frodó, ahogy fölnézett, magasan fölöttük, s még jó messzire ott látta, vagy azt hitte, hogy látja, keserves útjuk valóságos koronáját. A keleti égbolt tompa vörösére élesen rajzolódott ki két fekete hegyhát közt a szaggatott hegygerinc éle, s mindkét hegyháton egy kőkürtő állt.
Megtorpant, s alaposabban is szemügyre vette. A bal oldali kőkürtő magas volt, karcsú, és vörös tűz égett benne, vagy a túloldali vörös fény csillant át rajta valami nyíláson. Most már látta: fekete torony az, a hágó külső nyiladékában. Megérintette Samu karját, és rámutatott.
– Ez nagyon nem tetszik nekem! – mondta Samu. – Szóval ezt a te titkos utadat végül is őrzik? – dörmögte, Gollamhoz fordulva. – Amint azt, gondolom, mindig is tudtad.
– Minden utat őriznek, úgy ám – mondta Gollam. – Persze hogy őriznek. De hobbitoknak muszáj megpróbálni valami utat. Talán ezt őrzik legkevészbé. Talán mind elmentek nagy catába. Talán!
– Talán – morgott Samu. – Mindegy, addig még sokat kell mennünk és sokat kell másznunk. És még ott van előttünk az alagút. Azt hiszem, pihenned kéne, Frodó uram. Nem tudom, mennyi az idő, hogy nappal van-e vagy éjszaka, de mindenesetre órák óta megyünk.
– Igen, pihennünk kell – mondta Frodó. – Keressünk hát valami szélcsöndes zugot, s gyűjtsünk egy kis erőt... az utolsó erőfeszítéshez. – Mert úgy érezte, hogy most az következik. A túloldali ország, s amit ott véghez kell vinnie, most mind távolibbnak tetszett, túlságosan távolinak, hogy törje rajta a fejét. Most minden erejét arra összpontosította, hogy átjusson ezen az áthatolhatatlan falon. Vagy fölötte. S az őrzőin. Ha ezt a lehetetlen feladatot végre tudja hajtani, akkor a küldetését is teljesíti majd, vagy legalábbis úgy érezte a fáradtságnak ebben a sötét órájában, miközben Cirith Ungol alatt küszködött a sziklák homályában.
Beültek két kőszirt között egy hasadékba, Frodó és Samu valamivel beljebb. Gollam a nyílása közelében kuporodott le. Ott a hobbitok ettek valamit, úgy vélték, utoljára, mielőtt a Névtelen Földre érnének, sőt így együtt, talán életükben utoljára. A gondori útravalót ették, meg tünde-kenyeret, és ittak is egy keveset. De a vízzel takarékoskodtak, s épp csak hogy megnedvesítették kiszáradt szájukat.
– Kíváncsi vagyok, mikor találunk legközelebb vizet? – mondta Samu. – Bár, gondolom, azok is csak isznak, odaát. Ugye, isznak az orkok?
– Igen, isznak – felelte Frodó. – De erről inkább ne beszéljünk. Az ő italuk nem nekünk való.
– Akkor annál inkább meg kell töltenünk a kulacsainkat – erősködött Samu. – De idefönt nincs víz, sehol sem hallottam vízcsobogást. És különben is, Faramir azt mondta, Morgulban semmiféle vízből ne igyunk.
– Olyan vízből, ami az Imlad Morgulból folyik, így mondta pontosan – emlékeztette Frodó. – De most nem vagyunk a völgyben, s ha forrást találunk, annak a vize befelé folyik a völgybe, s nem ki onnét.
– Én akkor se bíznék benne – vitatkozott Samu. Valami gonoszat érzek itt. – Körülszimatolt. – S valami büdöset is. Te nem? Valami furcsa, áporodott szagot. Nem szeretem.
– Én nem szeretek itt az égvilágon semmit – mondta Frodó. – Se követ, se lépcsőt, se testet, se lelket. Úgy látszik, itt átkozott a föld, a víz, a levegő. De ha egyszer az utunk erre vezet.
– Úgy van – mondta Samu. – S ha ezt tudjuk, mielőtt elindulunk, akkor ma nem lennénk itt. De gondolom, ez gyakran megesik, a régiek annyiszor megénekelt dicső tettei, Frodó uram, mint mondani szoktam, kalandok. Valamikor azt hittem, hogy azok a csudálatos régiek azért indultak útnak és keresték az ilyet, vágytak rá, mert nyugtalanok voltak, az élet meg egy kicsit unalmas, tehát, hogy úgy mondjam, virtusból. De a regékből végül is nem ez derül ki, legalábbis azokból, amelyek megragadnak az ember eszében. Hanem hogy hőseik úgy csöppentek bele... ahogy mondtad, arra vezetett az útjuk. De gondolom, mindig lett volna alkalmuk, hogy visszaforduljanak, mint ahogy nekünk is volt, csakhogy ők nem fordultak vissza. S ha visszafordultak volna, akkor nem tudnánk róluk, mert elfelejtették volna őket. Mi csak azokról tudunk, akik továbbmentek... és ne feledd, néha a vesztükbe. Ha hazajöttek, rendben találták a dolgokat, bár egy és más megváltozott... mint ahogy az öreg Bilbó úr járt. De nem ezek a legjobb történetek, mármint hogy hallgatni nem. Belecsöppenni mégis ezekbe a legjobb. Csak tudnám, mi milyenbe keveredünk.
– Én is szeretném tudni – válaszolta Frodó. – De nem tudom. És ez az igazi. Vedd csak akármelyik regét, amelyiket kedvelsz, te talán tudod, vagy sejted, hogy miféle vége lesz, jó-e vagy rossz, de aki benne van, az nem: És te nem is szeretnéd, hogy tudja.
– Nem, uram, persze hogy nem. Itt van például Beren, ő nem is sejtette, hogy a végén még majd megszerzi a szilmarilt a Vaskoronából Thangorodrimban, mégis megszerezte, márpedig az rosszabb hely volt, mint ez, s őt gonoszabb veszedelem fenyegette, mint minket itt. De hát az, persze, hosszú mese, van benne boldogság, gyász, és már akkor sincs vége... és a szilmaril végül Erendilhez kerül. Meg aztán, uram, van itt valami, amire sose gondoltam! Itt őrizzük, azazhogy őrzöd, uram, a fényének egy picike részét ebben a csillag-üvegcsében, amit az Úrnőtől kaptál ajándékba! Még elgondolni is, hogy mi ugyanazt a mesét éljük. Hogy folytatódik. Hát az igazi meséknek sosincs végük?
– Nem, sosincs végük – mondta Frodó. – De a szereplőik jönnek-mennek, ahogy a szerepük végét ért. A mienk is véget ér majd valamikor... vagy nagyon hamar.
– Hát akkor annál inkább pihenjünk és aludjunk egyet – javasolta Samu. Komoran elnevette magát. – Pontosan arra vágyom, Frodó uram. Afféle közönséges, hétköznapi pihenésre és alvásra, és arra, hogy a reggeli kerti munkára ébredjek. Sajnos, világéletemben ez volt az egyetlen vágyam. Azokat a nagy és fontos terveket nem nekem találták ki. De akkor is kíváncsi lennék, belekerülünk-e valami regébe vagy énekbe. Mert hogy benne vagyunk, az biztos, de úgy értem, szavakba öntik-e, fogják-e énekelni a tűznél, vagy fel fogják-e olvasni vaskos, fekete és vörös betűs könyvekből, hosszú-hosszú évek múltán is. És mondják-e majd: – Halljuk csak azt Frodóról meg a Gyűrűről! – Meg azt, hogy: – Igen, ez az egyik legkedvesebb történetem. Frodó nagyon bátor volt, ugye, apu? Bizony, kisfiam, ő a leghíresebb hobbit, s ez nem kis szó.
– Túlságosan is nagy szó! – nevetett Frodó. Hosszan, csengő hangon, szívéből nevetett. Ilyesmit a hegyek azóta nem hallottak, hogy Szauron megjelent Középföldén. Samunak egyszer csak az az érzése támadt, hogy minden kő rájuk figyel, s hogy a szirtek feléjük hajolnak. Frodó ügyet sem vetett rá: megint csak elnevette magát. – Hallod-e, Samu – mondta –, ha téged hallgatlak, majdnem olyan jól mulatok, mintha a regét már írásban olvasnám. De te kihagytad a legfontosabb szereplők egyikét: Csavardi Samut, a rettenthetetlent. – Mesélj még Samuról, apu! Miért nincs a mesében több arról, hogy ő mit mondott? Pedig ezt szeretem a legjobban, azon lehet a legnagyobbat nevetni. És Frodó, ugye, nem jutott volna messzire Samu nélkül? Nem, apu?
– Ne, Frodó uram – szólt rá Samu. – Ezen ne tréfálkozz. Én komolyan beszéltem.
– Én is – mondta Frodó. – És komolyan is folytatom. Egy kicsit előreszaladtunk. Én is, meg te is, Samu, még mindig a rege legrosszabb részén tartunk, s nagyon valószínű, hogy itt majd megszólal valaki: – Csukd be a könyvet, apu, ezt ne olvassuk tovább!
– Lehet – mondta Samu. – De az nem én leszek. Más az, hogy valami megtörténik, és más, ha úgy mondják el. Itt van például Gollam, ő kitűnően beleillik a regébe, sokkal jobb hallani róla, mint együtt lenni vele. S valamikor maga is kedvelte a regéket, mint mondja. Csak azt tudnám, hogy ő minek tartja magát, hősnek vagy cselszövőnek?
– Gollam! – szólt oda neki. -- Szeretnél mesehős lenni?... most hol van ez már megint?
Nyoma se volt a menedékhelyük szájában, sem a közelükben, sehol. Enni nem evett, hiába kínálták, épp csak egy korty vizet fogadott el, mint máskor is: aztán mintha összekucorodott volna, hogy aludjék. Előző nap azt hitték, hogy hosszú távollétének legalábbis az egyik oka az, hogy a maga ínyének megfelelő élelmet keressen: most meg, lám, megint meglépett, miközben beszélgettek. De most ugyan miért?
– Nem szeretem, hogy csak úgy, egyetlen szó nélkül elsompolyog – bosszankodott Samu. – És a legkevésbé most. Élelmet itt biztosan nem talál, hacsak követ nem eszik. Hisz itt még csak moha sem kerül!
– Nem érdemes a fejünket törni rajta – intette le Frodó. – Nélküle nem jutottunk volna el idáig, a hágónak még a tájára sem, így hát kénytelenek vagyunk megbékélni a szokásaival. Ha alattomos, hát alattomos.
– Mindegy. Akkor is jobban szeretem a szemem előtt tudni – mondta Samu. – Ha alattomos, annál inkább. Emlékszel? Sose volt hajlandó megmondani, hogy a hágó őrizetlen-e vagy sem? S lám, most egy tornyot látunk, lehet, hogy oda szökött, lehet, hogy nem. Mit gondolsz, nem értük ment, az orkokhoz vagy akármicsodákhoz?
– Nem, azt nem hiszem – felelte Frodó. – Még ha rosszban töri a fejét, ezt akkor is valószínűtlennek tartom. Nem hiszem: nem azért ment, hogy az orkokat, vagy az Ellenség bárki szolgáját idehozza. Miért várt eddig, kínlódott velünk végig ezen az úton, s jött ilyen közel a rettegett országhoz? Már számtalanszor elárulhatott volna, mióta találkoztunk vele. Nem, ha rosszban sántikál is, az olyasmi lehet, ami csak neki hasznos, s amiről azt hiszi, hogy titokban tudja tartani.
– Nos, tegyük fel, hogy igazad van, Frodó uram – mondta Samu. – De számomra ez se nagy vigasz. Egyvalamiben nem tévedek: semmi kétségem, hogy engem boldogan az orkok kezére adna. Persze, valamire nem gondoltam – a drágaságára. Nem, azt hiszem, más se jár az eszében, mint hogy A Drágaság a szegény Szméagolt illeti. S ha valamit kiagyalt, hát ez van a hátterében. De hogy mit használ neki, hogy minket ide fölhozott, azt el nem tudom képzelni.
– Valószínűleg maga sem – mondta Frodó. – Sőt, azt se hiszem, hogy a ködös kis agyában bármi világos terve lenne. Azt viszont biztosra veszem, hogy amíg csak lehet, szeretné a Drágaságot megóvni az Ellenségtől, s legalább részben ez dolgozik benne. Másrészt meg az, hogy ily módon időt nyer, és kivárhatja az alkalmat.
– Igen, a Vakarék meg a Rohadék, mint már mondtam – helyeselt Samu. – De minél közelebb jutnak ők ketten az Ellenség földjéhez, annál inkább válik Rohadék a Vakarékból. Ne feledd a szavamat: ha valaha elérjük a hágót, nem fogja hagyni, hogy a drágaságot csak úgy, baj nélkül átvigyük a határon.
– Még nem értünk oda – mondta Frodó.
– Nem, de jó, ha mindig résen vagyunk. Ha alva talál, nagyon könnyen felülkerekedik benne a Rohadék. Ezt nem azért mondom, hogy most nem alhatnál egy kicsit nyugton, Frodó uram. Nyugodtan alhatsz, ha itt fekszel mellettem. Boldog lennék, ha aludni látnálak. Majd őrizlek, s különben is, ha itt fekszel a karomban, senki sem érhet hozzád úgy, hogy Samu ne tudna róla.
– Aludni? – sóhajtott fel Frodó, mint aki a sivatagban hűvös zöld oázisról álmodik. – Igen, azt hiszem, még itt is el tudnék aludni.
– Akkor aludj, uram. Hajtsd az ölembe a fejedet.

Gollam így lelte őket órákkal utóbb, amikor kúszva-mászva aláereszkedett a sötét ösvényen és visszatért. Samu a sziklának támaszkodott, feje hátrabillent, s nagyokat szuszogott. Ölében a mélyen alvó Frodó feje, fehér homlokán Samu barna keze, a másik meg lágyan a mellén. S mindkét arcon béke.
Gollam rájuk nézett. Ösztövér, kiéhezett arcára különös kifejezés költözött. A fény kihunyt a szemében, tekintete elhomályosult, elszürkült, elárulta, hogy öreg és fáradt. Mintha összerándult volna a heves fájdalomtól, félrefordult, visszanézett a hágóra, fejét rázta, mint aki önmagával vitatkozik. Majd visszafordult, lassan kinyújtotta reszkető kezét, s óvatosan, nagyon óvatosan, megérintette Frodó térdét. Mintha csak megcirógatta volna. Ha most látja valamelyik alvó, egy futó pillanatra még azt hihette volna, hogy öreg, megfáradt hobbitot lát, akit az évek már úgy megrokkantottak, hogy túljutott időn, túl barátságon és rokonságon, az ifjúság mezőin és áramlatain, egy öreg, kiéhezett, szánalomra méltó lelket.
De az érintésre Frodó megmoccant, s álmában halkan felkiáltott. Samu azon nyomban felriadt rá. Az első, amit meglátott, Gollam volt, amint „épp fogdossa a Gazdáját” – gondolta.
– Hé, te! – kiáltott rá nyersen. – Mit csinálsz itt?
– Szemmit, szemmit – suttogta Gollam. – Jó Gazda.
– Azt elhiszem – mondta Samu. – Te meg hol tekeregtél? Csak úgy elsompolyogsz, aztán visszasompolyogsz, vén csibész?
Gollam hátrább húzódott és zölden villant meg a szeme. Most, ahogy behajlított lábán ült, szeme kidülledt, majdnem hogy póknak látszott. A futó pillanat visszahozhatatlanul elmúlt.
– Szompolygok, szompolygok! – sziszegte. – A hobbitok mindig udvariaszak, úgy ám! Kedvesz kisz hobbitok. Szméagol felviszi őket titkosz úton, amit szenki meg nem találna. Fáradt ész szomjasz, úgy ám. Szomjasz, vezeti őket, öszvényt keresz, ész ők azt mondják: szompolyogsz, szompolyogsz. Nagyon jó barátok, úgy ám, drágaszágom, nagyon jók.
Samunak rossz volt egy kicsit a lelkiismerete, bár most sem bízott benne jobban. – Elnézést – mondta. – Elnézést, de álmomból ébredtem. És nem lett volna szabad elaludnom, azért voltam egy kicsit goromba. De Frodó uram nagyon fáradt, s megkértem, aludjon egy szemhunyásnyit, nos hát, ez volt az oka. Elnézést. De te hol voltál?
– Szompolyogni – morogta Gollam, és megint kigyúlt a szemében a zöld fény.
– Helyes – vágta rá Samu. – Ha ez a szó úgy tetszik neked. És azt hiszem, nem is jár olyan messze az igazságtól. De azt hiszem, jó lenne, ha most együtt sompolyognánk tovább. Mennyi az idő? Ma van, vagy már holnap?
– Holnap – mondta Gollam. – Vagyisz hogy már akkor holnap volt, mikor hobbitok elaludtak. Nagyon osztoba dolog, nagyon veszedelmesz... még jó, hogy szegény Szméagol a közelben szompolygott ész őrködött fölöttük.
– Azt hiszem, ez lassan már unalmassá válik – mondta Samu. – De annyi baj legyen. Fölébresztem a Gazdát. – Gyöngéden kisimította a hajat Frodó homlokából, fölébe hajolt, s halkan szólongatta.
– Ébredj! Frodó uram! Ébredj!
Frodó megmoccant, kinyitotta a szemét, s ahogy megpillantotta Samu fölébe hajló arcát, elmosolyodott. – Nincs még korán, Samu? – kérdezte. – Még sötét van.
– Itt mindig sötét van – mondta Samu. – De Gollam visszajött, Frodó uram, s azt mondja, már holnap van. Így hát muszáj továbbmennünk. Az utolsó szakasz.
Frodó mély lélegzetet vett, és felült. – Az utolsó szakasz! – mondta. – Nicsak! Szméagol! Találtál valamit enni? Pihentél egy kicsit?
– Szméagolnak sze étel, sze pihenő, szemmi – mondta Gollam. – Szompolygott.
Samu bosszúsan csettintett, de megfékezte magát.
– Ne mondj magadról csúfakat, Szméagol – mondta Frodó. – Az nem bölcs dolog, akár igaz, akár nem.
– Szméagolnak el kell fogadnia, amit mondanak róla – felelt Gollam. – Szamu meszter mondta, a hobbit, aki mindent tud.
Frodó ránézett Samura. – Igen, én – mondta Samu. – Én használtam ezt a szót, amikor hirtelen fölébredtem, s ő volt az első, amit megláttam. Mondtam, hogy elnézést kérek, de készségesen visszavonom.
– Ugyan, hagyjuk az ilyet – szólt rá Frodó. – De úgy látszik, itt az ideje, hogy tisztázzunk valamit, te meg én, Szméagol. Mondd, az út hátralevő részét már megtaláljuk magunk is? Már látjuk a hágót, s ha az utat megtaláljuk, akkor, gondolom, joggal mondhatjuk, hogy a megállapodásunk teljesült. Te megtetted, amit ígértél, s így szabad vagy: szabadon visszatérhetsz oda, ahol élelmet találsz, és kipihenheted magad. Oda mégy, ahova kedved tartja, csak az Ellenség szolgáihoz ne. És valamikor talán meg tudlak jutalmazni, én, vagy akik akkor még emlékeznek rám.
– Ne, ne, ne. Még ne – nyöszörgött Gollam. – Jaj, ne! Nem találják meg maguk az utat, vagy igen? Szemmiképpen nem. Még hátra van az alagút. Szméagolnak menni kell. Ninc pihenész. Ninc evész. Még ninc.

9. fejezet
A Banyapók Odúja

Lehet, hogy már nappal volt, mint Gollam mondta, de a hobbitok nem láttak semmi különbséget, hacsak azt nem, hogy az égbolt nem volt olyan fekete, hanem mintha sűrű füst felhőzte volna be, az éjszaka sötétje helyett, ami a repedésekben, üregekben még most is ott ólálkodott, alkonyatszürkébe öltözött körülöttük a köves világ. Továbbindultak Gollammal az élen. A két hobbit most egymás mellett hágott fölfelé a jobbról is, balról is faragatlan szobrok módjára sorakozó sziklaszirtek, töredezett és viharvert kőszálak között, a hosszú vízmosásban. Hang semmi. Előttük, talán egy mérföldnyire, nagy kőfal zárta el az utat, a hegy kövének talán az utolsó roppant feltüremlése. Sötéten meredt elébük, s ahogy közeledtek feléje, egyre magasabbat mutatott, végül már föléjük tornyosult, s teljesen elzárta a kilátást mindenre, ami mögötte van. Lábánál mély homály. Samu beleszagolt a levegőbe.
– Pfuj! Ezt a szagot! – undorodott. – Egyre büdösebb lesz.
S már ott is voltak a homályban, s a közepén megpillantották a barlang száját. – Ez a bejárat – mondta Gollam halkan. – Az alagút bejárata. – A nevét nem mondta meg: Torech Ungolnak, a Banyapók Odújának hívták. Abból áradt a bűz, nem a morguli mezők émelyítő bomlásszaga, hanem mintha valami megnevezhetetlen mocsok tömege rejtőznék odabenn a sötétben.
– Más út nincs, csak ez, Szméagol? – kérdezte Frodó. – Nincen, nincen – felelt Gollam. – Úgy ám, moszt erre kell mennünk.
– Azt mondod, te már keresztülmentél ezen a likon? – kérdezte Samu. – Pfuj! Bár lehet, hogy a te orrodat nem bántja a bűz.
Gollam szeme megvillant. – Nem tudja, hogy minket mi bánt, ugye, drágaszágom? Nem, de nem ám. De Szméagol szokat elviszel. Úgy ám. Keresztülment, bizony, keresztül ám. Ez az egyetlen út.
– Csak tudnám, mi az, ami ennyire bűzlik – töprengett Samu. – Olyan... nem, még kimondani se jó. Mintha valami ork-odú lenne, ahol száz éve gyűlik a piszok.
– Nos, ork-odú vagy sem, más út nincs, tehát ezen kell elindulnunk.
Mély lélegzetet vettek, és beléptek. Pár lépéssel beljebb már koromfekete, áthatolhatatlan sötét volt. Ilyen sötétséget Mória fény nélküli folyosói óta nem tapasztalt se Frodó, se Samu, sőt ha lehet, itt még mélyebb, még sűrűbb volt körülöttük a sötétség. Ott legalább légmozgás volt, visszhang, ott érezték a teret. Itt azonban mozdulatlan, áporodott, sűrű levegő vette körül őket, s a barlang minden hangot elnyelt. Mintha az anyaggá vált sötétség sűrű párájában haladtak volna előre, mintha azt lélegezték volna be, az vakította volna meg, nemcsak a szemüket, de a lelküket is, annyira, hogy ettől a színek, a formák, sőt a fény emléke is kitörlődött. Mintha örökké éjszaka lett volna, s ezután már örökké éjszaka lenne, mert az éjszaka a minden.
De egy darabig még éreztek, sőt a tapintásuk kezdetben szinte fájón kiéleződött. A falak, meglepetésükre, simák voltak, s a padló, egy-egy lépcsőfoktól eltekintve, egyenletes, lejtése szinte változatlan. A járat magas volt és széles, annyira, hogy bár a két hobbit egymás mellett ment, s csak kinyújtott kezével érintette a falat, egyik az egyik, a másik a másik oldalon, elválasztotta őket a sötétség.
Gollam ment elöl, kezdetben csak pár lépésnyire. Amíg képesek voltak ilyesmire ügyelni, ott hallották, közvetlenül maguk előtt ziháló, sziszegő lélegzetvételét. De érzékeik egy idő múltán eltompultak, elzsibbadt még a tapintásuk, hallásuk is, tapogatóztak, mentek, tovább és tovább, s nem hajtotta őket más, csak ami a barlangba is behozta: az akaratuk és a vágy, hogy egyszer majd odaérjenek a kapuhoz, odaát.
Talán még nem jutottak nagyon messzire, de már rég nem tudták, mióta vannak úton, s mekkora távolságot tehettek meg, mikor Samu, jobboldalt, észlelte, hogy a fal síkja megszakad, egy pillanatra úgy érezte, hogy kevésbé sűrű levegő áramlik be, aztán a nyíláson már túl is jutottak.
– Úgy látszik, itt több járat is van – suttogta nagy erőfeszítéssel, még hangot kiadnia is nehéz volt. – Ez hamisítatlan ork-odú.
Ezt az első, jobb oldalit követőleg Frodó is elhagyott három-négy ilyen nyílást, keskenyebbeket, szélesebbeket, de eddig még semmi kétely nem merült föl, hogy melyik a főág, hisz ez egyenesen vezetett, nem kanyarodott el, és egyenletesen tartott fölfelé. De meddig, s ebből mennyit kell még, mennyit bírnak elviselni? A levegő, feljebb, mind fojtóbb lett, s a vaksötétben egyre inkább úgy érezték, hogy sűrűbb ellenállásba ütköznek, mint az áporodott levegő. S ahogy előrenyomultak, hol itt, hol ott érintette valami a fejüket, kezüket, valami hosszú csáp, vagy lelógó képződmény, maguk se tudták, hogy mi. És a bűz is egyre sűrűbb lett. Addig, amíg végül már úgy érezték, egyetlen érzékük működik, a szaglásuk, s az is csak, hogy gyötörje őket. Egy órája, két órája, három órája...? Vajon mennyi ideje vannak ebben a fény nélküli lyukban? Órákat... de lehet, napokat, heteket töltöttek már itt. Samu otthagyta az alagút falát, Frodó mellé húzódott, amíg a kezük össze nem találkozott és egybe nem kapcsolódott. Attól kezdve kéz a kézben mentek tovább.
Végül Frodó keze, a bal oldali, egyszer csak a semmibe nyúlt. Majdhogy el nem esett. Ez sokkal szélesebb nyílás volt, mint amilyenekkel eddig találkoztak, s olyan bűz áradt belőle, olyan heves, sűrű rosszindulat, hogy Frodó megtántorodott. E pillanatban Samu is elveszítette az egyensúlyát, és elhasalt.
Frodó a félelmével és a hányingerével küszködve tapogatózott Samu keze után. – Tovább! – mondta rekedten, szinte hangtalanul. – Innét jön. A bűz is meg a veszedelem is. Gyerünk! Gyorsan!
Minden maradék erejét és elszántságát összeszedve segített Samunak talpra állni, s kényszerítette lépésre a lábát: Samu ott tántorgott az oldalán. Egy lépés, két lépés, három lépés... végül hat lépés. Talán sikerült túljutniuk az iszonyú láthatatlan nyíláson, de akár igen, akár nem, egyszerre könnyebben szuszogtak, mintha elengedte volna őket valami gonosz akarat. Tovább küszködtek. Még mindig kéz a kézben.
De szinte azonnal újabb gonddal találták szemközt magukat. Az alagút kettéágazott, vagy legalábbis úgy érzékelték, és a sötétben nem tudták megállapítani, melyik ág a szélesebbik, vagy melyik az, amelyik többé-kevésbé arra tart, mint az előző. Most merre, balra vagy jobbra? Nem volt, amin eligazodhattak volna, pedig ha a rossz utat választják, végzetes lehet.
– Gollam merre ment? – zihálta Samu. – És miért nem várt meg?
– Szméagol! – mondta Frodó. Kiáltani próbált: – Szméagol! – De hangja megcsuklott, s a név szinte még el sem hagyta a száját, már a semmibe fulladt. Válasz semmi, visszhang semmi, a levegő még csak meg sem rezdült.
– Most azt hiszem, végleg faképnél hagyott – morgott Samu. – S azt hiszem, pontosan ezért hozott ide minket. Gollam! Csak kerülj egyszer a kezem közé, megkeserülöd!
Addig tapogatóztak, matattak a sötétben, amíg ki nem derítették, hogy a bal oldali nyílás el van zárva, vagy zsákutca, vagy valami leszakadt nagy kőtorlasz állja el a folyosót. – Erre nincs tovább – suttogta Frodó. – Jó út vagy sem, a másikon kell mennünk.
– Mégpedig sietve – zihálta Samu. – Mert van itt a közelünkben valami, ami Gollamnál is rosszabb. Érzem, hogy les.
Alig tettek néhány lépést, a súlyos, párás csöndben döbbenetes, iszonyú hangot hallottak, gurgulázó, bugyborékoló hangot és egy elnyújtott, gonosz szisszenést. Megperdültek, de látni nem láttak semmit. Kővé dermedve álltak, szemüket a sötétbe meresztették, s vártak, maguk sem tudták, mire.
– Ez csapda! – mondta Samu. Keze a kardja markolatára tévedt, s majdani sírjának sötétje jutott eszébe. – Bár itt lenne velünk az öreg Toma! – gondolta. S ahogy ott állt a sötétben, a sötétnél is sötétebb kétségbeeséssel és haraggal a szívében, egyszerre mintha fényt látott volna: fényt az agyában, kezdetben szinte elviselhetetlenül ragyogó fényt, olyat, mint amilyennek a napsugarat látja, aki hosszú ideig bujkált ablaktalan zugban. Aztán a fény elszíneződött: zöld, arany, ezüst, fehér színt öltött. Messze, mintha tünde-kéz festette képecskén látná, megpillantotta Galadriel úrnőt Lórien gyepén, kezében az ajándékokkal. És neked, Gyűrűhordozó – hallotta távolról, de tisztán –, neked ezt szántam.
A bugyborékolás, sziszegés erősödött, közeledett, csikorgást is hallottak, mintha hatalmas, ízeltlábú valami közeledett volna lassan, de céltudatosan a sötétben. S előtte a bűz. – Frodó uram! Frodó uram! – kiáltotta Samu, s hangjába egyszerre visszatért az élet. – Az Úrnő ajándéka! A csillag-üvegcse! Amiről azt mondta, hogy a sötétben majd világít! A csillag-üvegcse!
– A csillag-üvegcse? – mondta Frodó, mint aki álmából ébred, s alig érti. – Hát persze! Hogy lehet, hogy én megfeledkeztem róla? Fényt ad, ha minden fény kialszik! S ha valaha, hát most aztán segítene a fény!
Keze lassan benyúlt a zubbonya alá, s lassan fölemelte Galadriel üvegcséjét. Az egy pillanatig csak derengett, halványan, mint a fölkelő csillag a sűrű homályban, majd, ahogy erőre kapott, s Frodóban is föltámadt a remény, már izzott, ezüst láng koszorúzta kápráztató fényben ragyogó pici középpontját, mintha Erendil maga szállt volna le a napkelte ösvényéről az utolsó szilmarillal a homlokán. A sötétség visszavonult előle, s végül szinte nagy, levegővel teli kristálygömb közepén ragyogott. A kéz, amely tartotta, fehéren sziporkázott.
Frodó csodálkozva nézte a mesébe illő ajándékot, amit oly régen hordott magánál, anélkül hogy értékét, erejét sejtette volna. Ritkán jutott eszébe útközben, amíg a Morgul-völgybe nem értek, használni sosem használta, nehogy a fény elárulja őket. – Aiya Erendil Elenion Acalima! – kiáltotta, s nem tudta, mit mond, mert mintha más hangja szólt volna az övével, tisztán, az odú mocskos levegőjével be nem szennyezetten.
De Középföldén más erők is vannak, a sötétség erői, s ezek régiek és hatalmasak. És Ő, a Banya, aki a sötétben közeledett, mikor meghallotta ezt az idők mélyéről fölhangzó tünde-kiáltást, ügyet sem vetett rá, nem riasztotta vissza.
Frodó, már miközben mondta, ott érezte a fölébe hajló irdatlan rosszindulatot, az ellene irányuló gyilkos figyelmet. Az alagútban nem messze, már ott, a nyíláson innét, ahol megtántorodtak és elestek, megpillantotta a két nagy szemet, a két nagy sokablakú szemnyalábot – a most már leplezetlenül közeledő fenyegetést. A csillagüvegcse ragyogását megtörte és szétszórta a szemek ezernyi felülete, de e sziporkázó felszín alatt, lassan fölizzott valami gyilkos, fakó tűz, a gonosz szándék verméből fölcsapó láng. Iszonyú és ocsmány volt ez a két szem, állati és mégis céltudatos, tele undorító gyönyörűséggel, kárörvendő örömmel, hogy zsákmánya menthetetlenül csapdába esett.
Frodó és Samu iszonyodva, lassan hátrált. Tekintetüket magához kötötte két iszonyú, merev és fenyegető szem. Frodó keze megremegett, az üvegcse leereszkedett. Majd hirtelen kitépték magukat a kényszer alól, hogy a szem mulatságára vakrémületbe esve fejvesztve meneküljenek, megfordultak, s együtt próbáltak egérutat nyerni: de ahogy Frodó futtában hátranézett, rémülten látta, hogy a szempár nyomban, nagyokat szökkenve, utánuk ered. A gyilkos bűz mint felhő vette körül őket.
– Megállj! Megállj! – kiáltotta. – Nincs értelme futni. – A szemek lassan közelebb úsztak.
– Galadriel! – kiáltotta Frodó, s bátorságát összeszedve megint magasra emelte az üvegcsét. A szempár megtorpant. Egy pillanatra mintha elengedte volna őket, mintha kétely fátyolozta volna el. Frodó szíve föllángolt, s anélkül, hogy meggondolta volna, akár ostobaságból, akár kétségbeesésében, akár bátorságból, áttette az üvegcsét a bal kezébe, s a jobbjával kardot rántott. Fullánk fölvillant, az éles tünde-penge szikrát hányt az ezüst fényben, de az élén kék fény táncolt. Ekkor, a csillagfényt magasra emelve, s fénylő kardját előreszegezve, Frodó, a Megyéből való hobbit kemény léptekkel megindult a szempár elébe.
Az megremegett. A fény közeledtére kiült belé a kétely. Először az egyik, majd a másik szem is elhomályosult, lassan visszahúzódott. Még soha fény ilyen gyilkos erővel nem sújtott rá. Naptól, holdtól, csillagtól mindeddig biztonságban élt idebent, de most egy csillag szállt le a föld alá, ide. Ahogy közeledett, a szemek egyre inkább meghunyászkodtak. Először az egyik, majd a másik fénye hunyt ki, a szempár megfordult, s a nagy, felfuvalkodott test útját állta a fénynek. A szempár már nem volt látható.
– Frodó úr! Frodó úr! – kiáltotta Samu. Ott volt közvetlenül mögötte, ő is karddal a kezében, harcra készen. – Csillag és dicsőség! Ezt csak a tündék tudnák megénekelni, ha hírét vennék! S talán életben maradok, hogy elmondhassam nekik, és hallhassam az éneküket! De ne tovább, uram! Ne tovább, abba az odúba! Gyerünk ki innét, ki ebből az ocsmány odúból. Ez az egyetlen reményünk!
Így hát megfordultak, s nekieredtek, először csak lépésben, majd futva, az alagút ugyanis egyre emelkedett, ők lépésről lépésre messzebb jutottak a láthatatlan odú bűzétől, s ennek arányában tért vissza a lábukba és szívükbe az erő. De a Figyelő Szem gyűlölete ott ólálkodott a sarkukban szakadatlan, egy ideig talán vakon, de legyőzhetetlenül, s most is gyilkolni készen. S most hideg, híg levegőáram vette körül őket. Ott volt végre a nyílás előttük, az alagút vége. Zihálva, tetőtlen térre vágyva rugaszkodtak neki újra, majd döbbenten tántorodtak hátra. A kijárat el volt zárva, nem kő torlaszolta el, hanem valamiféle háló, puha és rugalmas, de erős és áthatolhatatlan, a levegő átszűrődött rajta, de fény semmi. Másodszor is nekirohantak, másodszor is visszavetette őket.
Frodó magasra emelte az üvegcsét, megnézte, s valami szürkeséget látott maga előtt, amin a csillag-üvegcse ragyogása nem hatolt át, s még csak nem is világította meg, mintha árnyék lenne, ami nem vet fényt, s amit a fény el nem oszlat. Az alagút bejáratát valami hálóféle szőtte át keresztül-kasul, szabályos háló, mintha egy óriáspók szőtte volna, csak sűrűbb annál, s minden szála kötélnyi vastag.
Samu mogorván elnevette magát. – Háló! – mondta. – Ennyi az egész? Pókháló. De miféle pók műve? Gyerünk, szedjük le!
Dühödten vagdosta a kardjával, de a szál, amelyre rácsapott, nem szakadt el. Engedett egy kicsit, visszapattant, mint az íj megfeszített idege. Samu háromszor csapott le teljes erejéből, amíg a számtalan szál közül egyetlen egyet ketté tudott vágni: az összezsugorodott, s mint az ostor csattant a levegőben. A vége Samu kezét érte, fölkiáltott fájdalmában, hátraszökkent, s kezét a szájához kapta.
– Napokig tart, míg ezt az utat megtisztítjuk – mondta. – Most mit csináljunk? A szemek nem jönnek?
– Nem, nem látom őket – felelte Frodó. – De most is úgy érzem, hogy néznek, vagy hogy az a jószág énrám gondol: talán újabb terven töri a fejét. Ha a fényt lejjebb engedném, vagy kialudna, nyomban a nyakunkon lenne.
– A legvégén estünk csapdába! – mondta keserűen Samu, s fáradtságánál, kétségbeesésénél is nagyobb volt a haragja. – Szúnyogok a pókhálóban! Bár fogna, s mielőbb fogna Gollamon Faramir átka!
– Az nem sokat segítene rajtunk – mondta Frodó. Gyerünk, lássuk csak, mire megy Fullánk. A tünde-penge. Beleriand sötét romjait, ahol kovácsolták, régen beszőtték már az iszonyat hálói. De vedd át az őrséget te, és tartsd vissza a szemeket: Tessék, itt a csillag-üvegcse. Ne félj! Emeld magasra, és figyelj!
Ezzel Frodó odalépett a nagy, szürke hálóhoz, egyetlen széles csapással több feszítőszálat keresztülvágott, s már ugrott is hátra. A kéken csillogó penge úgy nyeste a hálót, mint a füvet a sarló, az átvágott szálak összeugrottak, föltekeredtek, s lazán lógtak alá. A hálón máris jókora rés tátongott.
Frodó addig kaszabolta a hálót, amíg szét nem aprította elérhető távolságban valamennyi szálat, s a háló ott lógott-libegett a bezúduló szélben, mint a laza függöny.
– Gyerünk! – kiáltotta Frodó. – Tovább! Tovább! Egyszeriben teljesen elöntötte a vad öröm, hogy megmenekültek, épp a végveszély küszöbén. Forgott a feje, mintha erős bort ivott volna. Kiszökkent a szabadba, s nagyot kiáltott.
Az odú éjszakája után szeme világosnak érezte még ezt a sötétet is. A füstfelhők feljebb szálltak, meggyérültek, a komor nappal a vége felé közeledett, Mordor vörös fénye homályba veszett. Frodó mégis úgy érezte, hogy a remények hajnala nyílt meg előtte. Már majdnem a fal tetejére ért. Csak egy csöppet kell még mennie. A hasadék, Cirith Ungol, ott volt előtte, homályos bevágás a hegy fekete taraján, s jobbra-balra tőle feketén rajzolódott ki az égre a két torony. Egy kurta kis útszakasz, egyetlen futamat, és odaát van!
– A hágó, Samu! – kiáltotta, s. ügyet sem vetett rá, hogy milyen átható a hangja, hogy az alagút fojtogató levegője után milyen élesen és tisztán cseng. – A hágó! Fuss! Fuss, és már odaát vagyunk!... mielőtt még bárki utunkat állná!
Samu rohant utána, ahogy a lába bírta, de akármilyen boldog volt is, hogy szabad, a szorongása nem múlt el, hátra-hátratekingetett az alagút sötét szája felé, félt, hogy meglátja a szemeket, vagy valamilyen elképzelhetetlen alakot, amint kiugrik és a nyomukba ered. De sem ő, sem ura nem ismerte a Banyapók ravaszságát. Sok-sok kijárata volt az odújának.

Időtlen idők óta itt lakott a gonosz, pókforma jószág, hasonlatos ahhoz, amely valaha Tündehonban élt, messze nyugaton, amit azóta ellepett a Tenger, hasonlatos ahhoz, amellyel Beren harcolt a Rettegés Hegyén, Doriathban, hogy azután a holdfényes erdei tisztás zöld gyepén Lúthienre leljen – még mindig időtlen időkkel ezelőtt. Hogy a Banyapók hogyan került ide, hogyan menekült pusztulásról pusztulásra, arról nem szól ének, mert a Sötét Időkből kevés rege maradt meg. De most akkor is itt van, s itt is volt már Szauron előtt, s mielőtt még Barad-dûr első kövét lerakták volna, és soha nem szolgált senkit, csak saját magát, itta a tündék és emberek vérét, felfúvódott és elhízott, közben szakadatlanul a lakomán járt az esze, és szőtte a homály-hálót, mert ami él, az mind az ő eledele, s amit kiokád, az a homály. A fajtájából, utóbb könyörtelenül lemészárolt hím ivadékaitól származó fattyaiból egész fészekalja vándorolt szorosról szorosra, az Ephel Dúathtól a keleti hegyekig, Dol Guldurig és vissza, a Bakacsinerdő búvóhelyéig. De hozzá, a Nagy Banyapókhoz, Ungoliant utolsó gyermekéhez fogható több nem akadt, közülük senki ennyi bajt a boldogtalan világnak nem okozott.
Gollam már hosszú évekkel ezelőtt fölfedezte. Ő, aki minden sötét odúba beszagolt, meghajolt előtte és imádta, a Banyapók gonosz indulatának feketesége átjárta minden gondolatát, elvágta őt a fénytől és megbánástól. És megígérte neki, hogy ellátja élelemmel. De a Banyapók nem arra sóvárgott, amire ő. Tornyokról, gyűrűkről, a kéz vagy az elme alkotásairól édeskeveset tudott, nem is érdekelték, csak a mások testi-lelki halálát áhította, és hogy maga, csak ő maga, telizabálja magát élettel, s addig dagadjon, amíg már a hegyek sem bírják meg, és a sötétség sem képes magába fogadni.
De ez a vágya korántsem teljesült, most meg már jó ideje koplalt, kushadt az odújában, mert miközben Szauron hatalma nőttön-nőtt, a fény és minden eleven lény távol tartotta magát földje határaitól, a város, odalent, kihalt, így sem tünde, sem ember nem tévedt a Banyapók közelébe, csak néhány boldogtalan ork. Szegényes koszt, fél fogára sem elég. Márpedig ennie muszáj, s bármilyen óvatosan vájták is az orkok az új meg új, kanyargós járatokat a hágó és a tornyaik felől, ő mindig megtalálta a módját, hogy elkapjon közülük egyet-egyet. De ízesebb húsra vágyott. És Gollam most hozott neki.
– Majd meglátjuk, majd meglátjuk – motyogta magában Gollam, ha olyan kedvében volt, miközben a veszélyes utat rótta a hobbitokkal az Emyn Muiltól a Morgulvölgy felé –, majd meglátjuk. Úgy ám, lehet, hogy mikor ő a contokat ész a kiürült ruhát eldobja, mi majd megkeresszük, megkerítjük a Drágaszágot, ész ez lesz szegény Szméagol jutalma, hogy jó falatot hozott. Ész ha az már biztonszágban lesz, akkor majd megmutatjuk neki, akkor majd megfizetünk neki, drágaszágom, akkor majd visszafizetünk mindenkinek!
Ilyen gondolatokat ápolgatott ravaszsága legbelső kamrájában, s ezeket még akkor is eltitkolta, mikor újólag ellátogatott a Banyapókhoz, s földig hajolt előtte, miközben társai aludtak.
Ami meg Szauront illeti: ő tudta, hogy a Banyapók hol ólálkodik. És örült neki, hogy ott koplal, miközben gonoszsága mit sem csökken, mert ily módon sokkal biztonságosabban őrzi a földjére vezető ősi ösvényt, mint bárki más, akit ő létre tudott hozni. Az orkok meg, igaz, hasznos szolgák, de van belőlük rengeteg. Ha a Banyapók hébe-hóba elkap közülük egyet-egyet, csak hogy az étvágya el ne menjen, egészségére váljék, jut is, marad is. Sőt ahogy az ember is vet néha valami jó falatot a macskájának, Szauron is el-elküldött neki néhány foglyot, akiknek már semmi hasznát nem vette (mert ő a macskájának nevezte a Banyapókot, de az nem tartotta magát az övének): belekergette őket a Banyapók Odújába, aztán jelentették neki, hogy az ocsmány dög mint játszott el az áldozataival.
Így éltek hát egymás mellett ketten, élvezték a saját praktikájukat, s nem féltek se támadástól, se dühtől, se attól, hogy a gonoszságuk valaha netán véget érhet. Eddig még soha senki nem menekült a Banyapók hálójából, s ettől csak nőtt a dühe és éhsége.
De szegény Samu mit sem tudott arról a gonoszságról, amit ők gerjesztettek a Banyapókban maguk ellen, csak a félelem hatalmasodott el rajta megint, mindjobban, mert érezte a láthatatlan fenyegetést, ez olyan súlyos volt, hogy valóságos teherként nehezedett rá, miközben futott, s már-már az volt az érzése, hogy ólomból van a lába.
Körülötte iszonyat, előtte a hágón az Ellenség, gazdája meg mint a bolond rohan a karjába. Elfordította hát a szemét a homályról a háta mögött, s a mély árnyékról a szirt tövében, előrenézett, s egyszer csak két dolgot látott, amitől megfagyott benne a vér. Látta, hogy Frodó kezében a meztelen kard kék lánggal ég, és azt is látta, hogy bár az ég sötét a torony mögött, ablaka most vörösen világít.
– Orkok! – mormolta: – Így elhamarkodni a dolgot! Orkok vagy annál is rosszabbak. – Hirtelen föltámadt benne a veleszületett óvatosság, és rácsukta a tenyerét a kincset érő üvegcsére. Egy pillanatig még pirosan világított a tulajdon vére, aztán az árulkodó fényt bedugta mélyen a zsebébe, s maga köré kanyarította a tünde-köpenyt. Majd rohanvást utánaeredt Frodónak. Gazdája már jócskán megelőzte, már vagy húsz lépéssel előtte járt, mint az árnyék szökdelt előtte, ebben a szürke világban még elveszíti szem elől.
Alig rejtette el Samu a csillag-üvegcsét, a Banyapók már jött is. Valamivel maga előtt, bal kézről pillantotta meg, amint kiugrott a szirt árnyékából, a fekete lyukból, a legocsmányabb alak, amit életében látott, szörnyűbb, mint a legszörnyűbb rémálom. Még leginkább pókra hasonlított, de nagyobb volt, mint a legtermetesebb ragadozó és rémítőbb, mint azok, mert könyörtelen szemébe kiült a gonosz szándék. A szempár, amelyről azt hitték, hogy sikerült visszaszorítani és megállásra kényszeríteni, most újra gonosz fényben égett, s szinte kocsányon meredt ki az előrenyújtott fejből. Szarva volt, kettő, s kurta kocsánynyaka roppant, duzzadt testből, a lábai közt ingó, lötyögő, irdatlan potrohából nőtt ki, teste fekete volt, rajta ólomszürke foltok, hasa alja sápadtan derengett és iszonyú bűzt árasztott. Lábai görbék, nagy, bütykös ízeik magasan a teste fölött, szőre mint megannyi acéltüske, s minden lábán karmok.
Mikor sikerült végre átpréselnie puha potrohát és behajlított lábait odúja felső kijáratán, iszonyú sebesen iramodott neki, hol csikorgó lábain, hol meg nagyokat szökkenve. Ott volt Samu és a gazdája közt. Samut vagy nem vette észre, vagy szándékosan kerülte ki, mert most őnála volt a fény, s minden figyelmét a fényevesztett prédára, Frodóra összpontosította, aki ész nélkül rohant át az ösvényen, s fogalma sem volt, hogy milyen veszélyben forog. Akármilyen gyorsan fut, a Banyapók gyorsabb nála, még egy-két szökkenés, és utoléri.
Samu mély lélegzetet vett, s minden erejét beleadta a kiáltásba: – Nézz hátra! – ordította. – Vigyázz! Én... – de egyszerre elfulladt a hangja.
Hosszú, síkos kéz fogta be a száját, a másik meg a nyakát kapta el, s közben valami a lábaira kulcsolódott. A támadás váratlanul érte, s hátrazuhant, a támadó karjába.
– Moszt megvan – sziszegte a fülébe Gollam. – Végre, drágaszágom, moszt elkaptam a komisz hobbitot. Eszt elkaptuk. A mászikat majd ő. Úgy ám, majd elkapja a Banya, nem Szméagol: ő fogadalmat tett, ő nem fogja bántani a Gazdát. De téged elkapott, te komisz, mockosz kisz szompolygó! – Beleköpött Samu nyakába.
Az áruláson érzett dühe, a kétségbeesés, hogy lemarad, miközben ura halálos veszélyben van, megsokszorozta Samu erejét és hevét, erre a lassú és szerinte ostoba hobbittól nem számított Gollam. Maga se tudott volna gyorsabban és vadabbul megfordulni. Keze lecsúszott Samu szájáról, Samu lebukott és előrevetette magát, hogy a nyakát is kitépje a szorításból. Kardja még ott volt a kezében, bal csuklóján pedig, a bőrhurkon, ott lógott a Faramirtól kapott bot. Kétségbeesetten próbált megfordulni, hogy ledöfhesse támadóját. De annál Gollam gyorsabb volt. Hosszú karja kinyúlt, és elkapta Samu csuklóját. Keze, mint a harapófogó, lassan, könyörtelenül hajlította lefelé és előre Samu kezét, amíg csak Samu föl nem jajdult fájdalmában, és ki nem ejtette a kezéből a kardot, és előre nem bukott, ezalatt Gollam másik keze a nyakát markolászta.
Ekkor Samu kijátszotta az utolsó fogását. Rándított magán egyet és keményen megvetette a lábát, majd elrugaszkodott és hanyatt vágódott.
Erre az egyszerű fogásra Gollam nem számított, s most maga is hanyatt esett, Samu volt felül, a keménykötésű hobbit teljes súlya Gollam hasán. Az élesen felszisszent, szorítása egy pillanatra megenyhült Samu torkán, másik keze azonban most is a jobb keze csuklóját szorongatta. Samu talpra szökkent, s a jobb keze körül, amit Gollam markolt, megpördült jobbra. Bal kezébe kapta a botot, meglendítette, és akkorát csapott vele Gollam jobb karjára, közvetlenül könyök alatt, hogy csak úgy csattant.
Gollam fölvisított, és elengedte. Samu rárontott, még csak át se tette a botot a bal kezéből a jobb kezébe, úgy csapott rá vadul. Gollam egy kígyó gyorsaságával siklott félre, s a fejére irányzott ütés a hátán érte. A bot megreccsent, és eltörött. Ez elég volt neki. Mestermód értett hozzá, hogy lehet hátulról elkapni valakit. De most félrevezette a gyűlölete, elkövette azt a hibát, hogy megszólalt, gúnyolódott, mielőtt mindkét kezével elkapta volna áldozata torkát. Minden félresikerült, az egész gyönyörű terve, attól kezdve, hogy fellobbant az az iszonyú fény, ott az odú sötét folyosóján. S ő most itt állt szemtől szemben ádáz ellenfelével, aki alig volt kisebb, mint ő. Ez a harc nem volt ínyére. Samu fölkapta a kardot a földről, s fölemelte. Gollam elvisította magát, félreszökkent, lekucorodott négykézlábra, s egy nagyot ugrott, akár a béka. S mielőtt még Samu elérhette volna, eliszkolt, bámulatos sebességgel, vissza a barlang felé.
Samu, karddal a kezében, utána. Egy pillanatra minden másról megfeledkezett, elöntötte agyát a vörös düh és a vágy, hogy Gollamot megölje. De nem érte el, Gollam eltűnt. Ahogy ott állt a fekete lyuk előtt, amiből áradt a bűz, mint a mennykőcsapás, hasított belé a gondolat, hogy Frodó magára maradt a szörnyeteggel. Megpördült, s lélekszakadva rohant vissza, gazdája nevét kiabálva. De elkésett. Ennyiben tehát sikerrel járt Gollam terve.

10. fejezet
Csavardi Samu válaszúton

Frodó hanyatt feküdt a földön, a szörnyeteg fölébe hajolt, s annyira lekötötte a figyelmét áldozata, hogy ügyet sem vetett Samura meg a kiáltozására, amíg az egészen a közelébe nem ért. Samu már futtában látta, hogy Frodó meg van kötözve, bokájától a válláig tekeredik a kötél, s a szörnyeteg elülső lábával már emeli, hurcolja elfelé.
Mellette, úgy, ahogy a kezéből kihullott, ott feküdt a földön, s fénylett tünde-kardja. Samu nem állt meg gondolkodni, hogy mit csináljon, vagy hogy bátor-e, hűséges-e, dühös-e? Nagyot kiáltott, és odaszökkent, bal kezével fölkapta ura kardját, s mindjárt támadott is. Nincs az az apró fogú, kétségbeesett kis állat, amely kétségbeesésében vadabbul ugrana neki az elejtett társa fölé hajló agaraknak, átharaphatatlan irhának, mint ahogy ő vetette rá magát a szörnyetegre.
Azt valami kárörvendő álmodozásból riasztotta föl a kicsi hang, lassan feléje fordította hát félelmetes gonosz tekintetét. De mielőtt még rádöbbent volna, hogy ekkora dühvel számolatlan esztendők óta nem találkozott, a fénylő kard már belemart a lábába, és lecsapta a karmait. Samu beszökkent a lábai közé, s a másik kezében tartott karddal villámgyorsan földöfött a fölébe hajló szörnyetegbe. A nagy szem elsötétült.
A nyomorult kis teremtés most épp ott volt alatta, ahol sem a fullánkja, sem a karma nem éri el. Roppant, korhadék fényű potroha alatt dögletes bűze kis híján meg is fojtotta. De a dühéből még telt egy csapásra, s mielőtt a Banyapók rá tudott volna ülni, hogy szétlapítsa ezt az orcátlanul merész kisjószágot, a fénylő tünde-penge kétségbeesett erővel vágott a potrohára.
A Banyapók nem volt sárkány, akinek a szemén kívül nincs sérthető pontja. Ám akármilyen göcsörtös-ragyás volt is vénséges vén irhája, belülről egyre újabb és újabb réteggel vastagodott. A kard félelmes sebet hasított rajta, de az ocsmány zsírpárnákat emberi erő nem tudta átdöfni, még akkor sem, ha a pengét tündék vagy törpök kovácsolták, s egy Beren vagy Túrin forgatta volna. Elviselte a csapást, majd zsákforma óriási potrohát magasan Samu feje fölé emelte. A sebből méreg szivárgott és bugyborékolt. Szétvetette a lábait, s hatalmas testével ránehezedett. De korán. Mert Samu még állt, saját kardját eldobva két kézzel markolta a tünde-kardot és magasra emelte, hogy így hárítsa el maga felől a hátborzongató tetőt, a Banyapók tehát, tulajdon gonosz akaratától vezérelve, minden harcos kéznél nagyobb erővel döfte föl magát a kínkeserves nyársra. Az mind mélyebben, mélyebben hatolt bele, és Samu lassan a földhöz lapult.
Ilyen kínt a Banyapók még sosem ért meg, gonoszságának időtlen ideje alatt nem is álmodta, hogy valaha fog. A régi Gondor legvitézebb harcosa, a csapdába esett legvadabb ork se mért rá soha ilyet, nem mártotta kardját imádott potrohába. Megremegett. Kínjában fölemelkedett, behúzta maga alá vonagló lábait, s ösztönösen hátraszökkent.
Samu Frodó feje mellett térdepelt, félájultan a bűztől, de a két keze makacsul szorongatta a kard markolatát. A szeme előtt lebegő ködön át homályosan látta Frodó arcát, kétségbeesetten próbált erőt venni magán, hogy el ne ájuljon, el ne veszítse az eszméletét. Lassan fölemelte a fejét, s megpillantotta a szörnyeteget, alig pár lépésnyire, fél szeme rámeredt, horgas csőréből mérges nyál, sebesült szeméből zöld váladék szivárgott. Kuporgott, remegő potroha ellapult a földön, ívben meghajolt lábai reszkettek, újabb ugrásra próbált erőt gyűjteni – most azért, hogy szétlapítsa vagy halálra marja: nem hogy egy mérgezett kis csípéssel mozdulatlanná tegye a vonagló húst, hanem hogy megölje és szétmarcangolja.
Samu maga is kuporogva nézett a szemébe, s a gyilkos szándék láttán egy ötlete támadt, mintha távoli hang súgta volna, bal kezével benyúlt a zubbonya alá, s megtalálta, ebben a kísértetvilágban hidegnek és keménynek érezte, amit keresett: Galadriel üvegcséjét.
– Galadriel! – kiáltotta elhaló hangon, s ekkor távoli, de fölismerhető hangokat hallott: tündék kiáltozását, ahogy a csillagos ég alatt sétálnak a Megye szeretett éjszakájában, s tünde-muzsikát, mintha csak álmában hallaná Elrond házában, a Tűz Csarnokában:

Gilthoniel A Elbereth!

Megoldódott a nyelve, s az ő hangja kiáltotta olyan nyelven, amit nem is ismert:

A Elbereth Gilthoniel
o menel palan-díriel,
le nallon sí di' nguruthos!
A tíro, nin, Fanuilos!

Tántorogva fölállt, és megint Csavardi Samu volt, a hobbit, Cövek Bódi fia.
– No gyere, te mocsok! – kiáltotta. – Bántottad a gazdámat, te dög, most megfizetsz érte! Továbbmegyünk, de ezt előbb még elintézzük. Gyere csak, kóstold meg újra!
Mintha az ő fékezhetetlen bátorsága gyújtotta volna lángra, az üvegcse úgy lobbant föl a kezében, akár egy fehér fáklya. Csillaglánggal, ami az égboltról leszökkenve, elviselhetetlen fénnyel hasít a sötétségbe. A Banyapók képébe még sose izzott ilyen égről jött iszonyúság. Sugara behatolt sebesült fejébe, rettentő fájdalom nyilallt bele, s a fény fertőzése átterjedt egyik szeméről a másikra. Hanyatt vágta magát, mellső lábaival a levegőt kaszálta, szemét – belülről – villámok hasogatták, agya a kínok kínját állta ki. Majd félrefordította sebesült fejét, s lassan, oldalogva, a földhöz lapulva elindult vissza, a fekete sziklaszirt nyílásához.
Samu kergette. Tántorgott, mint a részeg, de kergette. És a Banyapók meghunyászkodva, vereségében összekucorodva, rángatózva-reszketve menekült előle. Elérte a lyukat, bepréselte magát, s zöldessárga váladékcsíkot hagyva maga után becsusszant az odújába, épp, mikor Samu még egy utolsó kardcsapást mért behúzódó hátsó lábára. Azután ő is összeesett.
A Banyapók eltűnt, és hogy sokáig hevert-e az odújában, gonoszságát és nyomorúságát ápolgatva, a sötétség lassú esztendei begyógyították-e sebeit, új szeme nőtt-e, amíg a gyilkos éhség rá nem kényszerítette, hogy az Árnyékhegység szakadékaiban újra megszője félelmetes hálóit, arról nem szól a mese.
Samu magára maradt. Mikor a Névtelen Föld estéje leereszkedett a csatatérre, fáradtan kúszott vissza urához. – Frodó uram, drága Frodó uram – szólongatta, de Frodó nem felelt. Miközben rohant, lelkesen és boldogan, hogy útja szabad, a Banyapók utolérte, és egy gyors mozdulattal belemart a nyakába. Most sápadtan feküdt, nem hallott, nem mozdult.
– Frodó uram, drága Frodó uram! – mondta Samu, és hosszan, némán várakozott, de hiába.
Majd, amilyen gyorsan csak tudta, elvagdosta Frodón a kötélnyi pókfonalakat, fejét ura mellére, szájára hajtotta, de egy szemerke életet, egy gyöngécske szívdobbanást nem észlelt. Megdörzsölte a kezét, lába fejét, megérintette a homlokát, de mind hideg volt.
– Frodó uram! Frodó uram! – kiáltotta. – Ne hagyj magamra! Samu szól hozzád! Ne menj el oda, ahova nem tudlak követni! Ébredj, Frodó uram! Ébredj, ébredj, drága Frodó uram! Ébredj!
Elöntötte a düh, fel-alá rohangált ura teste mellett, döfködte a levegőt, csépelte a köveket, s fenyegetéseket ordított. Majd hirtelen visszaguggolt, s a félhomályban fölébe hajolt Frodó sápadtan derengő arcának. És egyszerre ráébredt, hogy ő volt a képen, amit Galadriel tükrében látott, a sápadt arcú Frodó aludt ott mélyen a nagy fekete szirt tövében. Vagy akkor legalábbis azt hitte, hogy alszik. – Meghalt! – mondta. – Nem alszik, meghalt! S ahogy ezt kimondta, mintha csak hatni kezdett volna szavaitól a méreg, az a benyomása támadt, hogy Frodó arcszíne szürkészölddé válik.
Ekkor erőt vett rajta a sötét kétségbeesés, földig hajolt, fejébe húzta szürke csuklyáját, szívébe éjszaka költözött, és többé nem tudott magáról.

Mikor nagy sokára letisztult róla a sötétség, Samu körülnézett, s látta, hogy homály veszi körül, de hogy hány perc vagy hány óra telt-múlt el addig, nem tudta volna megmondani. Még mindig ugyanott volt, s ura még mindig holtan hevert ott mellette. A hegyek nem omlottak össze, s a világ sem vált rommá.
– Most mit tegyek? – tette föl önmagának a kérdést. – Most mit? Hát semmiért jöttem el ilyen messze? – Majd eszébe jutott a tulajdon hangja, amint olyasmit mond, aminek akkor, az útjuk kezdetén még maga sem fogta föl az értelmét. – Muszáj valamit tennem is, mielőtt meghalnék. Ezt muszáj végigcsinálnom, érted, uram, hogy mire gondolok.
De mit tehetnék? Frodó urat nem hagyhatom itt holtan, eltemetetlenül, hogy hazamenjek. Vagy folytassam az utat? Folytassam? – ismételte, s egy pillanatra úgy elfogta a kétely és a félelem, hogy beleremegett. – Folytassam? Ez az, amit tennem kell? És őt hagyjam itt?
Ekkor végre sírva fakadt, odament Frodóhoz, kiegyenesítette a testét, két hideg kezét keresztbe rakta a mellén, s fölébe terítette a köpönyegét, aztán a maga kardját odafektette melléje, és a Faramirtól kapott botot a másik oldalára.
– Ha tovább akarok menni – mondta –, akkor engedelmeddel, magammal kell vinnem a kardodat, Frodó uram, de ezt itt odateszem melléd, ahogy a régi királyok mellett is ott volt a kardjuk a sírhalmukban, és rajtad van az a gyönyörűséges mithrillánc ing, amit az öreg Bilbó úrtól kaptál. A csillag-üvegcsédet meg már korábban kölcsönadtad nekem, s arra is szükségem lesz, hiszen mostantól kezdve egyre csak sötét vesz körül. Az nekem túl jó, és az Úrnő neked adta, de ő valószínűleg megértene. Te ugye megérted, Frodó uram? Mert muszáj továbbmennem.
De nem mehetett, még nem. Letérdelt, kezébe vette Frodó kezét, s képtelen volt elengedni. Telt az idő, s ő még mindig ott térdelt, kezében ura kezével, s szívében dúlt a vita.
Megpróbálta összeszedni az erejét, hogy elszakadjon tőle, s továbbinduljon magányos útjára – hogy bosszút álljon. Mert ha egyszer elindul, dühe végigjáratja vele a világ minden útját, amíg kézre nem keríti őt: Gollamot. Akkor Gollam észre sem veszi, s már meghalt. De nem ezért kell útra kelnie. Ez nem ér annyit, hogy itt hagyja érte az urát. És nem hozza vissza őt. Semmi sem hozza. Az lett volna a jó, ha együtt halnak meg. Bár azt az utat is egymagában kellett volna megtennie.
Ránézett a kard fénylő hegyére. Akkor azokra a helyekre gondolt, ahol a fekete szakadék szélén jártak, s ahonnét csak a semmibe zuhanni lehetett. Nem, nincs visszaút. Ha nem tesz semmit, az a gyásznál is kevesebb. Nem azért kelt útra. – Akkor hát mit tegyek? – kiáltott fel, s már pontosan tudta, hogy mi lesz a kérlelhetetlen válasz: csináld végig. Az is magányos út, a legnehezebb.
– Hogy én? Én, egymagam menjek el a Végzet-katlanhoz? – Még csüggedt volt, de már formálódott benne az elhatározás. – Mi? Hogy én vegyem el tőle a Gyűrűt? A Tanács őrá bízta.
De mindjárt jött is a válasz: – És a Tanács útitársakat adott mellé, nehogy a küldetése kudarcot valljon. És a társaságból már csak te vagy meg. A küldetésnek nem szabad kudarcot vallania.
– Bár ne én lennék az egyetlen – nyögött fel. – Bár itt lenne az öreg Gandalf, vagy bárki más. Miért kell egymagamnak határoznom? Biztos, hogy tévedek. És különben is, ki vagyok én, hogy magamhoz vegyem a Gyűrűt, és előtérbe toljam magamat?
– Nem te tolod előtérbe magadat, a történtek toltak előtérbe. Ami pedig azt illeti, hogy nem vagy te erre való, megkérdezhetném, hogy Frodó úr vagy Bilbó úr tán az volt? Ők se magukat választották.
– No jó, akkor hát magamnak kell döntenem. És döntök is. De biztos, hogy tévesen: ahogy Csavardi Samu szokott.
– Lássuk csak: ha itt lelnek minket, vagy itt lelik Frodó urat, s az a Valami rajta van, akkor az Ellenség kezébe kerül, s ez annyit jelent, hogy mindannyiunknak vége, Lóriennek is, Völgyzugolynak is, a Megyének is, meg minden másnak. Vesztegetni való időnk tehát nincsen, különben mindenképpen így végződik a dolog. A háború kitört, és igencsak valószínű, hogy az Ellenség szándékai szerint alakul. Vissza tehát nem jutok vele, hogy tanácsot és engedélyt kérjek. Nem: vagy itt ülök és megvárom, amíg engem is megölnek az uram holtteste mellett, és ők szerzik meg, vagy én veszem el tőle, és megyek. – Mély lélegzetet vett. – Tehát el kell vennem.
Lehajolt. Nagyon gyöngéden kikapcsolta Frodó zubbonyának a nyakát, s becsúsztatta alája a kezét, majd másik kezével felemelte a fejét, megcsókolta hideg homlokát, és leakasztotta a nyakáról a láncot. Aztán visszafektette Frodó fejét, hadd pihenjen. A mozdulatlan arc mit sem változott, s ez volt az, ami majdnem minden jelnél inkább meggyőzte Samut, hogy Frodó meghalt, letette a válláról a küldetés terhét.
– Ég veled, kedves Frodó uram! – dünnyögte. – Bocsáss meg a te Samudnak. Amint a dolgával végzett, visszajön ide... ha tud. Azután már nem hagy el, soha többé. Addig is, amíg megjövök, nyugodj békességben, és semmi ocsmány teremtmény ne jöjjön a közeledbe. És ha az Úrnő meghallgat és egy kívánságomat teljesíti, azt fogom kívánni, hogy jöhessek vissza és találjalak meg. Ég veled!
Ezután lehajtotta a fejét, nyakába akasztotta a láncot, s a Gyűrű súlya alatt feje nyomban lekókadt, mintha malomkő húzná lefelé. De lassan, mintha csökkent volna a súly, vagy őbelé költözött nagyobb erő, mert fölemelte a fejét, majd nagy kínnal talpra állt, s úgy találta, hogy járni is tud, elbírja a terhét. Egy pillanatra fölemelte az üvegcsét, lenézett urára, Galadriel ajándéka most szelíden világított, az esthajnali csillag lágy nyáresti fényével, s ebben a fényben Frodó arca megint olyan volt, mint amilyennek lennie kellett, sápadt, de szép, mint valami tünde, aki rég odahagyta már az árnyékvilágot. S ez utolsó pillantásban keserű vigaszt lelve Samu megfordult, elrejtette a fényt, s botorkálva elindult az egyre mélyebb sötétbe.

Nem kellett messzire mennie. Az alagút szája valamivel mögötte volt, a Hasadék meg előtte, talán ha kétszáz lépésnyire. Az ösvényt a félhomályban jól lehetett látni, időtlen idők óta koptatták a nyomot, mely most szelíden emelkedett egy hosszú vályúban, két sziklafal között. A vályú rohamosan szűkült. Samu hamarosan hosszú sor széles, alacsony lépcsőfokhoz ért: Az ork-torony most ott volt közvetlenül fölötte, feketén meredt rá, s vörös szem izzott benne. Sötét árnyéka elrejtette őt. Fölért a lépcsősor tetejére, s végre ott volt a Hasadékban.
– Döntöttem. Döntöttem – hajtogatta. Pedig nem döntött még. Bár mindent alaposan végiggondolt, amit tenni készült, az ellen minden porcikája tiltakozott. – Tévedtem volna? – suttogta. – Mit kellett volna tennem?
Mikor a Hasadék sima falai magukba zárták, mielőtt még felért a gerincre, mielőtt lenézett volna az ösvényre, amely a Névtelen Földre ereszkedett alá, megfordult. Egy pillanatra, elviselhetetlen kételyeitől kővé váltan, még visszanézett. Még látta az alagút száját, kis fekete folt a mélyülő homályban, s azt hitte látja, vagy sejti, hol fekszik Frodó. Mintha itt-ott megvillant volna a föld, de az is lehet, hogy a könnyeitől látta így, mikor visszanézett a köves fennsíkra, ahol élete romba dőlt.
– Bár teljesülhetne a kívánságom, az egyetlen kívánságom – sóhajtott fel –, s visszajöhetnék, megkeresni őt! – Majd nagy sokára visszafordult, s megtett az úton néhány lépést, vonakodva, nehezebben, mint életében valaha.
Csak néhány lépés, aztán még néhány és már lefelé tart, és azt a fennsíkot soha többé nem látja. S ekkor kiáltások, beszédhangok ütötték meg a fülét. Megállt, és kővé dermedt. Ork-hangok! Mögötte és előtte. Lábdobogás és durva ordítozás: orkok tartanak oda túl a hasadékhoz, talán a torony bejárata felől: Lábdobogás és kiáltozás a háta mögött. Megpördült. Kis piros fényeket látott, fáklyákat, odalent pislákoltak, ontotta őket az alagút szája. Szóval megindult a hajsza. A torony vörös szeme nem volt vak. Észrevették.
A közeledő fáklyák pislogása és előtte az acélcsörömpölés már egészen közeli volt. Egy perc, és fölérnek, s rávetik magukat. Soká tartott, amíg elhatározta magát, s most már az egész értelmét veszti. Hogy is tudna elmenekülni, megvédeni önmagát, megvédeni a Gyűrűt? A Gyűrűt. Nem tudta, hogy gondolkodik, s hogy határoz. Egyszerűen azon kapta magát, hogy kirántja a láncot, s hogy a kezébe veszi a Gyűrűt. A csapat első orkjai közvetlenül előtte bukkantak fel a Hasadékban. Akkor az ujjára húzta.
A világ megváltozott, s a pillanat egy törtrésze is egyórányi gondolkodással ért föl. Rögtön fölismerte, hogy hallása élesebb lett, látása tompult, de nem úgy, ahogy a Banyapók odújában. Most minden halovány volt előtte, és nem fekete, s miközben ő fekete és kemény kis kődarab volt a szürke világban, a Gyűrű, mely bal kezét húzta, olvadt aranyrög. Nem hogy láthatatlannak nem érezte magát, de iszonyúan, semmihez sem foghatóan láthatónak, és tudta, hogy a Szem valahol épp őt keresi.
Hallotta a kövek csattanását, a víz csobogását a távoli Morgul-völgyben, s mélyen lenn a kő alatt a Banyapók nyomorult sistergését, amint vakon tapogatódzik és zsákutcába téved, a hangokat a torony pincéjéből, hátul az orkok harsogó kiáltozását, amint az alagútból kivonulnak, elöl az orkok lépteinek siketítő csattogását, bömbölésüket, fegyverzetük fülsértő csörömpölését. A sziklafalhoz tapadt. De az orkok úgy vonultak fel, mint egy kísértetcsapat, szürke, torz alakok a ködben, lidérces álomfigurák, kezükben fakó lángok. És elhúztak előtte. Lekuporodott, megpróbált behúzódni, belesimulni valami repedésbe.
Fülelt. Az alagútból kijött orkok és a lefelé igyekvők meglátták egymást, s a két csapat ordítozva tartott egymás felé. Mindkettőt jól hallotta, és értette is, hogy mit beszélnek. A Gyűrű volt talán, ami megértette a nyelvüket, vagy egyszerűen őket, lévén ők is Szauron teremtményei, az fordította le a gondolataikat. Egy biztos: a Gyűrű hatalma igencsak megnövekedett, most, hogy közelebb került a helyhez, ahol készítették, de egyvalamit nem adott: bátorságot. Samunak még mindig az járt a fejében, hogy elbújik, meglapul, amíg el nem csendesedik minden, s aggodalmasan fülelt. Nem tudta volna megmondani, milyen messziről hallja a hangokat, úgy érezte, minden szót egyenesen a fülébe kiabálnak.
– Hola! Gorbag! Mit csináltok odafenn? Megelégeltétek a háborút?
– Parancs, te nagyfejű. És mit csináltok ti, Sagrat? Ráuntatok a sompolygásra? Harca készültök odalent?
– Parancsot hozok. Én vagyok a hágó parancsnoka. Gondold meg, hogy beszélsz velem. Jelentenivalód van?
– Semmi.
– Hai! Hai! Yoi! – Vad ordítás szakította félbe a két parancsnok szóváltását. A lejjebb levő orkok váratlanul megpillantottak valamit. Futásnak eredtek. Utánuk a többiek is.
– Hail! Hola! Van itt valami! Itt fekszik az úton. Egy kém, egy kém! – Kürtök tutultak hevesen, hangjukhoz ugató ork-hangok keveredtek.
Samu egy csapásra fölriadt kushadnékjából. Megtalálták Frodót. Most mit csinálnak? Olyan meséket hallott az orkokról, hogy megfagyott benne a vér. Ezt képtelen volt elviselni. Fölpattant. Egyszerre lehullt róla a küldetés, a döntés és minden ezzel kapcsolatos félelem és kétely súlya. Tudta, hogy hol lett volna, hogy most hol a helye: az ura oldalán, bár hogy mit tud ott tenni, az nem volt világos. Lerohant a lépcsőn, vissza, s tovább az ösvényen Frodó felé.
– Vajon hányan vannak? – gondolta. – A toronyból vagy harmincan-negyvenen jöttek, föntről meg, azt hiszem, jóval többen. Vajon hányat tudok megölni, amíg letepernek? Amint kardot rántok, meglátják a fényét, s előbb-utóbb felülkerekednek. És majd szól-e róla ének: Hogyan esett el Csavardi Samu, s rakott falat holttestekből az ura körül? Nem, megénekelni nem fognak. Persze hogy nem, hiszen a Gyűrűt megkaparintják, s akkor minden éneknek vége. Mindegy. Az én helyem akkor is ott van Frodó úr mellett. Ezt meg kell érteniük Elrondnak és a Tanácsnak, a sok bölcs úrnak és úrnőnek. A tervük balul ütött ki. Nem lehetek a Gyűrűhordozójuk. Frodó úr nélkül nem.
De az orkok most kívül voltak homályos látóterén. Eddig nem volt ideje, hogy önmagán gondolkozzék, most azonban rádöbbent, hogy fáradt, olyan fáradt, hogy az már-már a teljes kimerültséggel határos: hiába szerette volna, alig hogy vitte a lába. Lassú volt. Az ösvény meg, úgy érezte, mérföld hosszú. Hová lettek ezek a ködben?
Megvannak! Ott! Még mindig jóval előtte. Jó néhány alak áll körül valamit, ami a földön fekszik, néhányan ide-oda rohangálnak, mint a kutya, amelyik szagot keres. Rohanni próbált.
– Gyerünk, Samu! – mondta. – Különben megint elkésel. – Meglazította kardját a hüvelyében. Egy perc, és kirántja, aztán...
Eszeveszett lárma támadt, füttyögés, röhögés, valamit fölemeltek a földről. – Ya hoi! Ya harri hoi! Föl! Föl! – Aztán egy hang azt kiáltotta: – Indulás! A rövidebbik úton. Vissza az Alsó Kapuhoz. A Banya miatt, a jelek szerint, ma nem kell, hogy fájjon a fejünk. – Az egész ork banda fölkerekedett. Középütt négyen a vállukon cipelték valaki testét. – Ya hoi!
Frodó holttestét magukkal vitték. Képtelen utolérni őket. Mégis utánuk vánszorgott. Az orkok az alagúthoz értek, bementek a száján. Elöl négyen, a teherrel, mögöttük a többi, tülekedve, lökdösődve. A nyomukban Samu. Kardot húzott, reszkető kezében megvillant a kék láng, de nem vették észre. Az utolsó közülük akkor tűnt el a fekete lyukban, mikor ő lihegve odaért.
Megállt egy pillanatra, hogy kifújja magát, s a mellére szorította a kezét. Aztán a köpeny ujjával végigtörölte az arcát, letörülte róla a maszatot, verítéket, könnyet. – Átok a mocskokra! – kiáltotta, és beszökkent utánuk a sötétbe.
Most már nem érezte olyan sötétnek az alagutat, inkább olyan volt csak, mintha könnyű párából sűrű ködbe lépett volna. Egyre fáradtabb lett, de annál jobban megacélozódott az akarata. Úgy vélte, ott látja nem sokkal maga előtt a fáklyafényt, de akárhogy is igyekezett, nem tudta utolérni. Az orkok gyorsan járnak az alagutakban, s ezt ráadásul jól ismerték, mert hiába ólálkodott itt a Banyapók, gyakran kellett használniok, hiszen ez volt a Halott Városból a hegyeken át vezető leggyorsabb útvonal. Hogy mikor készült ez a főjárat és az a kerek odú, ahol már réges-rég a Banyapók tanyázott, nem tudták, de maguk is számos mellékjáratot vágtak attól jobbra is, balra is, hogy gazdájuk dolgában ide-oda járva az odút ki tudják kerülni. Aznap éjjel nem készültek messze, le, csak egy kis mellékjáratot kerestek, amelyen vissza tudnak menni az őrtornyukhoz, a szirten: Vidáman voltak, s örültek annak, amit találtak és láttak, s futtukban makogtak, fecsegtek, fajtájuk szokása szerint. Samu hallotta a nyers, színtelen és kemény hangokat a fojtogató levegőben, és a sok közt kettőt világosan meg tudott különböztetni, hangosabbak voltak, s közelebb is hozzá, mint a többi. A két csapat kapitánya, úgy látszik, a menet végére maradt, s most hevesen vitatkozott.
– Nem tudnád rávenni ezt a csürhét, Sagrat, hogy ne csapjon akkora lármát? – morgott az egyik. – Semmi szükségünk rá, hogy a Banya nekünk essék.
– Folytasd csak, Gorbag! A lárma több mint felét a tiéid csapják – mondta a másik. – De hadd játsszanak a legények! A Banya miatt, azt hiszem, egy kicsit se kell aggódnunk. Úgy látszik, szögbe ült, s emiatt igazán nincs okunk elkeseredni. Te nem láttad? Valami ronda mocsokcsík húzódik egészen az átkozott likáig. Hadd nevetgéljenek: s különben is, ma nagy szerencsénk volt, megfogtuk, amire Lugbúrz vágyik.
– Lugbúrz, erre? Mit gondolsz, mi lehet ez? Én valami tündefélének nézem, csak kisebb. Mi lehet veszélyes az effélében?
– Amíg meg nem néztem, nem tudom.
– Ohó, szóval nem mondták meg neked, hogy mit várnak? Amit tudnak, nemigen közlik velünk. A felit sem. De hát ők is melléfoghatnak, a fejesek.
– Kuss, Gorbag! – Sagrat hangja elhalkult, Samu is csak azért értette meg, amit mond, mert ilyen furamód kiélesedett a hallása. – Lehet, de mindenütt ott a szemük és a fülük, még az enyimek közt is akad néhány, az biztos. De nem kétséges, hogy valami aggasztja őket. Ahogy mondod, a nazgûlok lent vannak a fenében, s Lugbúrz is. Valami majdnem balul ütött ki.
– Azt mondod, majdnem – szögezte le Gorbag.
– Jó – mondta Sagrat –, erről majd később beszélünk. Várd meg, amíg az Alsó útra érünk. Van ott egy hely, ahol nyugodtan beszélgethetünk, ahogy a legények továbbmennek.
Röviddel azután Samu látta, hogy a fáklyák eltűnnek. Aztán valami csikorgó robajt hallott, de meg sem állt rá, s máris egy tompa durranást. Amennyire meg tudta ítélni, az orkok befordultak ugyanabba a járatba, amibe ők is, Frodóval, s amelyet eltorlaszolva találtak. Most is el volt torlaszolva.
Úgy látszik, valami sziklatömb állta el az utat, de az orkok mégis átjutottak valahogy, mert a hangjukat már a túloldalról hallotta. Egyre csak rohantak, mind mélyebben és mélyebben a hegy alá, vissza, a torony felé. Samu kétségbeesett. Magukkal hurcolják az ura holttestét, valami ocsmány célra, s ő képtelen utánamenni. Nekivetette magát a kőnek, lökte, nyomta, de az nem engedett. Majd nem messze, legalábbis úgy érezte, megint megszólalt a két kapitány. Állt és fülelt egy darabig, remélte, hogy megtud valami hasznosat. Vagy Gorbag, aki úgy látszik, Minas Morgulba való, kijön, és ő besurranhat.
– Nem, nem tudom – mondta Gorbag. – Az üzenet többnyire gyorsabban érkezik, mint a leggyorsabb szárnyú madár. De én nem kérdem, hogy jött. Jobb azt nem tudni. Brr! Azoktól a nazgûloktól a hátam borsódzik. Rád néznek, a vesédbe látnak, s te csak állsz ott, mint a hülye, és megfagy a vér az ereidben, de Ő kedveli őket, mostanában ők a kedvencei, így hát jobb, ha befogod a szádat. Én mondom, nem nagy öröm odalent szolgálni a Városban.
– Próbáld csak meg idefent, ahol a Banya a társaságod! – mondta Sagrat.
– Ott lenne jó, ahol sem ez, sem az nincsen. De kitört a háború, s ha a háborúnak vége, tán könnyebb lesz az élet.
– Azt mondják, jól mennek a dolgok.
– Azt – dörmögött Gorbag. – Majd meglátjuk. De ha jól mennek is, nem ártana egy kis mozgási szabadság. Hogy is mondjam? – ha felkerekedhetnénk néhány megbízható legénnyel, te meg én, s letanyázhatnánk valahol, ahol bőven akad és kéznél van a zsákmány, ahol nincsenek a közelben fejesek.
– Ó! – mondta Sagrat. – Mint a régi időkben.
– Úgy – mondta Gorbag. – De nem is számítok rá. Nehéz a szívem. Mint mondtam, a fejesek is, igen – hangja majdhogynem suttogássá halkult – még a Legfejesebb is, melléfoghat. Valami majdnem balul ütött ki, mint mondod. Én meg azt: valami biztos, hogy balul ütött ki. Aztán mi legyünk résen. Mindig a szegény uruk nép, annak kell kiköszörülnie a csorbát, de köszönet alig. Bár ne felejtsd: az ellenség minket se szível jobban, mint Őt, s ha fölébe kerekednek, nekünk is végünk. De lássuk csak: téged mikor parancsoltak ki?
– Talán egy órával ezelőtt, alig korábban, mint ahogy megláttatok minket. Üzenet jött: Nazgûl nyugtalan. Kémektől tart a Lépcsőn. Kettőzött éberség. Őrjárat a lépcső fejéhez. Jöttem is rögtön.
– Keserves ügy – mondta Gorbag. – Ide hallgass: a mi Néma Őreink már több, mint két napja nyugtalanok, azt tudom. De az én őrjáratomat nem rendelték ki, és Lugbúrz se küldött üzenetet: mert fölszállt a Nagy Jelzés, és a fő nazgûlnak el kellett mennie a háborúba. Aztán meg, mint mondják, jó darabig nem tudták rávenni Lugbúrzot, hogy odafigyeljen.
– A Szem, gondolom, most sokfelé van elfoglalva – mondta Sagrat. – De azt mondják, messze nyugaton áll a bál.
– Az biztos – dörmögött Gorbag. – Közben azonban az ellenség följött a Lépcsőn. S végül is ti miért vagytok itt? Állítólag azért, hogy őrséget álljatok, akár van rá külön parancs, akár nincs. Az a dolgotok.
– Ebből elég. Engem te csak ne taníts. Egy szemhunyásnyit sem aludtunk egész éjszaka. Tudjuk mi jól, hogy fura dolgok történtek.
– Nagyon furák!
– Igen, nagyon furák: fények, kiabálás, meg minden. A Banya is egész éjjel jött-ment. A legények látták, őt meg a sompolygóját.
– A sompolygóját? Az meg mi a csuda?
– Biztos te is láttad: ösztövér kis fekete fickó: maga is pókot formáz, vagy inkább: kiéhezett békát. Járt már itt. Először Lugbúrztól jött, kifelé, évekkel ezelőtt, s utasítást kaptunk a Legmagasabb Helyről, hogy engedjük át. Azóta följött már egyszer-kétszer a Lépcsőn, de békében hagytuk: úgy látszik, a Banyával szűrte össze a levet. Nyilván nem jó falat, őnagysága egyébként pökne a Legmagasabb Hely parancsaira. De ti ugyancsak éberen őrködtök ott a völgyben: fönt volt már tegnap is, egy nappal azelőtt, hogy kitört volna ez az éktelen ricsaj. Tegnap kora éjszaka láttuk. A legények jelentették, hogy őnagysága szórakozik, s ez nekem elég volt, amíg a parancsot meg nem kaptam. Gondoltam, a sompolygója hozott neki valami játékszert, vagy ti küldtetek neki valami jó falatot, egy hadifoglyot vagy mit. Hadd játsszék, abba én nem szólok bele. Ha ő vadászik, úgysem megy el mellette senki.
– Senki! Mondod te! Ti ott nem használjátok a szemeteket? Csöppet se vagyok nyugodt. Akárki jött fel a Lépcsőn, az elment mellette. Széthasogatta a hálóját, és elillant a lyukon. Ezen érdemes elgondolkozni.
– Jó, de a végén csak elkapta, nem?
– Elkapta? Kit? Azt a kis fickót? Ha az egyedül lett volna, akkor már rég behurcolja az éléskamrájába. S ha Lugbúrz őrá vágyik, akkor nektek kellett volna elkapnotok. De többen voltak.
Samu itt fölkapta a fejét, s a fülét a kőre tapasztotta. – Ki vágta el a kötelet, amivel meg volt kötözve? Ugyanaz, aki a hálót széthasogatta. Te talán nem láttad? És ki döfte a tűt Őnagyságába? Gondolom, ugyanaz. De hol van? Hol van, Sagrat?
Sagrat nem felelt.
– Azt hiszem, jól tennéd, ha a fejedbe nyomnád a mindentudó sapkád, ha ugyan van neked olyan. Ez nem nevetni való. Soha, de soha nem nyársalta fel még senki a Banyát, ezt te is nagyon jól tudod. Érte egy könnyet nem ejtek, de gondold csak el... valaki elszabadult itt, aki sokkal veszélyesebb, mint bárki átkozott lázadó a régi rossz idők, a nagy ostrom óta. Valami igenis balul ütött ki.
– S ugyan micsoda? – morgott Sagrat.
– A jelek szerint, Sagrat kapitány, valami nagy harcos kószál itt szabadon, valószínű, hogy tünde, de mindenesetre tünde-kardja van, s talán csatabárdja is, a te körzetedben szabadult el, s te még csak észre se vetted. Nagyon muris, mondhatom! – Gorbag köpött egyet: Samu komoran elmosolyodott tulajdon személyleírásán.
– Ugyan, te mindig olyan sötéten látod a dolgokat – mondta Sagrat. – Azt olvasom ki a jelekből, ami tetszik, de azoknak más magyarázatuk is lehet. Őr áll mindenütt, s különben is egyszerre csak egy dologgal tudok foglalkozni. Ha már szemügyre vettem azt a fickót, akit igenis elkaptunk, akkor majd ráérek a másikon törni a fejem.
– Nem hiszem, hogy azzal a kis fickóval sokra mennél – mondta Gorbag. – Lehet, hogy az igazi huncutsághoz semmi köze. A nagy, akié az éles kard, láthatólag maga se igen törődött vele – otthagyta, faképnél: ez szabályos tünde-csel.
– No, majd meglátjuk. Most gyerünk! Már eleget járt a szánk. Gyerünk, és lássuk a foglyot.
– Mit akarsz kezdeni vele? Ne felejtsd el, hogy én szúrtam ki. És ha el akartok szórakozni vele, abból minket sem hagyhattok ki, engem, meg a legényeimet.
– Ugyan, ugyan – morgott Sagrat –, nekem parancsaim vannak. S azok előbbre valók, mint a hasam vagy a hasatok, azokat nem lehet megszegni. A határsértőt, akárki légyen az, akit az őrség foglyul elejt, a toronyba kell zárni. Le kell vetkőztetni. Leltárba kell foglalni mindent, amit találnak nála, a ruhadarabjait, a fegyvereit, leveleit, gyűrűit, minden vicik-vacakját, s nyomban el kell küldeni Lugbúrznak. És csakis Lugbúrznak. A foglyot meg biztonságba kell helyezni, épen és egészségesen, halálos ítélet terhe alatt, ami az őrség valamennyi tagjára vonatkozik, amíg csak Ő érte nem küld, vagy el nem jön érte személyesen. Ez elég világos. Hát ezt fogom kezdeni vele.
– Le kell vetkőztetni? – kérdezte Gorbag. – Talán megnyúzni: fogát kiverni, a körmeit letépni, haját kitépni, meg minden?
– Nem, semmi ilyen. Lugbúrzé, mondom. Épen és egészségesen kívánja.
– Hát ezt nehéz lesz úgy átadnod – nevetett Gorbag. – Hiszen már hulla. Hogy ezzel mit kezd Lugbúrz, arról fogalmam sincs. Mehetne akár a fazékba is, egyenest.
– Bolond – acsargott Sagrat: – Nagyon okosan szólsz, csak éppen hogy sok minden van, amit te nem tudsz, még ha mindenki tudja is. Ha nem vigyázol, még te kerülsz a Banya fazekába. Hulla! Hát ennyire ismered te Őnagyságát? Akkor kötöz meg, ha húsra éhes. Döghúst meg nem eszik, kihűlt vért nem szív. A fickó nem halott!
Samu elszédült, s a sziklába kapaszkodott. Úgy érezte, a feje tetején áll körülötte az egész fekete világ. Oly nagy volt a megrázkódtatás, hogy majd elájult, de miközben még küszködött magával, hogy eszméleténél maradjon, a szíve már tudta, hogy mit szól hozzá: te ostoba, hát nem halt meg, s a szíved ezt tudta is. Ne bízz a fejedben, Csavardi, az ér benned a legkevesebbet. Veled az a baj, hogy úgy igazán, kezdettől fogva nem remélted, hogy sikerülni fog. Most mi a teendő? Pillanatnyilag semmi más, mint hogy a mozdíthatatlan követ támassza és füleljen, kihallgassa a gonosz ork-hangokat.
– Eredj már! – mondta Sagrat. – Nem ő az első, akit őnagysága megmérgezett. Ha vadászik, csak megcsípi a nyakukat, s úgy elernyednek, mint a kicsontozott hal, aztán azt csinál velük, amit akar. Emlékszel még a vén Ufthakra? Napokig nem tudtuk, hova lett. Aztán ráleltünk egy zugban, ki volt akasztva, de élt és pislogott. Hogy mekkorát röhögtünk! Lehet, hogy Őnagysága megfeledkezett róla, de mi nem nyúltunk hozzá – nem jó vele ujjat húzni. Nos, ez a kis mocsok, ez is fölébred néhány óra múlva, s azon kívül, hogy egy kicsit még kevereg a gyomra, kutya baja nem lesz. Azazhogy nem lenne, ha Lugbúrz békén hagyná. S azonkívül, persze hogy törheti a fejét, hogy hol van és mi történik vele.
– S hogy azután még mi! – röhögött Gorbag. – Ha más dolgunk nem lenne, erről éppenséggel mesélhetnénk neki egyet-mást. Nem hiszem, hogy valaha is jóban lett volna Lugbúrzzal, így hát, gondolom, tudja, mit várhat. Ez sokkal murisabb lesz, mint hittem. Gyerünk!
– Nem lesz muris, én mondom neked – mondta Sagrat. – És éppenséggel nekünk kell megőriznünk, különben mind az életünkkel játszunk.
– Jó, na! De ha én a te helyedben lennék, elfognám a nagyobbikat is, aki szabadon kószál, mielőtt még jelentést küldenék Lugbúrznak. Mert enyhén szólva megfogtad a cicát és szabadon hagytad a macskát.

A hangok távolodtak. Samu hallotta távolodó lépteiket. A megrázkódtatásból már fölépült, s most rázta a vad düh. – Ostobaságot műveltem! – kiáltotta. – Tudtam, hogy azt fogok. Most elfogták őt, az ördögök! A mocskok! Soha ne hagyd el az uradat! Soha! Soha! Számomra ez az egyetlenegy szabály! Bár valaha bocsánatot nyernék! Most pedig vissza kell jutnom hozzá. Valahogy. Akárhogy!
Kihúzta a kardját, s a markolatával verte a követ, de az csak döngött, tompán. A kard viszont annyira ragyogott, hogy látott a fényében. S meglepve észlelte, hogy a nagy kőtömb súlyos ajtót formáz, s majdnem kétszer olyan magas, mint ő. Fölötte sötét űr, a kőtömb teteje és az alagút boltozata fölött. Valószínű, hogy csak a Banyapók ellen állították, s belülről zárul valami retesszel vagy pöcökkel, de ő nem elég agyafúrt, hogy ezt kideríthetné. Maradék erejét összeszedve fölugrott, elkapta a kőtömb szegélyét, fölhúzódzkodott, s a másik oldalt lehuppant, aztán rohant, mint az őrült, kezében az izzó karddal, be a sarkon, aztán tovább, a kanyargós úton.
A hír, hogy ura él, erőt öntött belé, s a fáradtsága eszébe se jutott. Nem látott semmit maga előtt, mert az új járat egyre kanyargott, de úgy érezte, közelebb jár a két orkhoz, mintha megint közelebbről hallotta volna a hangjukat. Sőt már egész közelről.
– Tehát ezt csinálom vele – mondta Sagrat mérgesen. – Megy föl, egyenest a felső kamrába.
– Miért oda? – dörmögött Gorbag. – Lent talán nincs dutyi?
– Hogy véletlenül se essék semmi bántódása, mondom – felelt Sagrat. – Érted? Ahhoz túl értékes. Még az enyimek közül sem bízom meg mindegyikben, s a tieid közül egyikben sem, sőt benned sem, ha rád jön a bolondóra. Oda kerül, ahová én akarom, s ahova te akkor se mégy föl, ha begorombulsz. Föl a tetőre, mondom. Ott biztonságban lesz.
– Igazán? – mondta Samu. – Megfeledkezel a nagy tünde-harcosról, aki szabadon kószál! – Azzal rohanvást befordult az utolsó sarkon, csak hogy rádöbbenjen: az alagút vagy a Gyűrű adta hallása valami csele folytán tévesen ítélte meg a távolságot.
A két ork jóval előtte járt. Most már látta őket: két fekete, zömök alak a vörösen izzó fény hátterén. A járat itt végre egyenesen vezetett, meredeken fölfelé, s a végében tárva-nyitva két nagy kapuszárny, ami valószínűleg az irdatlan toronykürtő föld alatti kamráira nyílt. Az orkok terhükkel már bevonultak. Már Gorbag és Sagra is közel volt a kapuhoz.
Samu nyers énekszót, kürtharsogást, kongatást, undorító lármát hallott. Gorbag és Sagrat már a küszöbön volt.
Samu elkurjantotta magát, megrázta Fullánkot, de vékony hangja beleveszett a hangzavarba. Ügyet se vetett rá senki.
A két nagy kapuszárny becsapódott. Bumm! A vasreteszek odabent a helyükre csapódtak. Csinn. A kapu bezárult. Samu nekirontott a bronzlemezekkel bevont kapunak, és eszméletlenül rogyott a földre. Frodó élt, de az Ellenség kezére került.

Ezzel véget ért a Gyűrű Háborújáról szóló történet második része.

A harmadik rész A KIRÁLY VISSZATÉR címet viseli, és a Homály ellen vívott kétségbeesett küzdelem történetét mondja el, meg azt, hogyan is végződött a Gyűrűhordozó küldetése.

Jegyzet:
1. A Megye naptárában minden hónap harminc napot számlál.

Középfölde térképei:

Déli területek:

Északi területek:

Tartalom

- ELŐZMÉNYEK

- HARMADIK KÖNYV

- 1. fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

- 9. fejezet

- 10. fejezet

- 11. fejezet

- NEGYEDIK KÖNYV

- 1. fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

- 9. fejezet

- 10. fejezet

- Jegyzet

- Középfölde térképei