Arthur C. Clarke
&
Stephen Baxter

AZ IDŐ SZEME

Időodisszeia: Első könyv

A fordítás alapját képező kiadás Arthur C. Clarke − Stephen Baxter:
Time’s Eye © Gollancz − Orion Publishing Group, 2005

Fordította: Gálvölgyi Judit
Sorozatszerkesztő: Burger István
Irodalmi szerkesztő: Németh Attila
Borító: Burger István

ISBN 978 963 86936 3 1

© 2004 by Arthur C. Clarke & Stephen Baxter
© Hungarian translation 2006, Gálvölgyi Judit
© Hungarian edition 2006, Metropolis Media
www.galaktikamagazin.hu

Felelős kiadó: Svelta Zsóka
Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design
Nyomdai munkák: Keskeny és társai Nyomdaipari Kft.
Felelős vezető: Keskeny Árpád

AZ IDŐ SZEME
A szerzők figyelmeztetése

Ez a könyv és a sorozat, amelynek első darabja nem folytatása
és nem is előzménye a korábbi Odisszeia könyveinek, hanem
merőleges hozzájuk viszonyítva: nem fejlemény, nem előzmény,
hanem mintegy párhuzam, csakhogy más irányba viszi tovább
ugyanazokat az előtételeket.

Rudyard Kipling versrészletét a Puck of Pooks Hill című kötetből (1906) a National Trust for Places of Historical Interest or Natural Beauty nevében eljáró A.P. Watt Ltd szíves engedelmével közöljük.

AZ IDŐ SZEME

Időodisszeia: Első könyv
Városok, trónok és hatalmak
Úgy állnak az Idő szemében,
Akár a halandó virágok:
Nap mint nap hullnak, halnak szépen.
Ám ahogy új bimbók kinyílnak
Örömet adni új szemeknek,
A kihalt, meddő Föld méhéből
A városok újrateremnek.
− Rudyard Kipling

AZ IDŐ SZEME
ELSŐ RÉSZ
IDŐTÖRÉS
1. FEJEZET FÜRKÉSZ

Harmincmillió év alatt a bolygó lehűlt és kiszáradt, amíg északon immár jégrétegek kezdték kivájni a földrészeket. Azok az erdősávok, amelyek hajdan végighúzódtak Afrikán és Eurázsián, szinte egybefüggően az atlanti parttól a távolkeletig, egyre csökkenő területű „szegletekre” töredeztek. A lények, amelyek egykor az időtlen zöldet lakták vagy alkalmazkodni voltak kénytelenek, vagy továbbállni.
Fürkész fajtája megtette mindkettőt.
A mellkasán csüngő kölykével Fürkész egy kis erdőcske peremén kuporgott. Kiugró homlokcsontja alatti, mélyen ülő szemével leste a ragyogást. Az erdőn túl fényben és hőségben fürdő síkság terült el. A szörnyű egyszerűség terepe volt az, ahol sebesen jött a halál. Ugyanakkor a lehetőség terepe. Egyszer ez a terület majd Pakisztán és Afganisztán határa lesz, amelyet egyesek Északnyugati Határtartománynak neveznek.
Ma, nem messze az erdő csipkézett peremétől egy antiloptetem hevert a földön. Az állat nem régen pusztult el − sebeiből még ragacsos vér szivárgott −, ám az oroszlánok már jóllaktak belőle, a síkság dögevői, a hiénák meg a madarak, pedig még nem fedezték fel.
Fürkész felegyenesedett, kinyújtotta hosszú lábát, és körülnézett.
Majom volt. Sűrű, fekete szőrrel borított teste alig nyúlt magasabbra egy méternél. Nemigen lévén hája, a bőre lötyögött. Előrenyúló arca inkább pofaszerű volt, végtagjai a fán töltött életmód maradványai: hosszú kar, kurta láb. Igencsak hasonlított csimpánzra, ám az erdő mélyén élő rokonoktól az ő fajtája már vagy hárommillió évvel korábban különvált. Fürkész kényelmesen állt két lábon, teste már megszokta ezt a tartást, csípője és medencéje emberibb volt minden csimpánzénál.
Fajtája dögevőként tartotta fenn magát, nem különösebb hatékonysággal. Csakhogy voltak olyan előnyeik, amilyenekkel a világ egyetlen más állata sem rendelkezett. A változatlan erdő mélyében élő csimpánzok sosem készítettek volna annyira bonyolult szerszámot, mint az a durva, ám nagy műgonddal elkészített szekerce, amelyet Fürkész az ujjai között tartott. És a szemében is volt valami, egy szikra, mely többet sejtetett minden más majoménál.
Közvetlen veszélynek nem látszott nyoma. Fürkész merészen kilépett a napra, kölykével a mellén. Félénken és egyesével, két lábon vagy kezüket le-letéve, a csapat többi tagja követte őt.
A kölyök felvisított, és fájón belemart az anyja szőrébe. Fürkész fajtája nem ismert neveket − ezeknek a lényeknek a nyelve alig volt valamivel bonyolultabb a madárdalnál −, de amióta Fürkész a világra hozta második kölykét, az egészen vadul csimpaszkodott belé, ezért ő úgy gondolt a csöpp nőstényre, mint holmi „Csimpaszkodóra”.
Kölyke terhével Fürkész a csapat utolsó tagjai között ért az antiloptetemhez; a többiek már nekiestek pattintott köveikkel a porcogóknak meg a bőrnek, amelyek az állat végtagjait összekötötték a testével. Így juthattak a leggyorsabban húshoz; a végtagokat gyorsan elcipelhették az erdő viszonylagos biztonságába, ahol aztán nyugodtan elfogyaszthatták. Fürkész elszántan látott munkához, bár az erős napfény kellemetlen volt. Még évmilliókba telik, amíg Fürkész sokkal emberibb formájú távoli leszármazottai képesek lesznek kinn maradni a napon testükben, amely már tud izzadni és vizet tárolni a zsírtartalékaiban, testükben, amelynek felépítése akár az űrruháé, hogy életben lehessen maradni benne a szavannán.
A világerdő összezsugorodása katasztrófa volt az egykor benne élő majmoknak. Ennek a nagy állatcsaládnak az evolúciós csúcspontja már a régmúltba veszett. Némelyik tagja azonban alkalmazkodott. Fürkész fajtájának még szüksége volt az erdő árnyékára, még felmászott a fakoronákba épített fészkekbe éjszakára, ám nappal kimerészkedtek a szabadba, hogy kihasználják az ehhez hasonló, könnyű dögevési lehetőségeket. Kockázatos életmód volt, de még mindig jobb az éhezésnél. Amint az erdő további részekre szakadozott szét, egyre több lett a pereme, így a peremlakók területe valójában növekedett. És ahogy állandó veszélyben futkároztak két világ között, a változás és a kiválasztódás vak szikéje alakítgatta ezeket a mindenre elszánt majmokat.
Több szólamú csaholás hangzott fel, és gyors mancsok dobolása a földön. A hiénák késve érezték meg az antilop vérének szagát, és most nagy porfelhőben közeledtek.
A felegyenesedett majmok még csupán három végtagot vágtak le, de nem volt több idő. Fürkész, kölykét a melléhez szorítva rohant csapata után az erdő hűvös, ősi sötétjébe.
Azon az éjszakán, amint Fürkész ott hevert ágakból fonott fészkében a fa tetején, valami felébresztette. Csimpaszkodó összegömbölyödve feküdt mellette, és szelíden hortyogott.
Volt valami a levegőben, valami halvány szag, ami változást jelzett.
Fürkész egész életében az őt körülvevő környezettől függött, ezért rendkívül érzékenyen reagált a változásra. Több volt azonban benne állati érzékenységnél: amint a keskeny erdei ösvényekhez szokott szemével a csillagokra nézett, valami kezdetleges kíváncsiságot érzett.
Ha névre lett volna szüksége, a Fürkész illett volna hozzá.
A kíváncsiságnak ez a szikrája, a vándorlási hajlamnak ez a halvány ősfélesége kergette fajtáját ilyen messzire Afrikából. Ahogy a jégkorszak a természetbe mart, a megmaradt erdőszigetek tovább zsugorodtak, vagy teljesen eltűntek. Hogy fennmaradhassanak, az erdőszéli majmok, vállalva a nyílt terep kockázatát, átvágtak a síkságokon egy újabb erdőség felé, egy új otthon elképzelt biztonságába. Amelyek túlélték, azok is ritkán tettek meg egynél több ilyen utat életükben, hiszen ez a körülbelül kilométernyi vándorlás is valóságos odisszeiát jelentett számukra. Néhányan azonban túlélték, épen és egészségesen; s némelyiknek a kölykei is továbbmentek.
Így aztán, miközben egymást váltották nemzedékek ezrei, az erdőperemi majmok lassan szétszóródtak Afrikából, eljutottak egészen Közép-Ázsiába és − a gibraltári földhídon át − Ibériába. Előzetes visszhangja volt ez a jövő céltudatosabb migrációjának. A majompopuláció azonban ritkás csoportokban élt, és kevés nyomot hagyott; egyetlen ember-paleontológus sem gyanította volna soha, hogy Afrikából ilyen messzire jutottak, Északnyugat-Indiába, vagy hogy még tovább is mentek.
És most, amikor Fürkész felnézett az égre, egyetlen csillag kúszott be a látóterébe, lassan, egyenletesen, céltudatosan, mint egy macskaféle. Olyan fényes volt, hogy látható árnyékot vetett. Csodálkozás és félelem harcolt Fürkészben. Felemelte a kezét, de a sikló csillagot nem érték el az ujjai.
Ilyen késő éjjel India jócskán a Föld árnyékos oldalán járt. Ám ott, ahol a forgó bolygó felszíne napfényben fürdött, csillámlás kelt − hullámzó színek, barna és kék és zöld villant fel foltokban, akár kinyíló, parányi ajtók. A finom változások hulláma úgy mosta körbe a bolygót, mint egy második terminátor.
Fürkész körül megremegett a világ, és ő magához szorította a kölykét.
Reggel a csapat izgatottan ébredt. A levegő hűvösebbnek tűnt, valahogy csípősebbnek, és ott feszült benne valami, amit egy ember elektromosságnak nevezett volna. A fény fura volt, ragyogó, de fakó. Még itt, az erdő mélyén is szellő járt, zizegtette a fák leveleit. Valami más volt, valami megváltozott, és megzavarta az állatokat.
Fürkész merészen nekivágott a szélnek. Csimpaszkodó csivitelve, kezével le-letámaszkodva követte.
Fürkész elérte az erdő szélét. Az immár reggeli fényben fürdő síkságon nem mozdult semmi. Fürkész körülnézett, és fejében a csodálkozás apró szikrája lobbant fel. Erdőhöz szokott agya nemigen értett a táj elemzéséhez, de úgy tetszett neki, hogy a vidék más lett. Tegnap mintha zöldebb lett volna; tegnap mintha facsoportok álltak volna azoknak a viharvert domboknak a szélárnyékos oldalán; és tegnap mintha víz folyt volna abban a kiszáradt vízmosásban. Persze biztos nem lehetett benne. Fürkész emlékei, amelyek mindig összefüggéstelenek voltak, már kezdtek elhalványulni.
De az égen egy tárgy lebegett.
Nem madár, mert nem mozgott vagy repült, és nem felhő, mert kemény volt, körülhatárolt és gömbölyű.
Ráadásul fénylett, majdnem annyira, mint maga a nap.
Mintha vonzaná valami, Fürkész kilépett az erdő árnyékából a szabadba.
Ide-oda járkált a tárgy alatt, nézte. Nagyjából akkora volt, mint az ő feje, és fényben úszott − vagy inkább a nap fénye verődött vissza róla, ahogyan egy patak felszínéről szokott. Szag nem érződött felőle. Olyan volt, akár egy faágról lelógó gyümölcs − de fa nem volt sehol. A Föld változatlan gravitációjához való alkalmazkodás négymilliárd esztendeje égette Fürkészbe az ösztönt, hogy semmi, ami ilyen kicsi és kemény, nem lebeghet alátámasztás nélkül a levegőben: ez valami új volt, és ezért félelmetes. De nem esett Fürkészre, nem támadt rá semmiképpen.
Lábujjhegyre állva nyújtogatta a nyakát, nézte a gömböt. Két szemet látott visszanézni.
Felhorkant, és a földre vetette magát. Ám a lebegő gömb nem reagált, és amikor Fürkész ismét felnézett, megértette. A gömb az ő képét tükrözte, bár torzítva; a szem önnön szeme volt, éppen úgy, ahogyan már korábban is látta nyugodt vizek sima felületén. A Föld összes állatai közül egyedül az ő fajtája ismerhette fel magát egy ilyen tükörképben, mert egyedül az ő fajtájának volt valódi éntudata. Homályosan mégis úgy érezte, azzal, hogy ilyen képet hordoz, a lebegő gömb éppúgy nézi őt, ahogyan ő a gömböt, mintha egyetlen nagy Szem volna.
Felnyúlt, de hiába állt lábujjhegyen, még kinyújtott, hosszú famászó karjával sem érte el. Ha több ideje lett volna, talán felötlött volna benne, hogy keressen valamit, amire felállhat, hogy elérje a gömböt, egy követ vagy egy ágkupacot.
De Csimpaszkodó felvisított.
Fürkész négykézlábra ereszkedett, és máris le-letámaszkodva rohant, mielőtt észbe kapott volna. Amikor látta, mi történik a kölykével, megrémült.
Két teremtmény állt Csimpaszkodó fölött. Olyanok, mint a majmok, de felegyenesedett tartásúak és magasak. A törzsük élénkpiros volt, mintha vérben fürödtek volna, az arcuk pedig lapos és szőrtelen. És Csimpaszkodó náluk volt. Rádobtak a kölyökre valamit, ami liánra vagy szőlőindára emlékeztetett. Csimpaszkodó ficánkolt, visongott és harapott, de a két magas lény könnyedén leszorította a liánokkal.
Fürkész máris ugrott, visítva, kimutatva a fogát.
Az egyik vörös mellű teremtmény meglátta őt. A szeme kikerekedett a megdöbbenéstől. Egy botot rántott elő, és meglendítette a levegőben. Valami rettenetesen kemény ütötte meg Fürkész fejét. Ő azonban eléggé nehéz és gyors volt, s ahogy lendületből a teremtményre zuhant, a földre döntötte azt. Ám a feje tele volt csillagokkal, a szája a vér ízével.
Keletre valami fekete, fortyogó felhő robbant elő a látóhatárból. Távoli mennydörgés hallatszott, és villámlás lobbant fel.

2. FEJEZET MADÁRKA

Az Időtörés pillanatában Bisesa Dutt a levegőben volt.
A helikopter hátsó üléséről a nő nem nagyon látott ki − ironikus módon, hiszen útjukra lényegében azért került sor, hogy ő megfigyelhesse a terepet. De ahogy a Kismadár felemelkedett, és Bisesa látószöge kinyílt, látta a bázis előre gyártott hangárjainak takaros, a katonai szellem álságos rendszeretetét szemléltető sorait. Ez az ENSZ bázis már három évtizede volt itt, mialatt ezek az „ideiglenes” építmények bizonyos megkopott nagyságra tettek szert, és a síkságon a tábortól elvezető földutakat keményre döngölte a forgalom.
Amint a Madár magasabbra emelkedett, a bázis meszes falak és álcaponyva elegyévé mosódott össze, beleveszett a táj hatalmas tenyerébe. A terep sivár volt, csak itt-ott egy-két zöldesszürke folttal, ahol pár csenevész fa vagy fűcsomó küzdött az életéért. Ám a távolban hegyek törtek az ég felé a láthatáron, fehér csúcsú, fenséges hegyek.
A Madár félrebillent, és Bisesa az ívelt falnak dőlt.
Casey Othic, az első pilóta megragadta a botkormányt, és ismét egyenesen repültek, ám a helikopter valamivel közelebb ereszkedett a köves talajhoz. A férfi hátrafordult, és Bisesára vigyorgott.
− Elnézést. Az előrejelzés nem említett ilyen szélrohamokat. De hát mit tudnak azok a tojásfejűek? Jól van ott hátul?
A hangja túlságosan erősen csendült Bisesa fejhallgatójában.
− Úgy érzem magam, mint egy Corvette hátsó ülésén. A pilóta még jobban vigyorgott, kimutatta tökéletes fogsorát.
− Nem kell kiabálni. Hallom a rádión. − Megérintette a sisakját. − Rá-di-ó. A brit seregben használnak ilyet?
A Casey melletti ülésen Abdikadir Omar, a másodpilóta az amerikaira pillantott, és rosszallón csóválta a fejét.
A Kismadár buborékorrú megfigyelő helikopter volt. Egy olyan harci helikopterből alakították át, amely a huszadik század vége óta repült. Ebben a békésebb 2037-es évben a Kismadarat is békésebb feladatokra használták: megfigyelésre, felkutatásra és mentésre. A buborék-pilótafülkét háromszemélyesre bővítették, elöl a két pilóta ült, Bisesa a hátsó ülésen kuporgott.
Casey lezseren, fél kézzel vezette veterán gépét. A férfi rangja főtörzszászlós volt, és az USA Légi− és Űrereje delegálta erre az ENSZ bázisra. A zömök, testes pilóta sisakja ENSZ égszínkék volt, de teljesen szabálytalanul egy kis animált amerikai zászlóval díszítette, amely lobogott a szimulált szélben. Sisakmonitora, avagy rövidebben HUD-ja, ez a vaskos szemellenző, amelyet Bisesa egyszerűen feketének látott, eltakarta orr fölött az egész arcát, csak széles, állandóan rágó álla látszott ki.
− Lefogadom, hogy engem bámul a hülye sisaküvege mögül − jegyezte meg a nő lakonikusan.
Abdikadir, a jóképű pastu hátranézett, somolygott.
− Ha elegendő időt tölt a Casey-féle majmok társaságában, majd megszokja.
− Tökéletes úriember vagyok − mondta Casey. Úgy dőlt, hogy lássa az asszony kitűzőjét. − Bisesa Dutt. Miféle név ez, pakisztáni?
− Indiai.
− Szóval maga indiai? De a kiejtése… milyen is, ausztrál?
Bisesa elnyomott egy sóhajtást; az amerikaiak sosem ismerik fel a regionális akcentusokat.
− Manchesteri vagyok, Angliából. Brit, harmadik generációs.
Casey Cary Grantet kezdte utánozni.
− Köszöntöm a fedélzeten, Lady Dutt. Abdikadir megbökte Casey karját.
− Haver, olyan sablonos vagy, egyik panelszöveg után nyomod a másikat. Bisesa, ez az első megbízatása?
− A második − felelte a nő.
− Már tucatnyi alkalommal repültem ezzel a seggfejjel, és mindig egyforma, bárki üljön is hátul. Ne zavartassa magát!
− Nem zavar − mondta kiegyensúlyozottan Bisesa. -Csak unatkozik.
Casey rekedten nevetett.
− Kissé uncsi itt a Clavius Bázison. De szeretnénk, ha otthon érezné magát itt, az északnyugati határon, Lady Dutt. Majd megnézzük, volna-e pár marcona harcos, akiket leszedegethet az elefántölő puskájával.
Abdikadir Bisesára vigyorgott.
− Mit várhat az ember egy keresztény bunkótól?
− Te pedig karvalyorrú mudzsahedin vagy − morogta Casey.
Abdikadir kiérezte a riadalmat Bisesa arckifejezéséből.
− Jaj, ne aggódjon! Én tényleg mudzsahedin vagyok, vagy voltam, ő meg valóban bunkó. A legjobb barátok vagyunk, komolyan. Ez az igazi ökumenizmus. De ne árulja el senkinek…
Turbulenciába repültek, teljesen váratlanul. Mintha a helikopter pár métert zuhant volna lefelé a levegőben. A pilóták a műszereiket figyelték, elhallgattak.
A Caseyvel névlegesen azonos rangú Abdikadir afgán állampolgár volt, pastu, a körzet szülötte. A támaszponton töltött rövid ideje alatt Bisesa már kissé megismerte őt. A férfinak nyílt, erőteljes arca volt, büszke, akár rómainak nevezhető orra, és keskeny szakállat viselt. A szeme meglepően kék volt, a haja vörhenyesszőke. Azt állította, a színeit Nagy Sándor egykor erre elvonuló seregének egyik katonájától örökölte. Szelíd ember volt, barátságos és civilizált, s elfogadta helyét az itteni nem hivatalos hierarchiában: bár díjazták, hogy azon kevés pastuk egyike, akik átálltak az ENSZ oldalára, afgánként a rangsorban csak az amerikaiak után következhetett, és jóval többször volt másodpilóta, mint hogy ő vezette volna a gépet. A brit katonák „Gyömbér”-nek hívták.
A repülés folytatódott. Nem volt kényelmes. Kiöregedett mánakabinmotorolajtól és hidraulikus folyadéktól bűzlött, minden fémfelület megkopott a sok használattól, és Bisesa alig párnázott ülésén a műbőrdarabokat szigetelőszalag fogta össze. A nő feje fölött pár méternyire lévő rotorok hangja fülsiketítő volt a vastagon bélelt sisak ellenére is. No de, gondolta Bisesa, a kormány mindig is többet költött háborúra, mint békére.
Amikor közeledni hallotta a helikoptert, Moallim tudta, mit kell tennie.
A falubeli felnőttek zöme rohant eldugni a fegyvereket meg a hasist. Ám Moallimnak más elképzelései voltak. Fogta a felszerelését, és rohant a rókalyukhoz, amelyet hetekkel korábban ásott éppen egy ilyen alkalomra.
Másodperceken belül benne lapult, vállán a gránátvetővel. Órákba telt a lyukat úgy kiásnia, hogy elegendő helye legyen a testének kitérni, amikor a fegyver visszarúg, és meglegyen a cső alátámasztásához szükséges kis emelkedés is. Amikor azonban bebújt, és egy kis földet meg növényzetet húzott magára, igazán jól elrejtőzhetett. A gránátvető antik darab volt, az 1980-as évekbeli Afganisztán elleni orosz invázió relikviája, ám jól karbantartva és megtisztítva még működött, változatlanul gyilkos fegyver maradt. Ha egy helikopter eléggé közeljön hozzá, biztosan sikerrel fog járni.
Moallim tizenöt éves volt.
Négyévesen látott először nyugati helikoptereket. Éjszakajöttek, egész sereg. Igen alacsony szálltak az emberek feje fölött, fekete a feketén, mint dühös, fekete varjak. A zajuk dobolt a fülükön, a szelük szinte letépte a ruhájukat. A piaci asztalok felborultak, a marhák meg a kecskék megriadtak, a házak bádogteteje lerepült. Moallim hallotta, bár maga nem látta, hogy egy asszony karjából kirepült a csecsemője, egyenesen fel a levegőbe, és soha többé nem jött le.
Aztán elkezdődött a lövöldözés.
Később újabb helikopterek jöttek, röpcédulákat dobtak le, amelyek elmagyarázták a támadás „célját”: a körzetben megnőtt a fegyvercsempészet, gyanú merült fel, hogy a falun át urániumot szállítottak, és így tovább. A „szükséges” csapás „sebészi beavatkozás” volt, és „minimális erőket” alkalmaztak. A röpcédulákat a helyiek összetépték, és a feneküket törölték ki velük. Mindenki gyűlölte a helikoptereket, távolságtartásukért és pimaszságukért. Négyévesen Moallim még nem tudott olyan szavakat, amelyekkel leírhatta volna saját érzelmeit.
És egyre jöttek a helikopterek. A legújabb ENSZ helikopterek állítólag azért voltak itt, hogy fenntartsák a békét, de mindenki tudta, hogy ez másvalakinek a békéje, és ezeken a „megfigyelő” járatokon rengeteg a fegyver.
A problémákra egyetlen megoldás volt, Moallimot erre tanították.
Az öregek kiképezték őt a rakéta-meghajtású gránátvető kezelésére. Mindig nehéz volt mozgó célpontot eltalálni. A detonátorokat így aztán időzítő szerkezettel cserélték fel, hogy a lövedék a levegőben robbanjon. Ha az ember eléggé közelről lőtt, el sem kellett találnia a gépet ahhoz, hogy leszedje − kivált ha helikopterről volt szó, és ha az ember a farokrotorra, a legsérülékenyebb részre célzott.
Az RMG − a rakéta-meghajtású gránátvető − nagy volt, testes és szembetűnő. Kezelése körülményességét tovább rontotta súlya és gyatra célozhatósága − arról nem is beszélve, hogy ha valaki nyílt terepről vagy háztetőről akart tüzelni vele, az fölért egy öngyilkossággal. Így aztán az ember elbújt, és várta, hogy a helikopter menjen hozzá. Ha erre jönnek, a gép személyzete, amelyet arra képeztek ki, hogy kerülje az épületeket, mert ott csapda lehet, itt nem lát majd mást, mint egy, a földből kiálló csődarabot. Talán azt hiszik, csak egy törött vezeték, az évtizedek során a körzetben végrehajtott számos „humanitárius” intézkedés maradványa. Ha nyílt terep fölött repülnek, azt hiszik majd, hogy biztonságban vannak. Moallim elmosolyodott.
Bisesa különösnek találta maguk előtt az eget. Vastag, fekete fellegek gomolyogtak elő a semmiből, és vastag sávvá tömörültek, eltakarva a hegyeket. Még az égbolt is mintha kifakult volna.
Bisesa diszkréten előhalászta a telefonját pilótaruhája zsebéből. A markába szorította, úgy szólt bele.
− Nem emlékszem, hogy az időjárás-előrejelzés vihart említett volna.
− Én sem − mondta a telefon. A készülék civil hálózatokra volt behangolva; aprócska képernyője most kezdte sorra venni azt a sok száz csatornát, amelyek a Földnek ezt a részét mosták át láthatatlanul, friss időjárás-előrejelzést keresve. 2037. június 8-a volt. Bisesa legalábbis így hitte. A helikopter továbbrepült.

3. FEJEZET GONOSZ SZEM

Josh White számára a világban történő különös események első jele egy durva ébredés volt: egy kemény kéz a vállán, izgatott lárma, egy fölé hajló, széles arc.
− A pokolba is, Josh, ébresztő, öregem! Nem fogod elhinni… nem akármi… ha nem az oroszok azok, megeszem a lábtekercsedet…
Persze, hogy Ruddy keltegette. Az ifjú újságíró inge ki volt gombolva, zakót nem viselt; úgy festett, mint aki maga is akkor ugrott ki az ágyból. De hatalmas homloka által uralt széles arcán izzadság gyöngyözött, és vastag, szódásüvegtalp-szemüvegétől aprónak látszó szeme táncolt, csillogott.
Josh pislogva ült fel. A nyitott ablakon át a napfény beáradt a szobába. Késő délután volt; Josh csak egy órácskára dőlt le.
− Négyszemű, mi az ördög lehet olyan életbevágó, ami nem hagyja, hogy egy kicsit szunyókáljak? Kivált a tegnapi éjszaka után… Hadd mosom meg előbb az arcomat!
Ruddy meghátrált.
− Jól van. De tíz perc, Josh. Nem fogod magadnak megbocsátani, ha elszalasztod. Tíz perc! − És kisietett a szobából.
Josh megadta magát az elkerülhetetlennek, feltápászkodott az ágyból, és álmosan téblábolt a szobában.
Ruddyhoz hasonlóan Josh is újságíró volt, a Boston Globe kiküldött tudósítója, aki azért jött, hogy színes tudósításokat küldjön az Északnyugati Határvidékről, a Brit birodalomnak ebből a távoli szögletéből − távoli, ez igaz, ám feltehetőleg döntő fontosságú Európa jövője szempontjából, éppen ezért érdekes még Massachusettsben is. A szoba zsúfolt kis lyuk volt csupán az erőd egyik sarkában, és osztoznia kellett rajta Ruddyval, akinek hála a kis helyiség megtelt ruhákkal, félig kiürült utazóládákkal, könyvekkel, papírokkal meg egy kis összecsukható íróasztallal, amelyen Ruddy körmölte a tudósításait lahori lapja, a Civil and Military Gazette számára. Ugyanakkor Josh tudta, milyen szerencsés, hogy egyáltalán van szobája; az itt, Dzsámrudban állomásozó csapatok, európaiak és indiaiak egyaránt, jobbára sátorban töltötték az éjszakákat.
Ellentétben a katonákkal, Joshnak megvolt minden joga a délutáni szunyókáláshoz, ha szükségét érezte. De most hallotta, hogy valóban valami rendkívüli történik: megemelt hangok, rohanó lábak. Az biztos, hogy nem katonai akció, nem a lázadó pastuk újabb rajtaütése, mert abban az esetben lövéseket is hallott volna már. Hát akkor mi?
Josh talált egy tálka tiszta meleg vizet, mellé készítve pedig a borotválkozó készletét. Megmosta az arcát meg a nyakát, majd a meglehetősen vizenyős képére pillantott a falra erősített tükördarabban. Arcvonásai jellegtelenek voltak, az orra pisze, és ma délután a szeme alatti táskák nemigen javítottak a külsején. Legalább a másnaposság nem kínozta túlságosan, mert hogy túlélje a kantinban eltöltött hosszú éjszakákat, már megtanulta, legjobb, ha kitart a sör mellett. Ruddy viszont időnként engedett az ópium iránti szenvedélyének − ám a nargilé szívásával eltöltött órák nemigen hagytak nyomot tizenkilenc éves szervezetén. A magát huszonhárom évesen már háborús veteránnak érző Josh irigyelte a fiút.
A borotválkozóvizet Ruddy csicskása, Noor Alikészítette oda észrevétlenül. A kiszolgálásnak olyan szintje volt ez, amelyet a bostoni Josh kényelmetlennek talált: amikor Ruddy a vadabb kilengéseit aludta ki éppen, elvárta Noor Alitól, hogy az ágyban borotválja meg őt, akár álmában! És Josh nehezen viselte el a korbácsolásokat is, amelyeket kollégája időről időre szükségesnek vélt elrendelni. Csakhogy Ruddy „angol-indiai” volt, Bombayben született. Ez Ruddy országa, emlékeztette magát Josh; ő meg azért van itt, hogy tudósítson, nem azért, hogy ítélkezzen. Meg aztán, ismerte be bűntudatosan, jó dolog meleg vízre és egy-két bögre forró teára ébredni.
Megtörölközött, és gyorsan felöltözött. Még egy pillantást vetett a tükörbe, és beletúrt kócos, fekete hajába. Mintegy utólagos ötlettől indíttatva az övébe dugta revolverét. Az ajtó felé indult.
1885. március 24-ének délutánja volt. Josh legalábbis így hitte.
Az erődben nagy volt az izgalom. Az árnyékos udvaron át katonák siettek a kapuhoz. John csatlakozott a lelkes tömeghez.
A Dzsámrudban állomásozó britek zöme a 72-es Felföldiekhez tartozott, és bár egyesek nem egyenruhát viseltek, hanem a helyi lezser, térdig érő nadrágot, másokon rajta volt a khakiszínű zubbony és a vörös skótkockás pantalló. Ám az arcok közt nem sok fehéret lehetett látni; a gurkák és a szikhek aránya a britekhez három az egyhez volt. Ezen a délutánon azonban európaiak és szipojok egyaránt tülekedtek kifelé az erődből. Ezek az emberek, akik hosszú hónapokon át állomásoztak ezen az elhagyatott helyen, távol a családjuktól, bármit megadtak volna egy „balhéért”, valami újdonságért, amely megtöri az egyhangúságot. Ám útban a kapu felé Josh észrevette Grove kapitányt, az erőd parancsnokát, aki igencsak aggodalmas arccal vágott át a téren.
Amikor az alacsonyan álló délutáni nap sugarainál Josh kilépett az erődből, egy pillanatra elvakult. A száraz és csípős levegőn azon kapta magát, hogy megborzong. Az égbolt tojáshéj-kék volt és felhőtlen, ám a nyugati látóhatár közelében Josh feketeséget látott, mintha viharfront lett volna. Az ilyen változékony időjárás szokatlannak számított az évnek ebben a szakában.
Az Északnyugati Határvidék volt ez, ahol India találkozott Ázsiával. A Brit Birodalom számára ez a nagy folyosó, amely délnyugatról északkeletre húzódott a délen lévő Industól az északi hegyvonulatokig, természetes határvonalát képezte a meghódított területeknek − csakhogy nyugtalan és véres határvonalát, márpedig ennek biztonságától függött a birodalom legbecsesebb tartományának stabilitása. És Dzsámrud erődje pontosan a folyosó közepén állt.
Maga az erőd nagy területet foglalt el, vaskos kőfalak és masszív saroktornyok fogták körül. A falakon kívül kúp alakú sátrakat állítottak fel katonás sorokban. Dzsámrudot eredetileg a szikhek építették, akik sokáig uralták ezt a vidéket, és maguk is háborút indítottak nemegyszer az afgánok ellen; ám ma már a terület teljesen brit volt.
Ma azonban senkit nem birodalmak sorsa foglalkoztatott. Az erőd sorakozóteréül szolgáló, erősen letaposott földdarabról a katonák kiözönlöttek a kaputól úgy százméternyire. Ott Josh olyasmit látott lebegni a levegőben, ami leginkább a zálogkölcsönzők cégéréül szolgáló golyóra emlékeztetett. Ezüstösen csillogott a napfényben. Mintegy ötven katona, tisztiszolga és segédszolgálatos gyűlt össze a titokzatos gömb alatt, a tömegben senkin nem volt szabályos egyenruha.
A tömeg kellős közepén természetesen ott állt Ruddy. Most is ő vette át a dolgok irányítását, fel-alá sétált a lebegő gömb alatt, felpislogott rá szódásüvegtalp-szemüvegén át, és úgy vakarta az állát, mintha legalább olyan bölcs lenne, mint Newton. Ruddy alacsony volt, legfeljebb ha 167 centiméter magas, kissé köpcös, talán még pocakos is. Széles arca volt, kackiás bajusza és felborzolt szemöldöke fölött igencsak széles homloka, amely még nagyobbnak tetszett attól, hogy a fiatalember elöl már kopaszodott. Felborzolt − igen, gondolta Josh kissé bosszús szeretettel, a felborzolt a megfelelő szó Ruddyra. Bár friss, mégis merev mozgásával a fiú nem tizenkilencnek látszott, hanem harminckilencnek. Az arcán azonban csúf vörös folt éktelenkedett, amelyet „lahori fekélynek” nevezett, és azt állította róla, hogy hangyacsípés okozta, de semmiféle kezelésre nem reagált.
A katonák néha gúnyolták Ruddyt önteltségéért és nagyképűségéért − harcoló embernek nemigen van ideje nem harcolókra. Ugyanakkor kedvelték; a lapjának küldött tudósításokban és a laktanyai életről szóló történeteiben olyan nyers ékesszólást kölcsönzött ezeknek az otthonuktól távol élő bakáknak, amellyel valójában nem rendelkeztek.
Josh a tömegen át utat tört Ruddyhoz.
− Nem tudom, mi annyira különös ebben a lebegő micsodában. Bűvésztrükk?
Ruddy felmordult.
− Talán inkább a cár valamiféle trükkje. Esetleg egy újfajta heliográf.
Cecil de Morgan lépett hozzájuk, a hadtápos.
− Ha jadoo, szeretném tudni a varázslat titkát. Hé,
te! − Odament az egyik szipojhoz. − Kölcsönkérhetem a krikettütődet? − Fogta az ütőt, és meglengette a levegőben. Elhúzta a lebegő gömb körül, alatta is. − Látjátok? Szó sem lehet róla, hogy bármi fenntartsa… se láthatatlan drót, se üvegrúd, lett légyen bárhogyan elcsavarva. A szipojok nem lelkesedtek annyira.
− Asli nahin! Fareib!
− Azt mondják, hogy ez egy Szem − mormogta Ruddy −, egy Gonosz Szem. Talán nuzzoo-vattóra van szükségünk, hogy elkerüljük ártó tekintetét.
Josh Ruddy vállára tette a kezét.
− Barátom, azt hiszem, jobban magadba szívtad Indiát, mint beismered. Ez valószínűleg egy meleg levegővel töltött ballon. Nem több.
Ám Ruddy figyelmét egy aggodalmas képpel közeledő altiszt vonta magára, aki szemlátomást keresett valakit. Odasietett hozzá, hogy beszéljen vele.
− Azt mondja, ballon? − csapott le Joshra de Morgan. − Akkor hogyhogy mozdulatlanul lebeg a szélben? És ezt nézze meg! − Meglengette a feje fölött a krikettütőt, mint valami harci szekercét, és rácsapott a gömbre. Csattanás hallatszott, és Josh megdöbbenésére az ütő visszapattant a tárgyról, amely éppoly mozdulatlan maradt, mint a földbe ágyazódott szikla. De Morgan felemelte az ütőt, és Josh látta, hogy az megrepedt. − Belefájdultak a nyavalyás ujjaim! Most mondja meg, uram, látott már ilyet?
− Én ugyan nem − vallotta be Josh. − De ha valamiképpen hasznot lehet belőle húzni, Morgan, akkor biztosan maga lesz az, aki kitalálja, hogyan.
− De Morgan, Joshua. − De Morgan hadtápos volt, aki pompásan keresett azon, hogy ellátta Dzsámrudot meg a Határtartomány többi erődjét. Harminc körüli, magas, kenetteljes modorú fickó volt. Még itt, mérföldekre a legközelebbi várostól is új, elegáns olajzöldre festett öltönyt, égszínkék nyakkendőt és hófehér trópusi sisakot viselt. Olyan fazon volt, kezdett rájönni Josh, akit a civilizáció pereme vonzott, ahol zsíros profitra lehetett szert tenni, ugyanakkor a törvényeket egyfajta lazasággal kezelték. A tisztek nem kedvelték sem őt, sem a fajtáját, ám de Morgannak sikerült meglehetősen népszerűvé tennie magát azzal, hogy ellátta az embereket sörrel és dohánnyal, s amikor lehetett, még prostituáltakkal is; néha szerzett némi hasist a tiszteknek − és Ruddynak is.
De Morgan akciója ellenére a műsor kezdett kifulladni. Minthogy a gömb nem forgott, nem mozdult, nem nyílt ki, nem lőtt ki golyókat, a közönség kezdte elunni a dolgot. Ráadásul többen vacogtak a szokatlanul hűvös délutáni időben, mivel az az északi szél egyre csak fujt. Egy-ketten visszaszivárogtak az erődbe, a társaság oszolni kezdett.
Ám hirtelen kiáltozás hangzott fel a csoport széle felől: valami más szokatlan is történt. De Morgan táguló orrlikkal futott el arrafelé, ismét megszimatolt valamiféle lehetőséget.
Ruddy Josh vállára csapott.
− Elég ezekből a bűvésztrükkökből! − mondta. -Vissza kéne mennünk… hamarosan sok munkánk lesz, attól tartok.
− Hogy érted ezt?
− Most beszéltem Brownnal, aki beszélt Townshend-del, aki hallott valamit, amit Harley mondott… − Harley kapitány az erőd politikai tisztje volt, a Khyber Politikai Ügynökség szolgálatában. A tartomány adminisztrációjának ez az ága megpróbált diplomáciai úton dűlőre jutni a pastu és afgán törzsek főnökeivel, kánjaival. Josh nem először irigyelte Ruddy kapcsolatait Dzsámrud alacsonyabb beosztású tisztjeivel. − Megszakadt minden összeköttetésünk a külvilággal − fejezte be elfulladva Ruddy.
Josh elkomorodott.
− Hogy érted ezt… megint elvágták a sürgönydrótot? − Amikor megszakadt a kapcsolat Pesavárral, az ugyancsak megnehezítette a cikkek leadását; Josh szerkesztőinek a távoli Bostonban nem volt ínyére a késedelem, amelyet az okozott, hogy lovas futárral kellett elküldeni az anyagot a városba.
− Nem csak az − mondta Ruddy. − A heliográfok sem működnek. Egy szemvillanásnyi fényt sem láttunk az északi és a nyugati állomások felől pirkadat óta. Brown szerint Grove kapitány járőrt küld ki. Bármi történt is, az kiterjedt és jól szervezett.
A heliográfok egyszerű hordozható jeladó eszközök
voltak, összecsukható, háromlábú állványra szerelt tükrök. Heliográfos kommunikációs állomások sorát állították fel körben a hegyeken Dzsámrud és a Khyber között, de Pesavár felé is. Hát ezért volt olyan gondterhelt Grove kapitány az erődben!
− Odakinn a terepen − mondta Ruddy − akár száz brit torkot is elvághattak az éjjel pastu vademberek, vagy az emír bérgyilkosai, vagy ami még rosszabb, maguk az orosz bábjátékosok! − De amint felvázolta ezt a gyászos lehetőséget, Ruddy szeme elevenen csillogott vastag szemüveglencséje mögött.
− Úgy örülsz a közelgő háborúnak, ahogyan csak civil tud − mondta Josh.
− Ha eljön az ideje − védekezett Ruddy −, én is csatasorba állok. De addig a szavak az én töltényeim, ahogyan a tieid is, Joshua, hát ne leckéztess engem! − Eleven derűje azonban ismét kirobbant. − Izgalmas, mi? Nem tagadhatod. Végre történik valami! Gyere, lássunk munkához! − Sarkon fordult, és futni kezdett az erőd felé.
Josh utána indult. Mintha suhintást hallott volna, akár valami nagy madár szárnycsapását. Visszanézett. A szél iránya azonban ekkor kissé megváltozott, és szétszórta a különös hangot.
Néhány katona még mindig a Szemmel játszott. Egy ember felállt egy másik vállára, két kézzel megragadta a gömböt, és lógott rajta, teljes súlyával ráakaszkodva. Aztán nevetve elengedte, és a földre huppant.
Közös szobájukban Ruddy nyomban az íróasztalához ment, magához húzott egy halom papírt, levette egy tintásüveg kupakját, és írni kezdett.
Josh nézte őt.
− Hogy tálalod?
− Mindjárt tudni fogom. − Ruddy beszéd közben is írt. Rendetlenül dolgozott, a szájából szokás szerint török cigaretta lógott ki, körülötte fröcskölt a tinta; Josh már megtanulta úgy tárolni a maga holmiját, hogy ne legyen Ruddy útjában. De csak csodálni tudta Ruddy könnyedségét.
Josh mozdulatlanul feküdt az ágyán, kezét összekulcsolta a tarkója alatt. Ellentétben Ruddyval, neki rendeznie kellett a gondolatait, mielőtt egyetlen szót is leírt volna.
A Határtartomány stratégiai szempontból létfontosságú volt a briteknek, ahogyan a korábbi hódítóknak is. Ettől a helytől északra és nyugatra terült el Afganisztán, közepén a Hindukussal. A hegység hágóin át vonultak egykor Nagy Sándor seregei és Dzsingisz kán meg Tamerlán hordái, valamennyit India titokzatossága és gazdagsága vonzotta délre. Maga Dzsámrud kulcspozíciót foglalt el, minthogy a Khyber-hágó vonalán feküdt Kabul és Pesavár között.
Ám a tartomány több volt puszta átjárónál idegen katonaságok számára. Megvolt a saját népe, akik ezt a földet a magukénak tekintették: a pastuk, ez a tüzes, büszke és ravasz harcos nép. Ezek az emberek − Ruddy csak patánoknak nevezte őket − hithű muzulmánok voltak, akiket a saját becsületkódexük, a pakhtunwali irányított. A pastuk törzsekre és klánokra oszlottak, de éppen ez adott nekik valamiféle robusztus képlékenységet. Mindegy, milyen súlyos vereséget szenvedett egyik vagy másik törzs, újabb emberei szivárogtak elő a hegyekből azokkal a régimódi, hosszú csövű puskáikkal, a jezailokkal. Josh látott már néhány pastut, a britek által ejtett foglyokat. Úgy gondolta, náluk idegenebb emberekkel sosem találkozott még. A brit katonák mégis bizonyos mértékig tisztelték őket. A skót felföldről származó katonák még azt is mondták, hogy a pakhtunwali nemigen különbözik az ő klánjaik becsületkódexétől.
Az évszázadok során számos hódító hadsereg járt már pórul a Határtartományban, amelyet egy gyarmati tisztviselő egyszer „szúrós és nyíratlan sövénynek” nevezett. A nagy Brit Birodalom hatalma még most sem igen terjedt túl az utaknál; azokon túl a törvényt a törzs és a puska szabta meg.
És ma a Határtartomány újból nemzetközi intrika fészke volt. Egy irigy birodalom ismét Indiára vetette mohó szemét: ezúttal a cári Oroszország. Nagy-Britannia érdekei teljesen világosak voltak. Semmiképpen nem szabad megengedni, hogy Oroszország vagy az oroszok által támogatott Perzsia megvesse a lábát Afganisztánban.
A britek ezért igyekeztek évtizedek óta biztosítani, hogy a szomszédos államban az ő érdekeiket tiszteletben tartó emír uralkodjon − vagy ha mégsem, készek voltak háborút is indítani. A lassan fortyogó ellentét, úgy tetszett, végre a forrpontjához ért. Az elmúlt hónap során az oroszok lassan araszoltak előre Turkesztánon át, és immár Pandzséhoz, az afgán határ előtti utolsó oázishoz, ehhez az eleddig ismeretlen, ám egyszeriben a világ figyelmének középpontjába került karavánszerájhoz közeledtek.
Josh ezt a nemzetközi sakkjátszmát meglehetősen kétségbeejtőnek találta. Egyszerű földrajzi logika miatt olyan hely volt ez, ahol nagy birodalmak ütköztek egymással, és hiába volt a pastuk minden elszántsága, a rettenetes összecsapás szétmorzsolta azokat az embereket, akik szerencsétlenségükre ide születtek. Néha eltűnődött, vajon így lesz-e a jövőben is, vajon ez az elátkozott vidék mindig háborúk színtere lesz-e − és miféle elképzelhetetlen kincsekért harcolhatnak majd itt az emberek.
− Vagy egy napon talán − mondta egyszer Ruddy-nak − az emberiség félredobja a háborút, ahogyan a serdülő gyermek óvodáskori játékszereit.
De Ruddy csak horkantott egyet a bajusza mögött.
− Ugyan! És mihez kezd? Egész nap krikettezik? Josh, az emberek mindig háborúzni fognak, mert az emberek mindig emberek lesznek, és a háború mindig nagy móka lesz. − Josh naiv, szűk látókörű amerikai távol az otthonától, akiből „ki kellene már égetni az ifjúságát”, mondta a tizenkilenc éves Ruddy.
Nem egészen fél óra múlva az angol tudósító befejezte az írást. Hátradőlt, kibámult az ablakon az egyre vörösebbre forduló fényben, rövidlátó szemével olyan távlatokat látva be, amelyeket Josh soha.
− Ruddy, ha komoly a baj… gondolod, hogy visszaküldenek minket Pesavárba?
Ruddy horkantott.
− Remélem, nem! Ezért vagyunk itt. − A kéziratából olvasta: − „Gondoljanak csak bele! Távol, túl a Hindu-kuson megindultak, zöld vagy szürke kabátjukban, a cár kétfejű sasmadara alatt masíroznak. Nemsokára lefelé vonulnak majd a Khyber-hágón. Csakhogy délen más
hadoszlopok gyülekeznek, emberek Dublinból és Delhiből, Kalkuttából és Colchesterből, akiket közös fegyelem és cél fűz össze, akik készek életüket adni a Windsori Özvegyért…” Az ütőjátékosok ott sorakoznak a pavilon lépcsőin, a játékvezetők készen állnak, a krikettpálcikák és a célkapu lécei a helyükön. És mi itt állunk a pálya szélén! Ehhez mit szólsz, Josh?
− Igazán bosszantó tudsz lenni, Ruddy.
De mielőtt az angol válaszolhatott volna, Cecil de Morgan rontott be. A hadtápos kipirultan lihegett, és a ruhája poros volt.
− Jöjjenek gyorsan, fiúk… jaj, jöjjenek már, nézzék meg, mit találtunk!
Josh sóhajtva tápászkodott fel az ágyról. Hát ma már nem lesz vége a furcsaságoknak?
Egy csimpánz: ez volt Josh első gondolata. A csimpánz, álcázóháló darabjával összekötözve, passzívan hevert a földön. A közelben egy kisebb csomagban egy másik állat volt, talán egy kölyök. A befogott állatokat a háló lyukain átfűzött rúdra akasztva hozták be a táborba. Néhány szipoj éppen a nagyobb csomagot bontogatta.
De Morgan úgy toporgott körülöttük, mint aki igényt tart a zsákmányra.
− Északon fogták be… őrjáratozó közlegények… úgy másfél kilométernyire.
− Csak egy csimpánz − mondta Josh. Ruddy megsimította a bajuszát.
− Csakhogy nem hallottam csimpánzról a világnak ezen a részén. Talán állatkert van Kabulban?
− Ez nem állatkertből való − pihegte de Morgan. − És nem csimpánz. Óvatosan, fiúk…
A szipojok leszedték az állatról a hálót. A szőre a tulajdon vérében úszott. Összegömbölyödve feküdt, lábát a mellkasához húzta, hosszú karjával átfogta a fejét. Az embereknél pálcák voltak, azokat használták fegyverként, és Josh ütések nyomait vette észre az állat hátán.
Az szemlátomást észrevette, hogy lekerült róla a háló. Levette a fejéről a mancsát, és egyetlen, folyamatos mozdulattal guggoló helyzetbe lendült, mancsának ujjperceit könnyedén a földre támasztva. Az emberek óvakodva hátráltak, az állat nézte őket.
− Nőstény, istenemre − mondta alig hallhatóan Ruddy.
De Morgan az egyik szipojra mutatott.
− Állítsd fel!
A zömök férfi vonakodva lépett előre. Kinyújtotta a botját, és megbökte az állat farát. Az morgott és vicsorított. A szipoj tovább bökdöste. Végül a teremtmény kecsesen − és méltósággal, gondolta Josh − kinyújtotta a lábát, és megállt felegyenesedve.
Josh hallotta, hogy Ruddynak elakad a lélegzete.
A teremtménynek csimpánzteste volt kétségtelenül, lógó csecsekkel, duzzadt szeméremajkakkal és rózsaszín ülőgumóval; végtagjainak arányai is majomszerűek voltak. De egyenesen állt a lábán, amely a medencéjéhez illeszkedett − Josh tisztán látta −, ahogyan bármely embernél.
− Istenem! − mondta Ruddy. − Akár egy nő karikatúrája… szörnyszülött!
− Nem szörnyszülött − mondta Josh. − Félig ember, félig majom… olvastam, hogy az új biológusok beszélnek ilyen dolgokról, lényekről, amelyek köztünk és az állatok között helyezkednek el.
− Látják? − De Morgan kapzsin és számítóan nézett egyikükről a másikukra. − Láttak már valaha ehhez hasonlót? − Körüljárta a teremtményt.
A zömök szipoj szólalt meg erős akcentussal.
− Vigyázzon, szahib! Csak százhúsz centi, de karmolni meg rúgni, azt tud, mondhatom.
− Nem majom, hanem ember-majom… El kell vinnünk Pesavárba, aztán Bombaybe, aztán Angliába. Képzeljék csak el, mekkora szenzáció lesz az állatkertekben! Talán még a színházakban is… Semmi sincs, ami ehhez hasonló… még Afrikában sem! Igazi szenzáció.
A még hálóban lévő kisebb állat szemlátomást felébredt. Ficánkolt és makogott erőtlen hangon. A nőstény nyomban reagált, mintha addig nem vette volna észre, hogy a kicsi ott van. A kölyök felé ugrott, nyújtotta érte a karját.
A szipojok nyomban ütni kezdték. A teremtmény megpördült, rúgott, de a földre teperték.
Ruddy az emberek közé ugrott felborzolt szemöldökkel.
− Az isten szerelmére, ne üssék! Hát nem látják? Anya. És nézzék a szemét… nézzék! Ez a tekintet nem kísérti majd magukat egy életen át?… − Ám az ember-majom egyre küzdött, és a szipojok egyre ütötték, de Morgan pedig egyre ordított, attól tartva, hogy a kincse megszökik − vagy, ami még rosszabb, elpusztul.
Először Josh hallotta meg a csattogó zajt. Kelet felé fordult, és azt látta, hogy a levegőben porfelhők kavarognak.
− Már megint… ezt hallottam az előbb is…
Ruddy az erőszak látványától még mindig magán kívül motyogta maga elé:
− Most meg mi az ördög?

4. FEJEZET RMG

− Rögtön ott leszünk − mondta Casey. − Lemegyek.
A helikopter úgy zuhant lefelé, mint valami gyorslift. Hiába volt a sok kiképzés, Bisesa gyomra összeszorult.
Most egy falu közelében haladtak el. Fák, rozsdás bádogtetők, autók, gumikerék-halmok siklottak el Bisesa látóterében. A gép lejjebb ereszkedett, és körözni kezdett az óra járásával ellentétes irányban. A „lemegyek” lendületes megfigyelési kör leírását jelentette. De attól, ahogyan be volt szorítva a kis hátsó padra, Bisesa csak az égboltot látta. Ez is ironikus, gondolta. Sóhajtott, és ellenőrizte a mellette lévő falra szerelt kis műszerpanelt. Kameráktól Geiger-számlálókig, hőérzékelőktől radarokig, sőt vegyszerérzékeny „orrokig” mindenféle szenzorok nyúltak ki a gép aljából a föld felé.
A Madár a modern hadsereg egész világot átfogó kommunikációs infrastruktúrájának részét képezte. Valahol Bisesa feje fölött egy nagy parancsnoki-ellenőrző helikopter körözött, ám az csupán csúcsa volt a hatalmas, fejtetőre állított technológiai piramisnak, amelybe egyaránt beletartoztak magasan repülő megfigyelőszondák, felderítő és járőröző repülőgépek, még fényképező és radarműholdak is, amelyek összes elektronikus berendezése erre a régióra irányult. A Bisesa által gyűjtött adatokat azon nyomban elemezték a Madár és a magasabb szintű járművek fedélzetén elhelyezett okos rendszerek, ugyanakkor azonban a bázison lévő operációs ellenőrzőrendszerek is. Bármiféle anomáliát azonnal visszajeleztek volna a nőnek megerősítésre az irányítással fenntartott közvetlen kapcsolatán keresztül, amely elkülönült a pilótának a parancsnoki hálózat közvetítésével a légi parancsnoksággal fenntartott vonalától.
Mindez igen bonyolult volt, de ahogyan a helikopter vezetése, a küldetés adatgyűjtő oldala is nagyrészt automatizálva működött. Amint beálltak az automatizált alacsony körözésre, a pilóták folytatták az évődést.
Bisesa tudta, hogyan éreznek. HIT-nek, azaz harcirányító technikusnak képezték ki, „a föld-levegő kommunikáció fenntartása konfliktus idején” volt a szakterülete. Alapvető feladata az lett volna, hogy ledobják veszélyes helyekre, és a földről irányítson halálpontos légi− és rakétacsapásokat. Éles helyzetben azonban még soha nem kellett próbára tennie képzettségét. Tudása ideálissá tette az ilyesfajta megfigyelő feladatokra, de nem tudta elfelejteni, hogy nem erre képezték ki.
Csak egy hete küldték erre az előretolt békefenntartó ENSZ állomáshelyre, de jóval hosszabb időnek érezte. A katonák repülőgép-hangárokból átalakított laktanyákban laktak. Ezekben a magas, csupasz, kerozintól és olajtól bűzlő, nappal túlságosan meleg, éjjel túlzottan hideg, lélektelen hullámlemez és műanyag kockákban volt valami lesújtó. Nem csoda, hogy lakói gúnyosan Claviusnak nevezték a Holdon lévő nagy, nemzetközi állomás után.
A katonáknak megvoltak a napi kiképzési feladataik, őrséget kellett adniuk, az ő dolguk volt a karbantartás és minden egyéb hétköznapi apróság. Csakhogy mindez nem volt elegendő ahhoz, hogy kitöltse az idejüket, vagy kielégítse a szükségleteiket. Visszhangos hangáraikban röplabdáztak és pingpongoztak, s voltak, akik véget nem érő póker− és römipartikat játszottak. Ráadásul, bár a férfiak és nők aránya nagyjából megegyezett, tombolt a szexuális szabadosság. A férfiak egy része azon versengett, ki tud a csúcsra jutni a legszokatlanabb vagy a legnehezebb helyzetben − például hogy milyen „zsebhokizni” ejtőernyős ugrás közben.
Ilyen légkörben nem csoda, hogy a Casey Othic-féle pasasok egy kicsit bolondok, gondolta Bisesa.
Ő maga távol tartotta magát ezektől a dolgoktól. Megtanulta elviselni Casey fajtáját − a brit hadsereg még most sem volt a nemi egyenjogúság és illendőség kikötője. Abdikadir udvarias érdeklődését is elhárította. Elvégre neki ott volt a lánya: Myra, a nyolcéves, csendes, komoly, csupa szeretet kislány, sok ezer kilométernyire innen, egy pesztonka gondjaira bízva Bisesa londoni lakásában. Bisesának nem volt szüksége játékokra vagy bonyolult nemi játszmákra ahhoz, hogy megőrizze a józanságát; erről gondoskodott a lánya.
Az itteni küldetés fontossága mindenesetre motiválta.
2037-ben Pakisztán és Afganisztán határvidéke a feszültség középpontja volt, ahogyan immár évszázadok óta. Először is ide fókuszálódott a kereszténység és az iszlám világméretű eszmeháborúja. Mindenki legnagyobb megkönnyebbülésére − kivéve mindkét oldal forrófejű aktivistáit és agitátorait − „a civilizációk végső összecsapása” elmaradni látszott. Mégis, az ilyen helyeken, ahol jobbára keresztény nemzetek katonáiból álló sereg ellenőrzött egy jobbára muzulmán körzetet, mindig akadt olyan, aki készen állt keresztes háborút vagy dzsihádot hirdetni.
Életveszélyes helyi konfliktusok is voltak. Az India és Pakisztán közti ellentétet nem oldotta meg a 2020-as háború sem, amelynek Lahor nukleáris elpusztítása lett az eredménye, bár az érdekelt felek és nemzetközi támogatóik visszariadtak a szélesebb körű pusztítástól. És ehhez a bonyolult keverékhez még hozzájárultak a helyi nép, a büszke pastuk szenvedélyei, törekvései és helyzete, akiket ugyan bevontak a világ civilizált párbeszédébe, de változatlanul ragaszkodtak hagyományaikhoz, és még mindig hajlandók voltak szülőföldjüket az utolsó csepp vérükig védelmezni.
Az ősi vitákhoz most még hozzájött az olaj, amely a világ többi részét is erre a gyúlékony helyre csábította. Bár a hideg fúzió, a legígéretesebb új technológia által kínált hosszú távú lehetőségek döbbenetesek voltak, ipari méretű alkalmazhatóságát még nem bizonyították − és a világ gazdag szénhidrogén-készleteit még mindig legalább olyan gyorsan felélték, ahogy elő tudták bűvölni a föld mélyéről. így hát ott, ahol egykor a Brit Birodalom és a cári Oroszország állt egymással szemben India vagyonának megkaparintásáért, most a Közép-Ázsia olajtartalékaitól egyaránt nagymértékben függő Egyesült Államok, Kína, Afrika Szövetség és Eurázsiái Unió tartotta fenn a feszült, minden résztvevőjét gúzsba kötő patthelyzetet.
Az ENSZ misszió azért volt itt, hogy fenntartsa a békét megfigyeléssel és diplomáciai eszközökkel. A körzetről azt állították, hogy a Föld legaprólékosabban átvizsgált területe. A békefenntartó misszió tökéletlen, kétbalkezes uralma Bisesa szerint legalább annyi feszültséget és neheztelést teremtett, mint amennyit megoldott. A maga módján azonban tette a dolgát, méghozzá évtizedek óta. Talán ez volt a legjobb, amit egyszerű emberi lények és az ENSZ bonyolult, hibás, de tartós politikai tákolmánya megtehetett.
A Claviuson mindenki tisztában volt a feladat fontosságával. Ám egy fiatal katona számára aligha van unalmasabb a békefenntartásnál.
A helikopter hirtelen ugrálni kezdett. Bisesa érezte, hogy gyorsul az érverése; lehet, hogy a küldetés mégsem annyira rutinszerű feladat.
Ahogy a helikopter a turbulencia ellenére is folytatta a körözést, Casey és Abdikadir egyaránt dolgoztak, mindketten egyszerre beszéltek. A pastu a bázist próbálta elérni.
− Alfa négy három, itt Primo öt egy, vége. Alfa négy három…
Casey szitkozódott, olyasmit emlegetett, hogy elveszítették a helymeghatározó műholddal való kapcsolatot, és Bisesa feltételezte, hogy a pilóta kézi vezérléssel vezeti a gépet a váratlan turbulencián keresztül.
− Aú − szólalt meg panaszosan Bisesa telefonja. Az asszony az arcához emelte a készüléket.
− Mi bajod?
− Elvesztettem a jelet. − A képernyő különböző diagnosztikai adatokat mutatott. − Még sosem történt velem ilyesmi − mondta a telefon. − Fura érzés.
Abdikadir Bisesára pillantott.
− A mi kommunikációnk is bedöglött. Nincs kapcsolatunk a parancsnoksággal.
Bisesa kissé megkésve ellenőrizte a maga felszerelését. Neki sem volt kapcsolata sem a felettes, sem az alsóbb rendű kapcsolatával.
− Úgy fest, az én vonalam sem működik.
− Szóval a katonai és a civil hálózat is elszállt − mondta Abdikadir.
− Mit gondol… elektromos vihar?
− Nem − mordult fel Casey −, a szerint, amit azok
a seggfejek jósoltak a meteorológiánál. Mindenesetre én repültem már viharokban, és egyiknek sem volt ilyen hatása.
− Akkor mi lehet?
Pár másodpercig mindannyian hallgattak. Elvégre olyan körzetben jártak, ahol csupán néhány száz kilométernyire nukleáris fegyvert vetettek be harc közben, és egy város középpontjából olvadt üvegsíkság lett. A kommunikáció megszűnt − a semmiből viharos szelek törtek elő: nehéz volt nem a legrosszabbra gondolni.
− Minimum azt kell feltételeznünk − mondta Abdi-kadir −, hogy zavarással van dolgunk.
− Aú − nyafogott újra a telefon.
Bisesa aggódva dajkálta a készüléket. Gyerekkora óta volt nála: szabvány ENSZ-masina volt, amelyet ingyen adtak az összes tizenkét évesnek szerte a bolygón, ennek a recsegő-ropogó, régi szervezetnek a legjelentősebb erőfeszítése keretében annak érdekében, hogy a kommunikáció segítségével egyesítsék a világot. A legtöbben régen kidobták ezt a divatjamúlt ketyerét, ám Bisesa megértette az ajándék hátteréül szolgáló gondolatot, és megtartotta a magáét. Nem tudott másként gondolni rá, csak mint barátra.
− Ne vedd a szívedre! − mondta most a telefonnak Bisesa. − Édesanyám mesélte, hogy fiatal korában a telefonok állandóan elveszítették a jelet.
− Te könnyen beszélsz − mondta a telefon. − Én vagyok, akinek eltávolították az agyát.
Abdikadir elhúzta a száját.
− Hogy bírja? Én mindig kikapcsolom az érzelmi áramköröket. Annyira bosszantó!
Bisesa vállat vont.
− Tudom. De úgy elvész a diagnosztikai funkciók fele is.
− És elveszíted a leghűségesebb barátodat − mutatott rá a telefon.
Abdikadir felhorkant.
− Nehogy már megsajnálja! A telefonok olyanok, mint a katolikus anyák: a bűntudatkeltés szakértői.
A helikopter megint ugrott egyet. A Madár bedőlt, aztán folytatta egyenesben kopár terep fölött; távolodtak a falutól.
− Feljebb megyek − kiáltotta Casey. − Átkozottul nehéz tartani.
Abdikadir diadalmasan vigyorgott.
− Jó tudni, hogy próbára tesszük szakértelmünk határait, Case.
− Nyald ki! − morogta Casey. − Ez a szél egyszerűen mindenhonnan fúj. És nézd meg, hogy ingadozik a sebességünk… hé! Mi az ott? − A buborékablakon át a talajra mutatott.
Bisesa előrehajolva nézett ki. A rotor szele szétszórta a ritkás növényzetet, és valamit feltárt a talajon. Bisesa emberalakot látott egy lyukban, aki tartott valamit − egy hosszú, fekete csövet − egy fegyvert.
Egyszerre kiáltottak fel.
A napfény hirtelen elváltozott, mint amikor az autó fényszórója tompítottra vált, és ez megzavarta Bisesát.
A helikopter abbahagyta a körözést, és egyenesen felé tartott, buborékarca kissé megdőlt, a farka megemelkedett. Moallim elvigyorodott, és még jobban markolta az RMG-t. De a szíve kalapált, érezte, az ujjai csúsztak az izzadságtól, és a szemébe szálló por elvakította. Ez lesz élete első fontos tette. Ha leszedi a helikoptert, azon nyomban hőssé válik, mindenki megtapsolja, a harcosok, az édesanyja. És volt egy lány is…Most nem szabad erre gondolnia, hiszen még végre kell hajtania a tettet.
De most embereket látott a helikopter buborékorrában. A valóság hirtelen sokkolta. Képes lesz-e valóban elpusztítani emberi életeket, ahogyan eltaposna egy bogarat?
A helikopter elszállt állása fölött, és a szele, ez a nagy erejű légáram lesodorta róla a vacak kis álcát. Minden választása odalett, kivéve egyet: nem szabad haboznia, másként megölik, mielőtt teljesíthetné a kötelességét.
Kacagva lőtte ki a gránátot.
Abdikadir felüvöltött.
− RMG! RMG!
Casey markolta a botkormányt. Bisesa felvillanást
látott, aztán füstcsík szállt feléjük a levegőben.
Lökést éreztek, mintha a helikopter láthatatlan fekvőrendőrön haladt volna át a levegőben. Egyszeriben harsogóvá erősödött a kabinban a zaj, és levegő áramlott be a gép testén ütött lyukból.
− A francba! − ordította Casey. − Levitte a farokrotor egy darabját.
Amikor Bisesa hátranézett, torz fémgubancot látott és finom párát ott, ahol olaj szivárgott kifelé az egyik szétroncsolt csőből. A rotor még működött, és a helikopter tovább repült. De minden megváltozott egy pillanat alatt; ahogy rátámadt a zaj meg a szél, Bisesa rettenetesen sebezhetőnek érezte magát.
− Minden normális − mondta Casey −, kivéve az olajnyomást. És elveszítettük ott hátul a hajtóműszekrény egy részét.
− Egy darabig bírjuk olaj nélkül is − mondta Abdi-kadir.
− A kézikönyvben ez áll. De meg kell fordítanunk ezt a Madarat, ha haza akarunk jutni. − Casey kísérletezett a botkormánnyal, mintegy próbára téve, mennyit bír el a sérült gép; a helikopter megremegett, ellenszegült.
− Mondják el, mi történt! − motyogta Bisesa.
− Egy RMG volt − közölte Abdikadir. − Ugyan már, Bisesa, részt vett az eligazításon. Itt az a jelszó mindennap, hogy öld az amerikaiakat.
− Nem az RMG-ről beszélek, az micsoda? − Kimutatott az ablakon, nyugat felé, amerre tartottak, a vöröslő, lenyugvó napra.
− Csak a nap − mondta Casey, aki szemlátomást nem volt képes odafigyelni semmire a pilótafülkén kívül. Aztán: − Ó!
Amikor felszálltak, nem több mint harminc perccel korábban, a nap magasan járt. És most…
− Mondjátok, hogy hat órát aludtam! − nyögte Casey. − Mondjátok, hogy álmodom!
Megszólalt Bisesa telefonja.
− Még mindig nincs kapcsolat. És félek. Bisesa keserűen nevetett.
− Szívósabb vagy, mint én, te kis gazember. − Lehúzta
a cipzárt pilótaruhája elején, és a telefont egy mély zsebbe rejtette.
− Itt semmi dolgunk − mondta Casey. Belekezdett egy fordulóba.
A hajtómű felsikoltott.
A hirtelen felforrósodott cső égette a bőrét, a feje körül forró füst szállt, köhögnie kellett tőle. De hallotta a gránát sziszegését, amint belehasított a levegőbe. Amikor a lövedék felrobbant, szilánkok és fémdarabok záporoztak a levegőből, és ő összekuporodott, eltakarva az arcát.
Aztán felnézett, látta, hogy a helikopter elrepül a falu felől, de a farokrésze után sűrű, fekete füstöt húz.
Moallim felállt, és ordított, letörölte arcáról a koszt, a levegőbe öklözött. Hátrafordult kelet felé, a falu irányába, mert az embereknek látniuk kellett a gránát kilövését, és hogy milyen kárt tett a helikopterben. Minden bizonnyal futva jönnek máris, hogy ünnepeljék őt.
De nem jött senki, még az édesanyja sem. Nem látta a falut sem, bár százméternyire sem volt a nyugati határától, és amikor korábban arrafelé nézett, még tisztán kivehette durva háztetőit és dőlt falait, a házak között kószáló gyerekeket és kecskéket. Mostanra eltűnt, és a köves síkság a látóhatárig húzódott, mintha a falut letörölték volna a föld színéről. Moallim egyedül volt, egyedül a kivájt rókalyukával, a füstölgő RMG-jével és a feje fölött oszlóban lévő masszív füstoszloppal.
Egyedül ezen a határtalan síkságon.
Valahol egy állat bömbölt. Mély hangon, mint valami hatalmas gépezet. Moallim szipogva, rémülten mászott vissza a földbe vájt lyukba.
A forduló sok volt a sérült rotornak. Az egész géptest vibrált Bisesa körül, és a száraz dugattyúk erőlködését éles sivítás kísérte.
Egy perce legfeljebb, hogy az RMG eltalált minket, gondolta Bisesa.
− Le kell tenned − türelmetlenkedett Abdikadir.
− Hát persze − mondta Casey. − És mégis hol? Abdi, idekinn még az édes öreganyók is kést hordanak, hogy lenyiszálják a golyóidat.
Bisesa a válluk fölé mutatott.
− Mi az ott? − Valami kőből és földből rakott építmény látszott alig néhány kilométernyire előttük. Nehéz volt jól kivenni a rendellenesen viselkedő nap fényében. − Valami erődítménynek látszik.
− Nem a miénk − mondta Abdikadir. A helikopter most emberek fölött repült el, szétszóródott,
rémülten rohanó emberek fölött, akik közül néhányan élénkvörös zubbonyt viseltek. Bisesa eléggé közel volt ahhoz, hogy lássa az ijedtségtől eltátott szájukat.
− Maga a felderítési szakértő − szólt oda az asszonynak élesen Casey. − Kik az ördögök ezek?
− Tényleg fogalmam sincs − mormolta Bisesa. Döbbenetesen hangos csattanás hallatszott. A Madár
előrebukott, és pörögni kezdett. A farokrotor szétesett. Amikor a hátuljáról eltűnt a súly, a szekrény előrebukott, és immár semmi sem tartotta vissza attól, hogy átvegye a főrotor forgatónyomatékát. Casey ugyan padlóig nyomta a pedálokat, a pörgés mégis folytatódott − sőt gyorsult −, Bisesa pedig nekiesett a pilótafülke falának, és sárga föld meg kék-fehér égbolt forgott összemosódva a buborékablak előtt.
Valami előbukkant a levegőben a domb mögül. Josh pörgő fémet látott, mintha kardpengéket forgatott volna egy láthatatlan dervis. Alatta üvegbuborék volt, az alatt pedig valamiféle sínpár. Gépnek tűnt, pörgő, csattogó, port kavaró gépnek, amilyet sosem látott még. És egyre emelkedett, amíg az alsó sínpár már jóval a föld felett volt, legalább egy-két méternyire. És a farka fekete füstöt húzott maga után.
− Jóságos ég! − suttogta Ruddy. − Igazam volt… az oroszok, az átkozott oroszok!…
A repülő masina hirtelen zuhanni kezdett a föld felé.
− Gyerünk! − kiáltotta már futtában Josh.
Casey és Abdikadir a főhajtómű irányítókarjaival hadakoztak, a centrifugális erőt próbálták megfékezni. Sikerült leállítaniuk a motort, és a helikopter pörgése nyomban csillapodott. Csakhogy hajtómű nélkül a gép átment szabadesésbe.
A talaj szinte belerobbant Bisesa arcába, nemkívánatos részletességgel mutatkoztak a kövek és a csenevész növényzet, hosszú árnyékokat vetve a túlságosan alacsonyan álló nap fényében. Az asszony azon tűnődött, vajon melyik undorító földdarab lesz a sírja. Ám a pilóták jól csináltak valamit. Az utolsó pillanatban a buborék felfelé billent, majdnem vízszintesre. Bisesa tudta, ez mennyire fontos; azt jelentette, hogy talán megúszhatják.
Utoljára egy férfit látott, aki valamiféle puskát célra tartva futott a sérült Madár felé.
A helikopter belecsapódott a földbe.

5. FEJEZET SZOJUZ

Tolja számára az Időtörés alig észrevehető volt. Egy elveszített jellel kezdődött, bizonytalan észlelésekkel, néma megrekedéssel.
Eljött az ideje annak, hogy a Szojuz űrkomp lekapcsolódjon az Űrállomásról. Megtörténtek az utolsó kézfogások, bezárultak a súlyos dupla ajtók, és bár a Szojuz fizikailag még az Állomáshoz volt kapcsolva, Tolja már elhagyta az orbitális pályán keringő hajlékot, ahol újabb három hónapot töltött az életéből. Csak a rövid utazás maradt hátra hazáig, mindössze négyszáz kilométer a légkörön át le a Föld felszínére, ahol újra együtt lesz a családjával.
Tolja teljes neve Anatol Konsztantyinovics Krivalapov volt. Negyvenegy évesen most negyedszer teljesített szolgálatot a Nemzetközi Űrállomáson.
Tolja, Musza és Sable, az űrkomp legénysége lemászott a Szojuz lakóterén át a leszálló modulba. Nehézkesen mozogtak vastag, narancsszínű űrruhájukban, a zsebeik tele voltak olyan emléktárgyakkal, amelyeket el akartak titkolni a földi személyzet elől. A lakóteret katapultálni fogják, amikor újra belépnek a Föld légkörébe, és ott el is ég, ezért megtöltötték a Nemzetközi Űrállomás szemetével. Ebben volt orvosi hulladék, de használt alsónemű is. Sable Jones, a háromtagú személyzet egyetlen amerikai, ráadásul hölgy tagja hangosan panaszkodott nyers, az USA déli államaira jellemző akcentusával.
− Jesszuskám, mi van itt benn, kozák szuszpenzorok?
Musza, a Szojuz parancsnoka néma pillantást vetett Tolj ára.
A leszállóegység zsúfolt kis fülkéjét betöltötte a három fekhely. Sable kapott kiképzést a hajó rendszereit illetően, mégis leginkább ő volt utasnak tekinthető ezen a rövidke visszaúton a Földre. így aztán ő mászott először a kabinba, ahol elfoglalta a jobb oldali fekhelyet. Tolja követte, aki a bal oldali fekhelyre mászott. A leszállás idején ő lesz a fedélzeti mérnök, ezért lett ez az ő helye. A fülke olyan kicsi volt, hogy Tolja még a kabin legtávolabbi pontja felé tartva is súrolta Sable lábát, aki dühösen nézett rá.
Most Musza ugrott le élénk narancssárga rakétaként, sisakjával a kezében. Amúgy is testes ember volt, ruhájának több rétegétől még inkább az. A fekhelyek úgy összezsúfolódtak, hogy amikor mindhárman pihenni akartak, a lábuk egymáshoz simult, és amikor Musza ügyetlenkedve megpróbálta bekötni magát, ide-oda taszigálta Tolját és Sable-t.
Az amerikai reagálása előre látható volt.
− Hol készítették ezt az izét, traktorgyárban? Erre a pillanatra várt Musza.
− Sable, három hónapig hallgattam odafenn, hogyan jártatod a szád, és minthogy ott te voltál a parancsnok, nem tehettem ellene semmit. De ez a Szojuz, és itt Musza Hiromanovics Ivanov a parancsnok. Amíg ki nem nyílik az ajtó, és a földi személyzet ki nem szed minket, addig ön, hölgyem, hogy is mondják angolul? Befogja a pofáját.
Sable arca mozdulatlan maradt. Musza ötvenéves, harcedzett veterán volt, aki maga is szolgált az Állomás parancsnokaként, sőt még a Holdon is járt, bár az ottani nemzetközi bázison nem parancsnoki beosztásban. Mindannyian tudták, hogy Sable-höz intézett figyelmeztetését hallották a társaik az Állomáson, de ami még fontosabb, a földi irányítás is.
− Ezért megfizetsz, Musza − sziszegte összeszorított foggal a nő.
Musza csak vigyorgott, és elfordult.
A leszállóegység zsúfolt volt. Tartalmazta a központi vezérlőművet csakúgy, mint mindazt a felszerelést, amelyre szükség lesz a Földre való visszatérésnél: ejtőernyőket, felfújható mellényeket, túlélő felszerelést, vésztartalékokat. A fal műanyag címkékkel ellátott rekeszeiben sorakoztak mindazok az anyagok, amelyeket vissza kellett vinni a Földre, köztük a bio-orvosi program vér− és székletmintái, valamint olyan metszetek, melyeket maga Tolja készített azokból a borsónövényekből és gyümölcsfákból, amiknek a nevelésével megpróbálkozott. Ezek a hajótestből áthozott anyagok tovább szűkítették az emberi lények számára fennmaradó teret.
De bármennyire zsúfolt volt is a kabin, Tolj a bal oldalára jutott egy ablak. Azon át nézte az űr feketeségét, a ragyogó föld egy kis szeletét, valamint magának az Állomásnak a vázát és mikrometeorok döngölte falait, amelyek vakítón fénylettek a szüretien napfényben. A még az objektumhoz kapcsolt Szojuzt a nagyobb űrjármű óvatos forgása mozgatta; árnyékok úsztak el Tolja szeme előtt.
Musza végigvette a leválás előtti ellenőrzési lista tételeit, beszélt a földiekkel és az Állomás személyzetével egyaránt. Toljanak nem sok dolga akadt: legfontosabb tennivalója a nyomás ellenőrzése volt az űrruhájában. Az orosz hajókon, ellentétben a pilótaorientált amerikai mérnöki hagyománnyal, a rendszerek zömét automatizálták. Sable egyre morgott, miközben próbálgatta a kapszula minden pontján és a legkülönbözőbb szögekben elhelyezett kapcsolókat. Némelyiket olyan nehezen lehetett elérni, hogy a veterán kozmonauták megtanulták bottal kezelni őket. Toljanak azonban perverz büszkeséget okozott az űrhajó elmaradott, pusztán hasznossági szempontokat figyelembe vevő szerkezete.
A Szojuz olyan volt, mint valami zöld borsszóró, és hengeres testének mindkét oldalán csipkézett napelemek álltak ki. Az Állomás ablakaiból nézve az űr ragyogó fényében fürdő Szojuz úgy festett, mint valami otromba rovar: az új amerikai űrrepülőgépekhez hasonlítva valóban nehézkes vén madárnak tűnt. Ám a Szojuz tiszteletre méltó jármű volt. Az Apolló hidegháborús korában született, és valójában arra szánták, hogy leszálljon a Holdra. Figyelemre méltó, hogy Szojuz gépek immár kétszer annyi éve repültek, mint ahányat Tolj a élt. Most, 2037-ben persze az emberek visszatértek a Holdra − ezúttal köztük oroszok is! De az ilyen egzotikus utakon nem volt hely a Szojuz számára; ezeket a hűséges munkalovakat csak a viharvert Nemzetközi Űrállomás és a Föld között közlekedtették ide-oda, de már az Állomás néhány tudományos célját is feleslegessé tették a Hold-projektek, ragyogását régen elcsente a Mars-misszió − mégis a pályáján tartotta a politikai tehetetlenség és a büszkeség.
Végre eljött a pillanat, amikor a kompnak le kellett válnia az Állomásról. Tolja hallott néhány halk bummot és bangót, egész enyhe lökést érzett, s egy kis szomorúság lopózott a szívébe. De önálló űrjárműként a Szojuz aznapi
hívójele Sztereo volt, és Tolját vigasztalta, ahogy Musza türelmesen hívta a Földet:
− Sztereo Egy, itt Sztereo Egy…
Még három óra volt hátra a leszállás megkezdéséig, addig a legénységre hárult a feladat, hogy ellenőrizze az Állomás külsejét. Musza elindított egy programot a hajó számítógépén, és a Szojuz, rakétáit begyújtva, tett néhány egyenes vonalú ugrást az objektum körül. Minden egyes gyújtás úgy hangzott, mintha gőzkalapáccsal vernék a hajó testét, és Tolja látta a kis fúvókákból kiáramló kipufogóanyagot: kristályok szökőkútja lövellt ki mértanilag tökéletes, egyenes vonalakban. A Föld és az Állomás lassú balettban táncoltak Tolja körül. Ám kis ideje jutott csak csodálni a látványt; ő és Sable az ablaknál ülve kézi eljárással fényképezték az objektumot, mintegy kiegészítve azokat a felvételeket, amelyeket a Szojuzból kiálló rudakra szerelt automata gépek készítettek. Nehézkes munka volt, hiszen súlyos űrruha-kesztyűt viseltek.
Minden lökés kicsit messzebbre vitte a Szojuzt az építménytől. Végül a rádiókapcsolat gyengülni kezdett, és búcsúzóul az Állomás személyzete egy kis zenét sugárzott nekik. Amint a Strauss-keringő fémesen örvénylett a zavaró zörejek közepette, Tolját még jobban hatalmába kerítette a nosztalgia és a szomorúság. Megszerette az Állomást. Megtanulta érezni a nagy bárka finom fordulatait és a vibrálást, amikor a nagy napelemeket átállították, meg a bonyolult szellőzőrendszer nyikordulásait és csattanásait. Miután oly sok időt töltött ott, erősebb érzések kötötték az Állomáshoz, mint bármely más otthonhoz, ahol valaha is élt. Elvégre melyik más otthon tartja életben az embert percről percre?
A zene megszakadt.
Musza elkomorodott.
− Sztereo Egy, itt Sztereo Egy. Föld, itt Sztereo Egy. Jelentkezz, itt Sztereo Egy…
− Hé, Tol − szólalt meg Sable. − Látod az Állomást? Mostanra már látszódnia kellene az én oldalamon.
− Nem − felelte Tolja, az ablakán kinézve. Nyoma sem volt az Állomásnak.
− Talán árnyékba került − mondta Sable.
− Nem hinném. − A Szojuz ugyanis előbb ért a Föld árnyékába, mint az Állomás. − És akkor is látnunk kéne a fényeit. − Tolját különös rossz érzés fogta el.
Musza felcsattant.
− Befognátok? Elveszítettük a kapcsolatot a Földdel. -Az előtte lévő gombokat nyomkodta. − Végigfuttattam a hibakeresést, és kipróbáltam a tartalék rendszereket. Sztereo Egy, Sztereo Egy…
Sable becsukta a szemét.
− Mondd, hogy nem csesztétek el megint, ti krumplitermelők!
− Kuss! − rivallt rá fenyegetőn Musza. Újra meg újra hívta a Földet, társai pedig némán figyelték.
A hajó lassú forgása most lehetővé tette Tolja számára, hogy lássa a Föld teljes, hatalmas arcát. India fölött repültek, és a napnyugta felé: a szubkontinens északi részén húzódó hegyláncok hosszú árnyékot vetettek. De mintha változások mentek volna végbe a Föld felszínén, cikázó foltok, mint a napfény játéka egy viharos tó tükrén.

6. FEJEZET TALÁLKOZÁS

Josh és Ruddy a katonák első csoportjával értek a lezuhant géphez. A közlegényeknél puska volt, óvatosan, tátott szájjal, kikerekedett szemmel kerülgették a masinát. A társaságból senki sem látott még ilyet.
A nagy, üvegbuborék kabinban három ember volt: az elülső ülésekben két férfi, hátul egy nő. Felemelt kézzel nézték, ahogyan a fegyveresek kerülgetik őket. Óvatosan levették égszínkék sisakjukat. A nő meg az egyik férfi indiainak látszott, a másik férfi fehér volt. Josh látta, hogy az utóbbi arca eltorzul a fájdalomtól.
Figyelembe véve, milyen keményen csapódott a földnek − és ugyanakkor kellőképpen könnyű volt ahhoz, hogy repüljön a levegőben −, a masina eléggé sértetlennek tűnt. A nagy üvegkagyló, amely a gép elejét uralta, itt-ott csillag alakban megrepedt, de nem tört szét, és a forgó tengelyre szerelt pengék nem törtek le, nem hajoltak meg. Ám a farokrész, ahol kilátszottak mindenféle csövek, csonkká zsugorodott. Sziszegés hallatszott, mintha tönkrement volna valami tömítőgyűrű, és bűzlő olaj szivárgott a köves talajra. Nyilvánvaló volt, hogy ez a gépmadár nem repül többé.
− Nem ismerem ezeket a kék sisakokat − sziszegte Ruddynak Josh. − Melyik hadsereg ez? Az orosz?
− Talán. De nézd csak, a sebesült sisakján amerikai zászló van!
Valaki felhúzott egy ravaszt.
− Ne lőjenek! Ne lőjenek! − A nő volt az. Előrehajolt hátsó padjáról, oltalmazni próbálta a sebesült pilótát.
Egy katona − Josh megismerte, Batson volt az, egy Newcastle-ból való fiú, a józanabb közlegények egyike -puskájával célba vette a nő fejét.
− Maga beszél angolul? − kiáltotta.
− Angol vagyok.
Batson szemöldöke felszaladt.
− Akkor közölje a cimborájával − mondta óvatosan −, hogy tegye a kezét olyan helyre, ahol látom! Jildi!
− Rajta, Casey! − sürgette társát a nő. − Lehet, hogy
az a puska antik darab, de töltve van.
A „Casey” nevű pilóta vonakodva engedelmeskedett. Bal keze felemelkedett a műszerfal mögül, volt benne valamiféle ketyere.
Batson közelebb lépett.
− Fegyver? Adja ide!
Casey áthelyezte a testsúlyát, összerezzent, de nyilvánvalóan úgy döntött, nem megy semmire. Odanyújtotta a fegyvert Batsonnak, markolattal előre.
− Láttatok már ilyet, bugrisok? Ezt hívjuk mi cingár pufogónak. MP-93-as, kilencmilliméteres géppisztoly. Német gyártmány…
− Németek − sziszegte Ruddy. − Tudtam.
− Vigyázz, mert még szétlövöd a saját hülye fejedet! − Casey kiejtése határozottan amerikai volt, ám Josh durvának találta, ahogyan New York külvárosában beszélnek; ugyanakkor a nő britnek hangzott, de volt a hangjában valami szokatlan és színtelen.
A nő üléséből Casey fölé hajolt.
− Azt hiszem, eltört a sípcsontja − mondta. − Az ülés zúzta össze… A maga helyében beperelném a gyártót.
− Nyalja ki, felséges asszonyom − sziszegte összeszorított foggal Casey.
− Kiszállhatok innen? − kérdezte a nő.
Batson bólintott. Letette a földre a „géppisztolyt”, s a fegyver ott feküdt csillogva, izgatón és zavarba ejtőn; hátrább lépett, intett a nőnek. Batson jó munkát végez, gondolta Josh; fedezi a betolakodókat a puskájával, ugyanakkor szemmel tartja a többieket maga körül, hogy minden oldalról védve legyen.
A nő nehezen kászálódott ki a két elülső ülés mögül, de végül ott állt a köves talajon. A másodpilóta, az indiai is kimászott. Szipoj ábrázata volt, de világoskék szeme és meghökkentő, szőke haja. A masina teljes személyzete olyan vastag ruházatot viselt, amely eltakarta az alakjukat, szinte nem-emberivé téve őket, és különböző drótok lógtak az arcuk elé.
− Lehetett volna rosszabb is − mondta a nő. − Nem számítottam rá, hogy a saját lábunkon megyünk el a zuhanás után.
A másik válaszolt neki.
− Casey nem megy, legalábbis egy darabig. De ezeket a Madarakat vészhelyzetben végrehajtott nehéz leszállásokhoz tervezték. Nézze, egy szenzorrúd összenyomódott, és az ütődés nagyobb részét felfogta. A pilótaülések is ütéselnyelőkön vannak, ahogyan a maga padja is. Szerintem a pörgéstől Caseyé kissé elcsúszott balra, ezért tört el a lába − balszerencsés volt…
Batson közbeszólt.
− Elég ebből a bukkinból. Ki a parancsnok? A nő a másik kettőre nézett, és vállat vont.
− Én vagyok a rangidős. Az úr Abdikadir Omar fő-törzszászlós; a helikopterben Casey Othic főtörzszászlós ül. Én Bisesa Dutt hadnagy vagyok. Brit Hadsereg, kiküldetésben az Egyesült Nemzetek különleges alakulatánál, amelynek székhelye…
Ruddy felnevetett.
− Allahra! A Brit Hadsereg hadnagya. Egy bábu!
Bisesa Dutt megfordult, és dühösen nézett a fiatalemberre. Ruddy becsületére legyen mondva, gondolta Josh, hogy elpirult a lahori fekélye alatt. Josh tudta, hogy a „bábu” az angol-indiaiaknál gúnyos és lekezelő kifejezés azokra a művelt indiaiakra, akik vezetői állásokra törekednek a birodalom adminisztrációjában.
− Ki kell szednünk Caseyt − mondta Bisesa. − Vannak orvosaik?
A nő most fitogtatja az erejét, gondolta Josh, ami csodálatra méltó, hiszen csak az imént élt túl egy rémes zuhanást, és puskát szegeztek a fejéhez. Ugyanakkor az amerikai tudósító valami mélyebb félelmet érzett ki belőle.
Batson az egyik közlegényhez fordult.
− McKnight, fusson azonnal Grove kapitányért!
− Igenis. − A zömök, köpcös baka sarkon fordult, és már futott is mezítláb a köves talajon.
Ruddy oldalba bökte Josht.
− Gyerünk, Joshua, nem szabad kimaradnunk! -Előresietett. − Asszonyom, hadd segítsünk!
Bisesa szemügyre vette Ruddyt, porkéreggel bevont, széles homlokát, borzas szemöldökét, kackiás bajuszát. Magasabb volt a fiúnál, és megvetően nézett le rá, gondolta
Josh − ugyanakkor valami különös meghökkenéssel, valamiféle felismeréssel.
− Maga? − kérdezte a nő. − Segíteni akar egy közönséges bábunak?
Josh előrelépett, arcán a legelbűvölőbb mosolyával.
− Ne vegye komolyan Ruddyt, asszonyom! Ezeknek a hazájukból kiűzötteknek megvannak a maguk hóbortjai, a katonákat meg túlságosan leköti, hogy fegyvert fogjanak a fejecskéjéhez. Gyerünk, lássunk hozzá! − És elindult a „helikopter” felé, feltűrve az ingujját.
Abdikadir intett Ruddynak és Joshnak.
− Segítsenek kiemelni! − Miközben Abdikadir fogta a túloldalról, Ruddy megragadta Casey hátát, Josh pedig óvatosan a pilóta lába alá nyúlt. Egy másik ember valahonnan egy pokrócot kerített, és a földre terítette. Abdikadir vezényelt. − Egy, kettő, három, most! − Casey feljajdult, amikor kiemelték az ülésből, majd ismét, amikor Josh hagyta, hogy sérült lába a „helikopter” pereméhez érjen. De másodpercek alatt kiemelték, és a takaróra fektették a férfit.
A lihegő Josh Abdikadirt nézegette. A nagydarab ember egyenruhájában még testesebbnek látszott, kék szeme pedig megdöbbentő volt.
− Maga indiai?
− Afgán − felelte nyugodt hangon Abdikadir. Látta Josh meghökkenését. − Valójában pastu vagyok. Ha jól sejtem, nem sok szolgál belőlünk a maguk seregében.
− Nem kifejezetten − mondta Josh. − De hát ez nem az én hadseregem. − Abdikadir többet nem szólt, de Josh úgy érezte, a férfi többet tud vagy sejt erről a különös helyzetről mindenki másnál.
McKnight közlegény kifulladva, futva érkezett vissza.
− Grove kapitány látni akarja magukat az irodájában − mondta Bisesának és Abdikadirnak.
Batson bólintott.
− Mozgás!
− Nem − mordult fel a takaróról Casey. − Ne hagyjátok itt a járgányt! Ismered a szabályzatot, Abdi. Töröld ki az átkozott memóriát! Nem tudjuk, kik ezek az emberek.
− Ezeknek az embereknek − mondta fenyegetőn
Batson − nagy puskáik vannak, és mind magára céloznak. Hus és gás!
Bisesát és Abdikadirt kissé meglepte Batson eléggé sajátos szónoklata, de világosan értették: kuss és mozgás!
− Nem hiszem, hogy van választásunk, Casey − jegyezte meg Bisesa.
− Magát pedig, pajtás − mondta Caseynek Batson − a gyengélkedőre visszük.
Josh látta, hogy a pilóta igyekszik titkolni riadalmát ennek a kilátásnak a hallatán. Bisesa már éppen indulóban volt McKnighttal és még néhány fegyveres közlegénnyel, de megfordult.
− Mihelyt lehet, megkeressük, Casey.
− Igen − kiáltotta Abdikadir. − Addig se engedj levágni semmit!
− Hahaha, faszfej − morogta Casey.
− Úgy látszik, a katonahumor univerzális − mormolta Ruddy −, bárhonnan jöjjenek is.
Josh és angol kollégája próbált Bisesával és Abdikadirral tartani, ám Batson udvariasan, de határozottan elküldte őket.

7. FEJEZET GROVE KAPITÁNY

Bisesát és Abdikadirt abba az erődbe kísérték, amelyet a levegőből láttak. Négyzet alapú építmény volt erős kőfalakkal, minden sarkán kerek őrtoronnyal. Tekintélyt parancsolt, nyilvánvalóan jó karban tartották.
− Ez nem szerepel egyetlen térképen sem, amelyet valaha is láttam − mondta feszülten Bisesa. Abdikadir nem válaszolt.
A falakon vörös kabátos vagy khakiszínű zubbonyos katonák nyüzsögtek. Némelyikük kiltet viselt. A katonák mind alacsonyak és szikárak voltak, sokan rossz fogakkal vagy bőrfertőzéssel; a szerelvényeik erősen foltosnak és elhasználtnak látszottak. Mind a bennszülöttek, mind a fehérek nyílt kíváncsisággal bámulták Bisesát és Abdikadirt − és az asszonyra leplezetlen szexuális utógondolatokkal néztek.
− Itt nincsenek nők − mormolta Abdikadir. − De ez ne zavarja magát!
− Nem zavar. − Túlságosan sok minden történt ma ahhoz, gondolta Bisesa, semhogy néhány trópusi sisakos, kiltes, kéjvágyó katona idegesítse őt. Ám valójában összeszorult a gyomra; nőnek sosem jó, ha fogságba esik.
A nehéz kapuk nyitva álltak, és öszvér vontatta szekerek jártak ki-be. Más öszvéreknek a hátára volt szíjazva valami, amit Bisesa tüzérfelszerelésnek nézett. Az állatokat indiai katonák hajtották, akiket, az asszony úgy hallotta, a fehér katonák „szipojoknak” neveztek.
Az erődben pezsgett az élet. De, gondolta Bisesa, annál, ami odabenn fogadta, sokkal figyelemre méltóbb volt az, ami hiányzott, mert nem látott semmiféle motoros járművet, rádióantennát vagy műholdvevő tányért.
A központi épületbe, valami előszobaszerűbe vezették őket. Itt McKnight kiadta az egyértelmű parancsot:
− Vetkőzni!
A törzsőrmestere, mondta, nem engedi őket a kapitány megszentelt közelébe anélkül, hogy átvizsgálnák alaposan, mit rejt vaskos öltözékük.
Bisesa vigyort erőltetett az arcára.
− Már azt hittem, csak a seggemre kíváncsi. − Elégtételt érzett, amikor valódi megdöbbenést látott McKnight arcán. Aztán lassan lehámozta magáról a rétegeit, a csizmájánál kezdve.
A repülőruha alatt teherhordó mellényt viselt. Annak a zsebeibe zsúfolt egy kulacs vizet, térképeket, egy éjjel is látó szemüveget, néhány csomag rágógumit, egy kis műanyag elsősegély készletet és más, a túléléshez szükséges holmikat, no meg a telefonját, amelynek volt annyi esze, hogy ne adjon életjelt. Hasznavehetetlen mikrofonját egy külső zsebbe dugta. Lekerült az ing és a nadrág. Mindketten abbahagyhatták a vetkőzést, amikor eljutottak a barna pólóig és alsónadrágig.
Fegyvertelenek voltak, attól a bajonett-késtől eltekintve, amelyet Abdikadir szíjazott a mellénye alá. A pastu ezt némileg vonakodva adta át McKnightnak. A közlegény fogta az éjszakai szemüveget, feltette, és semmit sem értett. A kis műanyag dobozkákat felnyitották, és átkutatták.
Aztán engedélyezték, hogy felöltözzenek, és a felszerelésük nagyobb részét visszaadták. A kést nem, és − Bisesa jót mulatott, amikor észrevette − a rágógumit sem.
Ezek után, az asszony legnagyobb megdöbbenésére, Grove kapitány még megvárakoztatta őket.
Ültek ketten a parancsnok irodájában, a kemény fapadon. Egyetlen közlegény állt őrt az ajtóban, készenlétben tartott puskával. A kapitány szobájára némi kényelem, sőt elegancia volt jellemző. Fehérre meszelt falak, fapadló; a padlón gyékényszőnyegek, a falon egy kasmíri szőnyeg. Nyilvánvalóan egy keményen dolgozó hivatásos katona irodája volt ez. A nagy íróasztalon papírhalmok és kartondossziék, meg egy tintásüveg, benne szemes toll. Voltak személyesebb tárgyak is, például egy pólólabda az asztalon meg egy gyászosan ketyegő állóóra. De villanyvilágításnak nyoma se sehol; csak olajlámpások egészítették ki a kis ablakon beszűrődő, halványuló fényt.
Bisesa úgy érezte, oda kell súgnia:
− Mint egy múzeum. Hol vannak a monitorok, a rádiók, a telefonok? Irt csak papírokat látok.
− Mégis egy birodalmat irányítottak, papírral − mondta Abdikadir.
Bisesa a férfira meredt.
− Kik? Maga szerint hol vagyunk?
− Dzsámrudban − felelte habozás nélkül a férfi. -Egy erődben… a tizenkilencedik században. A szikhek építették, a britek tartották fenn.
− Járt itt?
− Láttam képeket. Tanultam történelmet… elvégre ez az én régióm. De a könyvekben ez rom.
Bisesa a homlokát ráncolta, nem értette.
− Hát most nem rom.
− A szerelésük − mormolta Abdikadir. − Észrevette? Lábszártekercsek és vállszíjak. A fegyvereik meg… azok a puskák egylövetű, hátultöltős Martini-Henryk és Sniderek voltak. Nagyon korszerűtlenek. Nem használtak ilyeneket azóta, hogy a britek itt voltak a tizenkilencedik században, de már azok is áttértek Lee Metfordokra, Gatlingekre és Maximekre, mihelyt kapni lehetett őket.
− Az mikor volt? Abdikadir vállat vont.
− Nem tudom. Az ezernyolcszázkilencvenes években, azt hiszem.
− Az ezernyolcszázkilencvenes években?
− Próbálkozott a túlélő rádiójával? − Mindkettőjük mellényébe nyomkövető jeladók voltak belevarrva, valamint miniatűr túlélő rádiókészülékek, amelyek szerencsére nem kerültek elő McKnight ellenőrzésénél.
− Nem működik. A telefon sem. Nincs több jel, mint amikor a levegőben voltunk. − Bisesa kissé megborzongott. − Senki nem tudja, hol vagyunk, vagy hol zuhantunk le. Vagy hogy egyáltalán élünk-e. − Nem csak a zuhanás nyugtalanította, tudta jól. Inkább az érzés, hogy nincs kapcsolata azzal a szívélyes kapcsolatokkal át− meg átszőtt világgal, amelybe beleszokott születése óta. A huszonegyedik század polgára számára ez az elszigeteltség egyedülálló, zavarba ejtő érzése volt.
Abdikadir a kezére tette a kezét, és az asszony hálás volt a meleg, emberi kapcsolatért.
− Hamarosan elkezdik a felkutató-mentő akciót -mondta Abdikadir. − Az a lezuhant Madár eléggé feltűnő jel. Bár odakinn sötétedik.
Bisesa közben megfeledkezett erről a furcsaságról.
− Korán van ahhoz, hogy sötétedjen.
− Igen. Nem tudom, maga hogy van vele, de én úgy érzem, mintha más időzónába kerültem volna.
Grove kapitány sietett be a szobába egy tisztiszolgával, és ők felálltak. Grove alacsony, kissé kövérkés, gondterheltnek látszó, talán negyvenes tiszt volt könnyű, khakiszínű egyenruhában. Bisesa port vett észre a bakancsán és a lábszártekercsén: olyan ember, akinek fontosabb a munka a megjelenésnél, gondolta. De a kapitánynak hatalmas rozmárbajusza volt, ekkorát az asszony még nem is látott a birkózószőnyegen kívül.
Grove megállt előttük csípőre tett kézzel, és dühösen nézett rájuk.
− Batson közölte velem a nevüket meg az állítólagos rangjukat. − A kiejtése furán régimódi volt, amilyen a brit tiszteké a második világháborús filmekben. − És láttam a masinájukat is.
− Békés felderítő küldetésben jártunk − mondta Bisesa. Grove felhúzta a szemöldökét.
− Láttam a fegyvereiket. Szép kis „felderítés”! Abdikadir vállat vont.
− Pedig igazat mondunk.
− Lássunk munkához! − csattant fel Grove. − Először is közölnöm kell, hogy az emberük olyan gondos ellátásban részesül, amilyet csak nyújtani tudunk.
− Köszönjük − mondta mereven Bisesa.
− És most: kicsodák maguk, és mit keresnek az erődömben?
Bisesa összehúzta a szemét.
− Nem kell mondanunk magának semmit a nevünkön, a rangunkon és az azonosító számunkon kívül… -Elhallgatott, mert Grove szemlátomást meghökkent.
− Nem vagyok biztos benne − mondta gyengéden Abdikadir −, hogy a mi katonai szabályaink alkalmazhatók itt, Bisesa. Ráadásul úgy érzem, annyira különös a helyzet, hogy talán az lesz a legjobb, ha nyíltan beszélünk egymással. − Kihívón nézett Grove-ra.
A kapitány kurtán biccentett. Leült az íróasztalához, és szórakozottan intett nekik, hogy üljenek le a padra.
− Tegyük fel, hogy egy pillanatra félrerakom a legvalószínűbb lehetőséget, miszerint maguk Oroszországnak vagy a szövetségeseinek valamiféle kémjei, akiket azért küldtek ide, hogy destabilizálják a helyzetet. Talán maguk okozták azt is, hogy nincs kapcsolatunk a külvilággal… Mint mondtam, rakjuk ezt félre! Maguk azt állítják, a Brit Hadsereg emberei. Azért vannak itt, hogy fenntartsák a békét. Nos, én is, gondolom. Azt mondják meg nekem, hogyan lehet ezt elérni azáltal, hogy röpködnek azzal a forgó szerkezettel! − Grove élénk volt, ugyanakkor bizonytalan.
Bisesa mély lélegzetet vett. Röviden felvázolta a geopolitikai helyzetet: a nagyhatalmak közötti szembenállást a régió olajáért vívott harcban, az összetett helyi feszültségeket. Grove szemlátomást követte, még ha a dolgok zöme ismeretlen volt is számára, és néha ugyancsak meglepődött.
− Oroszország a szövetségesünk, azt mondja?… Hadd áruljam el, hogyan látom én a helyzetet! Valóban feszültség helyszínén vagyunk… ám a feszültség Britannia és Oroszország között áll fenn. Nekem az a dolgom, hogy segítsek megvédeni a Birodalom határát és fennhatóságát Indiában. A maga kis beszédéből összesen a pastukkal való nehézségeket ismertem fel. Már meg ne sértődjön − mondta Abdikadirnak.
Bisesa képtelen volt mindezt megérteni. Csak ismételgette a kifejezéseket.
− A Birodalom határa és fennhatósága Indiában?
− Úgy tetszik − mondta Grove −, mi ketten különböző háborúk megvívásáért vagyunk itt, Dutt hadnagy.
Ám Abdikadir bólogatott.
− Grove kapitány, volt problémájuk a kommunikációval az utóbbi néhány órában?
Grove szünetet tartott, nyilvánvalóan átgondolta, mit mondjon el nekik.
− Nos tehát… igen. Mind a távíró−, mind a heliográf-kapcsolat használhatatlan körülbelül dél óta. Azóta egyetlen hangot sem hallottam, és még mindig nem tudjuk, mi történik. Hát maguk?
Abdikadir sóhajtott.
− Az időbeosztás kicsit más. A zuhanás előtt veszítettük el a rádiókapcsolatot… néhány órája.
− Rádió?… No, mindegy − mondta Grove, és legyintett. − Szóval hasonló problémáink vannak, maguknak a repülő ringlispíljükön, nekem az erődömben. És maga szerint mi lehet az oka?
− Nukleáris háború − vágta rá Bisesa. Ezen a lehetőségen rágódott már a zuhanás óta; azoknak a perceknek a rémülete és az azt követő események sokkoló hatása ellenére sem tudta kiverni a fejéből. Azt mondta hát Ab-dikadirnak: − Elektromágneses impulzus… mi más lett volna képes egyszerre hatástalanítani a civil és a katonai kommunikációs rendszert? Azok a furcsa fények az égen… az időjárás, a hirtelen támadt szelek…
− De nem láttunk kondenzcsíkokat − felelte higgadtan Abdikadir. − Ha belegondolok, egyetlen kondenzcsíkot sem láttam, amióta lezuhantunk.
− Már megint nem értem, miről beszélnek − mondta bosszúsan Grove.
− Arról − mondta Bisesa −, hogy félelmeim szerint nukleáris háború tört ki. Attól kerültünk ilyen elszigetelt helyzetbe valamennyien. Elvégre ebben a körzetben volt már rá példa. Csak tizenhét éve, hogy az indiai csapás elpusztította Lahort.
Grove Bisesára meredt.
− Azt mondja, elpusztította?
− Tökéletesen − komorodott el Bisesa. − Tudnia kell róla.
Grove felállt, az ajtóhoz ment, és parancsot adott az ott posztoló közlegénynek. Pár perc múlva a „Ruddynak” nevezett, fontoskodó civil lépett be kissé kifulladva, nyilván Grove hívatta. Befurakodott a szobába a Josh nevű fiatalember is, aki segített Abdikadirnak kiemelni Caseyt a gépből.
Grove felvonta a szemöldökét.
− Sejtettem, hogy maga is beoson, Mr. White. De hát feltételezem, ez a dolga. Maga! − mutatott határozottan Ruddyra. − Mikor járt utoljára Lahorban?
Ruddy pár másodpercig gondolkodott.
− Úgy három-négy hete, azt hiszem.
− Le tudná írni, milyen volt akkor a város?
Ruddy szemlátomást csodálkozott a kérésen, de engedelmeskedett.
− Régi, fallal körülvett település, mintegy kétszázezer pandzsábi és néhány ezer európai meg kevert fajú lakóval, sok műemlékkel. A lázadás óta adminisztrációs központ, továbbá az orosz fenyegetés elhárítását célzó katonai expedíciók kiindulópontja. Nem tudom, mit kíván még, hogy elmondjak róla, uram.
− Csak ennyit. Elpusztították Lahort? Valóban eltörölték a föld színéről tizenhét évvel ezelőtt?
Ruddy harsogva nevetett.
− Aligha. Apám ott dolgozott. Házat építtetett a Mozang Roadon!
− Miért hazudik? − ripakodott Bisesára Grove.
Az asszony ostoba módon majdnem elsírta magát. Miért nem hisz nekem? Abdikadirhoz fordult. A férfi egy ideje hallgatott; az ablakon át a vörös napot nézte.
− Abdi? Kérem, mondja meg, hogy igazat beszéltem!
− Még nem látja át a helyzetet − mondta neki halkan Abdikadir.
− Milyen helyzetet?
A férfi becsukta a szemét.
− Nem hibáztatom. Legszívesebben én sem vennék tudomást róla. − A parancsnokhoz fordult. − Tudja, kapitány, a ma történtek közül a legkülönösebb a nap volt. − Leírta annak hirtelen helyváltoztatását az égbolton. − Az egyik pillanatban dél volt, a másikban késő délután. Mintha az idő gépezetének kilazultak volna a fogaskerekei. − Az állóórára pillantott; a megkopott számlap azt mutatta, hogy pár perc múlva hét. − Pontos? − kérdezte Grove-tól.
− Majdnem, gondolom. Minden reggel ellenőrzöm. Abdikadir felemelte a csuklóját, és az órájára nézett.
− Az én órám mégis csak tizenöt óra huszonhét percet mutat, azaz délután fél négyet. Bisesa, magánál is?
Az asszony megnézte.
− Igen.
Ruddy a homlokát ráncolta. Odament Abdikadirhoz, megfogta a csuklóját.
− Sosem láttam még ilyen órát. Hát ez biztosan nem egy Waterbury! Számokat ír ki, nincs mutatója. Még számlapja sincs. És egyik szám a másikba olvad!
− Digitális óra − mondta szelíden Abdikadir.
− És ez micsoda? − Ruddy hangosan kimondta a számokat. − Kettőezer-harminchét, hat, nyolc.
− Az a dátum − válaszolta Abdikadir.
Ruddy megint a homlokát ráncolta, értelmezni próbálta a hallottakat.
− Kétezer-harminchét. Egy huszonegyedik századi dátum?
− Igen.
Ruddy odament Grove íróasztalához, és matatott a rajta lévő papírhalomban.
− Bocsásson meg, kapitány! − Még a félelmetes Grove is teljesen kifordult magából; tehetetlenül tárta szét a karját. Ruddy egy újságot halászott elő. − Néhány napos, de azért megteszi. − Úgy tartotta Bisesa és Abdikadir elé a Civil and Military Gazette elnevezésű vékony újságot, hogy elolvashassák rajta a dátumot. − Látják a keltezést?
Márciusi dátum volt az 1885-ös évben. Hosszú, fagyos csönd állt be.
Aztán Grove szólalt meg élénken.
− Azt hiszem, mindannyiunknak jót tenne egy csésze tea.
− Nem! − A másik fiatalember, Josh White nagyon izgatottnak látszott. − Sajnálom, uram, de most már értelme van az egésznek, azt hiszem, igen, összeállt, összeállt!
− Csillapodjon! − reccsent szigorúan Grove. − Mit fecseg?
− Az ember-majom − mondta White. − Hagyjuk azt a teát, meg kell mutatnunk nekik az ember-majmot!
így aztán mindannyian − Bisesa és Abdikadir változatlanul fegyveres kísérettel − kivonultak az erődből.
Táborhelyhez értek mintegy százméternyire az erőd falától. Itt állt többek között egy hálóból fölhúzott, kúp alakú sátor is. Katonák csoportja állta körül lezseren, rossz szagú cigarettákat szíva. A szikár, mocskos, hátul borotvált nyakú bakák most is a kíváncsiság meg a kéjvágy szokásos elegyével nézték Abdikadirt és Bisesát.
Az asszony látta, hogy valami mozog odabent − valami élő, talán egy állat −, ám a lenyugvó nap már a láthatárhoz ért, túlságosan− kevés volt a fény, az árnyak meg nagyon hosszúak ahhoz, hogy ki tudja venni.
White parancsára félrehúzták a hálót. Bisesa tartóoszlopra számított, de egy ezüstös, a levegőben szemlátomást alátámasztás nélkül lebegő gömb képezte a sátor csúcsát. Az azonban a helybeliek közül senkit nem izgatott. Abdikadir közelebb lépett, megnézte a tükörképét a gömbben, majd áthúzta alatta a kezét. A lebegő tárgyat nem tartotta semmi.
− Tudják − mondta −, bármely más napon ezt szokatlannak gondolnám.
Bisesa tekintetét vonzotta a lebegő anomália, önnön eltorzított tükörképe benne. Ez a kulcs, gondolta, amint az ötlet váratlanul berobbant a tudatába.
Josh megérintette a karját.
− Bisesa, jól van?
Az asszonyt megzavarta a fiatalember akcentusa, amely az ő fülének JFK-korabeli bostoninak hatott, de a fiú arcán őszinte aggodalom látszott. Bisesa keserűen nevetett.
− A körülményekhez képest, azt hiszem, egészen jól.
− Elmulasztja a műsort. − Josh a földön látható teremtményekre mutatott, és Bisesa koncentrálni próbált.
Először azt hitte, csimpánzok, de könnyed, szinte kecses testalkatú csimpánzok. Talán bonobók. Az egyik apró volt, a másik nagyobb; a nagy dajkálta a kicsit. Grove intésére odalépett két katona, elvették a kölyköt, megragadták az anya csuklóját és bokáját, s leterítették a földre. A teremtmény rugdalózott, köpködött.
A „csimpánz” két lábon járó teremtmény volt.
− Szentséges ég! − mormolta Bisesa. − Gondolja, hogy ez egy nőstény Australopithecus?
− Egy Lucy, igen − suttogta Abdikadir. − Csakhogy a pithecusok kihaltak már vagy… mennyi? Egy évmillióval ezelőtt?
− Talán egy csoportjuk fennmaradt valahol a vadonban, talán a hegyekben?
Abdikadir Bisesára nézett, szeme akár a sötétlő kút.
− Ezt maga sem hiszi.
− Nem.
− Látják? − kiabált izgatottan White. − Látják az ember-majmot? Mi ez, ha nem egy másik… idő-elcsúszás?
Bisesa előbbre lépett, és belenézett az idősebb teremtmény nyugtalanító szemébe. Látta, az azért küzd, hogy elérje a kölyköt.
− Vajon mire gondolhat? Abdikadir felmordult.
− Hogy kik ezek a majmok.

8. FEJEZET ORBITÁLIS PÁLYÁN

Miután órákon át eredménytelenül hívta a Földet, Musza hátradőlt a fekhelyén.
A három kozmonauta úgy feküdt egymás mellett űrruhájában, mint holmi nagy, narancssárga zsákok. A Szojuz-kapszula szűkössége, ahogyan egymáshoz kellett húzódniuk, most inkább vigasztaló volt, nem kínos.
− Nem értem -szólalt meg Musza.
− Ezt már mondtad − mormolta Sable.
Komor csönd. Amióta elveszítették a kapcsolatot, a köztük lévő feszültség robbanásveszélyes volt.
Miután három hónapig éltek egymás szoros közelségében, Tolja úgy hitte, érti Sable-t. A negyvenéves nő egy bonyolult genetikai történetű, szegény New Orleans-i családból származott. Az oroszok közül nem egy, aki együtt szolgált vele, csodálta jellemerejét, amely ilyen messzire eljuttatta: a NASA-nál ha valaki nem volt fehér, angolszász, protestáns és férfi, az még most is hátránynak számított. Más, kevésbé jólelkű kozmonauták azon tréfálkoztak, hogy ha Sable is a fedélzeten van, nem árt kipárnázni az űrhajót, nehogy kárt tegyen magában, mert olyan fenn hordja az orrát. A legtöbben egyetértettek, hogy ha a nő orosz lett volna, nem ment volna át a pszichológiai teszteken, amelyeken át kellett esnie minden űrszolgálatra jelentkezőnek.
Az Állomáson eltöltött három hónapban Tolja eléggé jól kijött Sable-lel, talán mert ellentétes típusok voltak. Tolja aktív repülőtisztként szolgált, a családja Moszkvában élt. Számára az űrutazás kalandot jelentett, de ami hajtotta, az a családjához való hűség és a hazája iránti kötelességtudat volt, s beérte azzal, ha a pályafutása úgy halad előre, ahogy magától megy. Sable-ben Tolja felismerte a szenvedélyes, izzó ambíciót, amely nem elégülhet ki addig, amíg a nő el nem éri hivatása csúcsait: vagy a Clavius Bázis parancsnoka lesz, vagy részt vehet egy Mars-utazáson. Az amerikai pedig talán úgy látta, hogy orosz kollégája nem fenyegeti csillogó előrehaladását.
Ám Tolja megtanulta, hogy bánjon óvatosan a nővel. És ebben a kínos, ijesztő helyzetben félt, hogy Sable robbanni fog.
Musza összecsapta kesztyűs kezét, átvette a parancsnokságot.
− Azt hiszem, nyilvánvaló, hogy nem kezdjük meg a visszatérést. Nem kell aggódnunk. A régi időkben a Szojuz űrhajóknak csupán húsz percig volt kapcsolatuk földi irányításukkal minden egyes, a Föld körül leírt kilencvenperces kör alatt, ezért a úgy tervezték őket, hogy függetlenül is tudjanak működni.
− Lehet, hogy nem nálunk van a hiba − mondta Sable. − Mi van, ha odalenn adódott valami gond?
− Miféle hiba tudná elnémítani a földi állomások egész sorát? − kérdezte gúnyosan Musza.
− Egy háború − felelte Tolja.
− Az ilyen spekuláció haszontalan − mondta határozottan Musza. − Bármi lett légyen is a hiba, a földiek idejében helyreállítják majd a kapcsolatot, és visszatérhetünk a repülési tervünkhöz. Csak várnunk kell. De addig is van munkánk. − Az ülése alatt kutatott a Föld körüli pályához előírt ellenőrzési listáért.
Igaza van, állapította meg Tolja; a kis hajó magától nem fog működni, és ha Föld körüli pályán marad még egy körre − vagy kettőre? vagy háromra? −, a személyzetnek kell működtetnie. Megfelelő-e a kabinban a nyomás, az előírások szerinti-e a gázkeverék? A nagy kör megtétele közben jól pörög-e a hajó, hogy a napelemei befoghassák a napfényt? Mindezt biztosítani kell.
Hamarosan mindhárman végezték az ismerős és valamiképpen megnyugtató ellenőrzéseket − mintha csak urai lennének a sorsuknak, gondolta Tolja.
De valójában minden megváltozott, és erről nem lehetett nem tudomást venni.
A Szojuz ismét belebegett a bolygó árnyékába. Tolja kinézett az ablakon, a városok narancsos-sárgás fényeit kereste, megnyugvást remélve. Ám a bolygó sötét volt.

9. FEJEZET PARADOXON

Josht izgatta ez a nő a jövőből − ha valóban az, aminek mondja magát! Bisesa arca kellemes és arányos volt, ha nem is kifejezetten szép, az orra erőteljes, az álla szögletes; de a szeme tisztán csillogott, rövidre nyírt haja fényesen. Olyan erő − fizikai erő is − áradt belőle, amilyet Josh nőben még sosem látott: ebbe a példátlan helyzetbe kerülve is magabiztos volt, ha a kimerültségtől kissé ideges is.
Az amerikai tudósító egész este úgy ment a nő után, mint valami kiskutya.
Hosszú nap volt − Bisesa életének leghosszabb napja, még ha elveszített is néhány órát −, és Grove kapitány tanácsa, hogy az újonnan érkezetteket hagyják végre enni és pihenni, bölcsnek látszott. De azok azt állították, elvégzendő teendőjük van, mielőtt pihennének. Abdikadir meg akarta nézni Caseyt, a másik pilótát. És vissza akart menni a masinához, amelyet a „Madárkájuknak” nevezett.
− Ki kell törölnöm a fedélzeti komputer memóriáját -mondta. − Kényes adatok vannak benne, kivált a repülőelektronika…
Josht megbűvölte ez az intelligens gépekről szóló beszéd, és elképzelte, hogy a levegő tele van láthatatlan távíródrótokkal, amelyek ide-oda viszik a fontos és titkos üzeneteket.
Grove hajlott a kérés teljesítésére.
− Nem látom, mennyiben árthatna nekünk olyasminek az elpusztítása, amit úgysem értünk − jelentette ki szárazon. − Ráadásul azt mondja, ez a kötelessége, főtörzs-zászlós. Ezt tiszteletben tartom. Idő és tér szétfolyhat, mint a puding, de a kötelesség marad.
Bisesa a maga részéről nyomon kívánta követni helikopterük útvonalát a zuhanás előtt.
− Lelőttek minket. Azt hiszem, közvetlenül az után, amikor észrevettük, hogy a nap odébb táncolt az égen. Szóval… érti már? Ha valamiképpen átjöttünk valami időhatáron, akkor bárki lőtt ránk, annak is ezen az oldalon kell lennie…
Grove úgy vélte, ezt a kirándulást jobb lenne másnapra
hagyni, mert éppúgy látta Bisesa kimerültségét, ahogyan Josh. De az asszony még nem akart leállni, még nem, mintha az azt jelentette volna, hogy elfogadja a helyzet rendkívüli valóságosságát. Grove tehát jóváhagyta a missziót. Josh egyre jobban tisztelte a kapitány ítélőképességét és együttérzését; Grove nyilvánvalóan nem értett semmivel többet a történtekből bárki másnál, de próbálta kielégíteni azoknak az egyszerű, emberi szükségleteit, akik a szó szoros értelmében az égből pottyantak a birodalmába.
Összeállt a felderítő egység: Bisesa Joshsal és Ruddyval, akik mindketten ragaszkodtak hozzá, hogy elkísérjék, és egy kis csapat katona Batson skót közlegény névleges parancsnoksága alatt, aki szemlátomást ezen a napon imponált annyira Grove kapitánynak, hogy kiérdemelje az előléptetést.
Mire elindultak az erődből, már sötétedett. A katonák olajlámpásokat és égő fáklyákat vittek. Egyenesen kelet felé tartottak a helikopter lezuhanásának helyétől. Bisesa úgy becsülte, a távolság nemigen lehet több másfél kilométernél.
Távolodtak az erőd fényei, körülfogta őket a hatalmas és üres Határtartomány esti félhomálya. Ám Josh vastag, fekete felhőhegyeket látott a horizonton körös-körül.
Bisesához sietett.
− Ha ez igaz…
− Micsoda?
− Hogy átsiklottak az időben, maguk is meg az embermajmok is. Mit gondol, hogyan történhetett?
− Fogalmam sincs. És magam sem tudom, mi szeretnék lenni inkább: az idő számkivetettje, vagy nukleáris háború áldozata. Egyébként − kérdezte élénken − honnan tudja, hogy nem maga-e a számkivetett?
Josh elbátortalanodott.
− Erre sosem gondoltam. Tudja, azt is alig hiszem el, hogy részese vagyok ennek a beszélgetésnek. Ha ma reggel azt mondja nekem, hogy mielőtt este lefekszem, repülő masinát fogok látni, amelyben annyi erő van, hogy embereket képes szállítani a belsejében… és hogy ezek az emberek azt állítják, méghozzá meggyőzően, hogy vagy százötven esztendő távolából, a jövőből jöttek… azt gondoltam volna, hogy őrült!
− De ha igaz − makacskodott a mellettük loholó Ruddy (minthogy sosem volt edzett, kissé lihegett) −, ha igaz, akkor olyan sokat tud, olyan sokat elmondhatna nekünk! A mi jövőnk a maga múltja.
Bisesa a fejét rázta.
− Túlságosan sok filmet láttam. Sosem hallottak a kronológiavédelmi sejtésről?
Josh tanácstalan volt, ahogyan Ruddy is.
− Gondolom, azt se tudják, mi az a film − mondta Bisesa −, nemhogy ismernék a Terminatort… Nézzék, néhányan úgy gondolják, ha az ember visszamegy az időben, és megváltoztat valamit úgy, hogy a jövő, ahonnan érkezett, többé nem létezik, igen nagy katasztrófát okozhat.
− Nem értem − ismerte be Josh.
− Tegyük fel, elárulnám magának, hol él az ük-ük-ük-ük-ükanyám most, 1885-ben. Aztán maga fogná magát, megkeresné, és lelőné.
− Miért tennék ilyet?
− Mindegy. De ha megtenné, én sosem születnék meg… és így nem jöhetnék vissza, hogy beszéljek az ősanyámról, és maga nem lőné le őt. Ebben az esetben pedig…
− Ez logikai paradoxon − pihegte Ruddy. − Elragadó! De ha megígérjük, hogy nem molesztáljuk az ősanyját, akkor sem tud mesélni nekünk semmit rólunk?
− Ugyan hogy hallhatott volna rólunk, Ruddy? − korholta a barátját Josh.
Az angol elgondolkodott.
− Tudod, van egy olyan érzésem, hogy hallott… rólam mindenesetre. Az ember megérzi, amikor felismerik!
De Bisesa nem mondott semmi többet.
Amint a fény végleg eltűnt, és a csillagok föltárták fölöttük a végtelent, a kis csapat összébb húzódott, a katonák fecsegése elhalt, lámpásaikat magasra tartották. Idegen világ felé mennek, gondolta Josh. Nem csak azt nem tudhatták, ki van odakinn a pusztában, vagy hová mennek. Még abban sem lehettek biztosak, hogy mikor találják magukat… Úgy vélte, mindenki kissé megkönnyebbült, amikor megkerültek egy dombocskát, és a negyednyi, felkelő hold hideg fényt bocsátott a köves pusztára. Ám a levegő különös volt, kavargó, a hold képe pedig beteges sárga-narancspiros.
− Itt van − szólalt meg egyszer csak Bisesa. Egy gödörnél állt. Közelebb lépve Josh látta, hogy a föld friss és nyirkos, mintha nemrégiben ásták volna ki.
− Rókalyuk − mondta Ruddy. Beleugrott a gödörbe, és valamiféle vízvezetékcsőre emlékeztető csődarabot mutatott fel. − És ez az a félelmetes fegyver, amellyel leszedték magukat az égről?
− Az egy RMG kilövő, igen. − Az asszony kelet felé nézett. − Ott volt egy falu. Százméternyire, nem távolabb. − A katonák felemelték lámpásaikat. Sehol nem látszott falu, semmi, csak a köves síkság húzódott a horizontig. − Talán egy határ van a közelben − mondta alig hallhatóan Bisesa. − Egy határvonal az időben. Milyen különös gondolat! Mi történik velünk?… − Arcát a hold felé fordította. − Ó! A Clavius eltűnt.
Josh ott volt mellette.
− Clavius?
− A Clavius Bázis. − Bisesa felmutatott. − Egy nagy, vénséges kráterben épült a déli féltekén.
Josh elámult.
− Városaik vannak a holdon? Bisesa mosolygott.
− Nem nevezném városnak. De az ember látja a fényét, mint valami foglyul ejtett csillagét, az egyetlen fénypontot a növekvő holdon. És most eltűnt. Az nem is az én holdam. Van egy csapat a Marson, egy második pedig úton arrafelé… legalábbis volt. Nem tudom, mi történhetett velük…
Az emberek utálkozva mordultak fel. Az egyik katona a rókalyuk alján kutatott, és most előjött valamivel, ami egy darab húsnak látszott, még csöpögött belőle a vér. Rettenetesen bűzlött.
− Egy emberi kar − mondta színtelenül Ruddy. Elfordult, és hányni kezdett.
− Szerintem valami nagymacska tehette − állapította meg Josh. − Azt hiszem, bárki támadt is magukra, nem sokáig örülhetett a diadalának.
− Alighanem éppoly elveszett lehetett, mint én.
− Igen. Elnézését kérem Ruddy miatt. Gyenge a gyomra az ilyen látványhoz.
− Valóban az. És mindig is az lesz.
Josh a nőre nézett, akinek a szeme csupa holdfény volt, az arckifejezése üres.
− Hogy érti?
− Igaza volt. Valóban tudom, kicsoda. Maga Rudyard Kipling, igaz? Vesszek meg, ha nem Rudyard Kipling. Istenem, micsoda nap!
Ruddy nem felelt. Még mindig kétrét görnyedt, még mindig hányt, az álla csupa epe volt.
Ebben a pillanatban megremegett a föld, annyira, hogy mindenfelé kis porfelhők kavarodtak fel. És esni kezdett az eső a vastag, fekete felhőkből, amelyek viharsebesen vonultak el a hold üres képe előtt.

AZ IDŐ SZEME
Második rész
AZ IDŐ SZÁMKIVETETJEI

10. FEJEZET GEOMETRIA

Bisesa számára az első reggel volt a legrosszabb.
Gyanította, hogy az adrenalin és a sokk valamiféle kombinációja tartotta talpon azon a napon, amelyet Idő-törésnek kezdtek nevezni. De éjjel a szobában, amelyet Grove adott nekik, egy sietősen átalakított raktárhelyiségben rosszul aludt a vékony, alig megtömött matracon. Másnap reggel, amikor vonakodva arra ébredt, hogy még mindig itt van, hirtelen lezuhant az adrenalinszintje, és vigasztalhatatlan volt. A második éjszaka, mivel nagyon akaródzott volna aludnia, Abdi tanácsára felnyitotta a túlélőcsomagját. Füldugót és szemlekötőt vett elő, bekapott egy Halcyon tablettát − Casey „Kék Bombázónak” nevezte −, és tíz órát aludt.
De múltak a napok, és Bisesa, Abdikadir meg Casey még mindig Dzsámrud erődjében voltak. Nem sikerült kapcsolatot teremteniük egyik katonai hullámhosszon sem, Bisesa telefonja arról motyogott, hogy kiégett, nem érkezett mentőcsapat az ENSZ bázisról türelmesen jeleket adó nyomkövetőik hívására − nem jött orvosi segítség Caseynek. És az égen egyetlen kondenzcsík sem látszott, egy sem.
Bisesának leginkább a lánya, Myra hiányzott. Nem is óhajtott szembenézni ezzel az érzéssel, mintha a tudomásul vétele tenné valóságossá az elszakadásukat. Szeretett volna tenni valamit − bármit, csak gondolkodnia ne kelljen.
Közben az élet ment tovább.
Az első néhány nap után, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy a Madárka legénységének nincsenek ellenséges szándékai, a brit katonaság szigorú felügyelete némileg enyhült, bár Bisesa gyanította, hogy Grove kapitány van annyira elővigyázatos parancsnok, hogy azért szemmel tartassa őket. Semmiképpen nem engedték őket a huszonegyedik századi pisztolyok, gépfegyverek, rakéták és hasonlók kis készletének közelébe, amelyeket a Madárról hoztak le. Ám Bisesa valószínűnek tartotta, hogy ezeknek a tizenkilencedik századi briteknek az is segített őket elfogadni, hogy Casey fehér amerikai volt, ő és Abdi pedig
„szövetséges” népekhez tartoztak. Ha a Madár legénysége oroszokból, németekből vagy mondjuk kínaiakból állt volna − és a Claviuson bőven akadtak ilyen katonák −, ellenségesebbek lettek volna.
Amikor azonban belegondolt, Bisesa megdöbbent, hogy egyáltalán megfordulnak a fejében ilyen kérdések, a tizenkilencediktől a huszadik századig ívelő kulturális ösze-öszeütközések. Az egész ügy szürreális volt; mintha egy buborékban élt volna. És folyamatosan csodálkozott, milyen könnyen elfogadja mindenki más a helyzetet, az időelcsúszás nyilvánvaló, szemlátomást tagadhatatlan tényét, amely az ő esetében mintegy százötven évet tett ki, de a hálóketrecben lévő nyomorult ember-majom nőstény és kölyke számára lehetett akár több millió év is.
− Nem hinném, hogy a britek ezt egyáltalán értik –mondta Abdikadir −, és lehet, hogy mi túlságosan is értjük. Amikor H. G. Wells megjelentette Az időgépet 1895-ben (az is csak tíz év múlva lesz ebben az időzónában!), húsz vagy harminc oldalon át kellett magyaráznia, hogy mit tesz a szerkezet. Nem azt, hogyan működik, csak azt, hogy mi az. Mi már túlestünk a kulturális alkalmazkodás folyamatán. Egy évszázadnyi science fiction után maga meg én teljes mértékben hozzászoktunk az időutazás gondolatához, és nyomban képesek vagyunk tudomásul venni mindazt, amivel jár, bármilyen furcsa is átélni a valóságban.
− De ez nem áll ezekre a Viktória korabeli britekre. Számukra a Ford T-modell mesés jármű lenne a jövőből.
− Természetesen. Szerintem az idő-elcsúszás és a velejárói meghaladják a képzelőerejüket… De ha H. G. Wells itt lenne (járt ő valaha is Indiában?), az összes gondolkodók közül az ő elméjét indítaná be a leginkább mindaz, ami itt történik…
Mindezek a gondolatok nem segítettek Bisesán. Lehetséges, hogy Abdikadir és mindenki más éppoly furán érezte magát, mint ő, csak ügyesebben titkolták.
Ugyanakkor Ruddy megértette Bisesa elbizonytalanodását. Elárulta az asszonynak, hogy néha hallucinál.
− Gyerekkoromban, amikor egyszer magamra hagytak egy siralmas nevelőotthonban Angliában, ütlegelni kezdtem egy fát. Kétségtelenül különös viselkedés, de nem
értette meg senki, hogy csak azt akartam megtudni, a nagyanyám-e! Nem is olyan régen Lahorban lázas beteg lettem, talán maláriás, és attól fogva időnként visszatérnek az én „kék ördögeim”. Szóval tudom, milyen, amikor az embert a valótlan kínozza. − Beszéd közben feszülten előrehajolt, szemét eltorzította a Josh által „szódásüveg-talpnak” nevezett, vastag szemüveg. − De maga éppen eléggé valóságos nekem. Megmondom én, mit tegyen ellene… dolgozzon! − Felemelte tömzsi, tintás ujjait. − Néha tizenhat órát dolgozom. A munka a valóság legjobb védőbástyája…
Hát így zajlott le a terápiás kezelés a valóság természetéről a tizenkilenc éves Rudyard Kiplinggel. Bisesa még kótyagosabb volt utána, mint előtte.
Ahogy múlt az idő, és egyik fél, sem a Viktória korabeli britek, sem Bisesa legénysége nem tudott kommunikálni a maga külvilágával, Grove egyre jobban aggódott.
Ennek igen gyakorlati oka volt: az erőd készletei nem tarthattak ki sokáig. De Grove kapcsolata megszakadt a birodalmi adminisztráció kiterjedt apparátusával is, amelyről Bisesa Ruddy és Josh egy gyors előadásából kapott képet. A civil oldalon is voltak helyi megbízottak, akik alá helyettesek és asszisztensek tartoztak; ők jelentettek az alkormányzónak, aki jelentett az alkirálynak, aki jelentett a külügyminiszternek, aki végül jelentett magának az uralkodónőnek, Viktória királynőnek a távoli Londonban. A britek abban a hitben ringatták magukat, hogy egységesített társadalmi szerkezetben élnek. Bárhol szolgált is az ember, a királynő katonája volt, a globális birodalom része. Bisesa látta, hogy Grove számára elszigetelve lenni ettől éppoly zavaró, amilyen az ő számára elvágva lenni a huszonegyedik század globális telekommunikációs hálózataitól.
A kapitány tehát felderítő csapatokat kezdett kiküldeni, elsősorban indiai lovas katonákat, akik gyorsan tudtak megtenni meglehetősen nagy távolságokat. Eljutottak Pesavárba, ahol a helyi katonai szálláskörletnek és katonai parancsnoki központnak kellett volna lennie − de a város
nem volt sehol. Nem látszott nyoma pusztításnak, még a nukleáris robbanás okozta szörnyűséges radírozásnak sem, amelynek felismerésére Bisesa tanította meg a briteket. Csak kopár kövek, egy folyópart, bozótos vegetáció, és állati, talán oroszlánoktól származó lábnyomok: mintha Pesavár sosem létezett volna. Ugyanez volt a helyzet, amikor a lovasok a Claviust, Bisesa ENSZ táborát próbálták megtalálni. Semmi nyom, még pusztításé sem.
Grove tehát úgy határozott, hogy messzebb is folytatják a felderítést: végig az Indus völgyén, mélyen le India területére − és északra.
Közben a még mindig eléggé mozgásképtelen Casey szintén megkísérelt kapcsolatot létesíteni a világ többi részével. A távközlő hadtestből mellé rendelt katonák segítségével kommunikációs felszereléseket hozatott a lezuhant Madárról, és az erőd egyik szobácskájában adóvevőt épített. De bármilyen hosszú ideig küldte a jeleket a sötétbe, nem jött válasz.
Közben Abdikadirnak is megvolt a maga munkája, amely a lebegő gömbre vonatkozott. Bisesa irigykedett, amiért Casey és Abdi ilyen gyorsan találtak hasznos foglalatosságot, amivel eltölthették az idejüket, mintha ők jobban be tudtak volna illeszkedni nála.
Amikor a negyedik reggelen az asszony kiment az erődből, azt látta, hogy Abdikadir egy széken áll, és egy ütött-kopott bádogvödröt emel a magasba. Casey és Cecil de Morgan összecsukható tábori székeken ültek, arcukat reggeli napfény fürdette, amíg nézték a műsort. Az amerikai pilóta intett Bisesának.
− Hé, Bis! Jöjjön, nézze a kabarét!
Bár de Morgan nyomban felajánlotta neki a székét, Bisesa leült a földre Casey mellé. Nem kedvelte a hadtáptisztet, és nem óhajtott neki semmiféle előnyt adni önmagával szemben, még ilyen triviálist sem.
Abdikadir vödre tele volt vízzel, így aztán nehéz lehetett. Mégis fél kézzel tartotta a vállán, és egy ceruzával megjelölte a vízszintet. Aztán leengedte a vödröt, és megjelent a lebegő gömb, a Gonosz Szem, a felülete csöpögött a víztől; Abdi ügyesen elkapott minden csöppet. A két „ember-majmot” őrző sátor pár méternyire volt felállítva, a közepén valami rúddal.
Casey morgott.
− Már félórája mártogatja azt az átkozott izét.
− Miért, Abdi?
− A térfogatát mérem − mormolta Abdikadir. − És azért többször, hogy pontos legyen a mérés. Ezt nevezik tudománynak. Köszönöm a segítséget. − És újra felemelte a vödröt, hogy a gömb belemerüljön.
− Ha jól emlékszem, az orvos kapitány azt mondta, ne keljen fel − mondta Casey-nek Bisesa.
A pilóta fitymálón legyintett, és maga elé tette vastagon bekötözött lábát.
− Marhaság! Tiszta törés volt, és jól helyre rakták. -Bár, Bisesa tudta, érzéstelenítés nélkül. − Nem szeretek tétlenül üldögélni.
− És maga, Mr. de Morgan… − mondta Bisesa. − Magát miért érdekli?
A hadtápos széttárta a karját.
− Üzletember vagyok, asszonyom. Elsősorban ezért vagyok itt. És állandóan keresem az új lehetőségeket. Természetesen érdekel a lezuhant repülő masinájuk! Elfogadom, hogy mind ön, mind Grove kapitány titokban óhajtja tartani. De ez, ez a tökéletes lebegő gömb, ez sem az öné, sem a kapitányé, és ezekben a különös napokban is milyen különös maradt, habár gyorsan megszoktuk! Ott lebeg, nem tartja semmi, amit látnánk. Bármilyen nagy erővel ütik − még lőttek is rá golyóval, ami kissé veszélyes volt a visszapattanás kockázata miatt −, egy csipetnyit sem lehet leverni tökéletes felszínéből, és nem mozdul a helyéről jottányit sem. Ki készítette? Mi tartja fenn? Mi van a belsejében?
− És mennyit ér? − mordult fel Casey. De Morgan könnyedén nevetett.
− Próbálkozni csak szabad.
Josh mesélt Bisesának de Morgan hátteréről. Olyan elbukott arisztokratacsalád volt az övé, amely őseit vissza tudta vezetni Hódító Vilmos első támadásáig Anglia ellen, több mint nyolcszáz évvel azelőtt, és dús birtokot kanyarított ki a legyőzött szász királyságokból. Az azóta eltelt évszázadok során „a nemzedékről nemzedékre öröklődő kapzsiság és ostobaság”, ahogyan maga de
Morgan adta elő lefegyverzőn, a családot egyetlen penny nélkül hagyta, de változatlanul élt bennük a vagyon és a hatalom emléke. Ruddy azt mondta, tapasztalatai szerint a brit uralom alatti India tele van az ő hadtáptisztjükhöz hasonló „szerencselovagokkal”. Bisesa úgy vélte, nem lehet megbízni de Morgan hátranyalt, fekete hajában és mindig ide-oda kalandozó, fürkésző szemében.
Abdikadir lemászott a székről. A sötét bőrű, komoly, koncentrált férfi számológépre kapcsolta az óráját, és beütötte a feljegyzett számokat.
− No, Észkombájn − kiáltotta gúnyosan Casey −, ki vele, mit tudtál meg!
Abdikadir leült a földre Bisesa mellé.
− A Szem ellenáll a mintavételnek, de bizonyos dolgokat mégis meg lehet mérni. Először is mágneses anomália veszi körül. A túlélőkészletemben lévő iránytűvel ellenőriztem.
Casey felmordult.
− Az én iránytűm megőrült, amióta lezuhantunk. Abdikadir megrázta a fejét.
− Az igaz, hogy nem tudjuk megtalálni a mágneses északot; valami különös történik a Föld mágneses mezejével. Ám maguknak az iránytűinknek semmi bajuk. -Felpillantott a Szemre. − Az áramlás vonalai összesűrűsödnek a körül az izé körül. Diagramon úgy nézne ki, mint egy csomó a fában.
− Ez hogy lehet?
− Fogalmam sincs. Bisesa előrehajolt.
− Mi van még, Abdi?
− Elvégeztem egy középiskolai geometriai kísérletet. − Elvigyorodott. − Csak úgy tudtam megmérni a térfogatát, hogy vízbe mártottam… megnéztem, hogyan változik a vödörben a vízszint.
− Heuréka! − kiáltott fel játékosan de Morgan. -Uram, ön napjaink Archimédesze…
Abdikadir nem vett tudomást róla.
− Tucatnyi mérést végeztem, hogy minél kisebb legyen a hibalehetőség, de így sem lesz valami tökéletes. A felület mérésére nem tudok mit kitalálni. De a
sugár és a kerület mérése egészen jól sikerült, azt hiszem. − Ideiglenesen összetákolt kaliberkörző készletet emelt fel. − Átalakítottam a helikopter egyik lézer-műszerét…
− Nem értem − mondta Casey. − Csak egy gömb. Ha ismered a sugarát, a többit kiszámíthatod abból. A felület, hogy is van, négyszer Ji-szer a sugár a négyzeten…
− Kiszámíthatod így, ha abból indulsz ki, hogy ez a gömb olyan, mint minden más gömb, amelyekkel eddig találkoztál − mondta szelíden Abdi. − De ez lebeg a levegőben, úgy, ahogyan még semmit sem láttam. Nem akartam elméleteket gyártani róla, csak megmérni, amit tudok.
Bisesa bólintott.
− És arra jutottál, hogy…
− Kezdjük ott, hogy tökéletes gömb. − Újra felpillantott rá. − És úgy értem, tökéletes, még a lézerműszerem szerint is, bármelyik tengelyével is próbálkoztam. Még 2037-ben sem tudtunk semmiféle anyagot ilyen tökéletesen megmunkálni.
De Morgan józanul bólintott.
− A geometriai tökéletesség szinte arcátlan megnyilvánulása.
− Igen, de ez csak a kezdet. − Abdikadir felemelte az óráját, hogy Bisesa lássa parányi képernyőjét. − A középiskolában tanult geometria, Casey. A kör kerületének aránya az átmérőjéhez képest…
− jt − morgott Casey. − Ezt még egy keresztény bunkó is tudja.
− Nos, ebben az esetben nem. A Szem aránya három. Nem körülbelül három, nem egy kicsit több, mint három… három, lézeres precizitással. És ilyen kis hibaszázalék mellett teljesen lehetetlen, hogy n legyen, ahogyan kéne. A képleted végül is nem működik, látod, Casey. A térfogatból ugyanezt a számot kapom „jr”-nek. Persze ez a mérés jóval megbízhatatlanabb; nem lehet a lézert összehasonlítani egy vödör vízzel.
Bisesa felállt, körüljárta a Szemet, felnézett rá. Rossz érzése volt a tárggyal kapcsolatban.
− Az lehetetlen. A n az n. Ez a szám bele van ágyazva a mindenség szerkezetébe.
− A mi mindenségünkébe igen − mondta Abdikadir.
− Hogy érti ezt? Abdikadir vállat vont.
− Úgy látszik, hogy ez a gömb, bár nyilvánvalóan itt van, nem egészen a mi mindenségünkből való. Az időben anomáliába botlottunk, Bisesa. Talán ez egy térbeli anomália.
− Ha így van − recsegte Casey −, ki vagy mi okozta? És mit kéne tennünk?
Erre persze nem volt válasz. Grove kapitány jött fürgén.
− Sajnálom, hogy zavarnom kell, hadnagy − mondta Bisesának. − Emlékszik a kiküldött felderítőegységekre… az egyik lovasom valami meglehetősen különöset jelentett innen északra.
− Különöset! − csattant fel Casey. − Isteniek ezek a brit szépítő körülírások!
Grove nem zavartatta magát.
− Talán ön többet tud kihozni belőle, mint az én embereim… Nem volna kedve egy kis kiránduláshoz?

11. FEJEZET ŰRHAJÓTÖRÖTTEK

− Hé, seggfej, kell a klotyó! − Természetesen Sable volt az, a leszállóegységből kiabált fel, ezzel ébresztve új napra Tolját.
Tolja az otthonáról álmodott, Nágyáról meg a fiúkról. Úgy lógva hálózsákjában, ahogyan denevér a gyümölcsfán, körülötte csupán a vészvilágítás halvány vörös fényével beletelt pár percbe, amíg rájött, hol van. Ó. Még mindig itt. Még mindig a félig-meddig elhagyott űrhajóban, vég nélkül körözve a választ nem adó Föld körül. Lebegett egy darabig, az álom maradványaiba kapaszkodva.
A lakótérben aludt, az űrruhák és más, szükségtelen holmik társaságában, ráadásul ott volt a hulladék is, amit az Állomásról vittek magukkal − hiszen nem nyithatták ki az ajtót, hogy kidobják. Az, hogy idefenn „éjszakázott”, valamivel több helyet biztosított nekik, másként szólva megakadályozta, hogy a három, egymás minden moccanásától ideges űrhajós megölje egymást. Kényelmesnek azonban ez a hely nemigen volt mondható. Még mindig érezte a kiselejtezett alsónemű szagát, a „kozák szuszpenzorokét”, ahogy Sable mondta.
Felnyögött, nyújtózkodott, és kimászott a hálózsákból. Eljutott az aprócska vécéig, lenyitotta a falból, és bekapcsolta a pumpát, amely kiszívta ürülékét az űr ürességébe. Amikor rájöttek, hogy itt rekedtek, a szemét halmai alól kellett kibányászniuk ezt az alkalmatosságot; úgy volt, hogy a hazavezető útjuk néhány óra lesz csupán, nem terveztek be vécézési szüneteket. Ma reggel némi időbe telt, amíg elvégezte a dolgát. Teljesen kiszáradt, a vizelete sűrű volt, szinte fájdalmasan savas, mintha nem szívesen hagyná el a testét.
Mivel mindössze a jégeralsója volt rajta, didergett. Hogy a Szojuz minél tovább kitartson, Musza elrendelte: csak a létfontosságú rendszerek működjenek, minimális teljesítménnyel. így aztán a hajó egyre hidegebb és nyirkosabb lett. Fekete penész nőtt a falakon. Az egyre bűzösebb levegő tele volt porral, levált bőrpikkelyekkel, leborotvált szőrrel és élelmiszermorzsákkal, s gravitáció
hiányában mindez persze nem ülepedett le. Szúrt a szemük, és mindhárman állandóan tüsszögtek; az előző nap Tolja megmérte, hogy ő maga egyetlen óra alatt húszat is.
A tizedik nap, gondolta. Ma újabb tizenhat értelmetlen kört tesznek meg a Föld körül, azaz elérik a százhatvanadik kört, amióta az Állomás megszűnt számukra létezni.
A combjára erősítette „harisnyatartóját”. Ezt a rugalmas csíkot azért találták ki, hogy védjen a folyadékháztartás egyensúlyának mikrogravitáció okozta felborulásától. Olyan szorosnak kellett lennie, hogy a folyadék ne menjen ki az ember lábából, ugyanakkor nem lehetett annyira szoros, hogy a keringést leállítsa. Tolja felvette a tréning ruháját − tulajdonképpen azt is a lakótérben elhelyezett szemétrakásból szedte ki.
Lemászott a nyitott ajtón át a leszállóegységbe. Sem Musza, sem Sable nem nézett a szemébe; egymás látványát sem bírták már elviselni. Tolja irányt változtatott a levegőben, és gyakorlott könnyedséggel foglalta el helyét a bal oldali fekvőhelyen. Mihelyt nem volt útban, Sable fellökte magát az ajtón át, és Tolja hallotta, hogyan csapkod odafönn.
− Reggeli. − Musza egy tálcát lökött Tolja felé a levegőben. A tálcára ragasztva nyitott, félig elfogyasztott élelmiszeres tubusok és konzervdobozok sorakoztak. Már régen felélték a Szojuz fedélzetén lévő kis készletet, és elővették a vésztartalékot, amelyet földet érés utánra kellett volna tartogatniuk: konzerv húst és halat, tubusos zöldségkrémeket, még némi főtt édességet is. De jóllakni velük nemigen lehetett. Tolja az ujjával kitörölt minden kiürült konzervdobozt, még a levegőből is bekapkodta a lebegő morzsákat.
Mindenesetre egyikük sem volt nagyon éhes. Ezt biztosították a súlytalanság sajátos feltételei. Toljanak azonban hiányzott a főtt étel, hiszen utoljára az Állomáson evett olyat.
Musza már hozzálátott kitartó, elszánt munkájához a kommunikációs rendszeren.
− Sztereo Egy, Sztereo Egy…
Persze nem jött válasz, akárhány órán át dolgozott is. De mi mást tehettek, mint hogy próbálkoztak?
Közben Sable „odafenn” matatott a lakótérben. Megtalálta egy régi rádióamatőr készülék alkatrészeit, amelyen az Állomás tartott kapcsolatot, elsősorban iskolás gyerekekkel szerte a Földön. A közérdeklődés időközben alaposan lecsökkent, ezért a vén készüléket szétszerelték, becsomagolták, és feltették a Szojuzra, hogy majd megsemmisítsék. Sable most megpróbálta üzemképessé tenni. Talán sikerül vele jeleket fogniuk, esetleg akár üzenetet küldeniük is olyan hullámhosszokon, amelyekkel a hagyományos berendezés nem boldogul. Musza, szinte rutinból, morgott, amikor Sable rá akarta kapcsolni a berendezést az űrhajó energiaközpontjára. Tolja közbelépett.
− Nem valami kecsegtető próbálkozás, de bejöhet. Mit árthat?…
Tolja előredőlt, és megnyomta a víztartály szelepét. Néhány centiméteres átmérőjű gömb jelent meg, és tartott az arca felé. Tudván, hogy Musza irigyen figyeli − nagy balhé lett volna, ha csak egy csöppet is elveszteget −, Tolja nagyra nyitotta a száját. A víz szétomlott a nyelvén, és ő egy darabig tartogatta a szájában, kiélvezve üdeséget, mielőtt lenyelte volna. A Musza által bevezetett megszorító intézkedésekből a víztakarékosságot bírták a legnehezebben elviselni. A Szojuzon nem volt olyan újrafeldolgozó rendszer, amilyen az Állomáson; minthogy csupán rövid ugrásokra tervezték a Föld és az Állomás között, csak egy kis víztartállyal szerelték föl. Ám Sable a rá jellemző módon vitatkozott.
− Az ember még a sivatagban sem adagolja a vizet. Akkor iszik, amikor szüksége van rá. Nincs más út…
Akár volt, akár nem, a vízkészlet mindenesetre fogyatkozott.
Tolja elővett egy fogtisztítót a falban lévő szekrénykéből. Ez erősen ízesített fogkrémmel átitatott muszlindarabka volt, amelyet az ember az ujjára tett, úgy törölte körbe vele a szája belsejét. Tolja óvatosan bánt vele, kiszívott minden csöppnyi mentolt a kis textildarabból; az íz mintha kissé csillapította volna a szomját is.
így kezdődött a napja. Nem mosakodott, mert már régen elfogytak a puha flanelldarabok, amelyekkel lemosták a testüket és a hajukat. Nem vitás, hogy mindhárman olyan
büdösek voltak, mint odafenn a koszos alsóneműk. De legalább egyformán.
Miközben Musza folytatta a sötétbe kiáltott segélykérést, Tolja is hozzálátott a maga választotta munkához, ami a Föld tanulmányozása volt.
Az űrben töltött hosszú órák alatt Tolja számára mindig nagy élvezetet jelentett a Föld szemlélése. Az Állomás, ahogyan a Szojuz is most, csak pár száz kilométernyire keringett a felszíntől, így számára a bolygó nem sugározta a törékenységnek és az elszigeteltségnek azt az érzését, amelyről a Marsra utazók számoltak be, amikor visszanéztek a kék szigetre, ahol születtek. Tolja számára a Föld hatalmas volt − és majdnem üres.
Minden fordulat felét a Csendes-óceán nagy pusztasága felett töltötték, az égszínkék felületet csak egy-egy hajó farvize vagy néhány sziget pora törte meg. A földrészeken sem volt szinte ember: Ázsiát és Észak-Afrikát sivatagok borították, csupán itt-ott látszott egy-egy tábortűz. Az emberi élet jószerivel a partokra és a folyóvölgyekbe zsúfolódott. Fentről azonban még a nagyvárosokat is nehéz volt kivenni; amikor Tolja Moszkvát, Londont, Párizst vagy New Yorkot kereste, csak bugyborékoló szürkeséget látott, amely beleveszett a környező zöld-barnába.
Nem a Föld törékenysége nyűgözte hát le őt, hanem hatalmassága; és nem az volt nyilvánvaló, hogy milyen nagy mértékben hódította meg a bolygót az ember, hanem inkább az, hogy még a huszonegyedik század közepén is milyen kicsi a birtokrésze.
Ám mindez az átváltozás előtt volt.
Tolja abba kapaszkodott, ami ismerősnek tűnt. Az alacsony orbitális pályáról nézve a Föld geometriája nem változott: Tolja kilencvenpercenként látta a napot meglepő gyorsasággal felkelni az atmoszféra rétegein át, látta a fényét bíborvörösből narancsba, majd sárgába fordulni lágyan ívelő sávokban. A földrészek alakja és helyzete, a sivatagok, a hegyek és hegyláncok elhelyezkedése − mindez nagyjából ugyanolyannak tűnt, mint korábban.
Ám azok alatt a napkelték alatt, azoknak a föld-részeknek a keretein belül sok furcsaság volt.
Megváltozott a jégmezők elhelyezkedése. A Himalája fölött tisztán látta a hegyoldalakon alázúduló gleccsereket, amint utat vájnak maguknak az alacsonyabban fekvő részek felé. Ugyanakkor a Szahara nem maradt sivatag, nem egészen. Itt-ott új oázisok nőttek ki a földből, zöld foltok, amelyeknek egyenes vonalú szélei elérték akár az ötven kilométeres hosszúságot is. Szintén látta viszont, hogy sivatagos részek keletkeztek Dél-Amerika esőerdőiben. A világ egyszeriben olyan lett, mint egy különböző színű szövetdarabokból ügyetlenül összevarrt takaró. De azok a zöld foltok a sivatagban már halványultak, vette észre Tolja, ahogy múltak a napok, a zöld már barnult, halódott.
Ha a változások hatása a fizikai világra leheletnyi volt is, az emberiségre drámaian hatott.
Nappal a városokat és a tanyákat nehéz volt kivenni az orbitális pályáról. Mostanra azonban még azok a nagy útvonalak is eltűntek, amelyek átszelték Ausztrália vöröslő közepét. Nagy-Britanniát, amelynek alakja jól felismerhető volt, mintha a skót határtól a csatornáig sűrű erdőtakaró borította volna: Tolja felismerte a Temzét, de most jóval szélesebb volt, mint amire ő emlékezett − és Londonnak nyomát se látta. Egyszer Tolja észrevett egy élénk narancssárga fénypontot az Északi-tenger kellős közepén. Mintha egy égő olajfúró torony lett volna. Nagy fekete füstfelhő szállt fel belőle, és szétterjedt Nyugat-Európa fölött. Minthogy elhaladtak fölötte rádióadásukkal, Musza elkeseredetten próbált vele kapcsolatot teremteni. De nem jött válasz, és se hajó, se repülőgép nem látszott, hogy a lángoló torony segítségére sietett volna.
És így tovább. Ha a világ nappali oldala átalakult, az éjszakai szívet tépő volt. A városok fényei, egykor csillogó nyakláncok a földrészek nyaka körül, eltűntek, mind kihunytak.
Minden így festett, kivéve kevés, nagyon kevés pontot. A sivatag közepén tábortűz szikráját vélte látni, bár tudta, hogy lehet akár lángoló fatörzs is, amelybe villám csapott. Sűrűbb fénypöttyöket vett észre Közép-Ázsiában, a mongol határ közelében. Mintha még egy város is lett volna ott, ahol egykor Irán terült el, de kicsi volt és elszigetelt, s éjszaka a fényei vibráltak, mintha tüzek és lámpások lettek volna, nem villanyvilágítás. Sable azt állította, látott életre utaló jeleket Chicago helyén. A Szojuz legénysége egészen tűzbe jött, amikor kiterjedt fénysávot pillantottak meg az Egyesült Államok nyugati tengerpartja mentén. Kiderült azonban, hogy tektonikus vetődés, lávafolyó ömlik ki a meghasadt földből, és hamarosan el is takarták a nagy hamu− és porfelhők.
Első megközelítésben úgy tetszett, az emberiség eltűnt, ennyit lehetett volna állítani. Ami pedig Tolja saját családját illette, Nágyát meg a fiúkat, Moszkva eltűnt; Oroszország üres volt.
A legénység óvatosan tárgyalta, vajon mi okozhatta ezt az óriási átalakulást. Talán valamiféle hatalmas háború hagyta lakatlanul maga után a Földet; ez látszott a legvalószínűbb feltevésnek. De ha így történt volna, hallaniuk kellett volna a katonai parancsokat, látniuk a rakéták fényeit, hallaniuk a kétségbeesett segélyfelhívás okát − látniuk a lángoló városokat, Isten óvja őket. És milyen erő ragadhatott fel jégmezőket és zöldellő ligeteket, s vihette őket több száz kilométernyi távolságba, hogy ott aztán letegye?
Beszélgetéseikkel sosem jutottak messzire. Talán egyiküknek sem volt kellő képzelőereje ahhoz, hogy feldolgozza, amit láttak. Vagy féltek, hogy ha beszélnek róla, attól válik valamiképpen valósággá.
Tolja elemezni próbált. A Szojuz külső szenzordoboza jól működött. Mivel arra tervezték, hogy az Állomás külsejét fényképezze, szinte határtalan kapacitása volt képek tárolására. Toljanak nem esett nehezére úgy átállítania az érzékelőt, hogy lefelé a Földet fotózza. A Szojuz pályája, mely pontosan másolta az eltűnt Állomásét, nem fogta át az egész bolygót, az egyenlítőtől távol írta le a kört, és ahogy a Föld forgott alattuk, a bolygónak mindig más részlete került a fényképezőgép látóterébe. Toljanak így lehetősége nyílt az űrből elkészítenie fényképes helyzetfelmérését, méghozzá észak és dél eléggé nagy darabjának megörökítésével.
Türelmesen, ahogy a magányos Szojuz körözött, megpróbált félretenni minden előzetes elképzelést, uralkodni minden érzelmén és félelmén, egyszerűen rögzíteni, amit
látott. De fura volt arra gondolni, hogy a doboz hatalmas elektronikus memóriájában ott vannak az Állomás képei, amelyeket közvetlenül a lecsatlakozás előtt készítettek − a valamiképpen azóta eltűnt Állomáséi, amelynek elvesztése is egy fontos hang a furcsaság körülöttük kibontakozó nagy szimfóniájában.
Sable tudni akarta, mi értelme ennek a türelmes adatrögzítésnek. Az ő rádióamatőr projektjének célja a kommunikáció létrehozása volt, ami lehetővé tette volna számukra a túlélést; de mi haszna ezeknek a képeknek? Tolja nem érezte szükségét annak, hogy magyarázkodjon. Nyilvánvalóan nem volt senki más, aki ezt a munkát elvégezhette, márpedig a Föld szerinte megérdemelte, hogy tanúja legyen valaki ennek az átváltozásnak.
Különben, legalábbis amennyire ő tudta, a felesége meg a fiai nincsenek többé. Ha ez igaz, mi értelme bárminek, amit tesznek?
Az éghajlat nyugtalannak látszott: nagy, alacsony nyomású rendszerek kúsztak az óceánok fölül a szárazföld felé, és óriás elektromos viharokat okoztak. Az űrből nézve ezek csodásak voltak, felizzó villámokkal, amelyek szétágaztak a felhőkbe, és olyan láncreakciókat indítottak el, amelyek egész földrészeket foghattak át. Az egyenlítő közelében a felhők úgy tornyosultak egymásra, mintha egyenesen Tolja felé törekednének, és néha elképzelte, amint a Szojuz belerepül egy ilyen viharfelhőbe. Talán a tenger és a levegő ugyanúgy felbolydult, ahogyan a szárazföld. A napok múlásával a látási viszonyok egyre romlottak. Ám fura módon a növekvő homálytól Tolja jobban érezte magát ebben a helyzetben − mintha gyerek lett volna, aki elhiszi, hogy a rossz elmúlik attól, ha nem látja.
Amikor már nagyon nehéz volt elviselni, a citromfájával foglalkozott. Ez a bonszaj kicsiségű fa volt kísérleteinek egyik tárgya az Állomáson. A Szojuzon töltött első nap után kicsomagolta, és most az ülése alatti kis helyen tartotta. Egyszer majd a világok között utazó hajók fedélzetén az emberek gyümölcsöt fognak termeszteni az űrben, és Tolját úttörőként emlegetik majd, aki kikísérletezte, hogyan lehet életet nevelni túl a Földön. Ezeknek a lehetőségeknek, úgy
látszott, örökre vége lett, ám a fácska megmaradt. Néha odatartotta az ablakon beáradó napfénybe, és a szájából becses vizet permetezett a picike levelekre. Ha ujjai között megdörzsölte azokat, érezte illatukat, és ez az otthonra emlékeztette.
A levegőrétege alatt átalakult lenti világ furcsasága éles ellentétben állt a Szojuz konyhaszerű barátságosságával, ezért úgy tetszett, amit az ablakokból látnak, fényjáték csupán, egyáltalán nem a valóság.
A tizedik napon déltájban Sable fejjel lefelé bedugta a fejét a lakóegységből.
− Hacsak nincs más dolgotok − mondta −, azt hiszem, beszélnünk kell.
A másik kettő a fekhelyén kucorgott vékony, ezüstös takaró alatt, kerülve egymás tekintetét. Sable a helyére siklott.
− Kifogynak a készleteink − kezdte kertelés nélkül. -Elfogy az élelem, a víz, a levegő, a nedves törlőkendő, és nekem elfogyott a tamponom.
− De a lenti helyzet nem normalizálódott − mondta Musza.
− Ugyan már! − csattant fel Sable. − Nyilvánvaló, hogy a helyzet soha nem fog „normalizálódni”. Bármi történt is a Földdel, nos, nyilvánvalóan úgy maradt. És vele együtt mi is.
− Nem tudunk leszállni − mondta csendesen Tolja. -Nem kapunk lentről segítséget.
− Technikai szempontból − közölte Musza − magunk is meg tudjuk oldani a visszatérést a légkörbe. A Szojuz automatizált rendszerei…
− Aha − mondta Sable −, ez a Mindentudó Kis Űrhajó, igaz?
− Nem jön értünk senki − makacskodott Tolja. − Se helikopterek, se orvosok. Három hónapig voltunk az űrben, plusz tíz előre nem látott napig. Olyan gyengék leszünk, mint az újszülött kismacskák. Talán ki sem tudunk mászni a leszállóegységből.
− Akkor − morogta Musza − gondoskodnunk kell
róla, hogy emberek közelében landoljunk, bármiféle emberek közelében, és bízzuk magunkat az irgalmukra.
− Nem jó perspektíva − vitatkozott Sable −, de van-e más választásunk? Pályán maradni? Azt akarod, Tolja? Itt ülni, és fényképeket készíteni, amíg a nyelved a szájpadlásodhoz tapad?
− Lehet, hogy az is jobb, mint ami odalenn vár ránk − mondta Tolja. Itt, a kimerülőben lévő Szojuzon legalább ismerős környezetben lehetett. Szó szerint fogalma sem volt arról, mi várja őket odalenn, és nem tudta, lesz-e bátorsága szembenézni vele.
Musza átnyúlt medvemancsával, és megfogta Tolja térdét.
− A múltunkban, a kiképzésünkben, a hagyományainkban semmi nem készített fel minket ilyen élményre. De oroszok vagyunk. És utolsó oroszokként, mert könnyen lehet, hogy azok vagyunk, illő méltósággal kell élnünk vagy meghalnunk.
Sable-nek volt annyi esze, hogy befogja a száját. Tolja vonakodva bólintott.
− Szóval leszállunk.
− Hálaistennek − mondta Sable. − Most az a kérdés, hogy hol.
A Szojuzt úgy tervezték, hogy földre szálljon le, gondolta örömmel Tolja, mert ha óceánra kellett volna, ahogyan egykor az amerikaiak tették, egészen biztosan elpusztulnak külső segítség nélkül.
− Azt eldönthetjük, hol lépjünk be a légkörbe − mondta Musza. − De attól fogva az automatika kezében vagyunk; és amikor már az ejtőernyőnkön lógunk, nemigen leszünk urai a sorsunknak. Még időjárás-előrejelzésünk sincs. A szél több száz kilométernyire elvihet minket. Nagy hely kell, mert csúnya lesz a földet érés. Ez azt jelenti, hogy Közép-Ázsiában kell leszállnunk, ahogyan a tervezők eredetileg is elképzelték.
Látszott, azt várja, hogy Sable vitatkozni fog, de az csak vállat vont.
− Nem éppen rossz ötlet. Emberi élet jelei mutatkoznak Közép-Ázsiában… Semmi modern, de meglehetősen koncentrált: az a sok tábortűz, amelyeket láttunk. Embereket
kell találnunk, és az a hely éppen olyan jó, mint bármelyik másik.
Ez logikusan hangzott, ám Tolja valami megfejthetetlen keménységet látott Sable szájának vonalában, mintha a nő kalkulálna, mintha már a földet érés utáni helyzeten törné a fejét.
Musza összecsapta a kezét.
− Helyes. Ebben megállapodtunk. Semmi ok a habozásra. Most fel kell készítenünk a hajót…
Sípolás hallatszott a lakóegységből.
− A fenébe! − mondta Sable. − Az amatőr rádióm. − És egyetlen mozdulattal fellökte magát az ajtón át.
Az egyszerű rádió, amelyet Sable összerakott, valójában két jelzést fogott. Az egyik egyenletes lüktetés volt, erős, de nyilvánvalóan automatizált, amely valahonnan a Közel-Keletről jött. A másik azonban emberi hang volt, recsegős és gyenge.
− …Othic. Itt Casey Othic, az Egyesült Államok és az ENSZ Légierejének főtörzszászlósa a pakisztáni Dzsám-rudból, hívok minden állomást. Itt Casey Othic…
Sable elvigyorodott, kivillant pompás fogsora.
− Egy amerikai − örvendezett. − Tudtam! − És hozzálátott behangolni az összetákolt berendezést, hogy válaszolni tudjon, még mielőtt a Szojuz túlságosan messzire sodródna.

12. FEJEZET JÉG

Azon a napon, amikorra Bisesa felderítőútját tervezték, a trombitás hajnali ötkor fújt ébresztőt. Az asszony duzzadt szemmel ébredt − teste még mindig nem szokott hozzá egészen ehhez az új időzónához −, aztán elment megkeresni a társait.
Gyors reggeli után összeállt a jól felszerelt csapat. Húsz, főként szipoj katona kísérte Bisesát a frissen előléptetett Batson káplár vezetésével, és itt volt Josh és Ruddy is, akik közölték, hogy semmiképpen nem akarnak kimaradni ebből a kalandból. Mindenki gyalog ment; Grove kapitány, igen bölcsen, nem kívánta kockára tenni egyre csökkenő öszvérállományát. A parancsnokot nyugtalanította az is, hogy engedélyezte a kirándulást az újságíróknak. Nem láttak azonban pastukat se északon, se nyugaton, nem lőtt ki mesterlövész egyetlen golyót sem. Még mintha a falvak is eltűntek volna, mintha Dzsámrudon kívül az emberiséget lekaparták volna a bolygó felszínéről. Grove engedményt tett Ruddy és Josh ügyében, de ragaszkodott hozzá, hogy a csapat szünet nélkül tartsa magát a szigorú katonai szabályzathoz.
És elindultak. Dzsámrud hamarosan eltűnt a láthatár mögött, és a világ üresnek látszott, őket kivéve. A tizedik nap volt ez, amióta Bisesa itt ragadt.
A menetelés nehéznek bizonyult. A táj alig volt több dombos sivatagnál. Délre izzó lett a hőség, pedig csak márciust írtak − persze csak ha valóban még mindig 1885 márciusában jártak −, és éjszakára, tudatták Bisesá-val, a hőmérséklet fagypont alá fog süllyedni. Az asszony azt gondolta, így is jól ellesz pilótaruhájában, amelyet minden időjáráshoz alkalmasnak terveztek 2037-ben. A brit katonák sokkal rosszabbul voltak ellátva serzs zubbonyukban és trópusi sisakjukban, ráadásul jól felpakolták őket minden elképzelhetővel: fegyverekkel, lőszerrel, fekhelynek valóval, élelmiszerrel és vízzel. De az emberek nem panaszkodtak. Nyilvánvalóan megszokták a szerelésüket, és tisztában voltak azzal is, mit kezdjenek a hiányosságaival, például vizelettel puhították a bakancs bőrét.
Ahogy katonai rendben haladtak, Batson előőrsöket küldött ki. Ezen a dombokkal és gerincekkel teli terepen hárman-négyen előreóvakodtak a következő uralkodó tereptárgyig, és miközben a társaik puskával fedezték őket, megnézték, nem rejtőznek-e arrafelé pastuk. Ahogy haladtak észak felé, a dombok néha elérték már a talajszint feletti háromszáz méteres magasságot is, és az előőrsöknek negyven percükbe is beletelt, amíg a tetejükre értek, de a többiek akkor sem mentek tovább addig, amíg azok el nem érték pozíciójukat, és meg nem erősítették, hogy előttük tiszta az út. Idegesítő volt, ám a rutin sok kényszerű megállással járt, és így is eléggé nagy távolságot tettek meg.
Menet közben több Szemet is láttak. Néhány kilométerenként ott lebegett egy-egy némán, és szemlátomást mind ugyanolyan volt, mint a dzsámrudi. Batson bejelölte a helyüket a térképen. Ám hamarosan éppoly megszokottá váltak, mint az első, már senki sem vette észre őket − csak Bisesa. Nehezére esett hátat fordítania egy-egy Szemnek, mintha valóban szemek lettek volna, amik őt figyelik.
− Micsoda hely! − mondta Bisesának Ruddy, amikor egy különösen kopár részen haladtak. Az előttük gyalogló szipojokra mutatott. − A nyers emberiség maradéka, az üres égbolt és a lábunk alatti elhasznált föld közé préselve. Egész India ilyen, így vagy úgy, tudja. Csak a Határtartomány még ilyenebb… amolyan kikristályosodott kvintesszencia. Itt az embernek nehéz megőriznie a dogmatizmusát.
− Maga az öreg és a fiatal különös keveréke, Ruddy − mondta Bisesa.
− Igazán köszönöm. Gondolom, ez a sok gyaloglás primitív magának a repülő masináikkal és gondolkodó ládáikkal, a jövőnek ezekkel a csodálatos háborúcsináló találmányaival.
− Egyáltalán nem − felelte Bisesa. − Magam is katona vagyok, ne feledje, gyalogoltam én is éppen eleget. A hadseregben mindig az első a fegyelem és a koncentrálás, függetlenül a technológiától. És a brit haderő technológiai szempontból fejlettebb volt − elnézést, most is fejlettebb − a koránál. A távíróval az üzenet órák alatt ér Indiából Londonba, magukéi a világ legmodernebb hajói, és vasútjaikkal gyors a szárazföldi utazás. Magukban megvan az, amit a gyors reagálás képességének neveznek. Ruddy bólintott.
− A képesség, amely lehetővé tette egy kis sziget lakóinak, hogy felépítsenek és fenntartsanak egy globális birodalmat, asszonyom.
Gyaloglótársként Ruddy mindig érdekes volt, ha nem is mindig szeretetre méltó. Persze egy katonával senki nem keverte volna össze. Lévén kissé hipochonder, állandóan panaszkodott, hogy fáj a lába, a szeme, a feje, a háta és egyáltalán, „pocsékul” érzi magát. De ment. Megállásokkor meghúzódott egy bucka vagy egy fa árnyékában, és jegyzetelt vagy verset írt viharvert füzetébe. Amikor verselt, újra meg újra eldúdolt egy melódiát, az szolgált időmértékül. Csúnyán írt, és szeszélyes, rángatózó mozdulataival kitörte a ceruzák hegyét, elszakította a papírt.
Bisesa mégis alig tudta elhinni, hogy ó^ az. Ruddy meg állandóan nyúzta az asszonyt, hogy meséljen neki a jövőjéről.
− Ezt már lezártuk − makacskodott Bisesa. − Nem tudom, van-e jogom hozzá. És nem hiszem, hogy belátja, milyen furcsa élmény nekem ez.
− Hogyhogy?
− Számomra maga Ruddy, itt és most, elevenen. Mégis magára vetül a jövő árnyéka, annak a Kiplingnek az árnyéka, aki lesz.
− Uramisten! − motyogta Josh. − Erre nem gondoltam.
− Meg aztán… − Bisesa a kopár tájra mutatott. − A dolgok megváltoztak, hogy mást ne is mondjak. Ki tudja, hogy mindaz, amit az életrajzaiban írnak, még mindig a maga sorsa-e?
− Ó − mondta gyorsan Ruddy. − De ha nem… ha az én elveszett jövőm fantazmagória lett, incselkedő álom csupán… akkor mennyiben árthatna, ha hallanék róla?
Bisesa a fejét rázta.
− Ruddy, nem elég talán, hogy hallottam a nevét mostantól százötven évnyire?
Ruddy bölcsen csak bólintott.
− Igaza van. Ez a hír több, mint amennyit a legtöbb ember valaha is megtudhat, és hálásnak kell lennem valamelyik sok végtagú istenségnek, amiért eljuttatta hozzám.
Josh ugratni kezdte.
− Ruddy, hogy fogadhatod ezt ilyen egykedvűen? Azt hiszem, nálad hiúbb emberrel életemben nem találkoztam még. Tudja, Bisesa, már jóval a maga megjelenése előtt szentül hitte, hogy nagy dolgokra hivatott. Most azt szeretné, ha személyesen közölné vele, mint a jövő hírnöke. Szerintem azt képzeli, ez az egész időelmozdulás csak miatta történt!
Ruddyt mindez a legkevésbé sem zavarta.
Egy újabb furcsasággal találkoztak gyaloglásuk első napján.
A talaj egy helyen szétvált. Olyan volt, mint egy lépcső a sziklás talajba vágva, talán fél méter magas. A vágás fala függőleges és tökéletesen sima volt, nyílegyenesen húzódott a látóhatár egyik végétől a másikig. Könnyű lett volna átugrani, ám a katonák bizonytalanul tolongtak előtte.
Josh Bisesa mellett állt.
− Nos − mondta −, ehhez mit szól? Nekem úgy fest, mintha valaki itt varrta volna össze a világ két részét.
− Szerintem pontosan ez történt, Josh − mormolta Bisesa. Leguggolt, és megérintett egy sima kőfelületet. − Ez egy tektonikai szempontból aktív terület, ahol India találkozik Ázsiával, és ha az ember fogja a két földdarabot, amelyeket pár százezer év vagy több választ el egymástól, ilyen szintkülönbség jön létre…
− Nemigen értem, amit mond − ismerte be Josh. Bisesa felállt, lesöpörte nadrágjáról a földet. Előrenyúlt, óvatosan, amíg ujjai túlértek a szétválás vonalán, aztán visszarántotta a kezét.
− Mire számítottál, Bisesa, erőtérre? − motyogta. Habozás nélkül felugrott a felső rétegre, és tett előre néhány lépést − a jövőbe vagy a múltba.
Josh és a többiek követték; mentek tovább.
A következő megállásnál egy pillantást vetett Ruddy arcán a foltra, amit az lahori fekélynek nevezett. Ruddy úgy tudta, hangyacsípés okozta, és nem reagált az orvos által felírt kokainra. Bisesa csak a harctéri elsősegélynyújtáshoz értett, de úgy gondolta, olyan fertőzésről van szó, amelyet egy, a pappadácsi szúnyog által terjesztett parazita okoz. Kezelni kezdte a saját orvosi felszerelésével. Hamarosan tisztulni kezdett. Ruddy majd azt fogja mondani, hogy ez volt az, ami a legjobban, még a helikopter látványos megjelenésénél is jobban meggyőzte őt arról, hogy Bisesa valóban a jövőből jött.
Négy óra tájban Batson pihenőt rendelt el.
Egy domb szélárnyékos oldalán kezdték a katonák kialakítani a táborhelyet éjszakára. Halomba rakták a fegyvereket, lerakták a felszerelésüket és a bakancsukat, s felvették a zsákjukban magukkal cipelt szandálfélét. Kis ásókat osztottak szét, és mindenki, beleértve Josht, Bisesát meg Ruddyt is, nekilátott körfalat építeni földből, és alvógödröket ásni. Mindezt a pastuk esetleges orvtámadása elleni óvintézkedésként tették, bár egyetlen helybélit sem láttak aznap. Kemény volt az egész napi menetelés után, de egy óra alatt elkészült. Bisesa jelentkezett őrségre, de Batson udvariasan elhárította.
Leültek enni: csak főtt hús és rizs volt, a hosszú nap után mégis nagyon ízlett. Josh igyekezett Bisesa közelében maradni. Az asszony kis tablettákat tett az ételébe és „Tisztitabokat” a vizébe; azt mondta, ezek megóvják attól, hogy fertőzéseket kapjon; a huszonegyedik századi csodaszerei nem tarthattak örökké, de addig talán igen, amíg a szervezete jobban akklimatizálódik − legalábbis remélte.
Bisesa befészkelte magát a gödrébe a saját könnyű ponchója alá, katonaövét összetekerve a feje alá tette párnának. Elővett egy apró, égszínkék tárgyat, amelyet a „telefonjának” nevezett, és maga elé tette a földre. Valahogy nem is volt meglepő, amikor a kisjátékszer beszélni kezdett az asszonyhoz.
− Zenét, Bisesa?
− Valamit, ami kikapcsol.
Muzsika áradt a kis gépből, hangos és vibráló. A katonák bámultak, és Batson felcsattant.
− Az Isten szerelmére, kapcsolja ki!
Bisesa lehalkította a zenét. Ruddy teátrálisan befogta a fülét.
− Az összes istenekre! Mi ez a barbarizmus? Bisesa nevetett.
− Ugyan, Ruddy! Néhány klasszikus gengszter-rap himnusz nagyzenekari feldolgozása. Több évtizedes dolgok, nagymamáknak valók!
Ruddy úgy harákolt, mint egy ötvenéves.
− Nem tudom elhinni, hogy európai embereket valaha is meghódítsanak ilyen ritmusok. − Azzal fogta a takaróját, és látványosan elvonult a táborhely legtávolibb sarkába.
Josh kettesben maradt Bisesával.
− Nagyon kedveli magát, tudja?
− Ruddy?
− Igazság szerint vonzódik az erős, idősebb nőkhöz, nem ez az első eset. Talán magát választja majd az egyik múzsájának, ahogyan nevezi őket. És még ha a sorsa most éppen képlékeny is, egy efféle megdöbbentő élmény új kreatív irányokba indíthat el egy ilyen fantáziadús embert.
− Úgy emlékszem, a régi világban írt pár futurisztikus művet.
− Akkor esetleg több lesz a nyereség, mint a veszteség… Bisesa játszott a telefonjával, miközben hallgatta a maga fura zenéjét, és az arckifejezése ellágyult; Josh úgy vélte, az asszonyon valamiféle fordított nosztalgia lett úrrá, nosztalgia a jövő iránt.
− A lánya szereti ezt a zenét? − kockáztatta meg.
− Kicsi korában kedvelte − mondta Bisesa. − Együtt táncoltunk rá. De már nagy hozzá… már nyolcéves. Az új szintetikus sztárokat imádja, akiket teljesen komputerrel, bocs, géppel állítanak elő. A kislányok azt szeretik, ha az ideáljaik biztonságosak, tudja, és mi lehet biztonságosabb a szimulációnál?
Josh nem sokat értett ebből, de elbűvölte a bepillantás egy másik kultúrába, amelyet szinte fölfogni sem képes.
− Kell lennie másnak is, aki hiányzik − mondta óvatosan −, odaát, a másik oldalon.
Bisesa egyenesen Josh szemébe nézett, és a férfit kinosan érintette, hogy látszott az asszonyon, pontosan tudja, mit akar ő megtudni.
− Egy ideje szingli vagyok, Josh. Myra apja meghalt, és azóta nem volt más. − Bisesa a karjára hajtotta a fejét. − Tudja, Myrán kívül nem emberek hiányoznak, hanem a közeg. Ennek a kis telefonnak össze kellene kötnie az egész világgal, az egész bolygóval. Minden felületen animációk vannak, reklámok, hírek, zene, színek, napi huszonnégy órában. Állandó az információ áradása.
− Nagyon lármás lehet.
− Talán az. De megszoktam.
− Itt is vannak ám élvezetek. Vegyen csak levegőt… Érzi? Már kissé fagyos… Ahogy ég a tűz… egykettőre megtanulja megkülönböztetni egyik fát a másiktól pusztán a füstje illata alapján, tudja…
− Más is van itt − mormolta Bisesa. − Pézsma. Mint az állatkertben. Idekinn vannak állatok. Állatok, amelyeknek nem lenne szabad itt lenniük, már a maguk idejében sem.
Josh hirtelen ötlettől vezérelve megfogta az asszony kezét.
− Itt biztonságban vagyunk − mondta. Bisesa nem reagált, de el sem húzta a kezét, ám egy idő után Josh bizonytalanodott el, és elengedte az asszonyt. − Városi fiú vagyok − folytatta. − Bostoni születésű. így aztán ez, kinn lenni a szabadban, nekem is új.
− Mi hozta ide?
− Semmi eltervezett. Mindig kíváncsi voltam, tudja, mindig izgatott, mi van túl a következő sarkon, a következő háztömbön. Egyik őrült megbízatást vállaltam a másik után, végül itt kötöttem ki, a világ végén.
− Ó, annál is messzebbre jutott, Josh. De azt hiszem, maga éppen az a fajta, aki meg tud birkózni ezzel a mi különös kalandunkkal. − Ahogy nézte a fiatalembert, játékosság csillogott a szemében. Talán játszott vele.
− Maga egyáltalán nem olyan, mint az általam ismert katonák − folytatta kitartóan Josh.
Bisesa ásított.
− A szüleim gazdálkodók voltak. Nagy öko-gazdaságot vezettek Cheshire-ben. Az egyetlen gyerekük voltam. Úgy terveztük, a gazdaság az enyém lesz, hogy műveljem és továbbfejlesszem. Szerettem. De amikor tizenhat éves voltam, apám eladta alólam. Gondolom, nem hitte el, hogy komolyan szándékomban áll gazdálkodni.
− Pedig úgy volt.
− Igen. Még mezőgazdasági iskolába is jelentkeztem. Apám tette törést okozott, vagy csak felszínre hozta azt. El akartam menni. Londonba költöztem. Aztán, mihelyt elértem a szükséges életkort, jelentkeztem a seregbe. Persze nem tudtam, milyen lesz a kiképzés, a fegyelem, a fegyverek, a harctéri gyakorlat… de belejöttem.
− Nem tudom magát gyilkosnak elképzelni − mondta Josh. − Pedig a katonák gyilkolnak.
− Az én időmben nem − felelte Bisesa. − A brit hadsereg semmiképpen. Békefenntartás: azért megyünk mindenüvé a világon. Persze néha ölni is kell, vagy akár háborúzni a békéért… de az egészen más kérdés.
Josh hátradőlt, nézte a csillagokat.
− Fura hallani magát, amikor arról beszél, milyen problémái voltak a családjával, amikor sikertelen kommunikációról, meghiúsult törekvésekről mesél. Hajlamos vagyok úgy gondolok rá, hogy mához százötven évre az emberek ennél bölcsebbek lesznek… az evolúció magasabb fokán állók, ahogy Darwin professzor mondaná!
− Jaj, nem hinném, hogy mi fejlettebbek vagyunk maguknál, Josh. De bizonyos dolgokban okosabbak. Ott van például a vallás. Vegye mondjuk Abdikadirt és Caseyt! Hithű muzulmán és elvakult keresztény bunkó. Azt hinné az ember, távolabb nem is lehetnének egymástól. De mindketten ökumenikusán gondolkodnak.
− Ez a szó ugye görög eredetű? Valami az egész világra kiterjedőt jelent?
− Igen. Az utóbbi évtizedekben közel jártunk egy végzetes összecsapáshoz a kereszténység és az iszlám között. Ha hosszú távon megvizsgálja, ez abszurd; a két vallásnak mélységes közös gyökerei vannak, és alapjában mindkettő a békét hirdeti. De az összes magas szintű békülési kísérlet, a püspökök és a mullahok összes tanácskozásai nem vezettek semmire. Az ökumenisták olyan alulról jövő mozgalom, amely azt próbálja elérni, amit a legmagasabb szintű kapcsolatok nem tudtak. Annyira csendben működnek, hogy szinte föld alatti mozgalom, de azért végzik a dolgukat.
Ettől a beszédtől Josh még inkább megértette, mennyire messze van tőle Bisesa kora, és milyen keveset ért belőle.
− És Istent száműzték a maga idejében − kérdezte óvatosan −, ahogy egyes gondolkodók jósolják?
Bisesa habozott.
− Nem száműztük, Josh. De jobban értjük magunkat, mint korábban. Értjük, miért van szükségünk istenekre. Az én koromban egyesek minden vallást pszicho-patologikusnak tartanak. Rámutatnak azokra, akik képesek megkínozni és megölni hitsorsosaikat a ködös ideológiában lévő pár százaléknyi különbség miatt. De akadnak mások, akik azt mondják, hogy az összes hibáik ellenére a vallások kísérletek a létezés legalapvetőbb kérdéseinek megválaszolására. Még ha nem mondanak nekünk semmit sem Istenről, arról kétségtelenül igen sokat mondanak, mit jelent embernek lenni. Az ökumenisták azt remélik, hogy a vallások egyesítésével az eredmény nem felhígulás lesz, hanem gazdagodás − mint az a képesség, hogy egy becses ékkövet több oldalról tanulmányozzunk. És ezek a tétova lépések jelentik számunkra talán a legnagyobb reményt az igazi felvilágosodásra a jövőben.
− Ez utópisztikusán hangzik. És beválik?
− Lassan, mint a békefenntartás. Ha Utópiát építünk, hát a sötétben tesszük. De megpróbáljuk, gondolom.
− Szép látomás − suttogta Josh. − Csodálatos hely lehet az a jövő. − Bisesához fordult. − Milyen különös mindez! Milyen felemelő itt lenni magával… az idő száműzöttjeinek lenni, együtt!…
Bisesa egyik mutatóujját a férfi ajkára tette.
− Jó éjt, Josh. − Odébb gördült, magára húzta a ponchóját, és összegömbölyödött.
Josh lüktető érveréssel feküdt le.
Másnap a talaj szakadatlanul emelkedett, töredezett és élettelen volt. A levegő ritkább lett és hidegebb, nagyon hideg, amikor a szél északról fújt, hiába sütött ragyogón a nap. Immár világossá vált, hogy nem fenyegetik őket sem pastuk, sem mások, így Batson megengedte a katonáknak, hogy ne kerítsék körül magukat, és gyorsabban haladjanak.
Bár Bisesát megvédte minden időjáráshoz megfelelő ruhája, a többiek szenvedtek. Ahogy nekifeszültek a szélnek, a katonák a takarójukba burkolóztak, és sajnálkoztak, hogy nem hozták magukkal a télikabátjukat. Ruddy és Josh egyaránt levert volt, magába zárkózott, mintha a szél kiszívta volna az energiájukat. De ilyen körülményekre senki sem számított; még a Határtartomány öreg rókái sem emlékeztek ilyen hideg márciusra.
Mégis makacsul mentek előre. Többnyire Kipling sem panaszkodott; azt mondta, ahhoz is hideg van.
A húsz katonából tizennégy indiai volt. Bisesa úgy látta, hogy az európaiak elkülönülnek a szipojoktól, és utóbbiaknak gyengébb a felszerelése, a fegyverzete.
− A brit katonák aránya az indiaiakhoz valaha egy a tízhez volt − mondta Ruddy. − De ezt a lázadás felborította. Most egy európai jut minden három indiaira. A legjobb fegyverek és az egész tüzérség a brit katonák kezében van, bár öszvérhajcsárnak indiaiakat kell használni. Nem akarunk kiképezni és felfegyverezni potenciális lázadókat, a józan ész egyszerűen így diktálja. Ne feledjük, hogy az indiai köztisztviselői kar csak mintegy ezer embert alkalmaz (egytől egyig remek munkaerők) egy négyszáz milliós ország irányításához! Csak erő támogatásával lehet sikeresen végrehajtani ilyen blöfföt.
− De éppen ezért − mondta szelíden Bisesa − szükséges kiképezniük egy indiai elitet. Ez nem Amerika vagy Ausztrália. A brit gyarmatosítók és leszármazottaik semmiképpen nem kerülnek itt létszámfölénybe az indiaiakkal szemben.
Ruddy a fejét rázta.
− A bábuk egyre növekvő seregéről beszél… tisztelet önnek mint kivételnek! Ez az ötlet Londonban kiállhatja a próbát, de itt nem. Tudnia kell Lucknow-ról, ahol a fehéreket rövid úton lemészárolták! Ez az a lőporos hordó, amelyen most ülünk. Visszatarthatjuk a legjobb puskákat, de amikor megtöltjük a bábuk fejét a szabadság és az önrendelkezés látomásával, akkor adjuk a kezükbe a leghatékonyabb fegyvereket, olyan fegyvereket, amelyeknek a használatához még nem eléggé érettek.
Ettől a lezser lekezeléstől Bisesa a fogát csikorgatta. Tudta azonban, hogy Ruddy valójában osztályának tipikus képviselője, csak világosabban beszél a legtöbbjüknél. Vigasztalást jelentett számára a tudat, hogy a férfi teljes tévedésben volt a jövőt illetően… még azzal kapcsolatban is, ami az ő élete alatt fog történni. A kozákok és az indiai lovas katonák összeütközésére Közép-Ázsiában, amelytől oly régen féltek Londonban, sosem kerül sor. Valójában Nagy-Britannia és Oroszország szövetségesek lesznek egy közös ellenséggel szemben a Kaiser személyében. A Birodalom célja mindig is a szerzés és a profit volt, ám Nagy-Britannia nem hagyott rossz örökséget maga után ebben a régióban. Jól működő adminisztrációt testált Indiára, mely egészen Bisesa idejéig a világ második legnagyobb demokráciájának számított, csak Európa előzte meg. De a jó szándékú felosztás, amelyet a Birodalom visszavonulásakor hajtottak végre, kezdettől feszültségeket szült, feszültségeket, amiknek Lahor szörnyűséges elpusztítása lett az eredménye.
Bár ez már régen történt, emlékeztette magát. Már az itt töltött néhány nap alatt is mintha változást látott volna a szipojok viselkedésében. Nem mutattak akkora tiszteletet a fehérek iránt, mintha tudnának valamit a jövőről − hogy végül az olyan bábuk, mint Gandhi vagy akár Bisesa fognak győzni. Még ha valamiképpen újra összefoltozza is magát, az asszony nem tudta elhinni, hogy a történelemnek ez az ő saját jelenével szennyezett darabkája valaha is ugyanolyan lehet, amilyen azelőtt volt.
Nemsokára magas hegyeken kapaszkodtak, és amikor az északi szél meredek falú völgyekben és hágókon süvített, még nehezebb volt menniük. De ezek még csak előhegységek voltak.
Végül átvágták magukat egy szűk völgyön, és szembe találták magukat az igazi hegyekkel. A csúcsokról szürkésfehér gleccserek zúdultak a mélybe. Bisesa még innen, több kilométeres távolból is hallotta a jégfolyók recsegését, amint erőszakkal kivájják a hegyoldalakat.
Mindannyian döbbenten torpantak meg.
− Te jóságos Isten! − mondta Ruddy. − A szipojok azt mondják, azelőtt nem így volt.
Bisesa elővette éjszakai szemüvegét, és átállította távcsőre. A hegyek tövét fürkészte. A csúcsokon túl, látta, továbbnyúlt a jégmező; ez egy jégsapka széle volt.
− Azt hiszem, ez a jégkorszak egy darabja. A didergő Ruddy maga köré fonta a karját.
− Jégkorszak… Igen… Hallottam a kifejezést. Valami Agassiz professzor, azt hiszem… vitatott elmélet… Akkor immár nem vitatott!
− Még egy idő-elcsúszás? − kérdezte Josh.
− Nézze! − Bisesa a hegyek tövére mutatott. Ott a jég megtorpant, szirtfallá torlódott. Ám a gleccserek egyre csak áramlottak le a hegyekről a maguk lassú, kérlelhetetlen módján, és Bisesa látta, hogyan hasadozik szét a szirtfal, hogyan válnak le belőle hatalmas darabok mint nagy, szárazföldi jéghegyek, szúrósan kék hasadásokat tárva fel. A fal tövénél a jég már olvadt, és lassú áradat indult meg az alacsonyabban fekvő területek felé. − Azt hiszem, az egy újabb határfelület. Mint az a „lépcső” a síkságon. Az ugrás lehet bármekkora tízezertől akár kétmillió évig.
− Igen − mondta gőzölgő lehelettel Josh. − Látom. Egy újabb határvonal világok között, mi, Ruddy?
De szegény rövidlátó Kipling alig bírt kivenni valamit befagyott szemüvegén át.
− Induljunk vissza! − vacogta Batson. − Láttuk, amiért jöttünk, nem tudunk továbbmenni.
Az emberek egyetértettek.
Bisesa rádiója csipogott. Kivette a zsebéből a fejhallgatót, és a fejére tette. Rövidhullámú üzenet volt Caseytől. Grove egyik felderítő csapata hadsereget, méghozzá nagyot látott az Indus völgyében. És Casey üzenetet kapott a sebtében összetákolt vevőjére. Jelet az űrből. Bisesa szívverése felgyorsult.
Akkor ideje menni.
Mielőtt megfordult, még egyszer végigtekintett a jég olvadó alapján. Nem csoda, ha az idő megbolondult, gondolta. Ennek a hatalmas jégdarabnak nem kellene itt lennie. A róla lezúduló hideg szelek sok kilométeres körzetben megzavarják az időjárást, és miután elolvadt, árvizek lesznek. Persze csak akkor, ha a dolgok stabilak maradnak, és az idő nem bomlik tovább…
Bisesa mozgást látott. Visszafordult, feltekerte a nagyítást. Kettő, három, négy alak ment a gleccserek hidegkék árnyékában. Felegyenesedve jártak, valami sötétet és nehezet viseltek, talán prémet. Botot vagy lándzsát szorongattak. Tömzsik voltak, szélesek, a válluk masszív és lekerekített, az izmaik hatalmasak. Mint holmi felpumpált amerikaifutball-játékosok, gondolta Bisesa; Casey, ő aztán élvezné a látványt. Jól elhelyezett apró fényszikrák lebegtek fölöttük: Szemek füzére.
Az egyik alak megállt, és Bisesa felé fordult. Meglátta talán szemüvegének tükröződését? Igazított a műszeren, és az maximális nagyításra állt át. A kép elmosódott és bizonytalan lett, de Bisesa ki tudta venni az arcot. Széles volt, majdnem áll nélküli, erőteljes pofacsontokkal, a sűrű szemöldöktől a fekete sörényig hátracsapott homlokkal, meg egy nagy, kiugró orr, amelyből gőzölögve tört elő a levegő, fehéren és szabályos ütemben, mint valami rejtett hajtóműből. Nem emberi arc volt − nem egészen −, és mégis, Bisesa atavisztikus felismerés sokkját érezte. Aztán a kép szétesett színek, fehér és kék elmosódott foltjaivá.

13− FEJEZET FÉNYEK AZ ÉGEN

Nem lett jobb a helyzet. Ritka volt az olyan nap, amikor az égen nem bugyborékoltak a felhők. Dzsámrudot viharos esők gyötörték, néha jégverés, amely a semmiből szakadt le. A szipojok állították, hogy sosem volt ilyen az idő.
Csakhogy a brit tiszteknek más gondja is volt az időjáráson kívül. Egyre jobban nyugtalanították őket a hírek, amelyeket a kémeik hoztak valamiféle hadseregről dél-nyugaton, és szerették volna módját ejteni, hogy több teljes információ jusson el hozzájuk.
De minden nehézség ellenére Dzsámrud számkivetettjei egyre többet tudtak meg új világukról, mert miközben a Szojuz magányos köreit írta a bolygó körül, adatokat töltöttek le Casey rögtönzött vevőállomására. Ami a Madárka berendezéseiből maradt, azt Casey adatok tárolására, feldolgozására és bemutatására használta.
A Szojuz viharok szabdalta felvételei a megváltozott világról zavarba ejtők voltak, ám aki tanulmányozta őket, azt magukkal ragadták, ha nem is mindenkit egyformán. Bisesa azt gondolta, hogy Casey és Abdikadir számára, bármennyire felkavarok voltak is, az otthon megnyugtató emlékeztetőjéül szolgáltak, hiszen megszokták, hogy a birtokukban van a képek ilyen, tetszés szerinti előhívásának képessége. Ám a Szojuz hamarosan le fog hullni a földre, és akkor elveszítik egyetlen szemüket az égbolton.
Az 1885-ös emberek, Ruddy, Josh, Grove kapitány meg a többiek nem győztek álmélkodni a hajlékony képernyők és egyéb ketyerék láttán: amíg Caseynek és Abdinak ezek a tárgyak ismerősségük miatt nyújtottak vigaszt, Ruddyt meg a többieket az újszerűségük bűvölte el. Aztán, amikor már hozzászoktak a technológiához, a briteket mellbe vágta az a csoda, hogy az űrből láthatnak képeket a világról. Bár a Szojuz csupán pár száz kilométernyi magasban volt, ha megpillanthatták a görbülő láthatárt, a levegőrétegeken úszó felhőcsoportokat vagy olyan ismerős, felismerhető alakzatokat, amilyen India könnycsepp formája vagy Nagy-Britannia csipkés partjai, szinte önkívületbe estek az ámulattól.
− El nem tudtam képzelni, hogy lehetséges ilyen Istenhez méltó perspektíva − mondta Ruddy. − Ó, az ember tudja, milyen nagy a világ, tudja kerek, kövér számokban. De még sosem éreztem, itt nem. − A pocakjára ütött. − Milyen aprók és szétszórtak az ember művei… milyen kicsinyesek a törekvései és a szenvedélyei… menynyire hangyaszerűek vagyunk!
Ám a tizenkilencedik századiak hamar túljutottak ezen, és megtanulták értelmezni, amit láttak; még a merevebb, katonásabb típusok is, mint Grove meglepték Bisesát a rugalmasságukkal. Csak pár nap kellett az első letöltés után ahhoz, hogy a fecsegő, ámuló népség Casey képernyője előtt elkomorodjon. Mert bármilyen csodálatosak voltak is a képek meg az azokat produkáló technika, az általuk mutatott világ valóban kijózanítóan hatott.
Bisesa mindenről másolatot készített a későbbiek számára az egyetlen komolyabb hordozható elektronikus készülékükkel, a telefonjával. Látta, hogy az anyag igen becses. Jó darabig nem lesz ezeken kívül más adatuk arról, ami a láthatáron túl van. Ráadásul − ebben egyetértett a kozmonauta Torjával − fenn kell maradnia valaminek arról, hogy honnan jöttek. Másként a világ idővel elfelejti, és azt fogja hinni, mindig is ez volt.
Csakhogy a telefon is rendelkezett saját vágyakkal.
− Mutasd meg nekem a csillagokat! − suttogta halkan, így hát Bisesa minden este letette a telefont egy megfelelő kőre, ahol az úgy ült, mint valami türelmes kis fémrovar, és aprócska kamerájával az eget fürkészte. Az asszony kis vízhatlan vászondarabkákkal óvta. Ezek a megfigyelések eltarthattak órákig is, mert a szerkezet azt várta, hogy megpillantsa az égbolt egyik vagy másik kulcsfontosságú részét a rohanó felhők között.
Az egyik este, amikor Bisesa odakinn üldögélt a telefonjával, csatlakozott hozzá Abdikadir, Josh és Ruddy is. A pastu egy tálca italt hozott, limonádét és cukros vizet.
Ruddy eléggé hamar megértette a telefon tervét. Azzal, hogy feltérképezte az eget, és összehasonlította a csillagok helyzetét az adatbázisában tárolt csillagtérképekkel, képes volt megállapítani a dátumot.
− Éppen úgy, mint a babiloni udvari csillagászok − mondta Ruddy.
Josh Bisesa közelében ült, a szeme kikerekedett az este sűrűsödő sötétjében. Kis feje volt és elálló füle, orcája mindig felfelé húzódott a mosolygástól; az álla csapott volt, ám az ajka telt és meglepően érzéki. Nagyon megnyerő fiú, vallotta be magának Bisesa − és, bár valamiféle ködös bűntudatot érzett, mintha valahogy elárulná Myrát, a fiatalember nyilvánvaló rajongása érte egyre fontosabb vált számára.
− Gondolja, hogy még a csillagok is megváltoztak az égen? − kérdezte Josh.
− Nem tudom − felelte Bisesa. − Talán az ott fenn az én égboltom; talán a magáé; talán senkié. Ki akarom deríteni.
− A huszonegyedik századra − mondta Ruddy − nyilván jobban értik a kozmosz természetét, még magát az időt és a teret is, mint ahogyan mi, szegény lelkek.
− Igen − lelkesedett Josh. − Talán azt nem tudjuk, hogy miért történt velünk ez, de a maguk fejlett tudományával, Bisesa, legalább arról el tudnak gondolkodni, hogyan történt, hogy a világ a feje tetejére állt…
Abdikadir szólalt meg:
− Talán. De meglehetősen nehéz lesz beszélni a téridőről, minthogy maguk még évtizedekig nem fognak hallani a speciális relativitásról.
Ruddy értetlenül bámult rá.
− A speciális miről?
− Kezdd egy fénysugár üldözésével! − suttogta szárazon a telefon. − Ha Einsteinnek elég jó volt…
− Rendben − mondta Bisesa. − Josh, gondolja végig a következőt: amikor magára nézek, nem úgy látom, ahogyan most van. Úgy látom, ahogyan egy egészen kicsikével ezelőtt, egy másodperc egészen kis töredékével ezelőtt nézett ki, amíg az arcáról visszaverődő csillagfény a szemembe ért.
Josh bólintott.
− Eddig világos.
− Tegyük fel − folytatta Bisesa −, hogy én üldözőbe veszem a maga arcáról visszavert fényt, és egyre gyorsabban haladok. Mit fogok látni? Josh a homlokát ráncolta.
− Olyan lenne, mint két gyorsan száguldó vonat, és az egyik utoléri a másikat. Mindkettő gyors, ám az egyik szemszögéből a másik lassúnak látszik. − Elmosolyodott . − Olyan lassúnak látná az arcom és a szám mozgását, amikor köszöntöm, mint egy gleccserét.
− Igen − mondta Bisesa. − Helyes, megértette. Nos, Einstein (ő fizikus volt a huszadik század elején, fontos fizikus) azt tanította nekünk, hogy ez nem csupán optikai hatás. Nem csak arról van szó, hogy én úgy látom, az arca lassan mozog, Josh. A fény a legalapvetőbb útja számunkra az idő mérésének… és így, minél gyorsabban haladok én, annál lassabban látom múlni magának az időt.
Ruddy megsimította a bajuszát.
− Miért? Abdikadir nevetett.
− Einstein óta iskolai tanárok öt nemzedéke nem tudott erre jó választ adni, Ruddy. Egyszerűen így épül fel a világmindenség.
Josh vigyorgott.
− Milyen csodálatos, hogy a fény mindig fiatal, mindig kortalan… Talán igaz, hogy Isten angyalai valóban fénylények!
Ruddy a fejét rázta.
− Angyalok ide vagy oda, az egész átkozottul zavaros. És mi köze ennek a mi helyzetünkhöz?
− Csak annyi − mondta Bisesa −, hogy egy olyan világmindenségben, ahol az ember körül az idő attól függ, milyen gyorsan halad ő maga, az egyidejűség fogalma kissé trükkös. Ami mondjuk Josh és Ruddy számára egyidejű, számomra esetleg nem az. Attól függ, hogy mozgunk, hogyan halad közöttünk a fény.
Josh bólintott, de szemlátomást bizonytalan volt.
− És ez nem egyszerűen időzítés hatása…
− Nem időzítés, hanem fizika − mondta Bisesa.
− Azt hiszem, értem − bólintott Josh. − És ha ez megtörténhet, akkor lehetséges megfogni két olyan eseményt, amelyek nem egyidejűek, mondjuk egy pillanatot az én életemből 1885-ben és egy pillanatot Bisesáéból 2037-ben, s úgy összehozni őket, hogy érintkezzenek, oly szorosan, hogy mi ketten képesek legyünk akár…
− Csókot váltani? − mondta gúnyos-fennkölten Ruddy. Szegény Josh elpirult.
− De mindez egyik vagy másik személy szempontjából van leírva − mondta Ruddy. − Akkor milyen fenséges szemszögből kell nézni új világunkat? Istenéből? Vagy magának az Idő Szemének a szemszögéből?
− Nem tudom − felelte Bisesa.
− Többet kell tanulnunk − mondta eltökélten Josh. − Ha lesz valaha módunk rendbe hozni a dolgokat…
− Ó, igen − nevetett gúnyosan Ruddy. − Ez az. Rendbe hozni a dolgokat!
− A mi korunkban − mondta Abdikadir − már hozzászoktunk, hogy tengereink, folyóink és levegőnk szennyezettek. Most az idő többé nem állandó, kérlelhetetlen folyam, hanem felkavarodott, tele van turbulenciákkal és örvényekkel. − Vállat vont. − Talán ez is olyasmi, amihez hozzá kell szoknunk.
− Lehet, hogy az igazság egyszerűbb − mondta nyersen Ruddy. − Talán a maguk zajosan csattogó masinái szétrombolták az örökkévalóság templomi nyugalmát. A maguk korának borzalmas háborúi süvítéseikkel és robbanásaikkal úgy megrengették ennek a templomnak a falait, hogy már nincs mód a helyreállításukra.
Josh az egyikről a másikra nézett.
− Azt mondod, hogy ez talán nem természetes, még csak nem is valami felsőbb lény tette, hanem lehet a mi bűnünk?
− Lehet − válaszolta Bisesa. − De talán mégsem. Mi csak kicsivel több tudomány birtokában vagyunk, mint maguk, Josh. Igazán nem tudjuk.
Ruddy még mindig a relativitáson rágódott.
− Ki volt az a fickó… Einsteint mondott? Nekem németnek hangzik.
− Német zsidó volt − mondta Abdikadir. − A maguk idejében még, hm, hatéves kisiskolás Münchenben.
Ruddy félhangosan motyogott.
− Maga a tér és az idő is meggörbülhet… semmi sem biztos, még a fizikában sem… Mennyire elősegíthették
Einstein gondolatai, hogy a világ a képlékenység és a szétesés felé haladjon… és maga most azt mondja, héber volt és német… ez annyira szükségszerű, hogy már nevetséges!
− Bisesa, van még valami − mondta halkan a telefon.
− Micsoda?
− A Tau Ceti.
− Az mi? − kérdezte Josh. − Ó. Egy csillag.
− Egy, a Naphoz hasonló csillag mintegy tizenkét fényévnyire innen. Láttam átmenni nóvába. Halvány volt, és mire észrevettem, a fénye már halványodott, túljutott a csúcson. Csak pár éjszakán át tartott, de…
Abdikadir a szakállát simogatta.
− Mi ebben annyira figyelemre méltó?
− Csak annyi, hogy lehetetlen − mondta a telefon.
− Hogyhogy?
− Csak kettős rendszerekben alakulhat ki nova. Egy társcsillag kell tehetetlen anyagot átadjon a másik csillagnak ahhoz, hogy az aztán felrobbanjon.
− A Tau Ceti magányos csillag − mondta Bisesa. -Akkor hogy lehetett belőle nova?
− Megnézheted az adataimat − sértődött meg a telefon.
Ruddy felmordult.
− A jelen körülmények között számomra ez meglehetősen távoli és elvont rejtély. Talán közelebbi dolgokkal kellene inkább foglalkoznunk. A telefonja napokat töltött babilóniai időszámítással. Mennyi idő kell még, hogy közölje velünk a csodás híreket?
− Az tőle függ. Mindig is önállóan gondolkodott. Ruddy nevetett.
− Sir Masina! Legyen szíves, közölje velem, mit feltételez a legjobb tudása szerint, még ha az eredmény nem is teljes! Parancsolom!
− Bisesa? − kérdezte a telefon.
Az asszony korábban utasította, hogy ne áruljon el túlságosan sokat a briteknek. De most vállat vont.
− Oké, telefon.
− A tizenharmadik században járunk − suttogta a telefon.
Ruddy közelebb hajolt.
− Mikor?
− Nehéz pontosabbnak lenni. A csillagok helyzetének változásai kicsik. A kameráimat nappali fényhez tervezték, és hosszú expozíciós idejű képeket kellett készítenem, ráadásul a felhők folyton bezavartak… Abban az időszakban sok holdfogyatkozás volt; ha sikerül az egyiket megfigyelnem, talán sikerül meghatároznom az időpontot napra pontosan.
− Tehát a tizenharmadik század − suttogta Ruddy, és felnézett a felhős égre. − Hat évszázadnyira otthontól!
− Nekünk nyolc évszázadnyira − mondta sötéten Bisesa. − De mit jelent ez? Lehet, hogy az égbolt tizenharmadik századi, de ahol állunk, az kétségtelenül nem tizenharmadik századi Föld. Dzsámrud például nem tartozik oda.
− A tizenharmadik század talán az alap − jegyezte meg Josh. − Az alsó réteg, amelyre a többi, a világnak ezt a nagy kronológiai paplant alkotó darabját rávarrták.
− Sajnálom, hogy rossz hírrel kellett szolgálnom -mondta a telefon.
Bisesa vállat vont.
− Azt hiszem, a dolog bonyolultabb, mint egyszerűen rossz.
Ruddy hátradőlt, a kőnek, amelyen a telefon ült, kezét összekulcsolva a tarkója alatt, vastag szemüvege tükrözte a felhőket.
− A tizenharmadik század − mondta ábrándosan. -Milyen csodás utazás! Azt hittem, az Északnyugati Határtartományba jövök, már az is nagy kaland, de hogy a középkorban kössek ki!… Bevallom azonban, amit pillanatnyilag érzek, az nem csodálkozás. Még csak nem is félelem, amiért elvesztünk.
Josh belekortyolt a limonádéba.
− Akkor mi?
− Amikor ötéves voltam − mondta Ruddy −, nevelőszülőkhöz adtak Southsea-be. Ez persze általános gyakorlat, mert ha a szülő emigráns, azt akarja, hogy a gyerekének legyenek gyökerei az óhazában. De ötévesen ezt nem tudtam. Gyűlöltem azt a helyet attól fogva, hogy betettem oda a lábam. Lorne Lodge, az Elhagyatottság Háza! Rendszeresen büntettek, tulajdonképpen azért a szörnyűséges bűnért, hogy én én voltam. A nővéremmel azzal vigasztalódtunk, hogy Robinson Crusoe-t játszottunk; persze sosem álmodtam, hogy egyszer magam is Robinson Crusoe leszek az időben! Nem tudom, hol lehet most szegény Trix… De ami a legjobban bántott a helyzetemben, az volt, hogy elhagytak… mert akkor úgy láttam… hogy a szüleim elárultak, s a nyomorúságnak és a fájdalomnak abban az elhagyatott házában hagytak.
− És így van ez itt is − mormolta Josh.
− Egyszer elhagytak a szüleim − mondta keserűen Ruddy. − És most elhagyott minket maga Isten.
Egy darabig mindenki hallgatott. Hatalmasnak tetszett az éjszaka, amelynek égboltján még a csillagok is idegenek voltak. Bisesa az Időtörés óta nem érezte magát ennyire szerencsétlennek, és majd megszakadt a szíve Myráért.
− Ruddy, a szülei a legjobbat akarták − mondta gyengéden Abdikadir −, nem igaz? Csak nem értették a maga érzéseit.
− Úgy érti − kérdezte Josh −, hogy bárki lett légyen is felelős azért, ami a világgal történt, Isten vagy sem, valójában jót akar?
Abdikadir vállat vont.
− Emberek vagyunk, és a világot olyan erők alakították át, amelyek egyértelműen emberfelettiek. Miért várnánk, hogy megértsük ezeknek az erőknek az indítékait?
− Rendben van − mondta Ruddy. − De hiszi-e közülünk bárki is, hogy e mögött a beavatkozás mögött jóindulat rejlik?
Senki sem felelt.

14− FEJEZET AZ UTOLSÓ KÖR

Egyszer csak az utolsó körnél tartottak: talán ez az utolsó alkalom, amikor ember körülrepüli a Földet, gondolta bánatosan Tolja. Ám a szükséges előkészület változatlan volt, és amint nekikezdtek a jól begyakorolt munka elvégzésének, ugyanolyan hatékonyan működtek együtt, mint ennek a különös kalandnak a kezdete óta bármikor. Tolja gyanította, hogy tulajdonképpen mindhárman örülnek, amiért visszatérhetnek az ismerős menetrendhez.
Az első feladat az volt, hogy berakják a lakótérbe a szemetüket, beleértve a leszállás utánra szánt túlélőfelszerelés maradványait, hiszen nagyjából már azt is elhasználták. A rádióamatőr készüléket azonban lehozta a leszállóegységbe, hiszen azt talán leszállás után is használni tudják.
Ideje volt felöltözni. Ezt egymást váltva tették meg a lakótérben. Tolja először felhúzta elasztikus nadrágját, amelyet azért terveztek szorosra, hogy a testnedveket a fej felé nyomja, nehogy a kozmonauta leszálláskor eszméletét veszítse − ez felbecsülhetetlenül hasznos volt, de nagyon kényelmetlen. Majd belebújt magába a ruhába. Lábbal előre kellett bemásznia egy, a hastájékon lévő nyíláson át. A belső, erős, gumiszerű réteg légmentesen zárt, és a külső, szinte elpusztíthatatlan, műszálas anyag tele volt zsebekkel, cipzárakkal és hajtókákkal. Gravitációban ezt a ruhát szinte lehetetlen lett volna felvenni a földi személyzet segítsége nélkül. Itt azonban Tolja addig ficánkolt, amíg a lába a helyére került, a karja az űrruha ujjába, és a ruha háta is tökéletesen passzolt. Megszokta már ezt a ruhát, a szaga a saját szaga volt, és katasztrófa esetén megmenthette az életét is. De a súlytalanság szabadsága után úgy érezte, mintha egy traktorkerékbe lenne bezárva.
Felöltözve visszamászott a leszállóegységbe. Beszíjazták magukat mindhárman. Musza felvetette velük a sisakot és a kesztyűt, s ellenőrizte a ruhákban a nyomást.
A Szojuz utoljára repült el India fölött, és rádiójuk hatósugara elérte Dzsámrudot. A kis hangszóró, amelyet Sable összeszerelt az amatőr készülékkel, most életre kelt.
− …Othic hívja Szojuzt, jelentkezz! Szojuz, Othic, jelentkezz…
Musza szólt bele a készülékbe.
− Itt Szojuz, Casey. Hogy vagy, barátunk?
− Agyamra megy az eső. De ami fontosabb, ti hogy vagytok?
Musza a legénységére pillantott.
− Be vagyunk szíjazva, fixen, mint szú a fában. A rendszereink jól működnek, az űrben eltöltött plusz idő ellenére. Készen állunk a leszállásra.
− Az a Szojuz erős vén madár.
− Az bizony. Szomorú leszek, amikor el kell tőle búcsúznom.
− Musza, ugye megérted, hogy nem tudunk felkutatni titeket? Nem fogjuk tudni, hol szálltatok le.
− Mi tudjuk, ti hol vagytok − mondta Musza. − Meg fogunk találni titeket, barátom.
− Ha Isten és Kari Marx is úgy akarja.
Tolját hirtelen sürgető vágy fogta el, hogy ne szakadjon meg a rádiókapcsolat. Mindannyian tudták, Casey és a társai is csak egy maroknyi hajótörött, éppen olyan elveszettek és tehetetlenek, mint ők. De Casey legalább egy huszonegyedik századi hang volt, és a Földről szólt hozzájuk; szinte mintha újra az otthonnal kerültek volna kapcsolatba.
− Mondanom kell valamit. − Musza a fejhallgatójára tette a kezét. − Casey, Bisesa, Abdikadir… és Sable, Tolja, mindenki. Távol vagyunk az otthontól. Olyan utazáson veszünk részt, amelynek természetét nem ismerjük. És úgy hiszem, világos, hogy ez az új világ, amely idő és tér összecsipegetett foltjaiból van összeöltve, nem a miénk: a Föld darabjaiból áll, de nem a Föld. Ezért úgy hiszem, ezt a világot nem kellene a mi világunknak, nem kellene Földnek neveznünk. Új névre van szükség.
− Például? − kérdezte Casey.
− Gondolkodtam rajta − mondta Musza. − Mir. Nevezzük ezt az új bolygót Mirnek!
Sable felhorkant.
− Egy antik orosz űrállomásról akarsz hívni egy bolygót?
De Tolja közbeszólt.
− Én értem. A mi nyelvünkön a „mir” szó egyszerre jelenti a világot és a békét.
− Idelenn tetszik nekünk az ötlet − mondta Casey.
− Akkor tehát Mir − mondta Musza. Sable vállat vont.
− Bánom is én − mondta megvetőn. − Szóval el kell nevezned egy világot, Musza. De mit számít a név?
− Tudjátok − mormolta Tolja −, azon tűnődöm, hol lennénk mindannyian, ha nem lettünk volna éppen az égboltnak azon a részén, éppen abban a pillanatban.
− Ez túlságosan komplikált egy magamfajta bunkónak − felelte Casey. − Még az esőt se… nyakamba.
Musza Toljára pillantott.
− Kihagy az adás.
− Aha… nálunk… megszakad…
− Hát… ég áldjon egyelőre, Casey!
− …nem lesz fogadtatás. Isten hozott titeket új otthonotokban… a Miren!…
A hang elhalt.

15− FEJEZET ÚJVILÁG

Nem sokkal pirkadat után Bisesa és Abdikadir elindultak a helikopter roncsához. Az éjszakai eső könyörtelenül folytatódott, teleszórta a saras felvonulási teret apró kráterekkel. Abdikadir egy kis időre hátrahúzta ponchójának kapucniját, arcát odatartotta a lezúduló víznek, megkóstolta azt.
− Sós − mondta. − Nagy viharok vannak errefelé. A lezuhant helikoptert sátorfélével borították le. A ponyva alatt Casey meg a britek olyannyira sarasak voltak, hogy úgy néztek ki, mintha őket is földből formázták volna. Ám Cecil de Morgan a szokásos öltönyét viselte, és szinte elegánsnak lehetett volna mondani, néhány koszfolttól eltekintve. Bisesa ki nem állhatta a fickót, de azt csodálta, ahogy ellenállt a természetnek.
Grove kapitány jelentést kért Caseytől arról, hogy eddig mit tudott meg. így hát az amerikai mankóra támaszkodva, krétával felrajzolt egy Mercator-vetületű világtérképet a helikopter oldalára, és elé helyezett egy állványra egy monitort.
− Oké − kezdte élénken Casey. − Először nagy vonalakban. − A sátor bizonytalan menedékében összegyűlt tucatnyi tiszt és civil nézte a megváltozott világ egymást követő képeit.
A földrészek kontúrjai meglehetősen ismerősek voltak. Ám a partvonalakon belül a területeket szabálytalan alakzatok kirakós játéka alkotta, barnuló zöld és olvadó fehér foltjai, mutatva, hogyan szakadt szilánkokra az idő szerte a világon. Szemlátomást nem sokan élték túl az emberiségből az Időtörést. A világ éjszakai felén majdnem teljes volt a sötétség, csak maroknyi helyen törték meg szétszórtan merész, dacos, ember rakta tüzek. Aztán az időjárás. Nagy viharrendszerek kavarogtak elő az óceánok felől vagy a sarkvidékekről vagy a földrészek szívéből, és villámokkal tarkított felhőkolosszusok fogtak át egész kontinenseket szerteágazó bíbor-szürke pirotechnikájukkal.
Casey a világtérképre mutatott.
− Úgy gondoljuk, olyan földdarabokat látunk, amelyeket foltokban régebbi korokban létezett önmaguk váltottak fel. De amennyire tudjuk − tekintve, hogy a Szojuz nem rendelkezett a megfelelő felszereléssel, satöbbi −, a földtömegek általános elhelyezkedésében nincs nagy változás. Ez határt szab számunkra időben, bár úgy gondoljuk, hogy a létező kis eltolódások is elegendők vulkáni tevékenység megindulásához később.
Ruddy máris feltette a kezét.
− A földtömegek persze hogy nem csúsztak el, ahogy mondta. De miért is csúsztak volna?
Casey felhorkant.
− Az ön számára Alfréd Wegener egy ötéves kisfiú. Tektonikus lemezek. Sodródó kontinensek. Hosszú história. Higgye el nekem!
− Időben milyen mélyen, Casey? − kérdezte Bisesa.
− Nem hisszük, hogy akad kétmillió évesnél idősebb darab.
Ruddy nevetett, kissé eszelősen.
− Csak kétmillió év! Hát nem megnyugtató?
− Az időszeletek − folytatta Casey − feltehetőleg felnyúlnak a Föld felszínéről, és lefelé is, a középpontja felé bizonyos távolságig, esetleg végig. Lehet, hogy minden egyes szelet a mag, a köpeny, a kéreg és az ég egy-egy nagy, tüskeszerű cikkelye.
− És minden egyes folt magával hozta a maga vegetációját, lakóit és a fölötte levő levegőoszlopot? − kérdezte Grove.
− Úgy néz ki. A foltok elegyedése okozza elképzelésünk szerint a viharokat. − A képernyőre mutatott. Trópusi viharok képeit lehetett látni, krémfehér tölcsérek emelkedtek felfelé az Atlanti-óceán déli részéről, és támadták Amerika keleti tengerpartját; bugyborékoló, fekete felhők csipkézték Ázsia égboltját. − Némelyik szeletnek nyárinak kell lennie, némelyiknek télinek − magyarázott tovább Casey. − És a Föld klímája hosszabb ciklusokban váltakozik. Jégkorszakok jönnek és elmúlnak; ez is teljesen megkeveredett. − Mutatott egy képet egy jég borította földdarabról, egy majdnem szabályos, négyzet alakú jégmezőről Párizs helyén, Franciaországban. − A meleg
levegő felemelkedik a hideg fölé, ez okozza a szeleket; a meleg levegőnek nagyobb a páratartalma, és amikor ez egy hűvösebb földterület fölött lezúdul, kész az eső. És így tovább. Ettől van ez a tébolyodott időjárás.
− Meddig nyúlnak a szeletek fölfelé? − kérdezte Ab-dikadir.
− A Holdig biztosan nem − szólalt meg Batson káplár. − Máskülönben az az égitest eltűnt volna, vagy szétszóródott volna a pályáján.
Casey felhúzta a szemöldökét.
− Jó meglátás. Nem gondoltam erre. De azt tudjuk, hogy legalább olyan magasra nyúlik, ahol a legalacsonyabban lévő Föld körüli pálya elképzelhető.
− A Szojuz − mondta Bisesa.
− Igen, Bis, az ő óráik percre egyeznek a mieinkkel. Fölöttünk kellett repülniük éppen, színtiszta véletlenségből, amikor megtörtént az Időtörés, és így velünk egy szeletbe kerültek. − Casey megdörzsölte húsos orrát. − Próbáltuk feltérképezni az időszeleteket, és van, ahol sikerült. Itt a Szahara… − Zöld foltokat mutatott a sivatagban, többnyire szabálytalan volt az alakjuk, de némelyiket mértanilag tiszta ívek vagy egyenesek határolták. − A sivatag egyik foltja nagyjából ugyanolyan, mint a másik, még ha időben félmillió év is közöttük a távolság. Mégis durván meg lehet határozni egyes foltok korát a geológiai változásokból.
Megfordult, és egy nagy csillagalakzatot rajzolt Közép-Afrikára.
− Úgy tetszik, ez a legrégebbi körzet. Látszik a Rift Valley szélességéből… És nézzék: a Szahara messze nem nyúlik le annyira délre, és vannak tavak, zöld foltok. Bár ez csak az átlag; talajszinten teljes a keveredés. − Újabb képek követték egymást. − Úgy gondoljuk, hogy Ázsia nagyobb része az utóbbi pár évezredből van. Szétszórt emberi települések szerte a sztyeppén, de semmi modern… csak tábortüzek füstje, elektromos világítás nincs. A legtöbben itt élnek. − Kínától északra, Kelet-Ázsiában mutatott egy pontra. − Nem tudjuk, kik ők.
Folytatta képes előadását, bemutatva hitetlenkedő hallgatóinak a megváltozott világot. Ausztrália egzotikus képet mutatott. Bár a közepének nagy része vörösre perzselődött, éppen úgy, ahogyan Bisesa idejében, a part mentén és a folyóvölgyekben sűrű és buja volt a növényzet. Néhány igen erős nagyítású képen állatok is látszottak. Bisesa látott valami vízilószerűt, amely egy erdőfolt szélénél legelészett − és egy rövid, mozgó felvételen hatalmas, felegyenesedett tartású lények csoportja ugrált ki a fák közül, talán ragadozó elől menekültek. Óriás kenguruk voltak, gondolta Bisesa; Ausztrália bizonyára visszatért szűzi állapotához, az emberi lények érkezése előtere. Dél-Amerika ugyanakkor egybefüggő zöld tengerré vált: a Bisesa idejében megtizedelt és haldokló esőerdők régi dicsősége helyreállt.
Észak-Amerikában egy nagy jégtábla terült el északon és keleten, felnyúlva egészen a sarkkörig, lefelé pedig a Nagy Tavak földrajzi szélességéig.
− Ebben a körzetben a jég különböző korokból származik − mondta Casey. − Ez látszik a hézagokból és a csipkézett peremekből. − Mutatott egy közeli felvételt a jégsapka déli széléről, amely úgy festett, mint valami durván eltépett papírlap. Bisesa gleccsereket látott megindulni erről a csipkézett peremről, tavakba gyűlt a jég eltorlaszolta, megolvadt víz, és dühödt viharrendszerek keletkeztek, feltehetőleg ott, ahol a hideg jégkorszaki levegő alázúdult a jégsapkáról, és melegebb terület fölé ért. Ettől délre a vidék kopár zöld-barna volt: örök fagyba zárt tundra, amelyet a jégsapka hideg szelei korbácsolnak. Első pillantásra embernek nem látta jelét; de hiszen, emlékezett vissza, az ember Amerika faunájának viszonylag friss jövevénye.
− Mi a helyzet Alaszkával? − kérdezte Abdikadir. -Nekem valahogy fura az alakja.
− Elhúzódik egészen Beringiáig − mondta Casey −, tudod, az volt a földhíd, amely összekötötte Ázsiát Amerikával a Bering-szoroson át, ahol az első emberek átjutottak Észak-Amerikába. De a tenger átcsapott rajta…
A kirándulás folytatódott, könyörtelenül; az emberek nyugtalanul feszengve nézték a felvillanó képeket.
− És Európa? − kérdezte feszülten Ruddy. − Anglia? Casey megmutatta nekik Európát. A kontinens nagy részét sűrű, zöld erdőség borította. Franciaország, Spanyolország és Olaszország nyitottabb, déli részein feltűntek települések, de csak szétszórt falvak − talán nem is ember által épített falvak, merengett Bisesa, felidézve, hogy Dél-Európa a Neander-völgyiek élőhelye is volt. Annyi bizonyos, hogy Anglia területén nem látszott semmi emberi; a sziget attól a vonaltól délre, ahol Hadrianus falának kellett volna húzódnia, egyetlen sűrű, egybefüggő erdőségnek tűnt. Távolabb északra a fenyőerdőkbe nagy, fehér sebet vágott egészen a skót felföldig egy jégsapka valamelyik jégkorszakból elszabadult darabja.
− Eltűnt − mondta Ruddy. Bisesa meglepetten látta, hogy a vastag szemüveg mögött a fiú szeme párás. − Talán mert külföldön születtem, azért van rám ennyire nagy hatással. De az otthon eltűnt, az egész, a teljes történelme a rómaiakig és még tovább, fölszívódott, mint a harmat.
Grove kapitány Ruddy vállára tette sebhelyes kezét.
− Fel a fejjel, fiam! Eltakarítjuk azt az átkozott erdőt, és felépítjük a magunk történelmét, ha kell, meglátja.
Ruddy bólintott, szemlátomást nem tudott megszólalni. Casey ámulva nézte végig ezt a kis melodrámát, még a gumit is elfelejtette rágni. Aztán folytatta.
− Rátérek a lényegre. A Szojuz összesen három olyan helyet talált az egész átkozott bolygón, ahol fejlett technikai kultúra jelei fedezhetők fel… és az egyik éppen itt van. A második… − Rajzolt térképén a Michigan-tó félreismerhetetlen formájának déli csücskére mutatott.
− Chicago − suttogta Josh.
− Aha − mondta Casey. − De ne tápláljon nagy reményeket! Sűrűn lakott emberi településeket látunk: sok füstöt, mintha gyárakból származna… még olyasmiket is, amik gőzhajóknak tűnnek a tavon. De a Szojuz rádiójeleire nem válaszoltak.
− Lehetnek bármelyik korban a rádió feltalálása előtt − közölte Abdikadir. − Mondjuk 1850-ben. Már akkor is jelentős volt a népesség.
− Ja − morogta Casey, és újabb képeket mutatott. -De nekik is megvannak a maguk problémái. Jég veszi körül őket. A hátország eltűnt… nincs művelhető földterület, és nincs kereskedelem, mert nincs senki, akivel kereskedhetnének.
− És hol van a harmadik fejlett helyszín? − kérdezte lassan Bisesa.
Casey a Közel-Kelet képét mutatta.
− Itt. Van egy város, kicsi, szerintünk ősi, nem olyan, mint Chicago. De ami érdekes, a Szojuz rádiójelet fogott onnan, a miénken kívül a bolygóról az egyetlent. De nem olyan volt, mint a miénk. Erőteljes, de szabályos, csak egy felfelé szálló csipogás a hullámhosszokon keresztül.
− Talán egy jeladó − mondta Abdikadir.
− Lehet. Nem olyasmi, amit mi terveztünk volna. Bisesa nézte a monitort. A város kiterjedt, zöldellő, szemlátomást megművelt földterület közepén helyezkedett el, tökéletesen egyenes vízi utak hálózata szőtte át ezt a területet, akár a csillogó fonalak.
− Azt hiszem, ez Irak.
− Babilon − mondta teljes határozottsággal Cecil de Morgan.
Ruddynak elakadt a lélegzete.
− Babilon újra él!…
− És ez minden − mondta Casey. − Csak mi meg az a jeladó Babilonban.
A társaságra csönd telepedett. Babilon: már maga a név is egzotikus volt Bisesának, és azon törte a fejét, vajon hogyan kerülhetett oda az az idegen jeladó.
Grove kapitány kihasználta a lehetőséget. A kis ember felmeredő bajusszal előrelépett, és fürgén összecsapta a kezét.
− Nagyon köszönjük, Mr. Othic. Nos, mi a következőképpen látjuk. A saját pozíciónkra kell koncentrálnunk, minthogy világos: senki sem siet a megmentésünkre, hogy így mondjam. Továbbá azt hiszem, találnunk kell valami tennivalót, hogy legyen valamilyen célunk. Ideje, hogy ne csak reagáljunk mindarra, amit az istenek a nyakunkba zúdítanak, hanem próbáljuk magunkhoz ragadni az irányítást.
− Halljuk, halljuk! − mormolta Ruddy.
− Nyitott vagyok a javaslatokra.
− Chicagóba kell mennünk − mondta Josh. − Ha ott olyan sok az ember, van ipar, annyi a lehetőség…
− Nem tudják, hogy itt vagyunk − mondta nyersen
Casey. − Vagy talán látták a fejük fölött a Szojuzt, de ha így történt, akkor sem értenék.
− És semmiképpen nem tudjuk elérni őket − mondta Grove kapitány. − Aligha vagyunk olyan helyzetben, hogy átkeljünk az Atlanti-óceánon… Talán majd a jövőben. De egyelőre el kell felejtenünk Chicagót.
− Babilon − jelentette ki Abdikadir. − Az a nyilvánvaló cél. És ott a jeladó: talán többet megtudhatunk a történtekről.
Grove bólintott.
− És nekem tetszik is az a sok zöld. Nem volt-e Babilon ősi mezőgazdasági központ? A Termékeny Félhold, meg minden? Talán megfontolhatnánk, hogy átköltözzünk oda. A menetelés nem volna lehetetlen.
Abdikadir elmosolyodott.
− Gazdálkodásra gondol, kapitány?
− Aligha nevezhetném örökös életcélomnak, de szükség törvényt bont, Mr. Omar.
− Csakhogy valaki már él ott − mutatott rá Bisesa. Grove vonásai megkeményedtek.
− Azzal akkor foglalkozunk majd, ha odaértünk. Ebben a pillanatban Bisesa meglátott valamit abból az acélosságból, amely lehetővé tette, hogy a britek világbirodalmat hozzanak létre.
Nem volt komoly ellenjavaslat. A cél tehát Babilon.
A társaság kisebb csoportokra oszlott, beszélgettek, tervezgettek. Bisesát magával ragadta, hogy újra van cél, van irány.
Josh, Ruddy és Abdikadir együtt mentek visszafelé az asszonnyal a sárban.
− Ravasz róka ez a Grove − mondta a pastu.
− Ezt hogy érti?
− Nagyon Babilonba akar menni. És nem csak azért, hogy túrjuk a földet. Ott nők is lesznek.
− Mielőtt az emberei fellázadnak, így gondolja? Josh idegesen vigyorgott.
− Gondoljanak csak bele: ötszáz Ádám és ötszáz Éva…
− Abban igaza van, hogy Grove jó parancsnok − mondta
Ruddy. − Tisztán érzékeli a laktanya és a kantin hangulatát. − Az Időtörés idején a Dzsámrudban lévő katonák között sok volt a „hároméves”, a rövid szolgálatot teljesítő. − Kevés köztük az ízig-vérig katona. Ahhoz képest egészen jól tartják magukat. De a hangulat megváltozik, mihelyt rájönnek, milyen kicsi esélyük van rá, hogy belátható időn belül hazamenjenek. Talán erre éppen Babilon a megoldás.
− Tudják, szerencsénk volt a Szojuzzal − töprengett hangosan Abdikadir −, hogy ilyen sok adatot kaptunk tőlük. De rengeteg a megválaszolatlan kérdés. Érdekes például az a kétmillió éves időkeret.
− Milyen szempontból? − kérdezte Bisesa.
− Mert nagyjából kétmillió éve jelent meg a Homo erectus, az első emberszabású. Néhány előd-faj, mint például azok az ember-majmok, amiket a britek befogtak, egy ideig együtt léteztek velük, de…
− Úgy gondolja, hogy az időkeretnek valami köze van hozzánk?
− Lehet, hogy véletlen egybeesés, de miért nem egymillió év, vagy húsz− vagy százmillió? És ennek a foltokból álló világtakarónak a legöregebb részei, úgy tűnik, azok, ahol mi a legöregebbek vagyunk, és a legfiatalabbak, mint például az amerikai földrész, ahová mi utoljára értünk el… Ez az új világ talán az emberi és ősemberi történelem reprezentatív mintája.
Bisesa megborzongott.
− De a világnak olyan nagy része üres!
− A Homo sapiens története csupán utolsó fejezete az emberszabásúak hosszú, lassú fejlődésének. Por vagyunk csupán, amely a történelem felszínén sodródik, Bisesa. Talán ennek a világnak az állapota ezt mutatja nekünk. Tisztességes, korokon átívelő minta.
Josh megérintette Bisesa karját.
− Valami eszembe jutott. Lehet, hogy feltűnt magának meg a többieknek is, de nekem, tizenkilencedik századi embernek más a perspektívám…
− Ki vele, Josh!
− Amikor erre az új világra néznek, a múltjuk darabjait látják. De én kissé a saját jövőmet is látom, magukban.
Miért maguk az utolsók? Miért nincs, Bisesa, semmi a maga jövőjéből?
Az asszonyt mellbe vágta a gondolat, méghozzá teljes jelentőségében; megdöbbent, hogy ez neki nem jutott eszébe. Nem volt rá válasza.
− Grove kapitány! Ide! − Batson káplár integetett a felvonulási tér széléről. Grove odasietett; Bisesa meg a többiek követték.
Batson katonák kis csoportjával volt, egy brit káplárral és néhány szipojjal, akik két férfit tartottak fogva. Az idegenek kezét hátrakötötték. Alacsonyabbak, zömökebbek és izmosabbak voltak a szipojoknál. Mindketten térdig érő, fakult, bíborszínű tunikát viseltek a derekán kötéllel megkötve, és szíjakból álló bőrszandált. Az arcuk széles volt, barna és durván borotvált, göndör, fekete hajuk rövidre nyírva. Alvadt vér száradt rajtuk, és szemlátomást rettegtek a szipojok puskáitól; amikor az egyik katona játékosan felemelte a fegyverét, az egyikük felkiáltott, és térdre borult.
Grove csípőre tett kézzel állt meg előttük.
− Hagyja békén őket, az Isten szerelmére! Nem látja, hogy meg vannak rémülve?
A szipoj meghunyászkodva hátrált. Ruddy vidáman nézte az idegeneket.
− Nos, Mitchell − recsegte Grove −, mit hozott nekünk? Miféle pastuk ezek?
− Nemtőm, uram − mondta a káplár. Erős nyugat angliai akcentusa volt. − Nem pastuk, nem hinném. Délnyugaton járőröztünk… − Mitchell csapatát Grove azért küldte ki, hogy kémleljék ki, miféle „hadsereg” van odalenn; úgy tetszett, az idegeneket hasonló céllal küldte a másik oldal. − Valójában hárman vótak olyan tömzsi kis pónikon, mint a bányalovak. Lándzsájuk vót, azt felénk dobták, aztán késsel gyűrtek nekünk… hárman egy tucat ellen! Ki köllött lőnünk alóluk a lovakat, meg az egyiküket, ez a kettő csak akkor adta meg magát. Amikor a lovak összerogytak, ezek akkor is csak lefordultak róluk, és kezdték rángatni őket fölfele, mintha nem értették vóna, hogy le lettek lőve.
− Aki sosem látott puskát, kapitány − jegyezte meg szárazon Ruddy −, az valóban megdöbben, ha a lova egyszerűen kidől alóla.
− Ezzel mit akar mondani, uram? − kérdezte Grove kapitány.
− Hogy ezek az emberek egy másik korból jöttek, olyan időből, amely jóval korábbi a pastuknál.
A két idegen tátott szájjal hallgatta ezt a párbeszédet. Aztán izgatottan beszélni kezdtek, a félelemtől kikerekedett szemmel, és nem tudták levenni a tekintetüket a szipojok puskáiról.
− Ez úgy hangzik, mintha görög lenne − motyogta Ruddy.
− Görögök? Indiában? − csodálkozott Josh. Bisesa az idegenek elé tartotta a telefonját.
− Telefon, nem tudnál…?
− Én okos jószág vagyok, de ennyire azért nem -mondta a készülék. − Azt hiszem, ez valami archaikus dialektus.
Cecil de Morgan lépett elő a tömegből, öntudatosan igazította meg kissé sárfoltos zakóját.
− Egykor meglehetősen jó nevelést pazaroltak rám. Emlékszem még kissé Euripidészre… − Gyorsan mondott valamit az idegeneknek. Azok pergő nyelvvel válaszoltak. De Morgan felemelte a kezét, nyilván azért, hogy beszéljenek lassabban, aztán újra szólt.
Egy perccel később Grove-hoz fordult.
− Azt hiszem, sikerült, kapitány, ha nem is tökéletesen.
− Kérdezze meg tőlük, honnan valók! − mondta Grove. − És mikorról.
− Nem értenék a kérdést, kapitány − szólt közbe Ruddy. − Mi pedig valószínűleg nem értenénk a választ.
Grove bólintott; Bisesa csodálta a kapitány rendíthetetlen nyugalmát.
− Akkor azt kérdezze meg, ki a parancsnokuk!
De Morgannek csak többszöri próbálkozásra sikerült. A választ azonban Bisesa tolmács nélkül is értette.
− Al-e-han-dreh!Al-e-han-dreh!…
Abdikadir lépett előre, csillogott a szeme a merész feltételezéstől.
− Ő valóban járt itt. Lehetséges volna? Hát lehetséges ez?

16. FEJEZET VISSZATÉRÉS

A begyújtott rakéta csak rövid ideig égett, érezték a lökést hátul. De ahhoz éppen elegendő volt, hogy letérítse őket pályájukról.
Megtörtént tehát, döntés született, és bármennyi maradt még Tolja életéből − percek vagy évek −, az immár visszavonhatatlan következménnyé vált.
A kilövés után a légkörbe való visszatérés az űrmisszió legveszélyesebb része, mert annak a nagy energiának, amely pályára lökte őket, most az atmoszferikus súrlódásban kellett eloszlania. Tolja országának űrprogramjában eddig kizárólag visszatéréskor fordultak elő balesetek, és szívében most emlékezett azokra a szegény kozmonautákra − ahogyan a Columbia űrrepülőgép elveszített legénységére is. De várakozáson kívül semmit sem tehetett. A Szojuzt úgy tervezték, hogy haza tudjon térni földi segítség vagy legénységének utasításai nélkül is. Tolja, akit pilótának képeztek ki, szeretett volna kevésbé utas lenni, jobban kézben tartani az eseményeket − hogy legyen előtte egy botkormány, hogy tegyen valamit a hajó hazavezetéséért.
Kinézett az ablakán. Dél-Amerika dzsungeljei félig felhőbe burkolva utoljára úsztak el alatta. Eltűnődött, vajon lesz-e megint része valakinek ebben a látványban, és mennyi időbe fog telni, amíg az ilyen távoli helynek még a létezését is elfelejtik. De amint a Szojuz az amerikai kontinens fölött az Atlanti-óceán felé tartott, Tolja látott egy vihart, krémfehér spirált, amely óriás pókként ült a Mexikói-öböl fölött. Kisebb viharok dúltak a Karib-szigeteken, Floridában, Texasban és Mexikóban. Az öbölbeli szörnyetegnek ezek a gyermekei maguk is iszonyatosan erősek voltak, és mély lyukakat téptek Közép-Amerika erdőségeibe. A központi anya-vihar észak felé tartott, ami azt jelentette, hogy Houstontól New Orleansig nemigen marad semmi. Az utóbbi napokban ez már a második szupervihar volt, amelyet láttak; az első maradéka még ott tombolt az Egyesült Államok keleti és az Atlanti-oceán nyugati része fölött. A kozmonauták azonban semmit sem tehettek senkiért odalenn, még csak nem is figyelmeztethették őket.
A megfelelő időben több durranás hallatszott fentről és lentről. A hajó megremegett, egy kicsit könnyebb lett. A leszállóegység elvált a Szojuz másik két részétől: a rakétahajtómű és a hulladék most úgy ég el, ahogyan a meteorok, annak ámulatára, aki odalentről éppen nézi.
A következő néhány perc teljes csöndben telt, csak a műszerek ketyegtek, csak a levegőcserélő duruzsolt. A különböző berendezések apró zajai azonban szinte barátságosak voltak, mintha az ember otthon lenne a műhelyében, gondolta Tolja. Tudta, hogy hiányozni fog neki ez a környezet.
Ahogy zuhantak lefelé, a sűrűsödő levegő ellenállása egyre erősebb lett. Tolja nézte, hogyan nő az előtte lévő műszeren a lassulás: 0,1 g, 0,2 g. Kisvártatva érezni kezdte. Az ülésébe préselődve a biztonsági öv bőnek bizonyult, hát szorosabbra húzta. A nyomás emelkedése azonban nem volt egyenletes; a felső atmoszféra mintha különböző darabokból állt volna össze, és a leszállóegység többször megremegett esés közben, mint a turbulenciába került repülőgép. Ahogy a korábbi landolásoknál soha, Tolja most nagyon is érzékelte, milyen kicsi és törékeny a kapszula, amelyben a földre zuhannak.
Az ablakából most már csak az űr feketeségét látta. A feketeségbe azonban szín szivárgott: először barna, mint az alvadt vér, de gyorsan világosodott, végigfutva a spektrumot a vöröstől a narancson át a sárgáig. Ahogy a levegő sűrűbb lett, a lassulás is egyre kegyetlenebbé vált, gyorsan emelkedve egy g-ről kettőre, háromra, majd négyre. A kinti fény, azoknak a levegőatomoknak a fénye, amelyeket hajójuk széthasított, immár fehér volt, gyöngyházszínű ragyogás áradt be az ablakokon űrruhás ölükbe. Mintha egy foszforeszkáló villanykörtében lennék, gondolta Tolja. De az ablakok elfeketültek, ahogy a kapszula külsejét megperzselte az ionizált levegő, és az angyali fény eltűnt.
A lökések pedig folytatódtak. A kapszula remegett, dobálta őket, hiába szíjazták be magukat. A visszatérés sokkal keményebbnek bizonyult még a kilövésnél is, és a három, űrben töltött hónap után Tolja nem volt rá eléggé felkészülve. Alig kapott levegőt, és tudta, hogy az ujját sem tudná mozdítani, bármilyen fontos feladatot kellene is végrehajtania.
A zuhanás végre kezdett egyenletesebb lenni. Kintről újabb éles csattanás hallatszott; Tolja összerezzent. Leszakadt egy ablakvédő pajzs, magával vitte a kormot is, és feltárult a megdöbbentően kék égbolt egy darabja. Nem a Föld égboltjáé: az új világé, a Mire.
Kinyílt az első ejtőernyő, belekapott a levegő. A kapszula vadul lengett egyet, kettőt, hármat, négyet, aztán kipattant a központi ernyő is, és újra megrántotta a kabint. Tolja éppen csak a peremét látta a széles, narancsvörös sátornak a fejük fölött. Nehéz volt elhinni, hogy alig tíz perccel korábban lőtték ki a Szojuz többi részét, és mindössze öt perce léptek be a légkörbe. Érezte, amint a gravitáció láthatatlan ujja húzni kezdi a belső szerveit: még a feje is nehéz lett, mintha betonból volna, alig bírta el a nyaka. Mégis hatalmas megkönnyebbülést érzett; a leszállás legveszélyesebb részén túl voltak.
Ahogy közeledett a földet érés, sziszegni kezdett a sűrített gáz. Tolja érezte, hogy az ülése felemelkedik, hiszen az aljában túlnyomás uralkodott, hogy elnyelje az ütközés erejét, de így ő felnyomódott egész a műszerfalig, amitől még kényelmetlenebbül érezte magát.
− Jesszuskám − morogta a hasonló helyzetben ülő Sable −, átkozottul boldog leszek, ha kijutok ebből a traktorkabinból.
− Úgy kell neked! − mondta higgadtan Musza. − De már csak pár perc.
Tolja élvezte ezeket az utolsó pillanatokat, amíg még óvta a hajó automatizált rendszere; régi életének talán az utolsó pillanatai voltak.
− Földetérés! − kiáltotta Musza.
Tolja megkapaszkodott. A rakéták kurtán felharsogtak, alig pár méternyire a talajtól. Aztán jött az ütés, amikor a talajnak csapódtak − és a hajó visszapattant. Egy lélegzetelállító másodperc után a kabin újra földet ért, hangosan fölnyikordult, és megremegve ugrott még egyet. Tolja tudta, mit jelent ez: a Szojuzt az ejtőernyő vonszolja a földön.
− A francba! − ordította Sable. − Szél lehet…
− Ha felfordulunk − mondta Musza, és a hangja meg megremegett a rázkódástól −, nehezen fogunk kijutni innen.
− Erre előbb kellett volna gondolnod! − rikoltotta Sable.
Újabb csikordulás, földet túró gurulás, ugrás. Bár kipárnázott ruhája védte a testét, Tolja érezte, hogy a feje ide-oda jár a sisakban, homloka a védőmaszknak ütközik. Nem tehettek semmit, el kellett viselniük a gurulást, és reménykedniük, hogy a kapszula nem fordul fel.
Egy utolsó ugrással és csikordulással a kabin megállt − ajtajával felfelé. Csak ültek, alig kaptak levegőt, aztán Musza megnyomta a gombot, amely gyorsan lekapcsolta az ejtőernyőt.
Toljanak elviselhetetlenül melege volt; érezte, hogy folyik a hátán a víz. Kinyúlt − rettenetesen nehéz volt a karja −, Musza kesztyűs kezét kereste. Egy pillanatra ösze-öszefogództak, megbizonyosodva róla, hogy még élnek.
− Megvagyunk − pihegte Musza. − Lent vagyunk.
− Igen. − Sable-nek sem igen volt hangja. − De hol lent?
Még most is akadtak elvégzendő feladatok, hiszen le kellett zárni az űrhajó megmaradt rendszereit. Tolja kikapcsolta a ventilátort, levette a sisakját és a kesztyűjét. Pár perccel földet érés előtt kinyílt egy szelep, hogy levegőt engedjen be kívülről, és Tolja megízlelte: észrevehetően nem volt olyan poros, amilyen a Szojuzé.
Musza orosz társára mosolygott.
− Istenfaszagot érzek.
− Igen. − Édeskés, kissé füstös aroma csapott az orrukba. Az istenfa olyan ürömféle volt, amely mindenütt megtermett a sztyeppén. Ismerős illata felélénkítette Tolját.
− Talán ez a te Mired nem is lesz annyira idegen.
− Azt csak egyféleképpen tudhatjuk meg − mondta Musza. Megnyomott egy másik gombot. Csappantyúk kattantak. Kinyílt a fejük fölött az ajtó, és Tolja a felhők szürkeségében fuldokló égbolt kerek darabját pillantotta meg. Friss levegő áramlott a kabinba.
Musza kikapcsolta a szíjakat, és ellökte magát az ülésétől.
− Ettől a részétől rettegtem. − Minthogy ő volt középen, neki kellett először mozdulnia. Lassan, mint a nagyon öreg emberek, talpra állt. Normális körülmények között mentősök és orvosok csapata lett volna ott, hogy kisegítsék a kabinból, ahogyan a porcelánbabát emelik ki a dobozából; de ma senki nem jött segíteni. Társai mindketten tolták Musza hátsóját és lábát, ám Tolja maga is olyan gyönge volt, mint egy kismacska.
− Ez az átkozott ruha olyan merev − mondta Musza −, hogy szinte harcol ellenem.
Végre állt, és kidugta a fejét a kapszulából. Tolja látta, hogy Musza hunyorog a fényben, és sűrű haját fújja a szél. Aztán kikerekedett a szeme. Két kezét a hajótestre tette − óvatosan, mert az még forró volt a légkörbe való visszatéréstől −, aztán emberfeletti erőfeszítéssel felhúzódzkodott, és megült az ajtónyílás szélén.
− Most én − mondta Sable. Szemlátomást legyengült, de Muszához képest fürge és türelmetlen volt. Felnyúlt az üléséről, és hagyta, hogy az orosz felhúzza maga mellé. -
Hajaj! − nyögte. A kapszulában egyedül maradt Tolja csak kalimpáló lábukat látta.
− Mi az? Mi van odakinn?
− Segíts! − mondta Sable-nek Musza. Kiemelte lábát az ajtónyílásból, nagy nehezen a hasára fordult, odanyújtotta Sable-nek a kezét, hogy tartsa meg egy kicsit. Aztán lecsúszott a Szojuz domború oldalán, és eltűnt Tolja szeme elől.
Sable vigyorogva pillantott le.
− Gyere, nézd a műsort!
Amikor Tolja nagy nehezen felállt, úgy érezte, mintha az összes vér kiszaladt volna a fejéből. Állt egy kicsit, amíg elmúlt az érzés, hogy nyomban elájul. Aztán felnyúlt az ajtónyíláshoz, és hagyta, hogy Sable segítsen neki felhúznia magát a tetőre.
Tolja talán két méter magasban lehetett. A leszálló egység fémgömbje a fűben pihent. A magasból Tolja látta az örök, lapos és majdnem végtelen sztyeppét elnyúlni a felhőtakaró alatt. Leszállásuk nyomokat hagyott rajta: durva gödrök és hasadékok sora vezetett a jármű végső helyéig, és kissé távolabb a lecsatolt ejtőernyő feküdt a földön, elhagyatottan hullámzott, narancsszíne kirítt a talaj sárgászöldjéből.
Egyenesen Tolja előtt egy faluféle volt. Csupán piszkos, gömbölyű tetejű sátrak csoportja. Emberek álltak ott, férfiak, nők és gyerekek prémekbe burkolózva. Tátott szájjal bámultak rá. Mögöttük lovak legeltek laza kötőféken, zavartalanul.
Egy férfi jött feléjük a sátorfaluból. Széles arca volt, mélyen és nagyon közel ülő szeme, és súlyos, földig érő kabátot meg kúp alakú sapkát viselt, mindkettőt szőrméből. Kovácsolt vasból készült, súlyos kardot tartott a kezében.
− Egy mongol harcos − suttogta Sable. Tolja a nőre nézett.
− Erre számítottál, igaz?
− Úgy gondoltam, jó esély van rá, abból, amit odafentről láttunk…
Változott a szél iránya, és sült hús, mosdatlan testek meg lovak szaga ütötte meg Tolja orrát. Mintha elhúzták volna a szeme elől a fátylat, és most egyszeriben szembe kellett néznie a valósággal: ez valóban a múlt volt, annak egy darabja, és ő itt rekedt.
Muszának sikerült állva maradnia, fél kézzel a hajótestnek támaszkodva.
− Az űrből estünk le − mondta mosolyogva a férfinak. − Hát nem csodálatos? Kérem… − Előrenyújtotta két üres kezét. − Tudna nekünk segíteni?
A harcos olyan gyorsan reagált, hogy Tolja alig tudta követni a mozdulatát. A kard meglendült, olyan sebesen, mint egy helikopter rotor. Musza feje felröppent a levegőbe, úgy szelte le a kard, mint bármelyik sztyeppéi margarétáét, aztán labdaként gurult el a sárban. A kozmonauta teste még állt, a karja kinyújtva. De szökőkútként buzgott fel a vér nyakának csonkjából, és végigfolyt űrruhájának fényes narancssárgáján. Aztán a test mereven elzuhant.
Tolja csak bámult le Musza levágott fejére, alig tudta elhinni azt, ami történt.
A harcos újra felemelte a kardját. A másik kezével azonban intett a két űrhajósnak, hogy másszanak le.
− Isten hozott a Miren! − mormolta Sable. Tolja elborzadva hallotta, hogy a hangja diadalmas volt.

17. FEJEZET FELHŐSZAKADÁS

Csimpaszkodót nem zavarta a fogság. Olyan fiatal volt, talán el is felejtette, hogy másféle élet is létezik. Hempergett a ketrec alján, vagy felmászott a hálóra; rácsimpaszkodott a fénylő tárgyra, amely az egészet tartotta; könyörtelen hatékonysággal fedezte fel a tulajdon fülét, orrcimpáját.
Ahogy teltek a napok, az emberek a ketrecen kívül egyre izgatottabbnak látszottak, de sosem mulasztották el, hogy élelmet és vizet hozzanak az ember-majmoknak. Csimpaszkodó ilyenkor felmászott a hálóra, és kinyúlt, hogy elérje őket, s ezt az emberek plusz falatokkal jutalmazták. Fürkész viszont egyre jobban visszahúzódott. Ő gyűlölte ezt a börtönt és a különös lényeket, akik foglyul ejtették. Őr senki nem dicsérte, neki senki nem adott extra gyümölcsdarabokat; Fürkész makacs ellenségességében nem volt semmi kedves.
Még rosszabb lett, amikor eleredt az eső.
Néha úgy zuhogott, hogy az esőcseppek úgy verték a bőrét, mint megannyi apró Ököl. Az ember-majmok állandóan fáztak és vizesek voltak, még Csimpaszkodó derűs kíváncsisága is alábbhagyott. A víz néha csípte a húsukat, a kezüket, a lábukat és az ajkukat, s ha a szemükbe ment, az tényleg fájt.
Az eső savas volt attól, ami ami a bolygó másik felén történt.
Az új világ a régi darabkáiból állt össze − ám ezek a darabok kétmillió év sok különböző korszakából származtak. A levegőtömegek keveredése változékony időjárást eredményezett az Időtörés utáni napokban. Az óceánokban is új egyensúlyra törtek a nagy áramlatok láthatatlan amazonjai.
És a szárazföld széthasadt. Az Atlanti-óceánban Izlandtól dél felé nyúlva vulkáni hegyek lánca jelezte egy gerinc létezését, egy olyan helyét, ahol a tengerfenék születik, ahol olvadt anyag ömlik ki a bolygó belsejéből. Ezt a szülőzónát nyitotta ki az Időtörés. A Golf-áramlat, amely évmilliókig vitt meleg déli vizet Európához, most új akadállyal találta magát szemben, egy vulkanikus szigettel, amely mellett idővel Izland is eltörpül majd, és amely egyre jobban kiemelkedett a gerincből.
Közben a „Tűzgyűrű” a Csendes-óceánban, ahol a tektonikus lemezek egymásra torlódtak, méltóvá vált nevéhez. Rengett a föld végig Észak-Amerika nyugati tengerpartján Alaszkától Washington Államig: a Cascades huszonhét tűzhányójából szinte mind életre kelt.
A Mount Rainier kitörése volt a legrosszabb. A zaja hatalmas kiáltásként szállt körül a bolygón. Indiában úgy hangzott, mintha lőttek volna a távolban, és a tizenkilencedik meg a huszonegyedik század túlélői nyugtalanul mocorogtak álmukban. Hamu és törmelék hatalmas gombafelhője emelkedett a légkör magasabb rétegeibe a hurrikán sebességével. A törmelék viszonylag gyorsan lehullt, de a könnyű hamufelhő fennmaradt, eltakarta a napot. Hideg lett. Ahogy hűlt a levegő, kevesebb vizet tudott magában tartani.
Esett szerte a világon. És esett, és esett.
Ez bizonyos értelemben áldásos volt. Ez a Frankenstein szörnyeteg világ próbálta összerendezni magát, hogy a tengerben, a levegőben és a kőben végre új egyensúly jöjjön létre. Ám ennek a gyógyulási folyamatnak fájdalmas csapásai pusztítóan hatottak minden növényre és állatra, amely kínlódva küzdött az életben maradásért.
Fürkésznek nem volt hosszú távú perspektívája. Számára csak a jelen létezett, és ez a jelen gyötrelemben ázott, az ember kegyetlen ketrecére korlátozódott és a savas esőre, amely zuhogott rá az égből. Amikor a legcudarabbul szakadt, Csimpaszkodó az anyja alá bújt, és Fürkész a kölyke fölé hajolt, önnön testével fogva fel a csípős esőt.

AZ IDŐ SZEME
Harmadik Rész
TALÁLKOZÁSOK ÉS SZÖVETSÉGEK

18. FEJEZET AZ ÉG KÜLDÖTTEI

Kezében a kardjával a mongol hátrakiáltott. További fegyveres férfiak futottak az űrhajó felé a sátrakból − nem, jurtákból, gondolta Tolja. A nők és a gyerekek követték őket. A gyerekek kis, nemezkabátba bugyolált csomagok voltak, a szemük tágra nyílt a kíváncsiságtól.
A férfiaknak klasszikus ázsiai vonásai voltak, gondolta Tolja, széles arc, apró, sötét szem és koromfekete haj, amelyet lófarokba fogtak. Némelyik amolyan turbánfélét viselt a fején. Buggyos, szürkésbarna nadrág volt rajtuk, egyesek mezítláb voltak, mások a nadrág szárát csizmába dugták. Aki nem volt félmeztelen, az egyszerű, könnyű, erősen foltozott tunikát hordott.
Szegényesnek és erősnek látszottak. És fenyegetőn gyülekeztek a gravitáció sújtotta kozmonauták körül. Tolja tartani próbálta magát. Reszketett; Musza fej nélküli holtteste ott hevert a Szojuz mellett, a nyakából még csöpögött a vér.
Az orosz gyilkosa odalépett Sable elé, aki dühösen nézett a férfira. A mongol ellentmondást nem tűrőn megmarkolta és megszorította a nő mellét.
Sable meg se rezzent.
− Szentséges ég, ez a fickó bűzlik.
Tolja hallotta a nő hangjában az idegességet, érezte elszántsága mögött a félelmet. De a harcos elhátrált.
A férfiak sietősen tárgyaltak, közben nézegették a kozmonautákat és űrhajójukat meg a poros sztyeppén heverő ejtőernyő selymét.
− Tudod-e, szerintem mit beszélnek? − suttogta Sable. − Hogy megölnek téged. Engem megerőszakolnak, aztán ölnek meg.
A feszültséget egy sikoltás törte meg. Egy öt év körüli kislány, az arca kerek, mint a gomb, hozzáért a Szojuz falához, és megégette a kezét.
A férfiak egy emberként hördültek fel. Musza gyilkosa Tolja nyakának szegezte kardját. A szája nyitva volt, kis szeme összehúzva, Tolja hús és tej szagát érezte a leheletén. Egyszeriben a világ igen eleven lett: az előtte álló férfi állatszaga, a sztyeppe rozsdás illata, még a fülében doboló vér is. Ez lesz talán az utolsó emléke, mielőtt követi Muszát a sötétségbe?…
− Darugacsi − mondta. − Tengri. Darugacsi.
A férfi szeme nagyra nyílt. Elhátrált, de a kardot felemelve tartotta, újrakezdődött a gyors eszmecsere, de a férfiak most még jobban bámulták az újonnan jötteket.
− Mit mondtál? − sziszegte Sable.
− Iskolai emlékek. − Tolja próbált nyugodtan beszélni. − Találgattam. Előfordulhatott volna, hogy nem az ő nyelvük; leszállhattunk volna bárhol az időben…
− Milyen nyelv, Tolja?
− Mongol. Sable felhorkant.
− Tudtam.
− Azt mondtam, küldöttek vagyunk. Az Örök Ég követei. Ha elhitték, tisztelettel kell bánniuk velünk. Talán át kell adniuk a helyi vezetőknek. Blöffölök, csak blöffölök.
− Jól gondolkodsz, Batman − mondta Sable. − Elvégre látták, amint aláhulltunk az égből. Vigyen a parancsnokához! A filmekben mindig beválik. − És Sable felnevetett. Erőszakolt, csúf nevetés volt.
Végre oszlani kezdett a kör a kozmonauták körül, és senki nem jött oda, hogy megölje őket. Egy férfi felvett egy tunikát meg egy nemezsapkát, odafutott az egyik jurtánál kikötött lóhoz, felült rá, és szélsebesen ellovagolt.
A kozmonauták kezét hátrakötötték, és az egyik jurta felé terelték őket. Szabad kézzel is nehezen tudtak volna menni; Tolja úgy érezte, mintha ólomruhában volna, és kóválygott a feje. Az orrukat piszkáló, ámuló gyerekek álltak mintegy díszőrséget nekik. Egy komisz kölyök egy követ is Tolja vállához vágott. Ez aligha méltóságteljes visszatérés a Földre, gondolta Tolja. De legalább éltek; legalább sikerült egy kis időt nyernie.
Elhúzták a jurta ajtajául szolgáló sátorlapot, és belökték őket.
Sable-t és Tolj át nemezszőnyegekre lökték. Merev űrruhájukban a kozmonauták hatalmasnak látszottak a jurtában, és a lábuk komikusan festett előredugva. De könnyebbség volt legalább ülni.
A jurta egyetlen ajtaja délre nézett; Tolja látta a páraréteg fölött a napot. Ez mongol hagyomány volt, Tolja tudta; fejletlen teológiájába némi napimádat is keveredett, és itt, Észak-Ázsia pusztáin a nap a köreit jobbára délen írta le.
Mongolok jöttek-mentek, zömök férfiak és izmosnak látszó asszonyok, nyilván azért, hogy lássák a jövevényeket. Mohó számítással tekintettek a kozmonautákra, kivált Sable-re.
A kozmonauták felszerelésének egy részét is behordták a kapszulából. A tárgyak zöme − a mentőfelszerelés vagy a felfújható gumicsónak − érthetetlen volt a mongolok számára. De megengedték Sable-nek és Toljanak, hogy nehéz űrruhájukat levegyék, és belebújjanak abba a könnyebb, narancssárga tréningruhába, amelyet az űrben viseltek. A mongol gyerekek megbámulták az alsóneműjüket és a gumírozott nadrágokat, amelyeket levetettek. Az űrruhák úgy álltak a mocskos jurta egyik sarkában, mint levedlett rovarbábok.
A kozmonautáknak sikerült elrejteniük a hátuk mögé dugott oldalfegyvereiket a mongolok elől.
Ezek után, Tolja nagy megkönnyebbülésére, egy időre magukra hagyták őket. Feküdt a jurta piszkos falánál, végtagjai reszkettek, és puszta akaraterővel próbálta csillapítani kalapáló szívverését, elűzni agyából a ködöt. Most kórházban kellett volna lennie, körülvéve a legmodernebb huszonegyedik századi technikával, el kellett volna kezdenie egy fizikoterápiás regeneráló programot, nem itt heverni egy bűzlő sátorban. Gyenge volt, mint egy vénember, és tökéletesen tehetetlen ezekkel a mokány, izmos mongolokkal szemben; ugyanakkor bánatos volt és rémült.
Gondolkodni próbált, számba venni a környezetét.
A jurta szilárd és kopott volt. Talán ennek a kis közösségnek a főnökéé lehetett. Középen erős oszlop tartotta, és kisebb rudak és lécek alakították ki a nemezkupolát. Mocskos nemezszőnyegek hevertek a földön, kampókon kecskebőrök és fémedények lógtak. A fal mellett fából
és bőrből készült ládák sorakoztak, egy utazó nép bútordarabjai. A jurtának nem volt ablaka, ám a tetejébe lyukat vágtak a tűzhelykő fölé; a tűzhely alatt szárított trágya égett állandóan.
Tolja először azon tűnődött, vajon hogyan bontják le és építik fel újra a jurtát, mert ezek a nomádok bizonyára évente legalább kétszer költöznek a nyári és a téli legelőkre. De nem messze látott egy jókora szekeret. Olyan nagy volt, hogy belefért a jurta egyben, az összes felszerelésével együtt.
− De nem mindig tettek így − magyarázta suttogva Sable-nek Tolja. − A mongolok. Csak a tizenharmadik század elején. Más korokban lebontották a jurtát, és összecsavarva vitték, mint a sátrat. Ez tehát meghatározza, mikor vagyunk… A Mongol Birodalom közepén értünk földet akkor, amikor a csúcspontján volt!
− Szerencsénk, hogy ilyen sokat tudsz róluk. Tolja felhorkant.
− Szerencse? Sable, a mongolok lerohanták Oroszországot − kétszer. Ilyen élményt nem lehet elfelejteni, még nyolc évszázaddal később sem.
Némi idő elteltével elkezdődött a főzés. Egy asszony hatalmas vasfazekat vonszolt be. Abba került egy fél birkatetem − nemcsak hús és csont, hanem a tüdő, a gyomor, az agyvelő, a belek, a paták és a szemgolyók is; szemlátomást semmit nem pazaroltak el. A nő arca olyan volt, mint a szattyánbőr, a karja akár egy súlylökőé. Kitartóan dolgozott a hússal, egyáltalán nem vett tudomást Sable-ről és Toljáról, mintha a jurta sarkában elhelyezett, a jövőből jött két ember mindennapos jelenség lenne.
A hajótörött kozmonauták megtették, amit tudtak, hogy gyorsítsák alkalmazkodásukat a Földerő teljes vonzerejéhez, lopva hajlítgatták tagjaikat, változtatták a testtartásukat, hogy minden izomcsoportot megmozgassanak. Ezen kívül nem tehettek mást, mint hogy vártak; Tolja feltételezte, hogy annak a lovasnak a visszatérésére, aki bizonyára valamelyik helyi vezetőhöz ment. Ott dől majd el a sorsuk, amely, Tolja tudta, még mindig lehet halál is. De hiába várt rájuk esetleg ilyen komor sors, Tolja délutánra azon kapta magát döbbenten, hogy unatkozik.
A fazékban órákon át főtt a hús meg a belsőség, Akkor aztán több felnőtt és gyerek zsúfolódott be a jurtába. Némelyek újabb húsdarabokat dobtak a fazékba, akadt abban róka, egér és nyúl is. Durván megnyúzott, de meg nem tisztított hús volt; Tolja látta a húsokon a rászáradt sarat és vért.
Amikor eljött az evés ideje, a mongolok egyszerűen merítettek a fazékból fatálaikkal, és kézzel ettek. Egy izzadó kecskebőr tömlőből töltött, tejnek látszó folyadékkal öblítették le az ételt. Időnként, ha valamelyik húsdarab nem ízlett, azt visszadobták, a maradékot vissza is köpték a fazékba.
Sable iszonyodva nézte mindezt.
− És evés előtt senki sem mosott kezet.
− A mongoloknál a víz isteni tisztaság − mondta Tolja. − Nem szennyezik be azzal, hogy mosakodásra használják.
− Akkor hogy tisztálkodnak?
− Üdvözöllek a tizenharmadik században, Sable.
A mongolok elkerülték a kozmonautákat, egyébként a társas életük azonban zavartalannak tetszett.
Egy idő múlva egy fiatalabb férfi elindult a kozmonauták felé egy tál hússal. Tolja látta, hogy a fiú száján csillogó birkazsír csak a legfelső rétege az arcát borító piszoknak; még szélben odaszáradt takony is volt az orra alatt, a szaga pedig, akár a túlérett sajté, elviselhetetlen volt. A fiú Tolja mögé nyúlt, és kiszabadította az egyik kezét. Aztán kivett egy húsdarabot a tálból, és odatartotta Toljanak. A körme feketéllt a szutyoktól.
− Tudod − mondta Tolja −, a mongolok nyereg alatt puhítják a húst. Ebbe a birkahúsba napokon át pumpálta a metánt a nyereg valamelyik kövér pásztor feneke alatt.
− Edd meg − mormolta Sable. − Szükségünk van energiára.
Tolja elvette a húst, becsukta a szemét, és beleharapott. Bőrös volt, zsír és faggyú ízű. Később a fiú hozott neki egy kupa tejet. Alkoholos íze volt, és Tolja halványan emlékezett rá, hogy a mongolok megerjesztették a kancatejet. Igyekezett minél kevesebbet inni belőle.
Étkezés után a kozmonautákat külön-külön kiengedték, hogy erős őrizet mellett könnyítsenek magukon.
Tolja élt a lehetőséggel, hogy körülnézzen. Mindenütt sztyeppe vette körül, amíg csak ellátott, végtelen és üres, sárga porszőnyeg, itt-ott zöld foltokkal. A hamuszürke égen kövér fellegek úsztak, árnyékuk megannyi tóként vetült a földre. Ám a föld, ez a tágas, lapos és domborzat nélküli szinte eltörpült az ég alatt. A mongol fennsík volt ez − Tolja ennyit tudott a leszállás közbeni navigálásukból. Nem sok helyen süllyedt alacsonyabbra ezer méternél a tengerszint felett, és Ázsia többi részétől természetes határok zárták el: nyugatra hegyláncok, délen a Góbi-sivatag, északon a szibériai erdőségek. A Föld körüli pályáról nézve, emlékezett vissza Tolja, hatalmas üresség volt, egy egészen kissé meggyűrődött síkság, rajta itt-ott folyók vékonyka vonalaival − de mintha szinte ott se lettek volna, akár egy táj előzetes vázlata. És most itt volt ennek a kellős közepén.
És ezen a végtelen ürességen gubbasztott a falu. A földszínű, viharvert, lekerekített jurták inkább emlékeztettek kövekre, mint emberkéz alkotta tárgyakra. Még az ütött-kopott Szojuz leszállóegység sem látszott különösebben ide nem illőnek. De gyerekek szaladgáltak és nevetgéltek, szomszédok kiáltottak át egymásnak egyik jurtából a másikba. Tolja állatokat látott, birkákat, kecskéket és lovakat, amelyek mind bekerítetlenül csatangoltak, bégetésük és mekegésük jól hallatszott a csendes tájon. Lehet, hogy ő most nyolcszáz évvel visszacsúszott az időben, és aligha létezhetett nagyobb kontraszt, mint az ő eredete és ezeknek az embereknek az eredete között − űrhajós és nomád, a technikai szempontból legfejlettebb emberek kerültek össze a legprimitívebbek közül valókkal −, az emberek közti érintkezés alapjai változatlanok voltak, Tolja látta, és ő az emberi melegség kis szigetére ért a síkság véghetetlen, néma ürességében. Ez valahogy megnyugtató volt, még akkor is, ha ő egy mongolok kezére került orosz volt.
Azon az éjszakán Tolja és Sable összebújtak egy büdös, lószőr-szagú takaró alatt. Körülöttük hortyogtak a mongolok. De valahányszor Tolja felpillantott, az egyikük mindig ébren volt, villogott a szeme a tűz halvány fényében.
Tolja egyáltalán nem aludt. Ugyanakkor Sable az ő vállára hajtotta a fejét, és órákon át aludt; Tolját megdöbbentette a nő bátorsága.
Éjjel feltámadt a szél, és a jurta nyikorgott és himbálózott, mint valami csónak a sztyeppe tengerének hátán. A reménytelenül álmatlan Tolja azon tűnődött, mi lehet Caseyvel.

19− FEJEZET A DELTA

Miután végzett reggelijével, Eumenész titkár elküldte apródjait. A vállára dobta bíborszínű köpenyét, és félrehajtva a nehéz bőr sátorajtót, kilépett a szabadba.
A felhők már eltűntek, előbukkant a halványkék ég, akár a kifakult festék, és a reggeli nap forrón tűzött. De amikor nyugat, a tenger felé tekintett, Eumenész látta, hogy újabb fekete felhők fortyognak és kavarognak, és tudta, hogy megint vihar készül. Még a tábor köré gyűlt, szerencsetalizmánokat, csecsebecséket és a gyerekeik testét árusító bennszülöttek is állították, hogy sosem láttak ilyen időjárást.
Eumenész Héphaisztion sátra felé tartott. Nehéz volt menni. A talaj puha, sárga sártengerré változott, amelyet emberi és állati lábak dagasztottak még puhábbá, és a sár Eumenész lovassági csizmájára tapadt.
Körülötte ezernyi tűz füstje szállt fel a halvány égre. Az emberek előjöttek sátraikból, ruházatukat és felszerelésüket súlyos sár borította. Néhányan borotválkoztak: a király első rendeletei közé tartozott, hogy legyenek simára borotváltak, amikor átvette a sereget meggyilkolt apja után; valószínűleg azért rendelkezett így, hogy közelharcnál az ellenség meg ne markolhassa a katonák szakállát. A makedónok szokásuk szerint panaszkodtak erre a szokatlan görög divatra és annak a helynek a barbár állapotára, ahová a király hozta őket.
A katonák mindig szerettek morgolódni. De amikor a flotta megérkezett ide a deltába, miután lehajóztak az Induson a király táborától, magát Eumenészt is megdöbbentette a hőség, a bűz és a mocsaras talaj fölötti rovarfelhők. Eumenész azonban büszke volt fegyelmezettségére; bölcs ember végzi a dolgát, bármilyen legyen is az idő. Még az istenkirályokra is esik az eső, gondolta.
Héphaisztion sátra pompázatos volt, sokkal pompásabb, mint Eumenészé, az is mutatta, mennyire kedveli a király a legközelebbi társát. A lakórészt előszobák és csarnok fogták körül, és a lándzsavivők, a sereg elit gyalogságának tagjai, a világ legjobbnak tartott katonáinak őrizték.
Ahogy Eumenész a sátor közelébe ért, megállították. Az őrszem természetesen makedón volt. Kétségtelenül ismerte Eumenészt, mégis odacövekelt a titkár elé, még rövid kardját is kihúzta. Eumenész azonban nem hagyta magát, szeme se rebbent, és a katona végül is meghátrált.
A makedón katona és a görög adminisztrátor közötti ellenséges viszony éppoly kivédhetetlen volt, mint az időjárás − még ha tudatlanságon alapult is, mert hogy képzelhették ezek a fél-barbárok, hogy a hadsereg nagy gépezete gondoskodni tudna az életben maradásukról és az ellátásukról Eumenész titkárságának aprólékos munkája nélkül? Eumenész úgy lépett be a sátorba, hogy hátra se nézett.
Az előcsarnok valóságos disznóól volt. Kamarások és apródok tettek helyre asztalokat, szedegettek össze cserépedény-töredékeket és szakadt ruhadarabokat, törölték fel a kiömlött bort meg a véres hányadékot. A múlt éjjel Héphaisztion nyilván ismét vendégül látta a parancsnokait és más „vendégeket”.
Héphaisztion udvarmestere alacsony, kövér, akadékoskodó ember volt sajátos, vörösesszőke hajjal. Amikor éppen annyi ideig várakoztatta Eumenészt, amennyi ahhoz kellett, hogy megerősítse önnön pozícióját, intett Eumenésznek, hogy bemehet Héphaisztion magánlakosztályába.
Héphaisztion az ágyán hevert, rajta egy odavetett takaró, és még hálóingben volt. Valóságos tömeg tüsténkedett körülötte: kamarások tettek ki öltözékeket, és hoztak ételt, apródok sora pedig kancsószám hordta be a vizet. Maga Héphaisztion bágyadtan támaszkodott fél könyökére, és egy tál húsból csipegetett.
Mozdult valami a takaró alatt. Egy álomittas szemű fiú bújt elő, felült, csodálkozva nézett körül. Héphaisztion a fiúra mosolygott. Ujjait a saját ajkához, majd a fiúéhoz érintette, és megpaskolta a fiú vállát.
− Most menj.
A fiú meztelenül mászott ki az ágyból. Egy kamarás köpenyt terített rá, és kivezette a szobából.
Az ajtónál álló Eumenész próbálta eltitkolni a mindez iránti megvetését. Elegendő ideje élt és dolgozott ezekkel a makedónokkal ahhoz, hogy megértse őket. A királyaik alatt világhódításra képes hadsereggé kovácsolódtak össze, de felföldi vademberek voltak, akiket csupán néhány nemzedéknyi választott el ősi hagyományaiktól. Eumenész még a mulatságaikon is hajlandó volt részt venni, amikor ez volt politikus. De mégis, az apródok közül nem egy makedón nemesek fia volt, akiket azért küldtek a királyi tisztségviselőket szolgálni, hogy teljesebb legyen a neveltetésük. Eumenész el tudta képzelni, milyen benyomással lehet ezekre a fiatalemberekre, ha azzal töltik a délelőttjüket, hogy holmi barbár hadfiak után takarítanak − vagy az éjszakáikat ugyanezen harcosok más irányú szükségleteinek kielégítésével.
Héphaisztion végre figyelemre méltatta Eumenészt.
− Korán jöttél ma, titkár.
− Nem hinném − hacsak a nap nem kezdett újra ugrálni az égen.
− Akkor késésben vagyok. Hah! − Egy hússal megrakott nyársat nyújtott Eumenész felé. − Ezt kóstold meg! Nem is hinnéd, milyen finom lehet a döglött teve.
− Az indiaiak azért fűszerezik olyan erősen az ételeiket − mondta Eumenész −, mert rothadt húst esznek. Én maradok a gyümölcsnél meg a birkánál.
− Tényleg unalmas alak vagy, Eumenész − mondta feszülten Héphaisztion.
Eumenész lenyelte a bosszússágát. A Héphaisztionnal való szüntelen rivalizálás ellenére úgy vélte, megérti a makedón rosszkedvét.
− Neked pedig hiányzik a király. Gondolom, semmi hír.
− A felderítőink fele vissza sem jött.
− És az vigasztal, ha megfeledkezhetsz magadról egy apród combjai között?
− Jól ismersz, titkár. − Héphaisztion visszaejtette a nyársat a tálra. -Talán igazad van a fűszerekkel kapcsolatban. Mégis, úgy vágnak utat a gyomorban, ahogyan a lovasságunk a perzsa vonalakon át… − Kimászott az ágyból, levette a hálóingét, tiszta tunikát öltött.
Ez a makedón csupa ellentmondás volt, Eumenész mindig is így gondolta. Magasabb volt a legtöbbnél, szabályos arcvonásokkal, bár eléggé hosszú orral, megdöbbentően kék szemmel és rövidre nyírt, fekete hajjal. Jól tartotta magát. Ahhoz azonban nem fért kétség, hogy harcos volt, ahogyan számtalan sebhely bizonyította a testén. Mindenki tudta, hogy Héphaisztion a király legközelebbi társa volt gyerekkoruk óta, és serdülőkoruktól a szeretője is. Bár azóta a király feleségeket vett, szeretői és más ágyasai voltak, a legutóbbi az a féregszerű perzsa eunuch, Bago-asz, egyszer ittasan elárulta Eumenésznek, hogy mindig is Héphaisztiont tekintette az egyetlen igazi társának, élete igaz szerelmének. A király, aki még a barátságban sem volt ostoba, Héphaisztiont tette meg ennek a katonai egységnek a parancsnokává, és még előtte az alkirályává, azaz vezírjévé tette perzsa módra. Ami Héphaisztiont illette, számára nem létezett más, csak a király; az apródjai meg az ágyasai nem jelentettek neki semmit, csupán melegítették az ágyát a király távollétében.
− Élvezed, ha azt látod, hogy szenvedek a király nélkül? − kérdezte öltözködés közben Héphaisztion.
− Nem − mondta Eumenész. − Én is féltem őt, Héphaisztion. És nemcsak azért, mert a királyom -nemcsak a pusztulásért, amit az elvesztése okozna az életünkben −, hanem miatta is. Akár hiszed, akár nem, így van.
Héphaisztion nézte Eumenészt. A fürdőjéhez ment, fogott egy törölközőt, és lemosta vele az arcát.
− Nem kételkedem benned, Eumenész. Elvégre sok mindenen átmentünk együtt, a királyt követve ebben a nagy kalandban.
− A világ végéig is − mondta lágyan Eumenész.
− A világ végéig − igen. És most, ki tudja, talán azon is túl… Adj még egy percet. Kérlek, ülj le, igyál egy kis vizet, bort, egyél gyümölcsöt.
Eumenész leült, evett egy kis aszalt fügét. Valóban hosszú út volt, gondolta. És milyen különös, milyen kiábrándító volna, ha itt érne véget, ezen az elhagyatott helyen, ilyen távol az otthontól.
Vaskori katonák lándzsájával a háta mögött mászta meg Bisesa, Cecil de Morgan, Batson káplár és három szipojuk az utolsó gerincet. Kitárult előttük az Indus deltája, a síkság, amelyet a széles, lusta, csillogó folyó szabdalt fel. A nyugati láthatáron Bisesa hajókat látott, de csak elmosódva a párás, ködös levegőtől.
Háromsor evezős görög gályáknak látszottak.
Bisesa előtt katonai tábor terült el. Sátrakat vertek végig a folyóparton, és számtalan tűz füstje szállt fel a reggeli levegőbe. Némelyik sátor hatalmas volt, és elöl nyitott, mint valami bolt. Mindenütt mozgás volt tapasztalható, szüntelen tevékenység. Nemcsak katonák voltak itt: nők mentek lassan, némelyikük nehéz terhet cipelt, gyerekek szaladgáltak a sáros talajon, kutyák, tyúkok, sőt disznók iramodtak át a sáros utakon. Távolabb nagy karámokban lovak, tevék és öszvérek tömege látszott, birka− és kecskenyájak legeltek szétszóródva a mocsaras terepen. Minden és mindenki sáros volt a legnagyobb tevétől a legapróbb gyerekig.
De Morgan a sár és a fáradtság ellenére szinte ujjongott. Hála a „rá pazarolt nevelésnek”, jóval többet tudott arról, hogy mi folyik itt, mint Bisesa. A nyitott sátrakra mutatott.
− Látja azokat? A katonáknak meg kellett vásárolniuk az ellátmányukat, ezért ezek a kereskedők − köztük sok a föníciai, ha jól emlékszem − követték a csapatokat. Van itt mindenféle árupiac, utazó színházak, még bíróságok is, hogy igazságot szolgáltassanak… És ne feledje, hogy ez a sereg évekig volt hadban. Sok katona tett szert út közben szeretőre, feleségre, de még gyerekekre is. Valójában ez egy utazó város.
Bisesát hátba lökte egy makedón hosszú, vashegyű dárdája, egy „szarissza”, ahogyan de Morgan nevezte. Ideje volt továbbmenni. Elindultak lefelé a gerincről a tábor felé.
Bisesa titkolni próbálta kimerültségét. Grove kapitány kérésére jött a felderítőkkel, hogy megpróbáljon kapcsolatot létesíteni a makedón hadsereggel. Miután több napon át vándoroltak lefelé az Indus völgyében, aznap hajnalban megadtál magukat egy makedón őrjáratnak, azt remélve, hogy a parancsnokságra viszik őket. Azóta meneteltek.
Nemsokára már a sátrak között jártak, és Bisesa óvatosan lépdelt a sárban és a trágyában; átható állatszag uralkodott. Inkább paraszttanyára, mint katonai táborra emlékeztetett.
Emberek vették körül őket, akik megbámulták Bisesa pilótaruháját, de Morgan öltönyét és a brit katonák élénkvörös serzs zubbonyát. A legtöbben alacsonyak voltak, még a tizenkilencedik századi szipojoknál is alacsonyabbak, de szélesek, zömökök, szemlátomást erősek. A katonák tunikáin látszott, hogy át vannak alakítva, foltozottak, még a bőrsátrakon is meglátszott az elhasználtság és a sok javítás − de a katonák pajzsai aranyozottan csillogtak, még a lovak szájában is ezüstös zabla volt. Sajátos keveréke volt szegénységnek és gazdagságnak. Bisesa látta, hogy ez a sereg régen van távol az otthonától − de sikeres volt, a katonák álmait meghaladó gazdagságra tett szert.
De Morgant jobban izgatta Bisesa reakciója, mint maguk a makedónok.
− Mire gondol?
− Mondogatom magamnak, hogy valóban itt vagyok − felelte lassan Bisesa. − Valóban látom ezt − hogy huszonhárom évszázad valamiképpen visszapergett. És gondolok mindazokra otthon, akik szeretnének itt lenni, látni ezt.
− Igen, de mi legalább itt vagyunk, és az is valami. Bisesa megbotlott, jutalmul újra meglökték a szarissza nyelével.
− Tudja, pisztoly van az övemben − mondta halkan. A makedónok, ahogyan ők számítottak is rá, nem ismerték fel a lőfegyvereket, ezért náluk hagyták őket, amíg a késeket és a bajonetteket elvették. − És nagyon szívesen használnám, és dugnám annak a lándzsának a hegyét a kísérőm vaskori seggébe.
− Nem tanácsolom − mondta higgadtan de Morgan.
Amikor Héphaisztion kész volt a napi munkára, Eumenész és a kamarásai előhozták a létszámra és a fenyítésekre vonatkozó tekercseket és listákat. A papírokat egy alacsony asztalon teregették ki. Ahogyan a legtöbb délelőttöt töltötték, Eumenész és Héphaisztion hozzálátott hogy sorra vegyék a sok tízezer emberből álló sereg adminisztrációjának véget nem érő részleteit − a sereg különböző egységeinek létszámát, a fizetések szétosztását, utánpótlásokat, fegyvereket, páncélokat, öltözékeket, teherhordó állatokat −, ezt a munkát akkor is el kellett végezni, amikor a sereg hetekig egy helyben táborozott, mint most. A feladatot továbbnehezítették a flotta igényei, amely tétlenül várakozott a deltában.
A lovasság titkárának jelentése volt szokás szerint a legelkeserítőbb. A lovak nagy számban pusztultak, és a tartományi kormányzók dolga volt szerte a birodalomban, hogy beszerezzék az utánpótlást, és eljuttassák az állatokat a különböző ló utánpótlási központokba, ahonnan aztán szétküldték őket a terepre. Ám a kommunikáció folyamatos lehetetlensége miatt egy ideje nem volt utánpótlás, és az egyre jobban aggódó lovassági titkár azt javasolta, hogy a helyi lakosságtól kobozzanak el állatokat.
− Ha ugyan találni még alkalmas lovat a főzőüstön kívül − tréfálkozott keserűen Héphaisztion.
Héphaisztion ennek a seregnek a parancsnoka volt. Ám királyi titkárként Eumenész a maga hierarchiájába tartozott, amely párhuzamos volt a sereg parancsnoki szerkezetével. Neki altitkárai voltak minden egyes katonai egységnél − a gyalogságnál, a lovasságnál, a zsoldosoknál meg a többinél −, ezek mindegyikét egy-egy felügyelő segítette, ezeknek volt elsősorban feladata a részletes információszerzés. Eumenész büszke volt információ pontosságára és frissességére: komoly teljesítmény volt ez makedónok szolgálatában, akiknek a többsége nem tudott se írni-olvasni, se számolni. Még a nemesek sem.
Ám Eumenész igazán alkalmas volt a feladatra. Lévén idősebb a király legtöbb társánál, ő már az apát, Fülöpöt is szolgálta, nemcsak a fiát.
Fülöp három évvel az örököse születése előtt szerezte meg Makedóniát. Azokban az időkben a királyság civakodó hercegségek laza szövetsége volt, amelyet északról a barbár törzsek fenyegettek, délről a csalárd görög városállamok. Fülöp uralkodása alatt az északi törzseket hamarosan legyőzték. Az összecsapás a görögökkel elkerülhetetlen volt − és amikor sor került rá, Fülöp sorsdöntő katonai
újítása, a társaknak nevezett jól kiképzett, rendkívül mozgékony lovassereg szétverte a görögök lassan mozgó, nehéz fegyverzetű gyalogságát.
Eumenész maga is városállami görög volt Cárdiából, és tudta, hogy a görögök barbár hódítói elleni ellenszenv valószínűleg sosem fog elhalványulni. De amikor a civilizáció néhány kis szigetre korlátozódott a barbárság és az ismeretlen hatalmas tengerében, a politikailag érettebb görögök felismerték, hogy az erős makedónok komiszabb veszélyektől óvják meg őket. Feltehetőleg azért dicsőítették Fülöp széles körű törekvését, hogy meghódítsa a hatalmas perzsa birodalmat, hogy megbosszulják a görög városokat ért korábbi perzsa atrocitásokat. És az, hogy a király fiát görög mesterek nevelték, köztük a híres Arisztotelész, Platón tanítványa, arra szolgált, hogy fokozzák Fülöp hellenizmusának hatását.
Fülöp éppen nagy perzsiai kalandjára készült, amikor meggyilkolták.
Az új király csak húszéves volt, de habozás nélkül ott folytatta, ahol az apja abbahagyta. Néhány gyors hadjárattal megerősítette a pozícióit Makedóniában és Görögországban. Aztán arra a célra fordította a figyelmét, amely már majdnem Fülöp markában volt. A Perzsa Birodalom Törökországtól Egyiptomig és Pakisztánig terjedt, és nagykirálya akár milliós hadsereget tudott harctérre küldeni. DE hatévi rövid, brutális és briliáns hadjárat után Makedónia királya foglalta el a trónt Perszepoliszban.
A király nem egyszerűen hódítani akart, hanem uralkodni is. El akarta terjeszteni a görög kultúrát egész Ázsiában: szerte a birodalmában a görög minta szerint emelt új városokat, vagy építtetett át régieket. És ami sok vitára adott alkalmat, megpróbálta összevegyíteni az uralma alá tartozó különböző népeket. Perzsa öltözéket és modorosságokat vett fel, és azzal botránkoztatta meg az embereit, hogy a szemük láttára csókolta szájon Bagoaszt.
Közben Eumenész karrierje együtt ívelt fel a királyéval. Hatékonysága, intelligenciája és politikai érzékenysége elnyerték a király kiolthatatlan bizalmát, és feladatai úgy növekedtek, ahogyan a birodalom, amíg végül Eumenész már úgy érezte, hogy a világ terhét cipeli a vállán.
Ám egy birodalom nem volt a királynak elegendő. Miután megszerezte Perzsiát, csatákban edződött seregét, mind az ötvenezer embert elindította délre és nyugatra, a gazdag és titokzatos India felé. Állandóan keletnek tartottak felfedezetlen és feltérképezetlen vidéken a part felé, amely a király elképzelése szerint a földet körülölelő óceán partja kell, hogy legyen. Furcsa ország volt: a folyókban krokodilok voltak, az erdőkben nyüzsögtek az óriáskígyók, és olyan birodalmakról szólt a fáma, amelyekről soha, senki nem hallott. De a király nem állt meg.
Miért ment tovább? Egyesek azt állították, valójában isten emberi testben, és az istenek törekvései felülmúlják az emberekéit. Mások szerint a nagy Achilles tetteit kívánta majmolni. Persze volt benne kíváncsiság is; az olyan ember, akit Arisztotelész nevelt, nem tehet róla, ha mélységes vágy él benne a világ megismerésére. Ám Eumenész gyanította, hogy az igazság egyszerűbb. Ez a király apjának kreatúrája volt, és nem csoda, hogy az új király felül akarta múlni apja törekvéseit, ezzel bizonyítva, hogy ő a nagyobb ember.
Végül a Beasz folyónál a sok esztendei hadjárattól kimerült katonák fellázadtak, és még az istenkirály sem tudott továbbmenni. Eumenész úgy vélte, hogy az emberek ösztönös bölcsessége egészséges volt. Ami sok, az sok; éppen elegendő lesz megtartani azt, amit már meghódítottak.
Meg aztán, kiművelt elméjének legmélyén Eumenész ravaszul számítgatta, hogyan jár ő a legjobban. Az udvarnál mindig voltak riválisai: a makedónok lenézték a görögöt, a hadfik a puszta „írnokot”, és Eumenész hozzáértése már magában elegendő volt ahhoz, hogy ellenségei legyenek. Héphaisztion pedig hírhedten féltékeny volt mindenkire, akiben a szerelmese megbízott. A király társai közti ellentétek néha végzetesek voltak. De Eumenész életben maradt − és neki is voltak törekvései. Amint a király uralma alatt a hangsúly a hódításról áthelyeződött az uralkodásra, Eumenész kifinomultabb képességeire megnőhetett az igény, ő pedig jól akart helyezkedni, hogy egyszerű titkárból magasabb posztra léphessen.
A kudarc után a Beasznál a királynak azért megmaradt az egyik nagy törekvése. Még mindig India belsejében, hatalmas flottát építtetett, hogy lehajózzon az Induson, aztán továbbvitorlázzon a part mentén a Perzsa-öbölben, új kereskedelmi útvonalat teremtve, amely tovább erősítheti a birodalmát. Az erőit megosztotta: úgy volt, hogy Héphaisztion viszi a flottát a delta torkolatáig, utána megy a trén és a király nagy becsben tartott elefántjai; Eumenész és emberei a flottával érkeztek. Maga a király hátramaradt, hogy lázadó törzsekkel csatázzon új indiai tartományában.
Minden jól ment, amíg a király meg nem támadott egy malloi nevű népet Multán erődvárosában. A mindig merész király maga vezette a támadást − de kapott egy nyílvesszőt a mellkasába. Héphaisztion utoljára azt a hírt kapta, hogy a sebesült királyt hajóra fogják tenni, és leküldik a folyón, hogy csatlakozzon a flottához, a serege később megy utána.
De ez napokkal korábban történt. Aztán mintha a világhódító sereg a folyó felső folyásánál nyomtalanul eltűnt volna. És az ég tele volt elképzelhetetlenül különös jelekkel: egyesek azt suttogták, magát a napot látták rázkódni az égen. Ilyen különös jelek csak hatalmas jelentőségű és szörnyűséges eseményekre utalhatnak − és mi más lehet az, mint az istenkirály halála? Eumenész jobban hitt a kemény tényekben, mint akármennyi ómenben, de ezt az információt, vagy inkább az információ hiányát, nehezen tudta megfejteni, és egyre nyugtalanabb lett.
A hadsereg irányításának könyörtelen rutinja legalább elterelte a figyelmét a bizonytalan helyzetről. Eumenésznek és Héphaisztionnak olyan fontos kérdésekkel kellett foglalkozniuk, amelyeket az alacsonyabb rendű hivatalnokok nem oldhattak meg. Most a gyalogos társak egyik parancsnokának ügyét kellett megtárgyalniuk, aki, amikor kedvenc prostituáltját ágyban találta egy tiszttársával, tőrével lenyeste az illető orrát.
− Csúnya kis eset − mondta Eumenész −, rossz példát mutat.
− Bonyolultabb annál. Szégyenletes cselekedet. − Valóban az volt; ilyen büntetést szabtak ki a király parancsára például Perzsia legyőzött királyának, Dáriusnak a gyilkosára. − És ismerem őket − folytatta Héphaisztion. -
A pletykák szerint azelőtt szeretők voltak! Ez a lány valahogy közéjük állt, talán hasznot remélt abból, ha egymás ellen fordítja őket. − Megdörzsölte hosszú orrát. − Ki az a lány, egyébként?
Jó kérdés volt. Nem volt lehetetlen sértett, legyőzött emberek számára befurakodni a királyi sereg parancsnoki szerkezetébe, és ott annyi kárt tenni, amennyit csak tudtak.
− Uram! Gyere azonnal… A legkülönösebb dolog, a legfurcsább emberek…
− Hírek a királyról? − kiáltott fel Héphaisztion.
− Nem tudom, uram. Jaj, gyere, gyere! Héphaisztion és Eumenész összenéztek. Aztán óvatlanul
feldöntötték a tekercsekkel teli asztalt, amint kisiettek. Út közben Héphaisztion felkapta a kardját.
Bisesát és de Morgant több sátorból álló együtteshez vezették, bár ez éppen olyan sáros volt, mint a többi. A bejáratnál szigorú tekintetű őrszemek bámultak rájuk lándzsával és karddal a kezükben. Bisesa kísérője előrelépett, és a maga pörgős görögjén hadarni kezdett. Az egyik őrszem kurtán biccentett, belépett az első sátorba, és bent beszélt valakivel.
De Morgan feszült volt, érzékeny, izgatott − Bisesa már tudta, akkor ilyen, amikor érez valamilyen lehetőséget. Ő maga próbált nyugodt maradni.
Egy kicsit más öltözéket viselő további őrök özönlöttek ki a sátorból. Körülvették Bisesát meg a többieket, kardjukkal a jövevények gyomrát vették célba. Aztán két alak lépett ki, látszott, hogy magasabb rangúak; katonás tunikát és köpenyt viseltek, de az ő ruhájuk tiszta volt. Az egyik ilyen parancsnok, a fiatalabb, átfurakodott az őrök között. Széles arca volt, hosszú orra, rövid, fekete haja. Végigmérte őket, az arcukba bámult; ahogyan a katonái, ő is alacsonyabb volt az összes modern embernél. Bisesa feszültnek, megviseltnek, boldogtalannak látta, de a testbeszéde olyannyira idegen volt, hogy nehéz lett volna megmondani.
Megállt de Morgan előtt, és a képébe ordított. De Morgan meghunyászkodott, pislogott a ráfröcsögő nyáltól, és dadogott válaszul valamit.
− Mit akar? − kérdezte suttogva Bisesa.
De Morgan a homlokát ráncolta, koncentrált.
− Tudni, hogy kik vagyunk… azt hiszem. Erős tájszólása van. A neve Héphaisztion. Kértem, hogy beszéljen lassabban. Mondtam, hogy rosszul tudok csak görögül − ami igaz is; amit be kellett vágnom Winchesterben egyáltalán nem hasonlított erre.
Most előlépett a parancsnok. Ő szemlátomást idősebb volt, kopasz fejét csak vékony, ezüstös hajgyűrű keretezte, és az arca lágyabb volt, keskeny − okos, gondolta Bisesa. A kezét Héphaisztion vállára tette, és szelídebb tónusban beszélt de Morgannal.
De Morgan arca felderült.
− Ó, hála Istennek − egy valódi görög! A nyelvezete archaikus, de legalább tisztességesen tud beszélni, nem úgy, mint ezek a makedónok…
így aztán, de Morgan és az Eumenész nevű idősebb férfi dupla tolmácsolásával Bisesa meg tudta értetni magát. Megadta a neveiket, és visszamutatott az Indus völgyére.
− Egy katonai osztaggal vagyunk − mondta. − Messze felfelé a völgyben.
− Ha ez igaz, akkor már korábban találkoznunk kellett volna veletek − vágott közbe Eumenész.
Bisesa nem tudta, mit mondjon. Az életében semmi nem készítette fel egy ilyen incidensre. Minden idegen volt, minden különös volt ezeken az idő mélyéből jött embereken. Alacsonyak voltak, piszkosak, élénkek, nagyon izmosak, és mintha közelebb álltak volna az állatokhoz, mint az emberhez. Bisesa kíváncsi lett volna, hogyan látják azok őt.
Eumenész előrelépett. Körüljárta Bisesát, megfogta ruhájának kelméjét. Az ujjai megállapodtak Bisesa pisztolyának agyán, és az asszony megdermedt; de a görög szerencsére békén hagyta a fegyvert.
− Semmi sem ismerős rajtad.
− De most minden más. − Bisesa az égre mutatott. − Látnia kellett. A nap, az időjárás. Semmi sem úgy van, ahogyan azelőtt. Belekényszerültünk egy utazásba az akaratunk ellenére, anélkül, hogy értenénk. Ahogyan maguk is. És mégis összehoztak minket. Talán − segíthetünk egymásnak.
Eumenész mosolygott.
− Az istenkirály seregével hat éve járom az idegen világot, és mindazt, amivel eddig találkoztunk, meghódítottuk. Bármiféle különös erő kavarta fel a világot, kétlem, hogy kicsit is félne tőlünk…
De kiáltás hangzott fel, és végigborzolt a táboron. Az emberek rohanni kezdtek a folyó felé, ezrek mozdultak egyszerre, mintha szél fújná a füvet a mezőn. Egy küldönc futott oda, és gyorsan mondott valamit Eumenésznek és Héphaisztionnak.
Bisesa de Morganhoz fordult.
− Mi az?
− Jön − mondta a hadtápos. − Jön végre.
− Kicsoda?
− A király…
Egy kis flottilla úszott lefelé a folyón. A legtöbbje széles, lapos fenekű bárka volt, vagy fenséges, háromsorevezős gálya duzzadó bíborszínű vitorlákkal. Ám a flottilla elején haladó hajó kisebb volt, vitorla nélküli, és tizenöt pár evezős hajtotta. A tatján bíborral és ezüsttel hímzett ponyvasátor volt. Ahogy közeledett a táborhoz, félrehúzták a ponyvasátrat, és egy aranyozott heverőn fekvő ember vált láthatóvá, körülötte szolgák seregével.
Moraj futott végig a tömegen. Bisesa és de Morgan, akikről az őrzőik szinte megfeledkeztek, a többiekkel együtt nyomult a sekély vizű part felé.
− Most mit mondanak? − kérdezte Bisesa.
− Hogy ez csak trükk − felelte de Morgan. − Hogy a király halott, és ez csupán a holtteste, és temetni hozzák.
A hajó kikötött. Héphaisztion vezetésével katonák kis csapata rohant a hajóhoz valami hordágyszerűséggel. De az emberek általános megdöbbenésére, a heverőn fekvő alak megmozdult. Egy mozdulattal elküldte a hordágyvivőket, és lassan, fájdalmasan, fehér köntösű kísérőinek a segítségével felállt. A parton álló tömeg szinte némán nézte a kínlódását. A férfi bíbor színű, hosszú ujjú tunikát és köpenyt viselt és súlyos mellvértet. A köpeny arannyal volt hímezve és szegélyezve, és a tunikát napsugarak és számjegyek díszes mintázata ékesítette.
A férfi alacsony volt, zömök, mint a legtöbb makedón. Az arca borotvált volt, középen elválasztott barna haja a válláig ért. Az időjárás viszontagságaitól kissé vörös arca erőteljes volt, széles és szép, a tekintete határozott és átható. És amint a parton összesereglett tömeget nézte, furán tartotta a fejét, kissé balra billentve, úgy, hogy a szeme felfelé nézett, a szája pedig nyitva volt.
− Úgy néz ki, mint egy rock-sztár − suttogta Bisesa. − A fejét meg úgy tartja, mind Diana hercegnő. Nem csoda, ha imádják…
A tömegen immár másfajta moraj futott végig.
− Ő az − suttogta de Morgan. − Ezt mondják. -Bisesa a hadtáposra pillantott, és meglepetten látta, hogy de Morgannak könnyes a szeme. − Ő az! Maga Nagy Sándor! Istenemre, Istenemre!
Éljenzés kezdődött, és úgy futott végig a tömegen, mint tűz a száraz füvön, és az emberek rázták az öklüket, a lándzsájukat és a kardjukat. Szórni kezdték a virágokat, és szirmok gyengéd esője borította el a hajót.

20.FEJEZET A SÁTORVÁROS

Két nappal a távozása után, hajnalban visszaérkezett a mongol követ. A kozmonauták sorsáról, úgy tetszett, döntés született.
Sable-t úgy kellett felébreszteni. Tolja már ébren volt, szúrt a szeme a kialvatlanságtól. A jurta dohos homályában reggelit kaptak: egy kis keletlen kenyeret meg egy tál forró teaszerűséget. A tea illatos volt, feltehetőleg a sztyeppe fűszerszámaiból készült, és meglepően üdítő volt.
A kozmonauták mereven mozogtak. Gyorsan regenerálódtak a hosszú űrbeli tartózkodás után, de Tolja forró zuhanyra vágyott, vagy legalábbis arra, hogy az arcát megmoshassa.
Kivezették őket a jurtából, elvégezhették a szükségüket. Az ég derülni kezdett, és a szokásos felhő− és hamuréteg ma vékonyabbnak látszott. Néhány nomád úgy köszöntette a hajnalt, hogy térdet hajtott dél és kelet felé. Ez a vallásos érzés ritka nyilvános kifejezése volt; a mongolok sámánisták voltak, tartózkodtak a nyilvános szertartásoktól, jurtáik magányában fordultak orákulumokhoz, ott végezték az ördögűzést és a mágikus rítusokat.
A kozmonautákat emberek kis csoportjához vezették. Fél tucat ló volt ott felnyergelve, kettő pedig egy kis, fakerekű szekér elé fogva. A lovak tömzsik és fegyelmezetlennek látszók voltak, ahogyan a tulajdonosaik is; türelmetlenül nézelődtek, mintha túl szeretnének már lenni a feladatukon.
− Legalább kijutottunk innen − morogta Sable. − Jövünk már, civilizáció.
− Van egy orosz mondás − figyelmeztette Tolja. -Csöbörből…
− Te meg az orosz mondásaid!
A kozmonautákat a szekér felé lökdöstek. Összekötött kézzel kellett felmászniuk. Alig ültek le a szekér csupasz aljára, odalépett hozzájuk egy mongol, aki még a többinél is erősebbnek látszott, és hangos szónoklatot intézett hozzájuk. Az arca olyan ráncos volt, mint valami domborzati térkép.
− Mit mond? − kérdezte Sable.
− Fogalmam sincs. De már láttuk őt, emlékezz csak vissza. Azt hiszem, ő itt a főnök. És a neve Szkakatai. − A főnök fogságuk első óráiban ment el megtekinteni őket.
− Ez a kis seggfej hasznot akar húzni belőlünk. Milyen szavakat is használtál?
− Darugacsi. Tengri.
Sable dühösen nézett Szkakataira.
− Értetted? Tengri. Tengri. Isten követei vagyunk. És eszem ágában is hátrakötött kézzel kocsikázni a Gyönyörök Palotájáig. Szedd le a kötést, vagy villámmal sütögetem azt a nyomorult seggedet.
Szkakatai persze semmit sem értett a mongol szavakon kívül, de Sable hanghordozását igen. Némi további kölcsönösen érthetetlen érv után biccentett az egyik fiának, aki elvágta Sable és Tolja kötelékeit.
− Szép munka − mondta a csuklóját dörzsölve Tolja.
− Valóságos „üdülés” − mondta Sable. − Jöhet a következő. − A Szojuzra meg az egyik jurtára terített ejtőernyőselyemre kezdett mutogatni. − Meg akarom kapni azt, ami az enyém. Hozzátok a selymet a kocsihoz. Meg mindazt, amit elloptatok a Szojuzról… − Nagyon sokat kellett mutogatni, amíg megértették, de végül Szkakatai, nem éppen örvendezve, megparancsolta az embereinek, hogy az ejtőernyőt tegyék fel a szekérre, és a felszerelés többi darabjai is előkerültek a jurtákból. A szekéren hamarosan ott volt a csöppet sem odaillő ejtőernyő, az űrruhák és egyéb felszerelések. Tolja ellenőrizte, hogy a mentődoboz meg a lángszórók ott vannak − és ott a rádióamatőr készülék is, az egyetlen lehetséges összekötő kapocs a külvilággal és Caseyvel meg a többiekkel Indiában.
Sable áttúrta a cuccot, és előásott egy mentőtutajt. Szertartásosan átnyújtotta Szkakatainak.
− Nesze neked − mondta. − Égi ajándék. Miután elmentünk, húzd meg ezt a pecket. Vágod? − Többször eljátszotta az aktust, amíg úgy tetszett, a mongol megértette. Aztán meghajolt, Tolja is ezt tette, és felmásztak a szekérre.
A lovasok megindultak, az egyikük kötőféken vezette a szekér elé fogott lovakat, és a szekér mozgásba lendült.
− Koszi a birkát, apafej − kiáltott vissza Sable. Tolja nézte a nőt. Fokról fokra, a tökéletes gyengeség és sebezhetőség állapotából indulva Sable átvette az események irányítását. A földet érés óta szemlátomást kiégette magából a félelmet pusztán akaraterővel, de szenvedélyes céltudatossága rossz érzést keltett Torjában.
− Te aztán bátor vagy, Sable. Sable elvigyorodott.
− Egy nő nem jut az Űrhajózási Hivatal élére, ha nem tanul meg kemény lenni. Mindenesetre jó valamivel elegánsabban távozni, mint ahogyan érkeztünk…
Hangos durranás és zavarodott kiáltozás hallatszott. Szkakatai megrántotta a tutaj oldózsinórját. A mongolok tátott szájjal, döbbenten bámulták a rikító narancssárga valamit, amely a semmiből robbant be az életükbe. Mielőtt a falu eltűnt a távolban, a gyerekek ugrálni kezdtek a tutaj felfúvódott karimáján.
A csapat figyelemre méltó sebességgel haladt. A lovasok órákon át ügettek olyan tempóban, hogy Tolja úgy hitte, az állatok hamarosan nem fogják bírni, de kiderült, hogy erre voltak kitenyésztve. A mongolok a nyeregben ettek, és ezt várták el a kozmonautáktól is. Még ahhoz se álltak meg, hogy elvégezzék a szükségüket, és Sable meg Tolja megtanult kitérni az útból, amikor a szél hátrafújta valamelyik lovas vizeletét.
Menet közben Tolja néha szikrákat látott a távolban némán lebegni a talaj fölött. Eltűnődött, vajon ezek ugyanolyan „Szemek” volnának-e, amilyenekről Casey beszélt Indiában. És ha igen, a Szemek ezek szerint világjelenség? Szívesen megnézett volna egyet alaposan, de az útvonaluk közelében egy sem volt, a mongolok pedig nem mutattak irántuk érdeklődést.
Mielőtt a nap delelőre hágott volna, megállóhelyhez érkeztek. Irt összesen néhány jurta volt a sztyeppe ürességének kellős közepén, de számol ló volt kikötve előttük, és Tolja egy egész ménest is látott, amely a távolság csöndjében legelészett a sztyeppén. Ahogy közelebb értek, a lovasok megrázta egy csengőt, és az állomás gazdái futva jöttek elő. A lovasok gyorsan tárgyaltak a helybeliekkel, kicserélték lovaikat, és már úton is voltak.
− Nem bántam volna, ha tartunk egy kis szünetet -morogta Sable. − Ennek a tragacsnak még nem tökéletes a rugózása.
Tolja visszanézett a megállóhelyre.
− Azt hiszem, ez lehet ajem.
− A micsoda?
− Egy időben a mongolok kezén volt egész Eurázsia Magyarországtól a Dél-kínai-tengerig. Az egészet gyors kommunikáció segítségével tartották egyben − utak és olyan megállóhelyek rendszerével, ahol lovat lehetett cserélni. A rómaiaknak volt egy hasonló rendszerük. Egy futár képes volt megtenni egy nap alatt két vagy háromszáz kilométert.
− Ez nem kifejezetten út. Üres sztyeppén haladunk. Hogy tudhatták ezek a fickók, hogy hol találják ezt a helyet?
− A mongolok előbb tudnak lovagolni, mint járni -mondta Tolja. − Hogy át tudjanak kelni ezen a hatalmas síkságon, kiváló navigátornak kell lenniük. Valószínűleg gondolkodniuk sem kell rajta.
A mongolok még éjszaka is lovagoltak tovább. A nyeregben aludtak, közülük egy vagy kettő vezette őket. Sablet ébren tartotta a szekér rázkódása. Ugyanakkor Tolja, akit kimerített a két álmatlan éjszaka, a hatalmas stressz, és fejbe kólintott a sztyeppe oxigéndús levegője, napnyugtától hajnalig aludt.
Néha azért haboztak a lovasok. Át kellett kelniük különös, teljesen egyenes határvonalakon a kopár, szárazra égett sztyeppe és zöldellő fű között, másutt meg elszórtan hervadó virágok voltak − és voltak még furcsább részek, ahol hófalak olvadoztak árnyékba borult tócsákká.
Tolja számára nyilvánvaló volt, hogy ezek a gyanúsan egyenes határok átmenetet képeztek egyik időszeletből a másikba, és hogy ez a sztyeppe milliónyi, különböző évszakokból, sok különböző korszakokból vett darabkából van összefércelve. De ahogy a hó olvadt a melegben, úgy
hervadtak el gyorsan a virágok, és a nyári fű foltos és pöndörödő volt. Talán az évszakok egy teljes ciklusa után lesz gyógyulás, a dolgok összerázódnak, gondolta Tolja. De gyanította, hogy egyetlen esztendőnél hosszabb időre lesz szükség ahhoz, hogy új ökológia álljon össze a régi időben elcsúszott darabkáiból.
A mongol nomádok persze mindebből semmit sem értettek. Még a lovak is ellenszegültek és nyerítettek, amikor átkeltek ezeken a zavaró határvonalakon.
A lovasok egy alkalommal ámulva álltak meg egy ponton, amely éppoly üres és semmitmondó volt, mint a sztyeppe többi része. Talán, Tolja így spekulált, itt megállóhely volt azelőtt, és a lovasok nem tudják elképzelni, miért nem találják. Az állomás eltűnt, nem a térben, hanem az időben. A gyakorlatias nomádok ezt természetesnek vették. Rövid, gyakori vállvonogatással tarkított tanácskozás után továbblovagoltak, de lassabban; nyilván úgy döntöttek, ha nem bízhatnak a megállóhelyekben, kímélniük kell a lovakat.
A második nap délutánján megváltozott a táj jellege, dimbes-dombosabb lett. Most nem túlságosan mély völgyeken haladtak át, néha patakok gázlóin keltek át, többféle fenyő sarjerdő mellett is ellovagoltak. Ez jóval emberibb táj volt, és Tolja megkönnyebbült, hogy elhagyták a nyomasztó, egyhangú sztyeppét. Még a mongolok is vidámabbnak látszottak. Amint áthaladtak egy kis ligeten, az egyik durva arcú fiatal mongol lehajolt, letépett egy maréknyi vadmuskátlit, és a nyergébe tűzte.
A környék viszonylag sűrűn lakott volt. Áthaladtak számos jurtafalun, némelyikük nagy és kiterjedt volt, mindenütt füst szállt fel, a finom füstcsíkok táncoltak a szélben. Még útnak nevezhető csapások is voltak, legalábbis erősen kitaposott sávok a földön. A Mongol Birodalomnak ez a része szemlátomást szinte érintetlenül jött át az Időtörésen, bár ez is tele volt tűzdelve kisebb bele nem illő időszeletkékkel.
Egy széles, lusta folyóhoz értek. A folyón komp volt, a folyón áthúzott kötelek mozgatta plató. A plató pedig akkora volt, hogy az összes lovas, a kozmonauták, a lovak, de még a szekér is átkelhettek vele egyszerre.
A túlsó parton délnek fordultak, követték a folyót. Tolja látta, hogy a tájon egy másik nagy folyó is végigkígyózik csillogva; a két folyóhatalmas egybetorkollása felé tartottak. A nomádok nyilvánvalóan tudták, hová mennek.
Ám egy hegy tövében, az egyik folyó nagy, patkó alakú kanyarulata közelében egy sűrűn teleírt kőtáblára bukkantak. A nomádok lassítottak, és megbámulták.
− Sosem látták ezt, ez világos − mondta komoran Tolja. − De én láttam.
− Jártál itt?
− Nem. De láttam róla képeket. Ez az Ónon és az Arguny folyók találkozása. És az emlékművet az 1960-as években állították, ha jól emlékszem.
− Szóval ez itt egy aprócska kis időszelet. Nem csoda, ha a fickók megbámulják.
− A felirat állítólag ó-mongol nyelven készült. De senki nem tudta biztosan, jól írták-e.
− Gondolod, hogy a kísérőink el tudják olvasni?
− Valószínűleg nem. A legtöbb mongol írástudatlan volt.
− Szóval ez egy emlékmű? Minek az emlékműve?
− Annak, hogy azelőtt nyolcszáz évvel… Továbblovagoltak, és átkeltek egy utolsó gerincen. És
ott, egy buja, zöld réten egy újabb jurtafalu terült el − nem, nem falu, állapította meg Tolja, város.
Sok ezer sátor állt szabályos rendben több hektárnyi területen. Némely jurták nem voltak mutatósabbak a Szkakatai falujában lévőknél a sztyeppén, ám középen egy jóval nagyobb szerkezet állt, egy hatalmas, egymással összekötött sátrakból álló szerkezet. Mindezt fal fogta körük, de voltak „külvárosok” is, durvábban tákolt jurtákból álló külterületek a falon kívül. A síkságról földutak vezettek minden irányból a falon lévő kapukhoz. Az utakon nagy volt a forgalom, bent a városban pedig füst szállt fel a jurtákból, világosbarna szmoggá állva össze a város fölött.
− Jesszuskám − mondta Sable. − Valóságos sátor-Manhattan.
Talán. Ám a városon túli zöld gyepen Tolja hatalmas
birka− és kecskenyájakat, méneseket látott elégedetten legelészni.
− Pontosan ahogyan a legendák leírták − mormolta. − Sosem voltak többek nomádoknál. A világ urai voltak, de nemigen érdekelte őket más, mint hogy a nyájaiknak legyen legelőjük. És amikor eljön az ideje, hogy a téli legelőkre vonuljanak, ezt az egész várost felszedik, és délre költöztetik…
A lovak ismét nekilendültek, és a kis csapat lelovagolt az alacsony gerincről a jurtaváros felé.
A kapunál kék, csillagokkal díszített tunikát és nemezsapkát viselő őrszem állította meg őket.
− Gondolod, hogy a mi fickóink megpróbálnak minket eladni? − kérdezte Sable.
− Talán valamiféle megvesztegetési összegről tárgyalnak. De ebben a birodalomban minden az uralkodó arisztokráciáé, az Arany Családé. Szkakatai emberei nem adhatnak el minket − máris az uralkodó tulajdonai vagyunk.
Végre beengedték a csapatot. Az őrparancsnok katonákat adott melléjük, és Sable-t, Tolját és mongol kísérőik közül csak egyet meg a felszerelésekkel megrakott szekeret bekísérték a városba.
Széles úton haladtak, egyenesen a középen álló nagy sátoregyüttes felé. A szekér alatt csak felkavart sár volt. A jurták nagystílűek voltak, és némelyiket nemes anyagok díszítették. Ám a bűz volt a Tolját mellbe vágó első benyomás − akár Szkakatai falujában, csak megszorozva ezerrel; Tolja majdnem elhányta magát.
Bármilyen büdös volt is, az utcákon tömeg nyüzsgött, és nem csak mongoloidok. Voltak itt kínaiak és talán japánok is, közel-keleti típusok, talán perzsák vagy örmények, arabok − még kerek szemű európaiak is. Az emberek míves tunikákat, csizmát és kalapot viseltek, és sokuknak díszítette ékszer a nyakát, a csuklóját és az ujjait. A kozmonauták rikító tréningruhája odavonzotta a tekinteteket, ahogyan néhányan megbámulták a szekérre rakott űrruhákat is, de senki nem mutatott élénkebb érdeklődést.
− Megszokták az idegeneket − mondta Tolja. − Ha jól határoztuk meg a helyünket az időben, ez egy világbirodalom fővárosa. Nem szabad lebecsülnünk ezeket az embereket.
− Nem fogjuk − mondta komoran Sable.
Amint közeledtek a sátoregyüttes felé, a katonák jelenléte egyre nyilvánvalóbbá vált. Tolja felfegyverzett, harcra kész íjászokat és kardforgatókat látott. Még az éppen nem szolgálatban lévők is figyelemmel kísérték Toljáék vonulását, abbahagyták az evést vagy a kockázást, amikor elhaladtak mellettük. Legalább ezer katona őrizte a nagy sátrat.
Egy előpavilonhoz értek, amely maga is akkora volt, hogy belefért volna Szkakatai egész faluja. A bejárat fölött fehér jakfarok lobogó lengett. Ismét tárgyalás következett, és futár indult az együttes belsejébe.
Egy magas férfival tért vissza, akinek mongoloid arca volt, de meghökkentően kék szeme, és drága, szépen hímzett zubbonyt és pantallót viselt. A fickó tanácsadók csoportját hozta magával. Szemügyre vette a kozmonautákat és felszerelésüket, a kezét végighúzta Sable tréningruhájának kelméjén, és a szeme összeszűkült a kíváncsiságtól. Aztán csettintett az ujjaival, megfordult, és indulni akart. Szolgák kezdték lerámolni a szekérről a kozmonauták holmiját.
− Nem − mondta hangosan Sable. Tolja palástolta félelmét, de Sable nem hagyta magát. A magas férfi megfordult, és csodálkozva nézett a nőre.
Sable odament a szekérhez, belemarkolt az ejtőernyőselyembe, és odatartotta a magas férfi elé.
− Mindez a mi tulajdonunk. Darugacsi Tengri. Com-prende? Nálunk marad. És ez az anyag az ajándékunk a császárnak, ajándék az égből.
− Sable… − mondta idegesen Tolja.
− Igazán nincs sok vesztenivalónk, Tolja. Különben is, te kezdted ezt a játékot.
A magas férfi habozott. Aztán egy pillanatra elvigyorodott. Parancsokat osztogatott, és az egyik tanácsadója elsietett az építmény belsejébe.
− Tudja, hogy blöffölünk − mondta Sable. − De azt nem, hogy mire véljen minket. Okos fickó.
− Ha olyan okos, legyünk óvatosak.
A tanácsadó egy európaival tért vissza. Alacsony, törékeny emberke volt, talán harminc körüli, de a szokásos koszréteg meg a rosszul nyírt haj és szakáll alatt nehéz lett volna megállapítani. Gyors, számító tekintetet vetett a kozmonautákra. Aztán gyorsan beszélni kezdett Toljához.
− Ez franciának hangzik − mondta Sable.
Az is volt. A fickót Basilnak hívták, és Párizsban született.
Egy várószobaszerűségben egy szolgáló ételt-italt kínált nekik − fűszeres húsdarabokat és limonádéféleséget. Telt lányka volt, nem több tizennégy-tizenöt évesnél, és mindössze néhány fátyol takarta a testét. Volt benne valami európaias, és a tekintete üres volt; Tolja azon tűnődött, vajon mikor hozhatták el otthonról.
A magas rangú, nyúlánk férfi célja gyorsan kiderült. Basil tökéletesen beszélt mongolul, így a tolmács szerepét játszotta.
− Úgy hiszik, hogy minden európai ugyanazt a nyelvet beszéli − mondta Basil − az Uraitól az Atlanti-óceánig. De ilyen messzire Párizstól ez érthető tévedés.
Tolja egészen jól beszélt franciául − valójában jobban, mint angolul. Ahogyan sok orosz iskolás, ő is a franciát tanulta második nyelveként. Csakhogy Basil franciaságát, amely mindössze pár száz esztendővel magának a nemzetnek a születése után keletkezett, eléggé nehezen értette.
− Olyan, mintha Chaucerral találkoznál − magyarázta Sable-nek Tolja. − Gondolj bele, hogy mennyit változott az angol azóta… azzal a különbséggel, hogy Basil pár évszázaddal Chauceretöff született. − Sable sosem hallott Chaucerról.
Basil okos volt, rugalmasan gondolkodott − Tolja feltételezte, hogy ha nem ilyen lett volna, nem vitte volna ennyire −, és csupán pár órára volt szükség, hogy tűrhetően megértsék egymást.
Basil kereskedő volt, mondta, azért jött a világ fővárosába, hogy vagyont szerezzen.
− A kereskedők imádják a mongolokat! − mondta. − Megnyitották a keletet! Kína, Korea… − Időbe telt, amíg azonosítani tudták a Basil által említett helyneveket. − Persze itt a legtöbb kereskedő muszlim és arab − a franciák többsége azt sem tudja, hogy léteznek mongolok…!
Basil a lényeget tartotta szem előtt, és kérdezgetni kezdett: honnan jöttek a kozmonauták, mit akarnak, mit hoztak magukkal. Sable közbeavatkozott.
− Figyuzz, haver, nincs szükségünk közvetítőre. Neked az a dolgod, hogy lefordítsd, amit mondunk a, hm, magas pasasnak.
− Je-lü − mondta Basil. − Je-lü Csu-caj. Ő kínai.
− Vigyél minket hozzá − mondta egyszerűen Sable. Basil vitatkozott volna, de Sable tónusa parancsoló volt, anélkül, hogy értette volna a nyelvét. Basil tapsolt, és jött egy kamarás, hogy maga Je-lü elé vezesse őket.
Nemezből készült folyosókon haladtak, fejüket lehajtva; az építmények itt nem olyan magas emberek számára készültek, amilyenek ők voltak.
A sátrakból épített palota egyik sarkának egy kis szobájában hevert Je-lü egy alacsony pamlagon. Szolgák nyüzsögték körül. Előtte a földön kifakult, térképnek látszó rajzok voltak, iránytűféleség, faragott, halványan buddhistának tetsző figurák meg egy halom apróbb tárgy: ékszerek, pénzérmék. Egy csillagjós felszerelése, gondolta Tolja. Je-lü elegáns mozdulattal intett, hogy üljenek le más alacsony kerevetekre.
Je-lü türelmes volt; bár bizonytalanul fordító tolmácsokon, Basilon és Tolján keresztül volt kénytelen társalogni, megkérdezte a nevüket és hogy honnan jöttek. A bevált válaszukra − Tengríből, az égből − csak forgatta a szemét. Csillagjós volt ugyan, de nem ostoba.
− Jobb sztori kell − mondta Tolja.
− Mit tudnak ezek az emberek a földrajzról? Ismerik egyáltalán a világ formáját?
− Fogalmam sincs.
Sable fürgén letérdelt, félrehúzott egy nemezszőnyeget, úgy, hogy előbukkant a poros talaj. Az ujja hegyével rajzolni kezdett egy kezdetleges térképet: Ázsia, Európa, India, Afrika. Ujjával a közepére bökött.
− Itt vagyunk…
Tolja emlékezett rá, hogy a mongolok mindig dél felé tájolták magukat, Sable térképének pedig észak volt a tetején; a dolgok egyszerű megfordításával minden érthetőbb lett.
− No most már − mondta Sable. − Itt a Világóceán. − Ujjait végighúzta a kontinenseken túli területen, széles kört rajzolva köréjük. − Messziről jövünk − messze a Világóceánon túlról. Úgy repültük át, mint a madarak, narancsszínű szárnyunkon… − Ez nem volt egészen igaz, de közeljárt az igazsághoz, és Je-lü szemlátomást egyelőre tudomásul vette.
− Je-lü a jemről akar hallani − mondta Basil. -Lovasokat küldött valaki az összes fontosabb úthoz. De némelyik eltűnt vala. Azt mondja, tudja, hogy a világban nagy zavar történt vala. Azt akarja tudni, ti mennyit értetek ebből a furcsaságból, és mit jelent ez a birodalomnak.
− Nem tudjuk − mondta Sable. − Ez az igazság. Mi éppúgy áldozatai vagyunk, min ti.
Je-lü szemlátomást ezt is tudomásul vette. Lassan felállt, és ismét beszélt. Basilnak majdnem elakadt a lélegzete az izgalomtól.
− A császárnak tetszik az ajándékotok, a narancsszínű kelme, és látni akar titeket.
Sable tekintete keményebb lett.
− Végre jutunk valamire.
Felálltak, és gyorsan összeállt a csapat: elöl Je-lü, középen Sable, Tolja és Basil, körülöttük igen keménynek látszó őrszemek oszlopa. Tolja rettenetesen félt.
− Sable, óvatosnak kell lennünk. Mi a császár tulajdona vagyunk, ne feledd. A császár pedig csak a családtagjaihoz szól, talán néhány főbb tanácsosához, amilyen például Je-lü. Rajtuk kívül a többiek nem számítanak.
− Oké, oké. Akkor is. Ügyesek voltunk, Tolja. Csak pár napja vagyunk itt, és már idáig jutottunk… Most csak tisztáznunk kell a dolgok állását.
Egy sokkal nagyobb terembe vezették őket. A falakat hímzések és szőttesek borították, a földön annyi rétegben álltak a szőnyegek, hogy puhán járt az ember. A terem tele volt. Udvaroncok hemzsegtek, a falak mentén izmos katonák álltak állig fegyverben, csúnyán néztek a kozmonautákra és mindenki másra − még egymásra is. A jurta egyik sarkában zenekar játszott halkan. Az összes kobzos csodaszép és nagyon fiatal lány volt.
Ám a fényűzés ellenére ez is csak jurta volt, gondolta Tolja, és a zsíros testek meg a megsavanyodott tej bűze ugyanolyan volt, mint Szkakatai szerény otthonában.
− Barbárok − morogta. − Nem tudták, mire valók voltak a városok meg a gazdaságok, túl azon, hogy kirabolják őket. Kifosztották a világot, de változatlanul úgy éltek, mint a kecskepásztorok, a kincsekkel telezsúfolt sátraikban. És a mi korunkban az utódaik lesznek az utolsó nomádok, még mindig barbár gyökereik csapdájában…
− Kuss! − sziszegte Sable.
Je-lü nyomában lassan a jurta közepére vonultak. A tágas tér közepén álló trón körül számos sima arcú fiatalember állt. Hasonlítottak egymásra: talán a császár fiai, gondolta Tolja. Sok nő is volt itt, a trón előtt ültek. Mindegyik szép volt, bár akadt közöttük legalább hatvanéves is; a fiatalabbak döbbenetesen gyönyörűek voltak. Feleségek vagy ágyasok?
Je-lü oldalt lépett, és ők ott álltak a császár előtt.
Az uralkodó hatvan körülinek látszott. Ahogy ott ült díszesen faragott trónján, nem volt magas. Karcsú és egyenes tartású volt; nagyon edzettnek és egészségesnek látszott. Az arca széles volt, az orra-szája-szeme apró − nagyon mongoloid −, a hajában és ápolt szakállában alig látszott néhány ősz szál. Az ejtőernyőselyem egy darabját tartotta a kezében, és rezzenéstelenül nézte a kozmonautákat. Aztán elfordult, és halkan mondott valamit az egyik tanácsosának.
− Macskaszeme van − mondta Sable.
− Sable, ugye tudod, ki ez?
− Naná.
Tolja legnagyobb megdöbbenésére Sable elvigyorodott, inkább izgalom látszott rajta, semmint félelem.
Dzsingisz kán nézte őket, fekete szeméből semmit nem lehetett kiolvasni.

21. FEJEZET VISSZATÉRÉS DZSÁMRUDBA

Hajnalban Bisesát trombitaszó ébresztette. Amikor kilépett a sátorból, nyújtózkodva, a világ kékesszürke párában mosódott el. A folyódeltában mindenütt trombitaszó harsant, és az éjszakai tüzek füstje szállt az égre.
Valóban Nagy Sándor táborában volt; ez nem álom volt − nem is lidérces látomás. De Myra reggelente hiányzott neki a legjobban, és rettenetesen fájt a kislány hiánya még ezen az ámulatos helyen is.
Amíg a király és tanácsosai eldöntik, mit tegyenek, Bisesa, de Morgan és a többiek az Indus deltájánál lévő táborban maradtak. A moderneket őrizet alatt tartották, de külön sátrat kaptak, hogy ott aludjanak. Maga a sátor bőrből készült. A kopott, viharvert sátor lovaktól, ételtől, füsttől és katonák izzadságától bűzlött. De tiszti sátor volt, és csak Sándornak meg a fővezéreinek volt fényűzőbb szállásuk. No de ők is katonák voltak, megszokták a keménységet, kivéve Cecil de Morgant, ő pedig okosabbnak látta, ha nem panaszkodik.
De Morgan egész éjjel csendben volt, de a szeme járt. Bisesa sejtette, azt kalkulálja, mennyi előnyre tehet szert nélkülözhetetlen tolmácsként. De a makedónok „barbár” görög kiejtését nehezményezte.
− A ch-t g-nék, a th-t d-nek ejtik. Amikor azt mondják, „Fülöp”, „Bülöpnek” hangzik…
Néhány órával később Eumenész, a királyi titkár egy kamarást küldött Bisesa sátrába, hogy közölje a király döntését. A sereg nagyobb része itt marad, de néhány egység − mindössze ezer ember! − felmegy az Indus völgyén Dzsámrudba. A zömük pajzshordozó lesz, rohamosztagosok, akik hozzászoktak az éjszakai rajtaütésekhez és erőltetett meneteléshez, akik magának Sándornak a biztonságáért is felelnek. Velük tart maga a király is, valamint Eumenész és Sándor kedvelt szerelmese, Héphaisztion. Sándort nyilvánvalóan érdekelte, hogy lássa ezeket a jövőből jött katonákat az erődjükben.
Sándor sok éves hadjárat során összeszokott serege figyelemre méltón fegyelmezett volt, és mindössze néhány órába telt, hogy végezzenek az előkészületekkel, és kiadják a parancsot az indulásra.
Felsorakoztak a gyalogosok fegyverzetükkel és hátukon könnyű szerelésükkel. Minden egyes dekának nevezett, de általában tizenhat emberből álló egységhez tartozott egy-egy szolga és teherhordó állat, hogy a nehezebb holmit cipelje. A legtöbb állat öszvér volt, de akadt néhány büdös teve is. Úgy tervezték, hogy Sándor néhány száz makedón lovasa ott halad majd a gyalogosok között. A lovaik fura kis jószágok voltak; Bisesa telefonja szerint valószínűleg európai vagy közép-ázsiai fajtájúak, és az arabs telivérekhez szokott szemnek nehézkesnek látszottak. A lovakon csupán puha bőrpatkó volt, amely nyilván gyorsan elkopik majd a köves, repedezett talajon. És nem volt rajtuk kengyel; az alacsony, erőteljes testalkatú férfiak a combjukkal meg a lábszárukkal szorították keményen lovaik oldalát, és komisz küllemű zablával irányították az állatokat.
De miután útra kelt, Bisesa megállapította, hogy az ezerfős sereg a hadi felszerelésével, a szolgáikkal, a málhás állataikkal és a tisztjeikkel csupán a menetoszlop magja. Utánuk asszonyok raja vonult gyerekekkel, kereskedők megrakott szekerekkel, még néhány pásztor is soványka birkáik nyájaival. Pár órai menetelés után ez a szedett-vedett, összehangolatlan trén fél kilométernyire nyúlt hátra.
Átvinni ezt a sereget azon a terepen hatalmas mennyiségű munkát jelentett, és ez minden érintettre vonatkozott. De amint beleszoktak a menetelés ritmusába, a katonák, akik közül sokan tettek meg már sok ezer kilométert Sándorral, egyszerűen elviselték, csak rakták egymás elé gyalogláshoz edződött lábukat, ahogyan a gyalogosok tették mindig is. A menetelés nem volt újdonság Bisesának és a brit katonáknak sem, még de Morgan is némán tűrte, olyan lelki erővel és eltökéltséggel, hogy Bisesa akaratlanul is csodálta érte. A makedónok néha különös, mélabús dalokat énekeltek furcsa hangnemekben, amelyeket Bisesa modern füle hamisnak hallott. A régmúltnak ezeket az embereit változatlanul igen furcsának látta: ezek az alacsony, zömök, élénk emberek mintha teljesen más fajhoz tartoztak volna.
Amikor módja volt rá, Bisesa a királyt figyelte.
Dicsőséges, súlyosnak tetsző aranytrónusán ülve, miközben állati erővel vontatták végig Indián, Sándor csíkos tunikát viselt, a fején a bíborvörös makedón sapka körül aranydiadémot, és aranyjogart tartott a kezében. Sándorban nem sok látszott a görögből. Talán nem csak diplomáciai okokból vett át perzsa szokásokat; talán elcsábította a birodalom pompája és gazdagsága.
Út közben is mellette ült házi prófétája, Arisztander, ez a piszkos, fehér tunikát viselő, éles és számító tekintető, szakállas öregember. Bisesa arra gondolt, hogy ezt a talpnyalót bizonyára nyugtalanítja a jövőből jött emberek hatása a királyra, hiszen ő volna a hivatalos látnok. Közben a Bagoasz nevű perzsa eunuch gátlástalanul támaszkodott a trón hátuljának. Szép, erősen kifestett fiatalember volt áttetsző tógában, és néha megcirógatta a király tarkóját. Bisesát mulattatta, hogy Héphaisztion milyen dühös pillantásokat vet erre a teremtményre.
Sándor ugyanakkor ernyedten ült a trónján. Bisesának s telefon segítségével nem esett nehezére kiderítenie, pályafutásának során mikor találkoztak a királlyal. így aztán tudta, hogy Sándor harminckét éves, és bár a teste ereje teljében volt, kimerültnek látszott. Több éves hadjárat után, amelynek során önfeláldozó bátorsággal, sőt néha szinte esztelenséggel maga vezette az embereit a csaták sűrűjében, Sándor számos súlyos sebesülés nyomát hordozta. Még lélegezni is nehezére esett, és amikor felállt, látszott, hogy rendkívüli akaraterő kell neki hozzá.
Különös volt elképzelni, hogy ez a még fiatal ember több mint kétmillió négyzetkilométeres terület ura, és hogy a szeszélyeitől függ a történelem − és még különösebb emlékezni arra is, hogy a Föld idővonalának történetében Sándor hadjárata már túljutott a csúcspontján. Néhány hónap múlva meg fog halni, és a büszke, hűséges hadvezérek, akik most követik, darabokra fogják tépni Sándor birodalmát. Bisesa azon tűnődött, vajon most miféle új sors várja a királyt.
Délután közepén a menet széttöredezett, és az úton lévő sereg gyorsan átalakult az Indus deltájában lévő kiterjedt sátorváros külvárosává.
A főzés lassú és bonyolult folyamat volt, és időbe telt, amíg tüzeket gyújtottak, és végre bugyogni kezdett az üstök meg a lábosok tartalma. De közben bőven volt ivás, zene, tánc, még rögtönzött színházi előadások is. Kereskedők állították fel asztalaikat, és a táboron végigriszált néhány prostituált is, hogy aztán eltűnjenek a katonák sátraiban. A nők többsége itt azonban a katonák felesége vagy szeretője volt. Az indiaiakon kívül voltak makedónok, görögök, perzsák, egyiptomiak − még néhány olyan egzotikus lélek is, akiknek a származását Bisesa alig ismerte, például szkíták és baktriaiak is. Sokuknak voltak gyerekei, némelyikük már akár öt-hat éves, és bőrszínük meg a hajuk árnyalata mesélt bonyolult származásukról, és a tábort betöltette a csecsemősírás oda nem illő zaja.
Éjszaka Bisesa feküdt a sátorban, aludni próbált, és hallgatta a csecsemők sírását, a szeretők nevetését és a haza vágyó makedónok gyászos, részeg énekét. Bisesát olyan feladatokra képezték ki, amelyekre néhány óra alatt odarepült, és jobbára nem volt távol a bázistól egy napnál tovább. Ám Sándor harcosai eljöttek Makedóniából, végigjárták Eurázsiát, eljutottak egészen az Északnyugati Határtartományig. Bisesa próbálta elképzelni, milyen lehetett Sándort követni évekig, elmenetelni olyan távoli és ismeretlen helyekre, hogy ez a város-hadsereg akár a Holdon is táborozhatott volna.
Néhány napi menetelés után különös betegség ütötte fel a fejét a makedónok és követőik között. A fertőzés gyorsan terjedt, halálesetek is előfordultak, ám Bisesa és a britek harctéri gyógymódja képes volt diagnosztizálni, sőt bizonyos mértékig gyógyítani is a bajt. Nyilvánvaló volt Bisesa számára, hogy ő meg a britek olyan baktériumokat vittek magukkal a jövőből, amelyek ellen a makedónok nem voltak immúnisak: a makedónok sokféle új nyavalyával találkoztak Odüsszeiájuk során, ám a jövő olyan távoli hely volt, ahol még ők sem jártak. Valószínűleg minden érintett számára nagy szerencse volt, hogy a fertőzések hamar elhaltak. Visszafertőzés nem jelentkezett, a briteket nem fertőzték meg a makedónok által hordozott kórokozók;
Bisesának az jutott az eszébe, hogy egy járványokkal foglalkozó kutató doktori disszertációt írhatna erről a kronológiai aszimmetriáról.
A menet csak ment, és ment. Sándor saját felderítői és az Indus völgyének általuk készített, gondos felmérése nyomán más útvonalon haladtak Dzsámrud felé, mint amelyen Bisesáék jöttek.
Egy napon, alig néhány nappal az után, hogy eljöttek Dzsámrudból városhoz értek, amelyet senki sem ismert fel. A menet megállt, és Sándor kiküldött néhány felderítőt, akiket Bisesa és néhány brit is elkísért, hogy nézzék meg.
Jól megépített város volt. A nagyjából egy nagyobb bevásárlóközpontnyi méretű város két földdombra épült, és erős, égetett vályogtéglából rakott fal vette körül. Jól megtervezett hely volt, négyzetrácsszerűen elhelyezkedő széles sugárutakkal, és úgy látszott, nemrégiben még laktak itt. De amikor a felderítők óvatosan bementek a kapuján, odabenn nem találtak senkit, egyetlen embert sem.
Ahhoz nem volt eléggé régi, hogy romos legyen; ahhoz túlságosan jó állapotban volt. Olyan részletek is épségben voltak, mint például a zsindelytetők. De nem most hagyhatták el mégsem. A néhány megmaradt bútor és edény széttört, ha volt ételmaradék, azt a madarak meg a kutyák régen elhordták, és minden rozsdabarna, szállongó por borított.
De Morgan csatornák és kutak bonyolult hálózatát fedezte fel.
− El kell mondanunk Kiplingnek − mondta száraz humorral. − Nagy rajongója a csatornáknak az a Ruddy. A civilizáció jele, szokta mondani.
A talaj erősen le volt taposva. Amikor Bisesa beletúrt a földbe, megállapította, hogy tele van törmelékkel: törött kerámia darabkák, terrakotta karperecek, agyaggolyók, szobortöredékek, kereskedők súlyainak látszó fémdarabok, Bisesa számára ismeretlen írással telerótt táblácskák. Úgy tetszett, a talaj minden négyzetcentiméternyi része alaposan le volt döngölve, és Bisesa törmeléken járt, évszázadok törmelékén. Ez a hely bizonyára régi volt, régebbi a briteknél, még Sándor hadjáratánál is, kellőképpen vén ahhoz, ellepje önnön korának sodródó hulladéka.
Emlékeztető volt, hogy a világnak ez a darabkája egykor lakott volt, igazán civilizált hosszú, hosszú időn át − és hogy az időnek az Időtörés által felkavart mélységei sok ismeretlent hordoztak.
Ám a város kiürült, mintha lakossága egyszerűen összecsomagolt volna, és elsétált volna a köves síkságon. Eumenész felvetette, nem változhatott-e meg a folyók folyása az Időtöréssel, nem lehet-e, hogy az emberek vizet keresve távoztak el. De ehhez a kivonulás túlságosan réginek látszott.
Nem volt válasz. A katonákat, makedónokat és briteket egyaránt, megrémítette ez az üres, visszhangos hely, ez a város, amelyből éppoly titokzatos módon eltűntek az emberek, mint a Marié Celeste hajóról. Nem éjszakáztak a városban.
Több napi menetelés után Sándor serege megérkezett Dzsámrudba, és ezt megdöbbenés és zűrzavar kísérte mindkét részről.
Casey még mindig mankóval bicegett elő, hogy üdvözölje és megölelje Bisesát.
− Ezt nem hittem volna. És Jesszuskám, a bűz. Bisesa mosolygott.
− Ezt teszi, ha az ember curryt eszik két hétig bőrsátorban. Fura − Dzsámrud szinte olyan nekem, mint ha az otthonom lenne, Rudyard Kiplinggel együtt.
Casey felhorkant.
− Nos, azt hiszem, jó ideig más otthonod nem is lesz, de nekem sem, mert egyelőre nem látom semmiféle módját annak, hogy visszajussunk. Gyerünk vissza az erődbe. Tudod, mit szerelt fel Abdikadir? Zuhanyt. Ami azt mutatja, hogy a pogányok is használhatók valamire − legalábbis az okosabbak…
Az erődben Abdikadir, Ruddy és Josh körülfogták Bisesát, kíváncsiak voltak az élményeire. Az előre sejthető volt, hogy Josh örülni fog neki, kis arcára a mosoly rajzolt ráncokat. Bisesa pedig örült, hogy újra élvezheti a fiatalember barátságos, suta társaságát.
− Mit gondol a mi új barátunkról, Sándorról?
− Vele kell élnünk − válaszolta nyomatékosan Bisesa. − A serege a tízszerese a miénknek − mármint Grove kapitányénak. Egyelőre azt hiszem, Sándor itt a legnagyobb szám.
− És Bisesa − mondta behízelgőn Ruddy − bizonyára remek fickónak tartja Sándort azzal a tiszta szemével meg a vállig érő, fényes hajával…
Josh dühében elpirult.
− No és maga, Abdi? − folytatta Ruddy. − Nem mindenki találja szembe magát ilyen ősi családi legendával.
Abdikadir mosolyogva simított végig vörhenyes szőke haján.
− Talán le fogom lőni a nem tudom hányadik ükapámat, és bebizonyítom, hogy azok a paradoxonok mégsem igazak. − De szeretett volna inkább munkához látni. Mutatni akart valamit Bisesának − és nem csak a zuhanyt. − Visszamentem a huszonegyedik századnak abba a darabkájába, amelyik idehozott minket, Bisesa. Volt egy barlang, amelyet meg akartam nézni…
Az erőd raktárhelyiségébe vezette Bisesát. Egy puskát mutatott neki, egy jókora darabot. Piszkos rongyokba volt csavarva. De a fém olajtól csillogott.
− Volt egy kémjelentés, hogy ez itt van − mondta. − Ez volt a Madárral végzett akciónk egyik tárgya aznap. -Voltak még ott gránátok is, néhány régi, szovjet időkből való darab. Abdikadir lehajolt, felvett egyet; olyan volt, mint valami botra ültetett konzervdoboz. − Nem nagy készlet, de itt van.
Josh óvatosan megérintette a puska csövét.
− Sosem láttam ilyen fegyvert.
− Ez egy Kalasnyikov. Az én időmben már antik darab, a szovjet megszállás idejéből maradt itt, ami ötven évvel a mi korunk előtt volt. De még mindig jól működik. A hegyi harcosok mindig szerették a Kalasnyikovot. Nincs nála megbízhatóbb. Még tisztítani sem kell, amivel azok a fiúk amúgy sem sokat bajlódtak.
− Huszonegyedik századi gyilkológépek − mondta idegesen Ruddy. − Figyelemreméltó.
− A kérdés az − mondta Bisesa −, hogy mit tegyünk ezekkel. Igazolható-e, ha huszonegyedik századi fegyvereket használunk mondjuk egy vaskori sereggel szemben, mindegy, milyenek az esélyek? Ruddy a puskára meredt.
− Bisesa, nem tudom, mi vár ránk odakinn. Nem mi akartunk ebbe a helyzetbe kerülni, és bármiféle teremtmény vagy baleset száműzött ide minket, nemigen törődött a mi jólétünkkel. Én azt mondanám, erkölcsi kérdéseknek itt most nincs helye, első a gyakorlatiasság. Nem volna-e ostobaság nem megőrizni ezeket az acél és puskapor izmokat?
Josh felsóhajtott.
− Mint mindig, most is dagályos vagy, Ruddy barátom. De kénytelen vagyok egyetérteni veled.
Sándor serege fél kilométernyire Dzsámrudtól vert tábort. Hamarosan meggyújtották a tüzeket, és kialakult a katonai tábor és utazó cirkusz szokásos keveréke. Az első este nagy volt a gyanakvás a két tábor között, és brit meg makedón őrjáratok őrizték a közös megállapodással kinevezett határvonalat.
De a második napon kezdett megtörni a jég. Valójában Casey kezdte el. Miután eltöltött némi időt a határnál, és alaposan szemügyre vett egy alacsony, zömök, úgy ötvenesnek látszó makedón veteránt, Casey, gesztikulálva, kihívta a hadfit kézitusára. Bisesa ismerte a szabályokat: egyes katonai egységeknél szokásosak voltak az egyperces, szabályokat is tiltott fogásokat nem ismerő ökölcsaták, ahol csak annyi volt fontos, hogy az ember laposra kalapálja az ellenfelét.
A kihívás ellenére mindenki tisztában volt vele, hogy a féllábú Casey nem alkalmas ilyen küzdelemre, ezért Batson káplár lépett helyette szorítóba. Nadrágra és nadrágtartóra vetkőzve, a skót ikertestvére lehetett volna a zömök makedónnak. Gyorsan tömeg gyűlt köréjük, és mindkét fél hangosan biztatta a maga bajnokát.
− Húzz be neki, Joe!
− Alalalalai!
Casey mérte az időt, és egy perc után lefújta a mérkőzést. Addigra Batson jó néhány ütést kapott a testére, a makedónnak pedig szemlátomást betör az orra. Nem volt egyértelmű győztes, de Bisesa látta, hogy kialakult a neheztelő tisztelet, az egyikharcoló katona durva elismerése a másik iránt, és Caseynek éppen ez volt a szándéka.
A következő mérkőzésre bőven akadtak jelentkezők. Amikor az egyik szipojnak eltört a karja, a tisztek közbeléptek. Ám újabb sportverseny kezdődött makedón kezdeményezésre, ezúttal egy szphaira játék. Ezt a hagyományos makedón sportot bőrlabdával játszották, amelyet fel kellett kapni, és el kellett futni vele, majdnem úgy, mint a brit rögbiben vagy az amerikai futballban, csak sokkal erőszakosabb volt. Casey ebben és részt vett, ő jelölte ki a pályát, egyeztette a szabályokat, és ő volt a bíró.
Később néhány brit baka megpróbálta megtanítani a makedónoknak a krikett szabályait. A labdavetők ütött-kopott, agyonhasznált labdát hajítottak az összetákolt célkapuk felé, az ütőjátékosok lelkesen lóbálták házi gyártmányú ütőiket. Bisesa és Ruddy megálltak nézni őket. Jól ment a játék, még ha egyes szabályok megérttetése meghaladta is a brit bakák pantomimtudását.
Mindez a lebegő Szem alatt zajlott.
− Az emberi elmének figyelemre méltó kapacitása van a különös befogadására − mondta Ruddy.
Egy erős ütéstől a labda felrepült a levegőbe, és összeütközött a lebegő Szemmel. Olyan hang hallatszott, mintha a labda tömör kőfalnak ütközött volna. A labda visszapattant a dobó kezébe, aki diadalmasan emelte fel a kezét, amiért sikerült kihagynia az ütőjátékost. Bisesa látta, hogy a Szemre semmiféle hatással nem volt az incidens.
A krikettezők összegyűltek vitatkozni. Ruddy felhúzta az orrát.
− Amennyire el tudom képzelni, arról vitáznak, hogy a visszapattanást a Szemről elfogadhatják-e érvényes kapásnak.
Bisesa a fejét csóválta.
− Sosem értettem a krikettet.
Hála ezeknek a kezdeményezéseknek, a második nap estéjére a feszültség és a kölcsönös ellenségesség jószerivel elmúlt, és Bisesát nem lepte meg, hogy bakákat és szipojokat látott besurranni a makedón táborba. A makedónok boldogan cseréltek élelmiszert, bort és még olyan emléktárgyakat is, amilyenek a bakancsok meg a sisakok és a vaskori fegyverek voltak üveggyöngyökre, szájharmonikákra, fényképekre és egyéb csecsebecsékre. És úgy nézett ki, hogy a tábor néhány prostituáltja hajlandó volt felajánlani szolgálatait ezeknek a kerek szemű férfiaknak a jövőből teljesen ingyen.
És a harmadik napon Eumenész egy kamarást küldött az erődbe, aki a király elé rendelte Grove kapitányt és tanácsadóit.

22. FEJEZET A TÉRKÉP

Tolja a mocskot utálta a legjobban. A városban eltöltött néhány nap után ugyanolyan koszosnak érezte magát, mint a mongolok, és ugyanolyan tetvesnek − úgy érezte, a paraziták valósággal megszállják, mint érintetlen, új húst. Ha nem öli meg az ételmérgezés, valószínűleg el fog vérezni.
De Sable azt mondta, be kell illeszkedniük.
− Nézd csak Je-lüt − mondta. − Ő civilizált ember. Gondolod, nyakig szarosán nőtt fel. Dehogy. És ha ő kibírja, kibírod te is.
Természetesen igaza volt. De ettől sem lett könnyebb együtt élni a mongolokkal.
Dzsingisz kán szemlátomást türelmes ember volt.
Valami érthetetlen történt a világgal. És bármi volt is az, darabokra törte a Mongol Birodalmat, ahogy azt a jem, a megállóhelyek és futárok nagy, birodalom-szerte kiépült érrendszerének szétmetszése is mutatta. Nos, Dzsingisz kán felépített egyszer egy birodalmat, és bármilyen lett légyen is a világ állapota, újra fel fogja építeni − ő, vagy a tehetséges fiai. Je-lü azonban azt tanácsolta Dzsingisz kánnak, hogy várjon. A mongolok mindig információt gyűjtöttek előbb, csak azután csaptak le, és Dzsingisz kán hallgatott a tanácsadóira.
A mérlegelésnek ebben az időszakában azonban Dzsingisz kánnak gondoskodnia kellett arról, hogy a katonái edzettek maradjanak, és legyen elfoglaltságuk. Szigorú kiképzési rendet vezetett hát be, amelyben hosszú erőltetett menetelés és vágtázás is helyet kapott. És megparancsolta, hogy szervezzenek hajtóvadászatot. Ez több kilométeres területet átfogó, hatalmas vadászatot jelentett, amelynek a megszervezése is egy hetet vett igénybe. Valójában hadgyakorlatról volt szó, a csapatok manőverezéséről, fegyverhasználatról, fegyelemről, kommunikációról és nehézségekről. Jelentős esemény volt; a vadászat a mongolok önmagukról alkotott képének és katonai módszereinek a lényegét fejezte ki.
Közben Sable felfedezte magának a jurtavárost. Különösen megfigyelte a katonákat, meg szerette volna tudni, hogyan harcolnak.
A mongol harcosokat zavarta Sable jelenléte. Tolja megtudta, hogy bár az udvarlásnak itt az volt a megszokott formája, hogy az ember feleséget rabolt magának a szomszédja jurtájából, a nőknek igen nagy befolyása volt a mongol társadalomban − ha az Arany Család tagjai voltak, akkor mindenképpen. Dzsingisz kán első feleségének, Borténak, aki nagyjából egyidős volt az uralkodóval döntő szava volt az udvarnál a döntésekben. De a nők nem harcoltak. A harcosok tartottak ettől az idegen égi nőtől a narancssárga ruhájában, és nem voltak hajlandók alávetni magukat a kíváncsiságának.
Akkor jött el a fordulat, amikor egy rizsbortól részeg lovas katona megfeledkezett az ég hatalmáról, és megpróbálta letépni Sable tréningruháját. Zömök, erős fickó volt, a mongolok első oroszországi hadjáratának veteránja, és így feltehetően százak halálában vétkes − de nem volt ellenfél a huszonegyedik századi harcművészetekkel szemben. Sable egyik melle ugyan szabadon volt, de másodpercek alatt a földre küldte támadóját, méghozzá kettétört lábbal.
Ezek után Sable iránt egyre nőtt a tisztelet, egyre nagyobb lett a tekintélye. Szabadon járhatott-kelhetett − és ő gondoskodott róla, hogy győzelmének híre, kellőképpen felcicomázva, visszajusson az udvarhoz. De a mongolok egyre idegesebbek voltak tőle, és Tolja látta ezt, és nem tartotta jónak.
És ha már itt tartott, ő maga is ideges volt Sable-től. A nőből régen kiégett a félelem, és ahogy teltek a napok, és ő egyik korlátot döntötte le a másik után következmények nélkül, egyre nőtt a magabiztossága és az elszántsága. Mintha az a tény, hogy itt rekedt a tizenharmadik században valami ősit szabadított volna fel benne.
Tolja közben Je-lüvel, a kán legfőbb adminisztrátorával töltötte az idejét.
Je-lü az egyik szomszédos nép fiaként született, és fogolyként hozták a mongol táborba; minthogy képzett csillagjós volt, gyorsan emelkedni kezdett az írástudatlanok birodalmának szamárlétráján. A széles látókörű Dzsingisz kán Je-lüt és a hozzá hasonló, művelt embereket nevezte ki, hogy irányítsák egyre növekvő birodalmát.
Je-lü Kínát használta az új állam modelljének. Kiválogatta a legtehetségesebb embereket a foglyok közül, akiket a mongolok észak-kínai portyáikon ejtettek, és könyveket meg gyógyszereket gyűjtött össze a zsákmányolt javakból. Egyszer, mesélte szerényen, sok életet sikerült megmentenie egy mongóliai járvány idején kínai gyógyszerekkel és gyógymódokkal.
Je-lü azzal próbálta megfékezni a mongolok kegyetlenségét, hogy magasabb célokra hivatkozott. Dzsingisz kán komolyan fontolóra vette, hogy kiirtja Kína lakosságát, hogy nagyobb legelője legyen a lovainak, de Je-lü eltérítette a szándékától.
− A halottak nem fizetnek adót − mondta. Tolja gyanította, hogy Je-lü hosszú távú törekvése a mongolok civilizálása volt azzal, hogy az általuk meghódított, letelepült kultúrák majd asszimilálják őket, ahogyan Kína felszívta és kultúrnépekké tette az északi pusztákról érkezett korábbi hódítóit.
Toljanak sejtelme sem volt arról, hogyan fog alakulni az ő személyes kalandja. De ha itt kellett ragadnia a Miren, a Je-lühöz hasonló emberekben látta a jövendő legszebb reményét. És boldog volt, hogy megtárgyalhatta Je-lüvel az új világ természetét, és tervezgethették, hogy mit tegyenek vele.
Je-lüt magával ragadta Sable első próbálkozása, hogy térképet vázoljon fel a porba. Ő meg Tolja immár összeállították a világ részletes térképét Tolja emlékei és a Szojuzon lévő térképek alapján. Je-lü intelligens ember volt, nem esett nehezére tudomásul venni, hogy a Föld gömb alakú − ahogyan a görögök, a kínai tudósok is régen felfedezték már, hogy a Föld görbe vonalú árnyékot vet a Holdra holdfogyatkozáskor −, és könnyen megértette azt is, hogyan rajzolható le sík felületre egy gömb felszíne.
Néhány előzetes vázlat után Je-lü összeállított egy csapatot kínai rajzolókból. És azok nekiláttak egy hatalmas világtérkép megfestésének selyemre. Ha elkészül, a császár nagy pavilonjának egyik jurtájának a talaját takarja majd.
Je-lüt valósággal izgalomba hozta az egyre jobban kialakuló kép. Magával ragadta, hogy milyen kicsi maradt már csak Eurázsiából a mongoloknak meghódításra; a mongolok földrészt átívelő nézőpontjából csak egy rövid lépésnek látszott Oroszországból Nyugat-Európa országain át az Atlanti-óceán partjáig. Csak azt nem tudta Je-lü, hogyan mutassa meg a térképet Dzsingisz kánnak azzal a rengeteg területtel az Újvilágban, a Távol-Keleten és Ausztrál-ázsiában, Dél-Afrikában és az Antarktiszon, amelyeknek az uralkodó a létezéséről sem tudott.
A rajzolók valóban gyönyörű munkát végeztek, gondolta Tolja, a jégsapkákat finom, fehérrel emelték ki, arannyal festették meg a fontosabb folyókat, a nagyobb városokat ékkövek jelölték, és az egészet gondos mongol feliratok borították − bár Tolja meglepődve tudta meg, hogy Dzsingisz kán előtt a mongoloknak egyáltalán nem volt írásuk. Az uralkodó a szomszédos ujguroktól vette át a betűiket.
A rajzolók valóban büszkék voltak a művükre, és Je-lü jól bánt velük, gratulált az ügyességükhöz. De az írnokok rabszolgák voltak, tudta meg Tolja, a mongolok a kínai nemzetek elleni portyáikon ejtették foglyul őket. Tolja még sosem találkozott rabszolgákkal, és önkéntelenül izgatták a fantáziáját. A testtartásuk mindig megadó volt, a szemüket mindig lesütötték, és különösen a nők irtóztak minden érintkezéstől a mongolokkal. Talán Je-lü jelenlétében szívélyesen bántak velük, de amúgy legyőzöttek voltak, mások tulajdona.
Toljanak hiányzott az otthona: a felesége, a gyerekei, akik elvesztek az idő áramlataiban. Ám ezeket a nyomorult teremtményeket egytől egyig elszakították az otthonuktól, porrá zúzták az életüket, és nem az idő és a tér istenszerű manipulálásával, hanem emberi lények közönséges kegyetlensége miatt. A rabszolgák sorsa nem tette könnyebben elviselhetővé a maga veszteségét, de kijózanította az önsajnálatból.
Ha a rabszolgák jelenlétét nehezen tudta is elfogadni, Je-lü civilizált intelligenciáját Tolja vigasztalónak találta. Egy idő múlva úgy érezte, jobban megbízik Je-lüben, a tizenharmadik századi emberben, mint Sable-ben, a maga korából való nőben.
Sable-t türelmetlenné tették a gondos térképkészítési összejövetelek. És nem tetszettek neki azok a tervek sem, amelyeket Je-lü szándékozott Dzsingisz kán elé tárni.
Je-lü szerint a legfontosabb a konszolidáció lett volna. A mongolok behozatalra szorultak gabonából, kelméből és más alapvető javakból, így fontos lett nekik a kereskedelem. Minthogy kevés működő kapcsolatuk maradt Kínával, először Dzsingisz kán ázsiai birodalmának első és leggazdagabb részét kell feltárni. Ugyanakkor, kérte Tolja, felderítőket kell küldeni az Indus völgyébe, hogy keressék meg Casey és a többi, az ő korából jött menekültet.
De Sable-nek ez nem volt eléggé merész. Egy hét múlva bement Je-lü szobájába, és beledöfött egy kést a világtérképbe. A rabszolgák riadt madárként rebbentek szét. Je-lü hideg érdeklődéssel nézte a nőt.
− Sable, mi még mindig idegenek vagyunk itt… -kezdte Tolja.
− Babilon − mondta Sable. Az Irak szívében remegő késére mutatott. − Oda kell irányítania a kánnak az energiáit. Gabonaraktárak, kereskedelmi utak, a kínai parasztok megfélemlítése − mindez szemét ahhoz képest. Babilon az a hely, ahol ennek az új világnak az igazi hatalma van − ahogy éppen olyan jól tudod, mint én, Tolja −, olyan erőnek a megnyilvánulása, amely magát a teret és az időt tépte szét. Ha a kán megszerzi azt, akkor végül is teljesülhet isteni küldetése, hogy az egész bolygó ura legyen, még az életében.
Tolja angolul szólalt meg, hogy egyik tolmács se értse.
− Egy ilyen hatalom Dzsingisz kán kezében? Sable, te megőrültél.
Sable izzó szemmel nézett Toljára.
− Nyolc évszázaddal előbbre vagyunk, emlékszel? Kordában tudjuk tartani a mongolokat. − Úgy mutatott a világtérképre, mintha magának követelné. − Nemzedékekre lenne szükség ahhoz, hogy a modern civilizációhoz hasonlóz építsünk a történelemnek azokra a töredékeire, amelyeket örököltünk. A mongolokkal a hátunk mögött ezt lerövidíthetnénk nem egészen egy nemzedéknyire. Tolja, képesek vagyunk rá. Tulajdonképpen ez több lehetőségnél. Ez kötelesség.
A szenvedélyes nővel szemben Tolja gyengének érezte magát.
− De megvadult lovat akarsz megülni…
Je-lü előrehajolt. Basil közvetítésével szólt közbe.
− Beszéljétek a közös nyelvet.
Mindketten bocsánatot kértek, és Tolja előadta a vita tisztára mosott változatát.
Je-lü finom mozdulattal kihúzta a kést a csillogó térképből, és helyükre simította az elvágott vonalakat. Sable-höz fordult.
− Nem gondoltad végig. Talán meg tudnánk markolni az új világ dobogó szívét. De nem tudjuk a markunkban tartani, ha éhezünk.
Sable a fejét rázta.
− A kán elé viszem az ügyet. Ő nem lesz olyan gyáva, hogy kihagyjon egy ilyen lehetőséget.
Je-lü arca maszkszerűvé merevedett, Most látta őt Tolja először a legközelebb ahhoz, amit haragnak vélhetett.
− Égi Küldött, még nem a tiéd Dzsingisz kán füle.
− Várj csak − mondta Sable angolul, és dacosan elvigyorodott, szemlátomást félelem nélkül.

23. FEJEZET TÁRGYALÁS

Sándor hívására elindultak a király sátrához: Grove kapitány és a tisztjei, Bisesa, Abdikadir, Cecil de Morgan a tolmács szerepében és Ruddy meg Josh, hogy évkönyveikben megörökítsék ezt az elképesztő tárgyalást. Makedón oldalról ott lesz maga Sándor, Eumenész, Héphaisztion, Philip, a király orvosa és számtalan udvaronc, tanácsadó, kamarás és apród.
A színhely fenséges volt. Sándor hivatalos sátra, amelyet idáig vontattak a deltától hatalmas volt, aranyoszlopok tartották, a tetejét flitteresen csillogó kelme borította. A látogatók számára ezüstlábú pamlagokat állítottak a király aranytrónja elé. Ám a légkör feszült volt: legalább száz katona állt szerte a sátorban, pajzshordozóknak nevezett gyalogosok skarlátvörösben és királykékben és perzsa halhatatlanok csodaszépen hímzett, bár egyáltalán nem praktikus tunikában.
Eumenész, aki minimálisra kívánta csökkenteni a szükségtelen súrlódásokat röviden tájékoztatta Bisesát a király jelenlétében követendő protokollról. Belépéskor a jövőből jött látogatók proszküneszisszel köszöntötték a királyt. Ez a görög szó a hódolat perzsa formájára vonatkozott, amikor is a belépő csókot dob a királynak, és meghajol. Abdikadirt ez előreláthatóan kínosan érintette, ám Grove kapitányt meg a tisztjeit csöppet sem. Ezek a birodalmuk határvidékein szolgáló britek helyi hercegecskékkel, rádzsákkal és emírekkel voltak körülvéve, megtanulták hát tisztelni a furcsa helyi szokásokat.
Ettől eltekintve, Bisesa látta, hogy Abdikadir nagyon élvezi. Bisesa kevés józanabb emberrel találkozott Abdi-kadirnál, de most nyilvánvalóan belemerült a kellemes fantáziálásba, hogy valóban ezek a fenséges makedónok voltak az ősei.
A küldöttség helyet foglalt a pamlagokon, apródok és szolgák hordtak körül enni és innivalót, és megkezdődött a tárgyalás. A tolmácsolás, amelyet görög tudósok és de Morgan végeztek, lassú és néha idegesítő volt. De végül mindig megértették egymást, néha térképek, rajzok, sőt makedón viasztáblákra írt szavak segítségével, sőt papírcédulákat is használtak Ruddy vagy Josh jegyzetfüzetéből.
Az információ megosztásával kezdték. Sándor embereit nem lepte meg Dzsámrud Gonosz Szeme, amely továbbra is ott lebegett a felvonulási tér fölött. Az óta a nap óta, „amikor a nap táncolt az égen”, ahogyan a makedónok mondták, a felderítők számos hasonlót láttak végig az Indus völgyében. Ahogyan a britek, a makedónok is hamar hozzászoktak ezekhez a néma, lebegő megfigyelőkhöz, és éppúgy nem bántak velük tisztelettel.
A józan Eumenész titkárt nem annyira ezek a néma rejtélyek izgatták, inkább a jövőre vonatkozó politika, amely ezeket az idegeneket a Határtartományba hozta. Beletelt némi időbe, amíg Eumenész és a többiek megértették, hogy a britek és Bisesa csapata két különböző korból valók − bár a köztük lévő idő, az a csekély százötven év eltörpült a Sándor és Bisesa kora közötti huszonnégy évszázaddal. Mégis, amint Grove kapitány felvázolta a tizenkilencedik századi nagy játszma hátterét, Eumenész gyorsan megértette.
Bisesa arra számított, hogy az ő huszonegyedik századi konfliktusaikat a makedónok kevésbé fogják megérteni, de amikor Abdikadir beszélt Közép-Ázsia olajtartalékairól, megszólalt Eumenész. Emlékezett rá, hogy egy olyan folyó partjánál, amely vidéket Bisesa a modern Iránként azonosított, két kútból különös folyadék tört fel a földből nem messze onnan, ahol a királyi sátrat felverték.
− ízében és csillogásában nem különbözött az olívaolajtól − mondta Eumenész −, bár a talaj nem felelt meg olajfák ültetéséhez. − Sándor már akkor elgondolkodott a lelet anyagi hasznosításán, amennyiben a készlet bőséges, mondta Eumenész, de Arisztander próféta kijelentette, az olaj annak az előjele, hogy a jövendőben kemény munka vár rájuk. − Idejövünk a magunk különböző korszakaiban a magunk különböző céljaival − mondta Eumenész. − De mégis jövünk, akár ezredéveken át. Talán ez az örökkévalóság világának küzdőtere.
Maga Sándor nem sokat beszélt. Ült a trónján fejét az öklére támasztva, a szemhéja félárbocon, csak néha pillantott fel azzal a különös, félrebillentett fejtartású, megtévesztő szégyenlősséggel. Hagyta, hogy a tárgyalást nagyrészt Eumenész vezesse, akit Bisesa rendkívül okos pasasnak talált és Héphaisztion, aki többször is félbeszakította Eumenészt, amikor tisztázni akart valamit, sőt néha ellentmondott a kollégájának. Nyilvánvalóan nagy feszültség volt Eumenész és Héphaisztion között, de lehetséges, hogy Sándor éppen attól elégedett, ha a két rivális nem fog össze, gondolta Bisesa.
Most arról kezdtek beszélni, mit jelenthet mindaz, ami valamennyiükkel történt, hogyan lehetett a történelmet széthasítani apró darabkákra és miért.
A makedónok nem voltak annyira megrémülve, mint Bisesa naivan gondolta. Szentül hitték, hogy az időcsuszamlások az istenek műve, akik mindig a maguk megfejthetetlen céljait követik: ez a teljesen tudománytalan világszemlélet idegen volt Bisesától, ugyanakkor kellőképpen rugalmas ahhoz, hogy az ilyesfajta rejtélyek beleférjenek. Keményfejű harcosok voltak, akik sok ezer kilométert gyalogoltak bele az idegenbe és a szokatlanba, és ők is meg görög tanácsadóik is kemények voltak intellektuálisan is.
Magát Sándort a leginkább a dolog filozófiai aspektusai bűvölték el.
− Élhetnek-e újra a halottak? − mormolta kellemes baritonján. − Mert nektek én már régen halott vagyok… És helyrehozható-e a múlt − jóvátehetők-e régi bűnök, eltörölhetők-e bánatok?
− Akinek annyi vér szárad a kezén, mint ennek a királynak − súgta Bisesának Abdikadir −, nyilván vonzónak találja a múlt kijavításának lehetőségét…
− A legtöbb filozófus ciklusnak látja az időt − mondta éppen Héphaisztion. − Mint a szívverést, az évszakok múlását, a Hold fogyását és növekedését. Babilonban a csillagjósok kozmikus naptárt állítottak össze a bolygók mozgását alapul véve egy olyan Nagyévvel, amelyik, úgy hiszem, több mint négyszázezer évig tart. Amikor létrejön a bolygók egy bizonyos együttállása, hatalmas tűz lesz és egy másik bolygó együttállás okozta „tél”, amelyet özönvíz jelez… Egyesek azt is mondják, hogy a múlt eseménye pontosan ugyanúgy ismétlődnek egyik ciklusról a másikra.
− De ez a gondolat zavarta Arisztotelészt − mondta Sándor, és Bisesa emlékezett, hogy a király valóban a filozófus tanítványa volt. − Ha én ugyanannyit élek Trója eleste előtt, mint utána, akkor mi okozta a háborút?
− Mégis − mondta Héphaisztion −, ha van némi igazság a ciklusokban, akkor sok különös dolog megmagyarázható. Például az orákulumok és a próféták: ha az idő ciklusokból áll, akkor a prófécia éppúgy lehet a régmúlt emléke, mint a jövendő látomása. És az a különös keveredése a koroknak, amelyet most átélünk, jóval kevésbé megmagyarázhatatlan. Egyetértesz, Arisztander?
A látnók bólintott.
Így folytatódott a társalgás Sándor, Héphaisztion és Arisztander között, néha túlságosan gyorsan ahhoz, hogy a kissé csikorgó tolmácslánc lépést tudjon vele tartani.
Ruddy el volt bűvölve.
− Milyen csodálatosak ezek az emberek − suttogta.
− Elég a filozófiából − mondta a mindig gyakorlatias Eumenész. És feltette a tárgyaló feleknek a kérdést, hogy mi legyen ezek után.
Grove kapitány azt felelte, lenne egy javaslata. A brit tiszt egy atlaszt hozott magával − meglehetősen antik darab volt már az ő mércéjével mérve is egy Viktória korabeli iskolából −, most elővette.
A makedónok ismerték a térképet és a térképészetet. Sándor mindig vitt magával görög megfigyelőket és rajzolókat a hadjárataira, hogy feltérképezzék azokat a frissen felfedezett és meghódított területeket, amelyet jószerivel nem ismert az az ősi görög világ, ahonnan ő jött. így hát az atlasz lázba hozta a makedónokat, és a könyvecske köré sereglettek. Nagyon tetszett nekik a nyomtatás minősége, a betűk szabályossága és az élénk színek. A makedónoknak nemigen okozott gondot tudomásul venni, hogy a Földközi-tenger központú világ, amelyet ismertek csupán egy része a bolygónak és hogy a bolygó gömb alakú, ahogyan a Sándor kora előtt évszázadokkal élt Püthagorasz megjósolta. Sándor nevelője, Arisztotelész egy egész könyvet is írt erről az ötletről. Bisesa ugyanakkor a nagy, piros vonallal körülkerített területet találta érdekesnek, amely a Brit Birodalmat fénykorában mutatta.
Végül Sándor, kissé bosszúsan, megparancsolta, hogy az atlaszt vigyék a trónjához. De még bosszúsabb lett, amikor látta birodalmának vázlatát az egész Föld térképén.
− Azt hittem, hatalmas lábnyomot hagytam a világon, de annyi hely van, amelyet még nem is láttam − mondta.
Grove kapitány az atlasz segítségével azt mondta, azt javasolja, hogy az egyesített erők vonuljanak Babilonba.
Abdikadir próbálta elmagyarázni a Szojuzról fogott rádiójeleket. Ez zavarba ejtőnek bizonyult, amíg Ruddy és Josh nem használtak ügyes metaforákat.
− Mint láthatatlan trombiták hangja − mondta Ruddy. − Vagy láthatatlan tükrök villanása…
− És az egyetlen jel, amelyet fogtunk, innen jött -mutatott Babilonra Abdikadir. − Kétségtelenül ez a legfőbb esélyünk arra, hogy megtudjuk, mi történt velünk és a világgal. − Mindezt lefordították Sándornak.
Babilon érzékeny húrokat pengetett a makedónoknál is. Nem jöttek hírek már napok óta sem Makedóniából, sem máshonnan az Indus völgyén kívül, ahogyan a britek sem kaptak üzeneteket a maguk korából. Fennállt a kérdés, hogy hol telepedjenek le, ha továbbra sem jönnek hírek. Sándor mindig is tervezte, hogy Babilont egy olyan birodalom fővárosává teszi, amelyik a Földközi-tengertől Indiáig terjed, és tengeri meg folyami utak kötik össze. Talán ez az álom elérhető még, akár a király kezében lévő eszközökkel is, még ha az általa ismert világ többi része eltűnt is.
Mindezekből az okokból világosnak tetszett a helyes út. Megszületett az egyetértés, és Ruddyt lázba hozta.
− Babilon! Édes Istenem, hová el nem visz minket az a kaland?
A tanácskozás gyorsan folytatódott az időbeosztás és a logisztika kérdéseivel. A sátoron kívül sötétedni kezdett, a szolgák még több bort hoztak, és a társaság lassan kezdett berekedni.
Amikor végre elszabadultak a makedónoktól, Josh, Abdikadir, Ruddy és Bisesa összejöttek.
− Hagynunk kell valamit Sable-nek, Muszának és Toljanak, ha egyszer eljutnak ide − mondta Bisesa. Megtárgyalták, mi legyen az: nagy, kőből kirakott nyilak a földön, kőhalom benne üzenettel, vagy talán rádió a Földön rekedt űrhajósoknak.
− És annak örülnek − kérdezte Abdikadir −, hogy összekötjük a sorsunkat Sándorral és seregével?
− Igen − vágta rá azonnal Ruddy. − Arisztotelész az elme és a szív nyitottságára tanította ezeket az embereket és kíváncsiságra a világ iránt. Sándor utazása legalább annyira felfedezőút, amennyire hódító hadjárat.
− Cook kapitány egy ötvenezer fős sereggel − mélázott el Abdikadir.
− És az biztos − mondta Ruddy −, hogy ez a nyitottság tette lehetővé, hogy elfogadják ismeretlen népek szokásait − és olyan birodalmat kovácsoljanak össze, amely − ha Sándor nem hal meg idő előtt − évszázadokig fennmaradt volna, és ezer évvel előbbre vitte volna a civilizációt.
− De itt − mondta Josh − Sándor nem halott…
Bisesa érzékelte, hogy Sándor nézi őket. A király hátradőlt, és súgott valamit az eunuchnak, és Bisesa kíváncsi lett volna, vajon Sándor hallotta-e, amit ők beszéltek.
Ruddy befejezte a mondókáját.
− Nem tudok elképzelni pompásabb örökséget, mint létrehozni egy „Brit Birodalmat” Ázsiában és Európában kétezer évvel az ideje előtt!
− De Sándor birodalmának − mondta Josh − semmi köze a demokráciához vagy a görög értékekhez. Atrocitásokat követett el − például felgyújttatta Perszepoliszt. Végtelen hadjáratának minden újabb szakaszát az előző zsákmányából fedezte. És úgy pazarolta el az életeket, akár a gyufaszálakat − egyes számítások szerint akár háromnegyed milliót is.
− Korának embere volt − mondta Ruddy, aki olyan szigorú és cinikus volt, mintha kétszer annyi idős lett volna. − Mit vársz tőle? Az ő világában a rend kizárólag a birodalomból származott. A birodalom határain belül volt kultúra, rend, lehetőség a civilizációra. Azon kívül csak barbárok voltak és káosz. Nem lehetett másként intézni a dolgokat! És Sándor teljesítménye fennmaradt, ha a birodalma nem is. Úgy szétterjesztette a görög nyelvet Alexandriától Szíriáig, ahogy mi szétkenjük a dzsemet a pirítóson. Amikor a rómaiak nyugat felé nyomultak, nem barbárokat találtak, hanem görögül beszélőket. Ha az a görög örökség nem lett volna, a kereszténység igen nehezen terjedt volna el Júdeában.
− Talán − vigyorgott Abdikadir. − De, Kipling − én nem vagyok keresztény.
Grove kapitány lépett oda hozzájuk.
− Azt hiszem, elvégeztük a feladatunkat − mondta csendesen. − Átkozottul örülök, hogy ilyen gyorsan megállapodtunk, és figyelemre méltó, mennyi bennünk a közös. Azt hiszem, semmi alapvető változás nem történt kétezer év alatt, ha egy hadsereg mozgatásáról van szó… De nézzenek ide: a társaság kezd kissé elfajulni. Hallottam Sándorról meg a tivornyáiról − mondta bánatos vigyorral −, és bármennyire kihagynám, azt hiszem, politikusabb, ha maradok, és egy kissé összeismerkedem ezekkel a cimborákkal. Ne aggódjanak, bírom az italt! Az embereim is maradnak, de ha maguk inkább lelépnének…
Bisesa élni kívánt a lehetőséggel. Ruddy és Josh is a távozást választották, bár Ruddy irigykedve nézett vissza a királyi sátor csillogó belsejére, ahol egy formás, mindössze egyetlen fátyolba öltözött fiatal nő kezdett táncolni.
A sátor előtt várta Bisesát Philip, Sándor görög orvosa. Bisesa gyorsan odahívatta de Morgant. A hadtápos már becsiccsentett, de még tudott tolmácsolni.
− A király tudja, hogy a haláláról beszéltetek − mondta Philip.
− Ó. Sajnálom.
− És azt akarja, mondjátok el, hogy fog meghalni. Bisesa habozott.
− Van egy legendánk. Egy mese arról, hogy mi történt vele…
− Hamarosan meghal − pihegte Philip.
− Igen. Meg kell halnia.
− Hol?
Bisesa ismét habozott.
− Babilonban.
− Akkor fiatalon fog meghalni, mint Akhilleusz, a példaképe. Ez jellemző Sándorra! − Philip visszapillantott a királyi sátorra, ahol, a lármából ítélve, már tombolt a tivornya. Az orvos szomorú volt, ugyanakkor rezignált. − Nos, nem meglepő. Úgy iszik, ahogyan harcol, tíz embernek is elegendő lenne. És kis híján megölte egy nyílvessző, amely a tüdejébe fúródott. Félek, nem fog időt hagyni magának a gyógyulásra, mert…
− Nem hallgat az orvosára. Philip elmosolyodott.
− Vannak dolgok, amelyek sosem változnak.
Bisesa gyorsan határozott. Elővette a tréningruhája alól túlélő csomagját, és előszedett egy levélnyi malária elleni tablettát. Megmutatta Philipnek, hogyan kell kinyomni a tablettákat a buborékokból.
− Vetesd be ezeket a királyoddal − mondta. − Senki sem tudja, pontosan hogyan történt. Az igazságot elhomályosította a pletyka, a konfliktus és a meghamisított történelem. De egyesek úgy hiszik, az a betegség végzett vele, amelyet ezek a tabletták megelőznek.
Philip a homlokát ráncolta.
− Miért adod ezeket nekem?
− Mert úgy gondolom, a királyod fontos lesz valamennyiünk jövője szempontjából. Ha meghal, legalább nem így.
Philip a markába zárta a levél gyógyszert, és elmosolyodott.
− Köszönöm, úrnő. De mondd csak…
− Igen?
− Fognak rá emlékezni a jövőben?
Újra előállt a furcsa dilemma, hogy túlságosan sokat tud, hiszen Bisesa hosszan megtanácskozta a telefonjával Sándor történetét.
− Igen. Még a lovára is emlékezni fognak! -Bukhephalosz egy csatában pusztult el a huszadik századi Jhelum városának közelében. − Több mint ezer évre mostantól az azon a földön élők azt állítják majd, hogy a lovaiknak egykor szarvak voltak a fején, és mind Bukhephalosz leszármazottai abból az időből, amikor Sándor átvonult ott. Philip el volt bűvölve.
− Sándor csináltatott Bukhephalosznak egy szarvakkal ellátott fejvédőt, azt viseli a csatákban. Úrnő, ha a király bármikor a halál közelébe kerül…
− Mondd el neki akkor.
Miután az orvos elment, Bisesa de Morganhoz fordult.
− Maga pedig tartsa meg magának. De Morgan széttárta a karját.
− Hát persze. Életben kell tartanunk Sándort. Ha már itt ragadtunk, valóban ő a legfőbb reményünk arra, hogy megmentsünk valamit a jövőnkből. De az összes istenekre, Bisesa! Miért nem adta el neki azokat a pirulákat? Sándor ezerszer gazdagabb korának bármely más emberénél! Micsoda pazarlás!
Bisesa nevetve hagyta faképnél.

24. FEJEZET A VADÁSZAT

Végre megszervezték a hajtóvadászatot.
A sztyeppe óriási területét szánták a vadászatra, amelyet úgy irányítottak, mint egy hadgyakorlatot. Katonai egységeket helyeztek el hatalmas kordonban, mindegyiket tábornokok vezényelték. A hajtók összezártak a közép tájon, úgy haladtak, mintha hadgyakorlaton lennének, a fő csapattestek előtt felderítőkkel és mindkét oldalon szárnycsapatokkal. A rengeteg egység között trombitákkal és zászlókkal zajlott a kommunikáció, és mihelyt a kör bezárult, nagy pontossággal tartották fenn.
Amikor elkezdődött a hajtás, maga Dzsingisz kán vezette a császári menetet egy alacsonyabb gerincre, amely jó megfigyelőpontként szolgált. Ott kellett lennie az egész Arany Családnak, Dzsingisz feleségeinek és ágyasainak, kamarásainak és szolgáinak. Je-lü a királyi csapattal tartott, és magával vitte Tolját, Sable-t és a tolmácsokat is.
A gyakorlat mérete megdöbbentő volt. Amikor elfoglalta a helyét a gerincen, Tolja csak néhány katonai egységet látott formációban felállva, lobogó zászlókkal, nyugtalan lovakkal a lenti síkságon; a többiek valahol a láthatáron várakoztak. És megdöbbentette a királyi csapat részére odakészített étel-ital és más csemegék bősége.
Amíg a hajtás befejezését várták, az Arany Családot solymász bemutatóval szórakoztatták. Egy ember erős solymászkesztyűn fenséges sast hozott elő. A madár kitárta a szárnyát, amely így nagyobb volt a férfi magasságánál. Elengedtek egy bárányt, és a madár olyan hevesen vetette magát utána, hogy idomárját felragadta a földről, a királyi társaság legnagyobb mulatságára.
A solymászatot lovasverseny követte. A mongol versenyek több kilométeresek voltak, és Tolja helyéről csak az utolsó részt lehetett látni. A hét-nyolc évesnél nem idősebb gyerek-lovasok mezítláb és szőrén ülték meg felnőtt méretű lovaikat. A lovaglás tüzes volt, a porfelhőben záruló befutás szoros, és az Arany Család aranyat és ékköveket szórt le a győzteseknek.
Tolja úgy találta, hogy ez megint csak keveréke volt a mongolok barbárságának és közönséges kérkedésének − vagy, ahogy Sable fogalmazta meg, „Ezeknek az embereknek egyszerűen nincs ízlése”. Ugyanakkor magának Dzsingisz kánnak a higgadt auráját Tolja sem tagadhatta.
A katonai fegyelmű, politikában ravasz, önfejű és megvesztegethetetlen Dzsingisz kán egy klán főnökének a fiaként született. Temüdzsin volt a neve, ami „kovácsot” jelentett; a felvett neve pedig azt jelentette, „egyetemes uralkodó”. Egy évtizednyi testvérharcba telt, amíg Temüdzsin nemzedékek óta első ízben egységes nemzetté kovácsolta a mongolokat, és ő lett „az uralkodója az összes nemezsátorban élő törzsnek”.
A mongol seregek szinte kizárólag rendkívül mozgékony, fegyelmezett és szélsebes lovasságból álltak. Harci stílusukat a pusztán vadászó és háborúzó nemzedékek sora csiszolta ki. A sztyeppe peremén tanyákon és városokban élő, letelepedett népeknek a mongolok nehéz szomszédok voltak, de nem kivételesek. Ázsia nagy föld-óceánja évszázadokon át ontotta a portyázó-fosztogató lovasokat; a mongolok csupán a legutóbbiak voltak ebben a hosszú és véres hagyományban. Ám Dzsingisz kán alatt váltak igazi veszedelemmé.
Dzsingisz kán hadjáratokat indított Kína három nemzete ellen. A fosztogatásból gyorsan meggazdagodott mongolok ezután nyugat felé fordultak, Khwarazm, (később Horezm), egy gazdag és ősi iszlám állam felé, amely Irántól a Kaszpi-tengerig terjedt. Ez után a mongolok átnyomultak a Kaukázuson Ukrajnába és a Krímbe, majd észak felé fordultak, és vérbe borították Oroszországot. Dzsingisz kán halálakor a birodalma, amelyet egyetlen nemzedék alatt épített fel, négyszer akkora volt már, mint Nagy Sándoré, és kétszerte nagyobb annál, amekkora a Római Birodalom valaha is volt.
De Dzsingisz kán barbár maradt, egyetlen célja az volt, hogy hatalmat és gazdagságot biztosítson Arany Családjának. És a mongolok gyilkosok voltak. Kegyetlenségük a hagyományaikból eredt: műveletlen nomádként nem látták a mezőgazdaság célját, a városokban nem láttak más értéket, mint hogy kifoszthatok − és az emberi életnek számukra nem volt értéke. Ezt az elvet alkalmazták minden hódításuknál.
Tolja pedig mágikus úton magának a Mongol Birodalomnak a szívébe került. Itt a birodalom áldásai jobban megnyilvánultak, mint a történelem könyvekben, amelyeket a legyőzöttek leszármazottai írtak. A történelem során először lett egyesítve Ázsia Európától a Dél-kínai-tengerig: a Dzsingisz kán sátrait díszítő falikárpitokon együtt voltak a kínai sárkányok a perzsa főnixmadarakkal. Bár a kapcsolat a mongol birodalom hanyatlása után megszakad, a keleti nemzetek mítoszait emlékek váltották fel − és egy ilyen emlék ösztönzi majd egy napon Kolumbus Kristófot arra, hogy az Atlanti-óceánon elindulva keressen új utat Cathay, azaz Kína felé.
De a lerohant országok rettenetesen szenvedtek. Ősi városokat töröltek el a Föld színéről, egész népeket mészároltak le. Azzal az emberi nyomorúsággal, amelyet Tolja még magának Dzsingisz kánnak a pavilonjaiban is tapasztalt, a birodalom áldásai valóban nem képviseltek nagyobb értéket.
De Sable-t, ezt Tolja jól látta, vonzotta a mongolok ragadozószerű csillogása.
Végre megjelentek a hajtó csapatok a láthatáron, ordítozva és lármázva, és összegyűltek a vadászterületen. Futók feszítettek ki köteleket a katonai egységek között, kordont húztak. A sarokba szorított állatok döcögtek vagy ide-oda rohangáltak, alig látszottak a felkavart porfelhőben.
Tolja meresztette a szemét.
− Kíváncsi vagyok, mit fogtak. Lovakat látok − talán szamarakat −, farkasokat, hiénákat, rókákat, tevéket, vadnyulakat − mind meg vannak rémülve.
− Azt nézd − mutatta Sable.
Hatalmas alaklátszott a porfelhőben. Eleinte úgy festett, mint egy nagy kő, Tolja annak nézte először, mint egy domb, jóval nagyobb volt emberi lénynél. De erőteljesen mozgott, járt hatalmas lába, meg-megcsillant rozsdabarna szőrzetének függönye. Amikor felvetette a fejét, Tolja kunkorodó ormányt látott, megcsavart agyarakat, és olyan hangot, mint a trombitáé.
− Egy mamut − suttogta. − Dzsingisz vadászai, amikor átléptek az időcsuszamlásokon, többet ejtettek csapdába, mint amire számítottak − minden idők örök álma volt ezt látni. Bárcsak volna fényképezőgépünk!
De Sable-t hidegen hagyta a dolog.
Dzsingisz kán kissé mereven felült a lovára. Előrelovagolt, mindkét oldalán néhány katona. A kán előjoga volt leölni az első állatot. Elfoglalta a helyét nem egészen húszméternyire Tolja alatt, és várta, hogy elétereljék a zsákmányt.
Hirtelen kiáltozás hallatszott. Dzsingisz néhány testőre menekülőre fogta, hiába ordítoztak velük a parancsnokaik. A Dzsingisz előtti kavargó porban Tolja egy vörös rongyot látott felrepülni a levegőbe − nem, nem rongy volt, hanem emberi lény, egy mongol harcos, a mellkasa felhasítva, úgy, hogy kilógtak a belei.
Dzsingisz kán azonban tartotta a pozícióját, egy helyben tartotta a lovát, lándzsáját és handzsárját felemelte.
Tolja látta az állatot kibontakozni a porból. Lopakodó közeledése az oroszlánéra emlékeztetett, de jóval izmosabb volt, a válla akár a medvéé. És amikor kitátotta a száját, a fogai éppoly íveltek voltak, mint Dzsingisz karja. A halálos csönd rövidke pillanatában nézett farkasszemet uralkodó és kardfogú nagymacska.
Aztán elcsattant egy lövés, oly váratlanul, mint tiszta égből a mennydörgés. Közel volt Tolja füléhez, csengett tőle a füle, és a kiröppenő golyó sziszegését is hallotta. Tolja körül az uralkodói család és személyzet sikoltozott. A nagymacska egyszerre csak a földön hevert, hátsó lábai rángatózta, a feje véres masszává robbant szét. Dzsingisz lova megbokrosodott, de a császár változatlanul tartotta magát.
Természetesen Sable volt az. De már elrejtette a pisztolyát.
Sable széttárta a karját.
− Tengri! Én az Ég Küldötte vagyok, azért jöttem, hogy megmentsen téged, nagyúr, mert úgy rendeltetett, hogy örökké élj, és az egész világ ura légy! − A nyüszítő Basil-hoz fordult. Rossz franciasággal ráförmedt. − Fordítsd, kutya, mert a következő a te fejed lesz, amelyet leszedek.
Dzsingisz kán ámulva nézett fel a nőre.
*
A kordonon belül rekedt állatok lemészárlása napokig tartott. Szokás volt néhány állatot szabadon engedni, de most, minthogy Dzsingisz élete veszélybe került, egyet sem hagytak életben.
Tolja kíváncsian vette szemügyre a maradványokat. Több mamut fejét és agyarait adták át Dzsingisznek akkora oroszlánokkal, amekkorákat még senki sem látott azelőtt, valamint csodálatos, hófehér bundájú rókákkal együtt.
És különös emberek is benne rekedtek a mongolok hálójába. Meztelenek voltak, gyorsan futottak, mégsem tudtak elmenekülni. Egy kis család volt, egy férfi, egy nő meg egy fiú. A férfival nyomban végeztek, a nőt és a gyermeket láncra verve a királyi család elé vezették. A teremtmények meztelenek és mocskosak voltak, és szemlátomást nem tudtak beszélni. A nőt átadták a katonáknak, hogy töltsék rajta kedvüket, és a gyereket ketrecben tartották néhány napig. A szülei nélkül a gyerek nem evett, és gyorsan gyengült.
Tolja csak egyszer látta közelről. A ketrecében kuporgó fiú maga volt − magasabb az összes mongolnál, sőt még Toljánál is −, ám arca és teste gyerekesen kialakulatlan volt. A bőrén nyomot hagytak az időjárás viszontagságai, a lába kérges volt. Egy csepp zsír sem volt a testén, amely amúgy izmos volt. Úgy nézett ki, mint aki képes egész nap futni megállás nélkül. A szeme fölött kiugró csontgerinc húzódott. Amikor Toljára nézett, a szeme megdöbbentően kékvolt, tiszta, mintáz égbolt. Intelligencia volt a szemében, gondolta Tolja, de nem emberi intelligencia; üres értelem volt az én középpontja nélkül, akár az oroszlán szemében.
Tolja beszélni akart erről Sable-lel. Talán a fiú előember lehetett, esetleg egy Homo erectus, akit szintén foglyul ejtett az Időtörés. De Sable nem volt sehol.
Amikor Tolja visszament, a ketrec már eltűnt. Megtudta, hogy a fiú meghalt, a testét pedig elvitték, és elégették a vadászat többi hulladékával együtt.
*
Sable az azt követő napon, dél tájban jelent meg. Je-lü és Tolja ismét a követendő stratégiáról beszélgettek.
Sable mongol tunikát viselt abból a drága, hímzett fajtából, amilyet az Arany Család tagjai hordtak, ám a hajában és a nyakában a narancssárga ejtőernyőselyemből voltak darabok, ezek jelezték másfajta származását. Veszettül festett, egy olyan teremtmény, aki egyik világhoz sem tartozik, megzabolázhatatlan.
Je-lü hátradőlt, és kitartón, óvakodva, töprengve nézte a nőt.
− Mi történt veled? − kérdezte Tolja angolul. − Nem láttalak azóta, hogy elsütötted azt a pisztolyt.
− Látványos volt, mi? − suttogta Sable. − És bevált.
− Hogy érted azt, hogy „bevált”? Dzsingisz megölethetett volna, amiért megsértetted az elsőségét a vadászaton.
− De nem tette. A jurtájába hívott. Kiküldött mindenkit, még a tolmácsokat is − csak mi voltunk ketten. Azt hiszem, most már valóban úgy gondolja, hogy az ő Tengrijéből jöttem. Tudod, amikor elmentem hozzá, Dzsingisz már órák óta ivott, hát kigyógyítottam a macskajajból. Megcsókoltam a kupa borát. Beleejtettem a számból néhány aszpirint. Olyan könnyű volt. Én mondom neked, Tolja…
− Mit kínáltál neki, Sable?
− Amit akar. Már régen megkapta isteni küldetését egy sámán közvetítésével. Dzsingisz a Tengri képviselője a Földön, azért küldetett, hogy uralkodjon mindannyiunkon. Tudja, hogy a küldetését még nem teljesítette − és az Időtörés óta lényegében visszafelé haladt −, de tudja azt is, hogy öregszik. Attól a kommunista emlékműtől, amely feltűnteti a halála időpontját a szar is kiszaladt belőle. Időt akar, hogy teljesíthesse a küldetését − halhatatlanságot akar. És én ezt kínáltam neki. Azt mondtam neki, Babilonban meg fogja találni a bölcsek kövét.
Tolja levegőért kapkodott.
− Te nem vagy épeszű.
− Honnan tudhatod, Tolja? Sejtelmünk sincs, mi vár ránk Babilonban. Ki tudja, mi lehetséges? És ki állíthat meg minket? − Megvetően biggyesztette le az ajkát. − Casey? Azok a seggfej britek Indiában?
Tolja habozott.
− Ágyba vitt Dzsingisz? Sable mosolygott.
− Tudtam, hogy a tiszta test elriasztaná. Hát szereztem egy kis trágyát a kedvenc lova alól, és bedörzsöltem vele a fejem. Még a sárban is meghemperegtem egy kicsit. Bevált. És tudod, élvezte a bőrömet. A simaságát − a betegség okozta sebhelyek hiányát. Lehet, hogy a higiéniát nem kedveli, de a következményeit igen. − Elkomorodott. -Hátulról tett a magáévá. A mongolok nagyjából ugyanolyan kifinomultak a szerelemben, mint a hadviselésben. Egyszer még megfizet ezért az a kemény pofájú disznó.
− Sable…
− De nem ma. Megkapta, amit akart, és én is megkaptam a magamét. − Intett Basilnak. − Hé, kicsi francia! Mondd meg Je-lünek, hogy Dzsingisz döntött. A mongolok úgyis elérték volna Irakot, egy nemzedéknyi idő vagy hasonló alatt; a hadjárat nem jelent számukra kihívást. Már összehívta kuriltait, a haditanácsot.
Sable tőrt húzott elő a bakancsából, és beledöfte a térképbe, ugyanoda, ahová korábban, Babilonba. Most senki sem merte kihúzni.

AZ IDŐ SZEME
ÖTÖDIK RÉSZ	
Egybetorkolló Történelmek

25. FEJEZET A FLOTTA

Bisesa úgy vélte, Sándor a part mentén felsorakozott flottája az eső ellenére is fenséges látvány. Ott álltak a háromsorevezős gályák evezősoraikkal, lovak nyihogtak idegesen lapos fenekű bárkákban, de a legimpozánsabbak azok a sekély vizeken is használható, indiai tervezésű uszályok voltak, amilyeneket még a huszonegyedik században is használtak. Szakadt az eső, kimosta a színeket, elmosta a vonalakat és a perspektívát, mindent elhomályosított, de meleg volt, és az evezősök meztelenek voltak, barna, inas testük csillogott, a víz a fejükre tapasztotta a hajukat, és végigfolyt az arcukon.
Bisesa nem tudta megállni, hogy ne készítsen a látványról pár fényképet. De a telefon panaszkodott.
− Mit gondolsz, mi ez, téma-park? Teletömöd a memóriámat jóval azelőtt, hogy Babilonba érünk, és akkor mit fogsz csinálni? Ráadásul én ázom.
Sándor közben az istenek jóváhagyását kérte az utazáshoz. Hajója orrában állva aranytálból italáldozatot öntött a vízbe, és kérte Poszeidónt, a tengeri nimfákat és a Világóceán szellemeit, hogy őrizzék és oltalmazzák flottáját. Aztán áldozatot mutatott be Héraklésznak, aki állítólag az őse volt és Amon egyiptomi istennek, akit Zeusszal azonosított, és egy sivatagi szentélyben azt is „felfedezte”, hogy valójában az apja.
A néhány száz tizenkilencedik századi brit katona, akiket tisztjeik elnagyolt renden felsorakoztattak, ámulva és trágár megjegyzéseket téve nézték, amint a király teljesítette isteni kötelességét. De angol bakák és szipojok egyformán örömmel fogadták a meghívást a makedón táborba; Sándor mai szertartása napokig tartó áldozatok és ünnepségek, zenés mulatságok és sportversenyek fináléja volt. Az előző este a király minden katonai szakasznak adományozott egy-egy „áldozati” állatot, egy kecskét, vagy egy tehenet, vagy egy birkát. Ez volt, gondolta Bisesa, a világtörténelem legnagyobb grill-partija.
Ruddy Kipling, akinek széles arcát csúcsos sapka árnyékolta, bosszúsan simogatta a bajuszát.
− Micsoda ostobaságokkal van tele az emberek feje! Tudják, gyerekkoromban a hindu dajkám római katolikus volt, és templomba vitt minket, gyerekeket − abba, amelyik ott van a botanikus kert mellett Páréiban, ha ismerik. Tetszett az ünnepélyessége meg a méltósága. De volt aztán egy Mita nevű gyaloghintó-hordozónk, aki helyi dalokra tanított, és hindu templomokba vitt minket. Igazán kedveltem a csak félhomályban látható, de barátságos isteneiket.
− Érdekesen ökumenikus gyerekkor − mondta meglehetősen szárazon Abdikadir.
− Lehet − mondta Ruddy. − De a gyerekeknek mondott mesék egy dolog, és a nevetséges hindu panteon kicsit több annál: utálatos és együgyű, és tele van obszcén fallikus képekkel! És mi más ugyanakkor, mint távoli visszhangja ennek a képtelen bandának, akikre Sándor jó bort pocsékol − mi több, akik közé lényegében magát is sorolja?
− Ruddy, amikor Rómában vagy, tégy úgy, ahogyan a rómaiak − mondta Josh.
Ruddy hátba vágta a barátját.
− Csakhogy, haver, errefelé Róma még valószínűleg meg sem épült! Akkor hát mit tegyek? He?
Végre befejeződtek a szertartások. Bisesa meg a többiek elindultak a csónakokhoz, amelyek majd a hajókhoz viszik őket. Ők és a britek, így állapodtak meg, a flottával hajóznak Sándor seregének mintegy a felével együtt, a többiek a parton követik őket.
A katonai tábor felbomlott, kezdett összeállni a trén. Kaotikus kép volt, férfiak, nők, gyerekek, pónik, öszvérek, ökrök, kecskék és birkák ezrei kavarogtak. Voltak mindenféle áruval megrakott szekerek, de olyanok is, amelyek a szerszámokat szállították a szakácsok, ácsok, vargák, fegyverkovácsok és más, a sereget követő mesteremberek számára. A titokzatosnak tetsző alakzatok a darabjaikra bontott katapultok és ostromgépek voltak. Prostituáltak és vízhordók szolgálták ki a tömeget, és Bisesa tevék büszke fejét látta a magasba emelkedni. Rendkívül nagy zaj volt, kiáltozás, csengettyűk és trombiták meg a teherhordó állatok bőgése. A rémült ember-majmok jelenléte, akiket
külön szekérre raktak ketrecükkel együtt, csak még inkább cirkuszivá tette a vállalkozást.
A modernek csak ámultak és bámultak.
− Micsoda zűrzavar − mondta Casey. − Életemben nem láttam ilyet.
De valahogy mégis minden összeállt. A kormányosok kiáltozni kezdtek, és az evezők a vízbe csaptak. És Sándor követői szárazon és vízen mind rázendítettek a ritmikus énekre.
− Csodálatos ének − mondta Abdikadir. − Több tízezer hang szól együtt.
− Gyerünk − mondta Casey −, szálljunk fel a hajóra, mielőtt a szipojok elfoglalják a legjobb nyugágyakat.
Az volt a terv, hogy a flotta átszeli az Arab-tengert, bemegy a Perzsa-öbölbe, miközben a sereg és a trén Pakisztán és Irán déli partvidékén követi. Az öbölben aztán találkoznak, és szárazföldön csapnak le Babilonra. A párhuzamos utazás szükséges volt; Sándor hajói nem tudtak néhány napnál többet tölteni a tengeren, anélkül, hogy friss ellátmányt kaptak volna a szárazföldről.
De a szárazföldön nehéz volt haladni. A különös, vulkanikus eső szinte szakadatlanul esett, az égboltot hamuszürke felhőréteg borította. A talajból sár lett, belecsimpaszkodott kocsiba, emberbe, állatba egyaránt, ugyanakkor nagy volt a hőség, rendkívüli a páratartalom. A trén hamarosan több kilométer hosszúra húzódott szét, maga mögött hagyva elpusztult állatokat, javíthatatlan felszerelési tárgyakat − és, néhány nap után, embereket.
Casey nem bírta elviselni az indiai nők látványát, akiknek a szekerek vagy a tevék után kellett menniük a fejükön feltornyozott holmik tömegét cipelve. Ahogyan Ruddy egyszer megjegyezte: „Észrevetted, hogy ezeknek a vaskori fickóknak mennyi mindenük nincs − nemcsak olyan nyilvánvaló dolgok, amilyen a gázvilágítás és az írógép és a nadrág −, hanem például a nyakló és szügyelő az igáslovakról? Felteszem, senki nem gondolt még rá, és ha egyszer majd feltalálják, feltalálva is marad…”
Ez a megfigyelés mellbe vágta Caseyt. Pár nap múlva felvázolt egy durva talicskát, és elment a rajzzal Sándor tanácsadóihoz. Héphaisztion nem foglalkozott a javaslattal, még Eumenész is szkeptikus volt, amíg Casey össze nem szerelt egy hevenyészett, játékszer méretű prototípust, hogy bemutassa az ötletet.
Ez után, a következő megállásnál Eumenész megparancsolta, hogy készítsenek annyi talicskát, amennyit csak tudnak, Kevés friss fa volt, de egy léket kapott bárka anyagát kimentették, és újrahasznosították. Az első éjjel, Casey irányításával, az ácsok több, mint ötven használható talicskát szereltek össze, és a következő éjjel, miután tanultak az első adagnál elkövetett hibákból, majdnem százat. No de ez olyan hadsereg volt, amelyik képes volt megépíteni magának egy teljes flottát az Indus partjain; ehhez képest összeütni néhány talicskát nem volt olyan nagy szám.
Az ezt követő pár napon a trén véletlenül kemény, köves talajon haladt, és a talicskák jól beváltak. Mutatás látvány volt, ahogyan Sándor poggyászszállító asszonyai vidáman tolták a talicskákat, amelyek származhattak volna akár valamelyik közép-angliai kertészeti központból is, és a talicskák meg voltak rakva áruval, a tetejükön pedig gyerekek egyensúlyoztak nagy ügyesen. Ám aztán újra sár lett, és a talicskák akadoztak. A makedónok ott is hagyták őket, és sokat gúnyolódtak a modernek haszontalan technológiáján.
A hajókat úgy háromnaponta ki kellett kötni, hogy utánpótlást kapjanak a partról. A parti csapatoktól elvárták, hogy a szárazföldön megszerezzék mindazt, amire szükség van, ellássák magukat és a hajók legénységét és utasait. Ez egyre nehezebb lett, ahogy távolodtak az Indus deltájától, és a táj egyre kopárabb lett.
A tengerészek így aztán a vízből szereztek kiegészítést a fejadagjukhoz: osztrigát és néha másféle ehető kagylókat. Egyszer, amikor Bisesa is éppen részt vett az egyik ilyen élvezetes akcióban, egy bálna merült fel a vízből, és a légzőnyílásán a vizet az egyikhorgonyzó hajóhoz veszélyesen közel fújta ki. A makedónok először megrémültek, bár az indiaiak nevettek. Egy csapat gyalogos katona rohant bele a tengerbe ordítva, pajzsukkal és kardlappal csapkodva a vizet. Amikor a bálna a legközelebb felmerült, legalább százméternyire volt a parttól, és többet nem látták.
Ahol a hadsereg elhaladt, a felderítők átfésülték a tájat, és térképeket készítettek, ahogy Sándor seregénél szokás volt. A térképkészítés a briteknél is döntő fontosságú volt birodalmuk létrehozásában és fenntartásában, és most a görög és makedón felderítőkhöz brit térképészek is csatlakoztak teodolitokkal. Bárhol jártak, új térképeket rajzoltak, és azokat összevetették a régi, az Időtörés előtt készültekkel.
De kevés emberrel találkoztak.
A sereg felderítői egyszer egy mintegy százfős tömeggel találkoztak, férfiakkal, nőkkel és gyerekekkel, mondták, akik furcsa, élénk színű, ugyanakkor már elrongyolódott ruhákat viseltek. A szomjhalál tizedelte őket, és olyan nyelvet beszéltek, amelyet a makedónok egyike sem ismert. Sem a britek, sem Bisesa nem látta a saját szemével ezt az embercsoportot. Abdikadir úgy vélte, lehettek egy huszadik, sőt akár huszonegyedik századi szálloda vendégei. Elvágva mindentől, amikor az otthonaik eltűntek az idő folyosóban, vándorlásra ítélve ezek a menekültek olyanok voltak mint a romok negatívjai, gondolta Bisesa. A normálisan folyó történelemben az emberek tűnnek el, és városaik lassan pusztulnak el, lassan lepi be őket a homok; itt éppen fordítva történt. Sándor katonái, akik azt a parancsot kapták, hogy védjék meg a poggyászszállító trént példaképpen megöltek néhány menekültet, és a többit elkergették.
Ha ember kevés volt, annál inkább jelen voltak mindenütt a Szemek. Ahogy haladtak a part mentén, Szemek lebegtek a partvonal mentén mint a lámpák néhány kilométerenként, és laza elrendezésben a szárazföld belseje fölött is.
A legtöbben nem vettek róluk tudomást, de Bisesát nyugtalanították és izgatták ezek a Szemek. Ha egy Szem a régi világban bukkant volna fel − ha mondjuk az UFO-álmodozók régi kedvenc helye, a Fehér Ház kertje fölött jött volna hirtelen létre −, az rendkívüli esemény lett volna, az évszázad szenzációja. De a legtöbben beszélni sem akartak róla. Eumenész volt a figyelemre méltó kivétel; ő
úgy nézte a Szemeket csípőre tett kézzel, mintha választ várna tőlük.
A menetelés lemorzsolódói ellenére, Ruddy napról napra jobb kedvű lett. Amikor tudott, írt a maga parányi, ákombákom, papírtakarékos betűivel. És egyre a világ állapotáról elmélkedett, és gondolatait elő is adta mindenkinek, aki meghallgatta.
− Nem kéne megállnunk Babilonban − mondta. Ő, Bisesa, Abdikadir, Josh, Casey és Cecil de Morgan egy tiszti hajó sátora alatt ültek; az eső kopogott a ponyván, sziszegett a tenger színén. − Tovább kéne mennünk − fel kellene tárnunk például Júdeát. Gondoljon csak bele, Bisesa! A maguk űrhajójának légi szeme arrafelé csak szétszórt településeket látott, néhány füstcsíkot. Mi van akkor, ha azoknak a szerény kunyhóknak az egyikében most veszi első lélegzetét a Názáreti? Hiszen akkor olyanok lennénk, mint tízezer bölcs, akik egy különös csillagot követnek.
− Aztán ott van Mekka is − mondta Szárazon Abdikadir. Ruddy széttárta a karját,
− Ebben a kérdésben legyünk ökumenikusak!
− Tehát a bonyolult ifjúsága ellenére végül is keresztény lett, Ruddy? − kérdezte Bisesa.
Ruddy a bajuszát simogatta.
− Fogalmazzunk így. Istenben hiszek. A Szentháromságban már nem annyira. Az örökös kárhozatot nem tudom elfogadni, de valamilyen büntetésnek lennie kell. -
Elmosolyodott. − Úgy beszélek, mint valami metodista! Apámnak tetszene. Mindenesetre szívesen találkoznék a sráccal, aki elindította az egészet.
− Légy óvatos a kívánságaiddal, Ruddy − mondta Josh. − Nem holmi óriás múzeumban járunk. Talán megtalálnád Krisztust Júdeában. De mi van, ha nem? Nem valószínű, végül is − valójában sokkal valószínűbb, hogy az egész Júdea, amelyet itt találunk még a Krisztus születése előtti időből szakadt ki.
− Én Krisztus után születtem − mondta határozottan Ruddy. − Ez nem kétséges… ha meg tudnám egymás után idézni ősapáim hosszú sorát, ők tanúsíthatnák a tényt.
− Igen − mondta Josh. − Csakhogy nem vagy immár ősapáid történetében, Ruddy. Mi van akkor, ha itt Krisztus nem öltött testet? Akkor megváltott ember vagy egy pogány világban. Vergilius vagy, netán Dante?
− Én… − Ruddy elhallgatott, széles homlokát ráncolta. − Nálam jobb teológus kéne ahhoz, hogy ezt a rejtvényt összerakja a darabkáiból. Egészítsük ki az útitervet: meg kell keresnünk Ágostont vagy az Aquinóit, és tőlük kell megkérdeznünk, ők hogy gondolják. No és maga, Abdi-kadir? Mi van, ha itt nincs Mekka − ha Mohamed még nem született meg?
− Az iszlám nem időhöz kötött, mint a kereszténység − mondta Abdikadir. − A tauhíd, Isten egysége igaz marad: a Miren éppúgy, mint a Földön, a múltban éppúgy, mint a jövőben, nem isten van, hanem Isten, és a mindenség minden egyes részecskéje, minden fa minden levele az Ő immanenciájának kifejeződése. És a Korán Isten közvetítés nélkül hozzánk eljuttatott igéje, ebben a világban éppúgy, mint bármelyik másikban, akár létezik itt, hogy úgy mondja, az Ő prófétája, akár nem.
Josh bólintott.
− Megnyugtató álláspont.
− Asz szálam alaikum − mondta Abdikadir.
− Csakhogy a dolog még ennél is bonyolultabb lehet − mondta Bisesa. − A Mir nem egyetlen időkeretből jön, mindnyájan tudjuk. Foltokból van összefércelve, és ez nyilván vonatkozik Mekkára és Júdeára is. Talán Júdeának vannak darabjai Krisztus születése előttről, de későbbiek is, ahol egykor Ő járt. Akkor tehát vonatkozik-e erre a mindenségre Krisztus testet öltése, vagy sem?
− Milyen különös! − mondta Ruddy. − Mindannyiunknak adatott az életből, mondjuk, huszonötezer nap. Lehetséges volna, hogy mi is töredékekből vagyunk összerakva − hogy életünk minden egyes napja külön-külön ki lett vágva, mint a skótkockás szövet kockái? − A hamuszürke égre mutatott. − Lehetséges, hogy van ott valahol huszonötezer másik Ruddy, akiknek mindegyike úgy szedegeti össze az életét, ahogyan tudja?
− Nekem egy is éppen elegendő egy ilyen nagyszájú seggfejből − morogta Casey. A maga részéről ennyit szólt hozzá, inkább meghúzta vizezett borral töltött birkabőrét.
Cecil de Morgan többnyire némán hallgatta az ilyen beszélgetéseket. Bisesa tudta, hogy de Morgan kötött valamiféle laza egyességet Sándor görög titkárával, Eumenész-szel, és jelentette új partnerének az ilyen spekulációkat. Persze mindketten a maguk érdekében működtek: Eumenész a Sándor többi udvaroncával, főként Héphaisztionnal való csatározásaiban kívánt előnyhöz jutni; és Cecil szokása szerint igyekezett mindkét felet kijátszani egymás ellen. De ezt mindenki tudta. És Bisesa nem tartotta károsnak, ha Cecil információval látja el Eumenészt. Elvégre ebben mindannyian benne voltak.
A flotta hajózott tovább.

26. FEJEZET A TEMPLOM

Amikor a mongolok tábort bontottak, az első feladat a lovak befogása volt.
A mongol lovak félig vadon éltek, a ménesek szabadon legeltek a pusztákon, amíg nem volt rájuk szükség. Volt ugyan némi aggodalom, hogy az időcsuszamlások eltüntettek néhány ménest, amelyekre Dzsingisz kán tervei támaszkodtak, de lovasokat küldtek ki, hogy tereljék be őket, és néhány nap múlva lovak nagy felhői robogtak mennydörögve a jurta-metropolisz felé. A férfiak körülfogták a lovakat, a kezükben hosszú botok voltak, a végükön lasszóval. Mintha csak tudták volna, hogy sok ezer kilométeres út áll előttük, a lovak vadul ellenálltak, próbáltak kitörni. De amelyiket megkötötték már, az sztoikusan engedte magát vezetni.
Tolja úgy vélte, az is jellemző a mongolok egész civilizálatlan vállalkozására, hogy még a legnagyobb hadjárat is rodeóval kezdődik.
A lovak befogásának látványossága után a menet előkészítése már gyorsan ment. A legtöbb jurtát összecsavarták. És szekerekre vagy teherhordó állatokra tették, de néhány nagyobb sátrat, köztük azokat is, amelyekből Dzsingisz pavilonja állt, olyan ökrök vontatta, széles fenekű szekerekre tették. Még a Szojuz kapszulát is magukkal vitték. Dzsingisz parancsára hozatták el Szkakatai falujából; Tolja megtudta, hogy egy ostromgéppel emelték fel. Ahogy ott feküdt a nehéz szekéren lószőr kötelekkel odakötözve, úgy festett, mint valami fémjurta.
A Babilonba tartó sereg Tolja számításai szerint mintegy húszezer harcosból fog állni, a legtöbbjük lovas lesz, és ezek mindegyikéhez jön egy-egy kísérő és két vagy három tartalék ló. Dzsingisz három hadosztályra osztotta utazó seregét: bal szárnyra, jobb szárnyra, és középső hadtestre. A középsőbe, amelyet maga Dzsingisz vezetett beletartozott az elit császári gárda, ezen belül Dzsingisz ezerfős testőrsége is. Sable és Tolja is ezzel az egységgel utazott, Je-lü kísérőiként.
Hátrahagytak azért néhány hadtestet, hogy őrizzék magát Mongóliát, és továbbra is összetartsák azt, amiből a birodalom összeállt. A hátramaradottak vezérének Dzsingisz az egyik fiát, Tolujt nevezte ki. Dzsingisz kánt nemigen gyengítette, hogy Tolujt otthon hagyta. Kancellárján, Je-lün kívül vele volt a másik fia, Ogotáj és a hadvezére, Szubotáj. Figyelembe véve, hogy Ogotáj lett volna Dzsingisz utódja a régi időben, és Szubotáj volt talán Dzsingisz legtehetségesebb hadvezére − ő volt az, aki megtervezte és irányította volna Európa lerohanását Dzsingisz halála után −, valóban elképesztő csapatot alkottak.
Tolja tanúja volt annak, amikor Dzsingisz kán elbúcsúzott a fiától. Dzsingisz kétfelől megfogta Toluj arcát, odahúzta magához, és ajkát Toluj egyik orcájához érintette, miközben mély levegőt vett. Sable csak legyintett erre a „vaskori smacira”, de Tolját mélyen meghatotta.
Végre felemelték Dzsingisz lobogóját, és kiáltozás, trombiták és dobok zajában a hadsereg megindult, nyomában a hosszú trénnel. Úgy tervezték, hogy a három, Dzsingisz, Ogotáj és Szubotáj vezette sereg egymástól függetlenül menetel, esetleg több száz kilométernyire egymástól, de napi kapcsolatot tartanak lovas futárokkal, trombita-és füstjelekkel. A felkavart por nagy felhői szétváltak Mongólia sztyeppéin, és a második napra a seregek már nem látták egymást.
Nyugat felé haladva Dzsingisz kán szülőhelyétől, az Ónon egyik mellékfolyóját követték egy legelőkben gazdag terepen. Tolja egy szekéren utazott Sable-lel, Basillal meg más levertnek látszó kereskedőkkel és Je-lü néhány emberével. Az első néhány nap után komor tájra értek, ahol a vészjósló erdőket gyakran nehezen járható, mocsaras völgyek szabdalták szét. Tolját nyomasztotta ez a zord. Lehangoló vidék. Figyelmeztette Je-Iüt a savas esőre, és a kancellár kiadta a parancsot, hogy a katonák sapkában és felhajtott gallérral lovagoljanak.
Dzsingisz katonái sem voltak higiénikusabbak az átlagos mongoloknál. De a külsejükre kényesek voltak. Elől-hátul magas nyeregben, tömör kengyellel lovagoltak.
Kúp alakú nemezsapkájukat róka−, farkas, sőt néha hiúzprém keretezte, hosszú köntösül elöl végig nyitva volt. A mongolok időtlen idők óta viseltek ilyen kaftánfélét, de most már gazdagok voltak, és némely tiszteken a kabátot ezüst− vagy aranyhímzés díszítette, és kínai selyem alsóneműt hordtak. De még Dzsingisz hadvezérei is a ruhájuk ujjába, a kezükbe vagy a nadrágszárukba törölték a szájukat.
A mongol hadsereg mozgatása ügyes és begyakorlott volt − no de több évszázados hagyomány állt mögötte. A menet minden este megállt, és szétosztották a fejadagokat: szárított joghurtot, köleskását, kumiszt, ezt az erjesztett tejből készült, alkoholos italt és pácolt húst. Reggel a lovas egy darab szárított joghurtot és vizet tett egy bőrzsákba, és a lovaglás közbeni rázkódástól joghurt lett belőle, amelyet nagy élvezettel és sűrű böfögések közepette fogyasztottak. Tolja irigyelte a mongolok ügyességét: ahogyan a tehén bőréből cserzett bőrt készítettek, vagy akár ahogyan a lepárolt emberi vizeletből készítettek hashajtót, amikor valaki belázasodott.
Dzsingisz serege hatékonyan mozgott, a parancsokat és a tervek változásait gyorsan és fennakadás nélkül továbbították. A sereget mereven szabályozta a tízes rendszeren alapuló hierarchia. így igencsak leegyszerűsödött a ranglétra, minthogy egyetlen tisztnek sem volt tíznél több alárendeltje. A mongolok a lehető legnagyobb hatalmat biztosították a helyi parancsnokoknak, ettől lett a sereg rugalmas és felelősségteljes. És Dzsingisz gondoskodott róla, hogy seregében minden egység, a legszegényebb szakasz is különböző nemzetiségek, klánok és törzsek tagjaiból álljon. Azt akarta, senki ne legyen máshoz lojális, csakis hozzá. Tolja ezt igen modern szerkezetű hadseregnek tartotta: nem csoda, hogy lerohanták a középkori Európa szedett-vedett hadseregeit. Ám a rendszer alapja a hatékony és lojális parancsnoki kar volt. A tiszteket irgalom nélkül válogatták ki olyan próbatételeken, amilyen például a hajtóvadászat volt − de természetesen csatákban is.
Pár nap múlva, még mindig mélyen Mongólia szívében, a sereg füves síkságon vágott keresztül Karakorum felé. Ez a város egykor az ujgurok hatalmi központja volt, és Dzsingisz kán a maga állandó székhelyévé tette. De Tolja már a távolból is látta, hogy a városfalak romosak. A falakon belül néhány elhagyott templom bújt meg egy sarokban, de a város nagyobb részét legyőzte az örök fű.
Dzsingisz kán maga, izmos őrszemek és Ogotáj kíséretében járta körül a helyet. Dzsingisz csupán néhány éve alapította a várost, és máris romokban hevert. Tolja látta őt visszatérni utazó jurtájába, arca akár a mennydörgés, mintha az istenekre haragudna, akik így űztek gúnyt a törekvéseiből.
A következő napokban a sereg átkelt az Orhon folyó völgyén, ezen a hatalmas, mély, hegyfalakkal körülvett síkságon, amelyet kelet felé kéklő hegyek határoltak. Majdnem olyan, mint egy Mars-béli „folyóvölgy”, gondolta lustán Tolja. A talaj itt szürke és pikkelyes volt, a vízfolyás lassú. Néha mellékágakon és csatornákon kellett átgázolniuk. Éjszakánként kopár földszigeteken táboroztak, és illatos fűzfából raktak tüzet.
Átkeltek még egy folyón, és a terep emelkedni kezdett. Sable azt mondta, most hagyják el a modern Mongóliában Arhangajnak nevezett tartományt, és kelnek át a Hangáj fennsíkra. Tolja háta mögött a táj erdők és völgyek bonyolult szövedéke volt, de a fennsíkon túl a végtelenbe nyúló, sárgálló, füves sík volt az alapvető.
A fennsík széles tetején sok kis gerinc és gyűrődés volt, telehintve kövekkel, mintha itt több időcsuszamlás szabdalta volna a talajt. Mégis állt itt egy kőrakás, amely valahogy túlélte az idő rázkódtatásait. Ahogy a sereg elhaladt mellette, minden ember rátett még egy követ vagy kavicsot. Tolja látta, hogy mire valamennyien elmennek, jókora kőrakás lesz.
Végre lefelé haladtak a sztyeppére. A fennsík a látóhatárig nyúlt, és utána nem következett csak sík felület, és a síkságon fa sem nőtt, csak magas fű, amely úgy vált szét a lovak lába nyomán, mint a víz. Amint megnyílt körülötte a világ, Közép-Ázsia végtelen nagysága mellett végre kicsinek látszott még Dzsingisz kán meg az ambíciója is, és Tolja hatalmas megkönnyebbülést érzett.
De emberrel nem találkoztak. Ezen a végeláthatatlan helyen néhol jurták kör alakú helye látszott, tüzek nyomai, kis falvak kísértetei, amelyeket felpakoltak, és más legelőkre vittek. A sztyeppe időtlen volt, az itt élő emberek jószerivel mind egyformán éltek, ezeket a sebhelyeket hagyhatták hunok, mongolok, de még szovjet korszakbeli kommunisták is − és akik ezeket a nyomokat hagyták átvágtak a síkságon, és egy egészen más időbe. Talán, gondolta Tolja, amikor kikopnak a civilizáció utolsó nyomai is, amikor a Földet teljesen elfelejtik, és csak a Mir marad, mindenkiből nomád lesz, mindenkit az emberi végzetnek ez a nagy sírja fog idevonzani.
És emberek sehol. Dzsingisz időnként felderítőket küldött ki, de nem találtak senkit.
Aztán, elveszetten, a sztyeppe közepén a felderítők egyszer csak találtak egy templomot.
Előreküldték néhány embert, hogy megvizsgálja. Je-lü velük küldte Tolját és Sable-t is, hátha az ő látásmódjuknak is hasznát veszik.
A templom kicsi, doboz alakú építmény volt magas, díszesen faragott és oroszlánfejes kopogtatókkal ellátott ajtókkal. Elöl a tornácot lakkozott eszlopok díszítették, és a gerendák tetején aranykoponyák sorakoztak. Tolja, Sable és néhány mongol óvatosan beléptek. Alacsony asztalokon kézirat-tekercsek hevertek valamilyen étkezés maradványai közt. A falak fából voltak, a levegőben erős tömjénszag terjengett, nagyon érezni lehetett a bezártságot.
− Buddhista, nem gondolod? − kérdezte suttogva Tolja. Sable lelki nyugalmát nem zavarta, hogy hangosan válaszoljon.
− Igen. És legalább néhányan még a közelben lehetnek. Azt nem tudni, mikorról való ez a hely. A buddhizmus éppoly időtlen, mint a nomádok.
− Nem egészen − mondta sötéten Tolja. − A szovjetek megpróbálták megtisztítani Mongóliát a templomoktól. Ennek a helynek huszadik század előttinek kell lennie…
Két alak közeledett csoszogva a templom mélyének sötétjéből. A mongol katonák kihúzták kardjukat és tőrüket, de Je-lü tanácsadója élesen rájuk rivallt.
Tolja először azt hitte, két gyermek, annyira egyforma volt a magasságuk és a testfelépítésük. De amikor a fénybe értek, látta, hogy az egyik valóban gyermek, de a másik öregember. Az idősebb, aki nyilvánvalóan láma volt, vörös szatén köntöst és papucsot viselt, borostyán imafüzér volt a kezében. Döbbenetesen sovány volt, a csuklója úgy állt ki a köntöse ujjából, mint egy madárka csontja. A gyermek tízévesnél nem idősebb fiú volt, ugyanolyan maga, mint az öreg, és majdnem olyan vézna. Rajta is vörös köntösféle volt, csakhogy a lábán Tolja meglepetten látta meg az edzőcipőt. A láma az egyik vézna karját a fiú vállán nyugtatta, de olyan törékeny volt, hogy egy gyermeknek sem jelenthetett terhet.
A láma elmosolyodott, és látszott, hogy szinte teljesen fogatlan, és recsegő hangon beszélni kezdett. A mongolok válaszolni próbáltak, de hamarosan kiderült, hogy az érintkezés lehetetlen.
− Nézd a fiú cipőjét − súgta Sable-nek Tolja. − Lehet, hogy ez a hely fiatalabb, mint hinnénk.
Sable felhorkant.
− A cipő, ami nem régi. Nem bizonyít semmit. Ha ezek ketten magukra maradtak itt, a kölyöknek kell kijárnia kurkászni…
− A láma nagyon öreg − suttogta Tolja. És valóban: az öregember bőre papírvékonynak látszott, kék szeme olyan halvány, hogy szinte áttetsző. Mintha az idő szublimálta volna, mintha a teste az évek során elpárolgott volna.
− Az − mondta Sable. − Ha nincs meg kilencvenéves, akkor egy se. De nézd ezt a két pofát, Tol! Tedd félre az időbeli szakadékot. Nézd a szemüket, a csontszerkezetüket, az állukat…
Tolja nézte őket, de nem bánta volna, ha több a fény. A fiú koponyájának formáját eltakarta fekete üstöke, de az arca, a halványkék szeme…
− Egyformán néznek ki.
− Naná − mondta szárazon Sable. − Tolja, aki ilyen helyrejön, az egy életre jön. Nyolc-kilencéves növendékként jön, itt marad, kántál és imádkozik, és még akkor is itt van, amikor kilencven, ha elél addig.
− Sable…
− Ez a kettő egy: ugyanaz az ember, a kölyök növendék meg a vén láma, az idő hibái hozták össze őket. És a fiú tudja, hogy amikor majd megöregszik, egy napon meglátja közeledni a gyerekkori énjét a sztyeppén. − Sable elvigyorodott. − Nem úgy néznek ki, mint akik zavarban vannak, mi? A buddhista filozófiát talán nem kell nagyon megerőszakolni ahhoz, hogy beleférjen, ami történt. Elvégre csak egy kör zárul be.
A mongol katonák hiábavaló kutatást folytattak zsákmány után, de nem volt semmi elvinnivaló, csupán némi élelem meg az imádsághoz szükséges, csekély értékű kincsek: imakerekek, szent iratok. A mongolok meg akarták ölni a szerzeteseket. Érzelem nélkül készültek erre, csak úgy rutinból; a gyilkolás volt a munkájuk. Tolja összeszedte a bátorságát, és Je-lü tanácsadójával leállította a katonákat.
Otthagyták a templomot paradox álmában, és a sereg továbbvonult.

27. FEJEZET A HALEVŐK

Miután három hete haladtak az öböl partja mentén, Eumenész tudatta a modernekkel, hogy felderítői találtak egy lakott falut.
Minthogy kíváncsiak voltak, meg unták is a hajózást, Bisesa, Abdikadir, Josh, Ruddy és néhány brit katona Batson káplár vezetésével csatlakozott az előőrshöz, amely a Sándor seregéből lett, nagy területen szétszóródott tömeg élén haladt. A modernek mind diszkréten magukhoz vették lőfegyvereiket. Amikor kiszálltak, a még mindig járásképtelen Casey irigykedve nézte őket a hajóról.
Egynapi járásra volt a falu, és strapás volt. Persze elsőnek Ruddy panaszkodott, de hamarosan mindenki szenvedett. Ha a part közelében maradtak, csak só és köves talaj volt, ahol nem nőtt semmi, de ha a szárazföld belsejében haladtak, homokdűnéken kellett átkelni, és ez még eső nélkül sem volt egyszerű. Fennállt a hirtelen áradások veszélye is, mert a víz mindig váratlanul zúdult alá a túlterhelt vájatokból. És amikor az eső elállt, bögölyfelhők szálltak fel.
A kígyók állandó veszélyt jelentettek. A modernek közül egy sem tudta felismerni azokat a változatokat, amelyekkel itt találkoztak − de minthogy több, mint kétmillió évvel korábbi ősök ivadékai voltak, ezen nem is lehetett csodálkozni.
Bisesa dühösen nézte a mozdulatlan Szemeket, amelyek minden erőfeszítés nélkül lebegtek a legnehezebb terep fölött is, és nézték az ő kicsinyes kínlódását, ahogy elhaladt mellettük.
A nap végén a csapat egy faluhoz ért. Bisesa meg a többiek a makedón katonákkal együtt másztak fel egy szirt gerincére, hogy lássák. A part közelében lévő, szegényes külsejű hely volt. Kerekded kunyhók guggoltak a köves talajon. A falu mögött pár sovány birka legelte a gazos füvet.
A bennszülöttek nem voltak megnyerők. Felnőtteknek és gyerekeknek egyaránt bozontos, koszos sörénye volt, a férfiaknak szakálla is. A fő táplálékuk hal volt, amelyhez úgy jutottak, hogy belegázoltak a vízbe, és pálmakéreg hálókat vetettek ki. Mindezt durván megmunkált öltözékben tették, amely mintha hal−, sőt talán bálnabőrből készült.
− Nyilvánvalóan emberek − mondta Ruddy. − De a kőkorból.
− De lehet, hogy egy nem sokkal ez, mármint Sándor kora előtti korból valók − mondta de Morgan. − Az egyik makedón már látott ilyen embereket; „halevőknek” hívja őket.
Abdikadir bólintott.
− Hajlamosak vagyunk elfelejteni, mennyire üres volt Sándor világa. Párezer kilométernyire ott volt Arisztotelész Görögországa − de itt még csiszolt kőkorszak volt, úgy éltek, ahogyan talán már a jégkorszak óta.
− Akkor ez az új világ a makedónoknak nem látszik majd annyira különösnek, mint nekünk − mondta Bisesa.
A makedónok egy nyílsorozattal elkergették a halevőket. Aztán a csapat bemasírozott a faluba.
Bisesa kíváncsian nézett körül. A hal bűze mindent átitatott. A földön talált egy kis csontkést, talán egy kisebb bálna vagy delfin lapockacsontjából készült. Szépen ki volt faragva, delfinek táncoltak a felületén.
Josh megnézte a kunyhókat.
− Ezt nézze meg. A kunyhók egyszerűen bálnacsont vázra dobott bőrök, vagy − nézze csak − itt felhalmozott osztrigahéjból van a váz. Szinte mindenüket a tengerből szerzik − még az öltözéküket, a szerszámaikat és az otthonukat is − figyelemreméltó!
Élő régészeti lelőhelyként ez a hely rendkívül gazdag, gondolta Bisesa, és rengeteget fotózott, bár a telefon nyafogott ezért. Bisesát azonban nyomasztotta, milyen sok veszett el a múltból, méghozzá mindörökre; egy eltűnt életformának ez a szilánkja, környezetéből kiszakítva ismét egy újabb lap volt abból a cím nélküli könyvből, amely egy elveszett könyvtárból menekült meg.
A katonák ellátmányért jöttek azonban, nem régészeti leletekért. De nem sok volt itt számukra. Találtak egy raktárt tele porított szárított hallal, azt elvitték. A pár nyomorult birkát elkapták, és gyorsan lemészárolták, de még azoknak a húsa is borzalmasan sós és halízű volt. Bisesát felháborította a falunak ez a magától értetődő elpusztítása, de nem tehetett ellene semmit.
A halevők faluja fölött egyetlen Szem lebegett. Úgy nézte a makedónok távozását, ahogyan a jöttüket is, nem reagált.
Az éjszakát a falu közelében, egy csermely mellett töltötték. A makedónok tábort vertek a maguk hatékony módján, ráterítették néhány rúdra bőrsátraikat, hogy megóvja őket az esőtől. A brit katonák segítettek nekik.
Bisesa úgy gondolta, eljött a rendes tisztálkodás ideje; Sándor hajóin erre nem voltak túlzottan fejlett berendezések. Hatalmas megkönnyebbülés volt levenni a bakancsát. Gyorsan rendbe tette a lábát. Zoknija ropogott a homoktól meg az izzadságtól, és az ujjai közt nemcsak kosz volt, de kezdett kipállni is. Bisesa takarékosan bánt azzal, ami az elsősegély készletéből maradt, hiszen az csak egy kis vésztartalék volt, bár így, terepen azért használta a Tisztitabot.
Levetkőzött, és belebújt a csermely hűvös vizébe. Férfi társai esetleges érdeklődése nemigen izgatta. A makedón táborban a kéjvágyat könnyedén ki lehetett elégíteni. Josh persze leste őt, mint mindig − de kisfiúsán, és ha Bisesa rajtakapta, elkapta a fejét, és elpirult. Az asszony kimosta a ruháit, és hagyta őket száradni.
Mire végzett, a makedónok tüzet raktak. Bisesa lefeküdt a földre a tűz mellett, magára terítette a ponchóját, és szerelését párnaként a feje alá tette. Josh, mint mindig, odamanőverezte magát mellé, és úgy helyezkedett el, hogy bámulhassa Bisesát, amikor azt hitte, nem látja senki. De a háta mögött Ruddy és Abdikadir úgy tettek, mintha csókokat dobálnának.
Ruddy szokása szerint szónokolni kezdett.
− Olyan kevesen vagyunk. Eléggé nagy darabját láttuk már az új világnak, Dzsámrudtól Arábia partjaiig. Ember kevés van, és gondolkodó ember még kevesebb! Csakhogy a vidék ürességét mi mindig hiánynak látjuk.
Holott inkább lehetőségnek kellene tekintenünk.
Hová akarsz kilyukadni, Négyszemű? − mormolta Josh.
Ruddy Kipling levette a szemüvegét, és megdörzsölte mélyen ülő, apró szemét.
− A mi Angol Birodalmunk úgy tűnt el, mint egy kör sor a bridzsben, miután megkeverték a paklit. Ez van helyette: a Mir, az új világ, üres vászon. És mi, mi néhányan lehetünk a racionalitás és a tudomány és a civilizáció egyetlen ebben a világban maradt forrásai.
Abdikadir mosolygott.
− Meglehet, Ruddy, de itt a Miren nincs túlságosan sok angol, hogy ezt az álmot valóra váltsák.
− De az angol mindig is keverékfajta volt. És az nem rossz. Összes hatásainak összege a rómaiak fennkölt hatalmától a demokrácia szenvedélyes intelligenciájáig. Nos, tehát, el kell kezdenünk új Angliát építeni − és új angol ember kovácsolni! − itt helyben, Arábia homokján. És új államunkat kezdettől fogva szilárd angol elvekre alapozhatjuk. Minden ember tökéletesen független, amíg nem sérti a szomszédja jogait. Azonnali és egyenlő igazságszolgáltatás Isten előtt. Mindenféle és fajta vallás és hit tolerálása. Minden ember háza az ő vára. Ilyesmi. Ezzel el lehetne kerülni sok zűrt.
− Csodálatosan hangzik − mondta Abdikadir. − És ki vezesse az új birodalmat? Hagyjuk Sándorra?
Ruddy nevetett.
− Sándor a maga idejében csodálatos dolgokat ért el, de katonai despota − rosszabb, vaskori barbár! Látta azt a bálványimádás-bemutatót a tengeren. Talán megvoltak a jó ösztönei, a páncélja alá temetve − elvégre egy csónakban evezett a görögökkel −, de nem ő a mi emberünk. Egyelőre nekünk, civilizáltaknak kell átvennünk az irányítást. Kevesen vagyunk, de nálunk vannak a fegyverek. − Ruddy hátradőlt, kezét összekulcsolta a tarkója alatt, becsukta a szemét. − Már látom is. Megcsendülnek a az üllők a kovácsműhelyekben! A Kard békét fog hozni − és a béke gazdagságot − és a gazdagság elhozza a Törvényt. Olyan természetes ez, ahogyan a hatalmas tölgyfa növekszik. És mi, akik egyszer már láttuk ezt, ott leszünk, hogy öntözzük a facsemetét.
Lelkesíteni akarta a társaságot, de Bisesának üresen csengtek ezek a szavak, és táboruk kicsi és elszigetelt helynek hatott, apró fénypontnak olyan tájon, ahol még szellemek se járnak.
Másnap, útban visszafelé Ruddyt elfogta egy súlyos gyomorfertőzés. Bisesa és Abdikadir egyre csökkenő huszonegyedik századi mentődobozukból antibiotikumot adtak neki, és cukorból meg vízből készítettek neki italt. Ruddy ópiumot követelt, mondván, az az indiai gyógyászat legősibb fájdalomcsillapítója. A hasmenéstől mégis legyengült, széles fejét alig bírta el a nyaka. De csak beszélt, beszélt.
− Új mítoszok kellenek, hogy összekovácsoljanak minket − lihegte Ruddy. − Mítoszok és szertartások; azok teszik nemzetté a nemzetet. Ez hiányzik Amerikának, tudják: fiatal nemzet, még nem volt ideje hagyományokat teremteni. Nos, Amerika most megszűnt, és Nagy-Britannia is, és a régi sztorik nem használhatók − már nem.
− Te vagy a legalkalmasabb, hogy megírd az újakat, Ruddy − mondta szárazon Josh.
− Hősök új korszakában élünk − mondta Ruddy. − Ez az a kor, amikor felépül a világ. Ez a mi lehetőségünk. És el kell mondanunk a jövőnek, hogy mit tettünk, hogyan tettük és miért…
És Ruddy csak mondta a magáét, az álmait meg a terveit, amíg el nem némult a kiszáradástól meg a kifulladástól, és némán mentek tovább a hatalmas, üres sivatagban.

28.FEJEZET BISHKEK

Dzsingisz kán serege a Góbi-sivatag északi szélén haladt.
A táj végtelen volt, a porfelhőbe burkolt ég tükörképe. Néha málló, kifáradt dombokat láttak, és egyszer egy tevecsorda ügetett el a távolban, merev púpokkal, nagyképűen. Amikor fújt a szél, sárga homokvihar takarta el a fényt: vas ízű homok, millióéves homok, gondolta Tolja, de lehet, hogy csupán egy hónapos. A rongyokba bugyolált fejű mongolok úgy néztek ki, mint a beduinok.
Ahogy csak mentek és mentek a sivatagban, Tolja magába fordult. Elméje megbénult, érzékei eltompultak, csak ült a szekér végében, meg se szólalt, az arca elé rongyot tett, hogy ne érje a homok. A táj olyan határtalan és mozdulatlan volt, hogy néha úgy tetszett, mintha nem is mozognának. Tolja nem szívesen, de csodálta a szellemnek azt az erejét, azt a vérszomjas lendületet, amely lehetővé tette a mongoloknak, hogy legyőzzék ázsiai színpaduk hatalmas távolságait. Holott ő egykor az űrben repült; és ezt az emberi skálán oly mérhetetlen távolságot megtette nem egészen negyedóra alatt.
Egy nagy kőből és földből rakott dombhoz, egy sírbuckához értek. Úgy festett, mint valami csapdába esett, őskori állat, amely menekülni próbál a csontszáraz föld szorításából. Tolja úgy gondolta, szkíta sír lehet, egy olyan nép relikviája, amely Krisztus születése előtt élt, de ugyanúgy lovagolt és jurtákat épített, mint a mongolok. A kőrakás frissnek látszott, a kövek nem voltak kopottak, de a sír fel volt törve, elrabolták belőle az aranyat vagy egyéb kincset, ha ugyan volt benne.
Aztán egy modern relikviához értek. Tolja a távolból pillantotta meg: bádogtetős cementpajták voltak, silók, és rozsdás traktorok sora. Talán állami mezőgazdasági üzem lehetett, amelyet már jóval az Időtörés előtt elhagytak. Talán ahogy távolodtak Mongólia közepétől, mélázott Tolja, maguk mögött hagyták ennek a hatalmas földrésznek a történelmének a gravitációs központját, Dzsingisz kán rémuralmát; talán itt a széttört idő szilánkjai szabadabban telepedhettek le, kedvük szerint, és szélesebb körből
hoztak magukkal menekülteket. A mongol felderítők megvizsgálták a terepet, elhoztak pár darab rozsdás, korrodált vasat, aztán eldobták mint értéktelent.
A táj lassan megváltozott. Tó mellett mentek el − kiszáradt só réteg volt valójában. A szélén gyíkok szaladgáltak a kövek között, legyek szálltak fel, zaklatták a lovakat. Tolja meglepetten hallotta sirályok rikoltásait, mert a tengertől aligha lehetett valami távolabb ennél a kiszáradt belterületnél. A madarak talán Ázsia bonyolult folyóhálózatát követték, és eltévedtek. A párhuzam Tolja saját történetével kézenfekvő volt, az irónia banális.
És egyre csak mentek tovább.
Ahhoz, hogy a modern Mongólia területét elhagyják át kellett kelniük délkeleten az úgynevezett Altaj-hegyvidéken. A terep napról napra emelkedett, termékenyebb, jobban öntözött lett. Itt-ott még virágok is voltak: egy helyen Tolja primulákat, szellőrózsákat, orchideákat látott egy sztyeppéi forrás mellett kornyadozni. Széles, mocsaras síkságon haladtak át, ahol lilék totyogtak a vízzel átitatott fűben, és a lovak óvatosan lépkedtek a bokájukig érő ködben.
A talaj hegyi talajjá változott. A sereg völgyeken furakodott át, amelyek mindegyike keskenyebb és. magasabban fekvő volt az előzőnél. A mongolok kiáltoztak egymásnak, hangjukat a hegyfalak visszhangozták. Tolja néha sasokat látott odafenn, alakjuk félreismerhetetlenül rajzolódott az ólomszürke égre. Dzsingisz hadvezérei sötéten tárgyalták, milyen esendőek volnának, ha valaki itt rajtuk ütne.
Végre hatalmas kanyonhoz értek, amelynek két oldalán töredezett sziklák fala tört az égre. Tolja a kanyon fejénél lévő gerincen találta magát. Monumentális, lapos tetejű hegy tornyosult fölé, rajta hó− és jégfoltok, akár óriásmadarak ürüléke. Amikor Tolja hátrapillantott, Dzsingisz kán serege végig betöltötte a kanyont, csupa földszínű állat meg ember, csak itt-ott csillant meg egy-egy fénylő páncél. De az emberek vékony sora eltörpült a körülöttük tornyosuló bíborvörös csúcsok mellett.
Haladtak tovább a modern Kína északnyugati határa mentén délnyugat, a mai Kirgizisztán felé. Ez után már csak pár nap kellett, hogy a városba érjenek.
A mongolok, akik erősen bíztak a felderítésben, kémeket küldtek a város környékére, később követeket is, akik merészen végigmentek a város főutcáján. Lapos sapkát és felgombolt zubbonyt viselő városlakók jöttek ki a városból, és kezet nyújtottak ezeknek a bűzlő idegeneknek.
A hely szemlátomást modern volt, vagy majdnem az. A híre kizökkentette Tolját a transzból, amelybe az utazás ringatta. Megdöbbentette, amikor megtudta, hogy a sereg és azzal együtt ő is majdnem három hónapja volt már úton.
És itt kezdődött az ő személyes utazásának végső szakasza.
Sable-t előrevitték, hogy segítsen kikémlelni a várost. Bishkek ez a város, gondolta Sable, Kirgizisztán huszonegyedik századi fővárosa. Ahogyan találták a helyet, abból nyilvánvalóvá vált, hogy az elektromosság felfedezése előtti korból való volt, ám vízimalmok és üzemek voltak már.
− A tizenkilencedik század vége lehet − mondta Sable.
A városba makadámutak vezettek, de vagy egy kilométerrel a városon kívül megcsonkították őket az időcsuszamlások.
További felderítőket küldtek és Tolját is, hogy tolmácsoljon. Szép város volt, az utcáit fasorok szegélyezték, ugyan kissé kornyadoztak a makacs savas esőktől. A régmúltra utalt, hogy a város főutcája a Selyemút nevet viselte. A városiak el voltak zárva a külvilágtól, és sejtelmük sem volt, hogy mi történt, csak az adófelügyelők látogatásának elmaradása nyugtalanította őket, és azt tudakolták, küldtek-e Moszkvából direktívákat, mi hír a cárról. Tolja szívesen beszélt volna velük közvetlenül, de a mongolok nem engedték.
Tolját izgalomba hozta a város, a legmodernebb hely, amelyet földet érésük óta látott. Bizonyára volt itt olyan felszerelés és tudásanyag, amelyre építeni lehetne. Kérlelte Je-lüt, hogy építsen ki itt baráti kapcsolatokat. De kérése nem talált meghallgatásra, és Tolja egyre nyugtalanabb lett: a mongolok nem szerették a városokat, és csak egyféleképpen tudtak bánni velük. Sable sem támogatta őt; a nő csak figyelt, és várt, játszotta a maga bonyolult játékát.
Tolja tanúja volt sok mindennek az ez után következőkből.
A mongolok éjjel jöttek be, némán lovagoltak. Támadáskor kezdtek csak ordítani, és a hangjuktól meg a patkók dobogásától megremegett a kisváros. A gyilkolás a főutcán kezdődött, és végigsöpört a városon, vérben úszott minden. A városiak nem tudtak védekezni, legfeljebb néhány lövést adtak le antik lőfegyverekkel.
Dzsingisz azt parancsolta, hogy a város vezetőjét élve hozzák elé. A polgármester a családjával együtt a kis könyvtárban próbált elrejtőzni, és az épületet tégláira szedték szét. A feleségét a polgármester szeme láttára ölték meg, a lányait megerőszakolták, őt halálra taposták.
A mongolok nem sok értéket találtak a városban. Feltörték az újság kis nyomdáját, kihozták a vasat, hogy megolvasszák, és újra felhasználják. A mongoloknak szokása volt összeszedni kézműveseket és más tanult népeket, akik későbbi céljaikat szolgálhatták, de Bishkek-ben nemigen ismerték fel, amit találtak: egy órás, egy könyvelő vagy egy ügyvéd tudásának nem vehették hasznát. Kevés embert hagytak életben. A legtöbb gyereket és néhány fiatal nőt fogságba vetették, bár a nők többségét megerőszakolták. Mindezt gépiesen, örömtelenül tették, még a nemi erőszakot is; egyszerűen a mongolok ezt szokták tenni.
Amikor végeztek, módszeresen felgyújtották a várost.
A túlélő rabokat kiterelték Dzsingisz tábora felé, ahol kétségbeejtő nyomorúság várt rájuk. Tolja klasszikus parasztoknak nézte őket, a mongolok megbámulták mellényeiket és nadrágjaikat, vastag szoknyáikat és fejkendőiket. Egy szépséget magának Dzsingisznek választottak ki, a kocsmáros tizenöt éves Natasa lányát. Dzsingisz mindig kiválogatta a legszebb nőket, és gyakran meg is termékenyítette őket. Dzsingisz magával szándékozott hurcolni a foglyokat, mert az ilyen nyomorultakat mindig fel tudta használni; például csatába lehetett küldeni őket. De amikor megtudta, hogy az Arany Család egyik tagja megsérült egy rémült ügyvéd pisztolygolyójától, megparancsolta, hogy a foglyokat végezzék ki. Je-lü elfásult könyörgése megbocsátásért semmit sem számított. A nők és a gyerekek alázattal megadták magukat.
Mire a sereg továbbindult, a városból jóformán csak füstölgő romok maradtak, az épületeknek jó, ha az alapjai álltak. A mongolok maguk mögött hagyták a levágott, halomba rakott fejeket, ezek közül nem egy volt szívet tépőn aprócska. Pár nappal később Dzsingisz megparancsolta az utóvédjének, hogy térjenek vissza a városba. Maroknyi városlakó megmenekült a vérfürdőből, pincékben vagy másutt elrejtőzve. A mongolok most ezeket gyűjtötték be, és gyilkolták le, miután szórakoztak velük egy kicsit.
Sable erre egyáltalán nem reagált, nem mutatott semmiféle érzelmet. Ám ami Tolját illette, Bishkek után már világosan látta, mit kell tennie.

29. FEJEZET BABILON

Két hónapi hajózással érték el az öböl csúcsát. Sándor onnan gyorsan és szárazföldön kívánt továbbmenni. Létrehozott egy mintegy ezerfős előőrsöt, amelyben ott volt Eumenész, Héphaisztion és mások is. Bisesa és a társai is, természetesen.
A csapat már a partra szállás napján megkezdte a rövid menetelést Szuszába, amely Sándor idejében a meghódított perzsa birodalom adminisztratív központja volt. Sándor még mindig gyengébb volt, semhogy lovagolni vagy gyalogolni tudott volna, így bíborszínű sátor alatt, szekéren utazott, körülötte száz pajzshordozó menetelt. Szuszát incidens nélkül érték el, ám ez a Szusza nem az a város volt, amelyre Sándor emlékezett.
Sándor földmérőinek semmi kétsége nem volt a helyet illetően, az alig zöldellő puszta közepén. De városnak nyoma sem volt, egyáltalán. Lehettek volna akár az első emberi lények, akik itt jártak − talán így is volt, gondolta Bisesa.
Eumenész komoran állt a modernekkel.
− Mindössze néhány éve jártam itt. Gazdag város volt. A birodalom minden tartománya hozzájárult pompájához, a parti görög városok kézműveseitől és ezüstműveseitől az indiai faoszlopokig. Figyelemre méltó kincsek voltak itt. És most… − Megrendültnek látszott, de Bisesa újra észrevette benne az egyre növekvő dühöt is, mintha ez az intelligens görög személyes sértésnek venné az Időtörést.
Maga Sándor is leszállt a szekeréről, körbejárt, rugdosta a földet. Aztán visszavonult a sátrába, és többé nem mutatkozott, mint aki undorodik az egésztől.
Aznap Szusza hűlt helye mellett táboroztak. Másnap reggel, Sándor térképészeinek irányításával nyugat felé indultak, Babilon felé egy tágas és visszhangos területen át. Szusza után mindenki levert volt, mintha az idő hatalmas súlya nehezedett volna rájuk. Bisesa néha elkapta egy-egy makedón rámeredő tekintetét, és érezte, mit gondolnak: hogy itt egy nő, él és lélegzik, aki meg sem fog születni addig, amíg mindenki, akit ők ismernek, minden, amit valaha is érintettek porrá nem lesz, mintha ő maga lenne az Időtörés jelképe.
Mindenki megkönnyebbülésére, nem tettek meg sok kilométert, és egy illeszkedési ponthoz értek az időben, ahol a talaj felszíne néhány centiméterrel alacsonyabb lett, és egy út bontakozott ki. Bisesa szemének az út durván volt lerakva, elnagyolt kőtömbökből, de kétségtelenül út volt. Mint Eumenész elárulta, ez annak a királyi útnak volt valójában a része, amely egyszer Perzsiához vezetett − és amelyet Sándor igen hasznosnak talált a birodalom meghódításakor.
Még ezen az úton is több napig tartott a menetelés. Az út mentén a talaj száraz és poros volt, csak néhány cserje nőtt rajta. De itt-ott névtelen törmelékhalmok és jókora, egyenes vonalú árkok szabdalták, nyilvánvalóan mesterséges, de régen elhagyott és elfelejtett célú képződmények.
Táborverés után minden este Casey elővette a rádióját, és kutatta, jön-e jel a Szojuz legénységétől, akik elvesztek valahol Ázsia hatalmas pusztáin. A megadott időpontban tette ezt, de nem sikerült fognia semmit, amióta a Szojuz, tervei szerint, visszatért a Föld légkörébe. Casey monitorozta azt az ismeretlen nyomkövető sugarat is, amely az állítólagos Babilonból jött. A tartalma nem változott: puszta „csipogás” volt, végigfutás a hullámhosszokon, mint valami teszt-jel. De újra meg újra megismétlődött. Casey naplót vezetett az észleléseiről, feljegyezte a pozíciót, az időpontot, a jel erősségét és tartalmát, és becslései szerint a forrás valahol Babilon belsejében volt.
Aztán ott voltak a Szemek − azaz inkább a hiányuk. Ahogy haladtak nyugat felé, egyre kevesebb lett a Szem, ritkábbak voltak, végül Bisesa azt vette észre, hogy egész nap nem látott egyet sem. Senki sem tudta, mire vélje ezt.
Végre újabb átmenethez közeledtek. Az előőrs zöld vonalhoz ért, amely tökéletesen egyenes vonalként húzódott az északi láthatártól délre. A csapat habozott a vonal kiszáradt oldalán.
Nyugatra, túl a vonalon a táj sokszög alakú földekre volt szabdalva, csillogó csatornák csíkozták. Itt ott sárral tapasztott vesszőfalú, elnagyolt formájú kunyhók gubbasztottak a földeken, szögletes és csúf jószágok, akár nagyobb vályogdarabok. A kunyhókban szemlátomást laktak, mert néhányukból Bisesa füstöt látott felszállni. Néhány kipányvázott kecske és ökör legelte türelmesen a füvet vagy a tarlót. De embereket nem lehetett látni. Abdikadir Bisesa mellett állt.
− Babilon híres öntözőcsatornái.
− Azoknak kell lenniük. − Némelyik csatorna azoknak a kiszáradt, megkopott árkoknak volt a folytatása, amelyeket Bisesa korábban látott: az ősi mérnöki tudásnak ugyanazok az alkotásai voltak, csak azokon már meglátszott évszázadok pusztítása. Csakhogy a korszakoknak ez a durva összepárosítása nyilvánvalóan gyakorlati problémákat okozott; a későbbi korok árkai, amelyeket kiszárított és feltöltött az erózió, elzárták a csatornákat a folyó felőli forrásuktól, és néhány gazda csatornái kiszáradtak.
− Mutassuk az utat − mondta Abdikadir. Eltökélten lépett egyet előre, átlépte a két világszelet közti láthatatlan, érinthetetlen határt.
A csapat követte a példáját, és továbbmentek.
A föld gazdagsága nyilvánvaló volt. A földek nagy részén búza termett, olyan magas szárú, kövér fejű fajta, amelyet a farmerlány Bisesa nem ismert. De volt köles és árpa is és itt-ott dúsan termő datolyapálmák. Egykor, mondta Cecil de Morgan, a babiloniak dalokat énekeltek ezekről a pálmákról, felsorolva háromszázhatvanféle felhasználhatóságukat, amelyekből jutott az év minden napjára.
Akár bujkáltak a földművesek, akár nem, ez nyilvánvalóan nem volt elhagyott táj − és ennek a földnek a termésétől függött Sándor serege. Kell ide némi szelíd diplomácia, értette meg Bisesa. A királynak volt ahhoz elegendő embere, hogy elvegyen bármit, amit akart, de a vidéket a bennszülöttek ismerték, és ez a hatalmas és éhes sereg nem hagyhatott kárba veszni egyetlen szem gabonát sem. Az első talán az lesz, hogy Sándor mérnökei és katonái újjáépítik az öntözőrendszert…
− Tudod, lehetetlen elképzelni, hogy ez Irak − mondta Abdikadir −, hogy csak mintegy száz kilométernyire délnyugatra vagyunk Bagdadtól. Ennek a vidéknek a mezőgazdasága birodalmakat tartott fenn évezredeken át.
− De hol vannak?
− Hibáztathatjuk-e a földműveseket, ha elbújnak? -kérdezte Abdi. − Gazdag földjeiket kettévágták, és félsivatag lett a helyén. A csatornáik nem működnek. Csípős eső teszi tönkre a termésüket. És aztán, mi fenyegeti őket a láthatáron? Csak a legnagyobb hadsereg, amelyet az ősi világ ismert… Ó − mondta. − Ott. − Elnémult, és mutatta.
A nyugati láthatáron Bisesa épületeket látott, egy bonyolult falat meg valami lépcsős piramisnak tetszőt, a távolságtól mindezt ködösen és szürkén.
− Babilon − suttogta Abdikadir.
− És az Bábel Tornya − mondta Josh.
− Atyavilág! − mondta Casey.
A sereg és a trén utolérte az előőrsöt, szétterjedt, és letáborozott az Eufrátesz partján lévő mocsaras síkon.
Sándor úgy döntött, vár egy napot, mielőtt bevonul a városba. Kíváncsi volt, vajon a város méltóságai kijönnek-e köszönteni őt. Nem jött senki. Felderítőket küldött ki, hogy kikémleljék a városfalakat és környéküket. Azok vissza is tértek épségben, de Bisesa látta, megdöbbenten.
Időcsuszamlások ide vagy oda, Sándor pompázatosan akart bevonulni az ősi városba. így aztán kora reggel, aranyhímzéses köpenyében, királyi diadémmal a fején odalovagolt a városfalhoz, mellette Héphaisztion gyalogolt, és körülötte száz pajzshordozó, tüzes izom és vas négyszögletes oszlopa. A király nem mutatta, milyen fájdalommal és erőfeszítéssel jár neki a lovaglás; Bisesa ismét csak ámult az akaraterején.
Eumenész és más társai követték szabálytalan menetben a királyt. Ebben a csoportban volt Grove kapitány és magasabb rangú tisztjei, több brit katona és Bisesa meg a Madár legénysége. Bisesa fura zavart érzett ennek a pompázatos menetnek a közepén, mert ő meg a többi modern a makedónok fölé magasodott, hiába viseltek azok olyan drága és szép egyenruhát.
A városfalak magukban is impozánsak voltak, égetetett vályogtégla három sora, legalább húsz kilométer körben, és az egészet várárok ölelte körül. De életnek nem volt jele − nem látszott tüzek füstje, nem lestek éber katonák az őrtornyokból − és a nagy kapu tárva-nyitva állt.
− A legutóbb más volt, amikor Sándor először vonult be a városba − mormolta Eumenész. − A szatrapa kilovagolt a köszöntésünkre. Az utat virággal borították, katonák hoztak ki ketrecbe zárt szelíd oroszlánokat és párducokat, és papok meg próféták táncoltak hárfák zenéjére. Fenséges volt! Illendő! De ez…
Ez, állapította meg Bisesa, ijesztő.
Sándor, híven a hírnevéhez, példát mutatott. Habozás nélkül átlovagolt a várárok fölött ívelő hídon, és a legnagyobb kapuhoz tartott. Magasan ívelt átjáró volt ez két vaskos, szögletes torony között.
A menet követte őt. Hogy a kaput elérjék, ahhoz is fel kellett kaptatni egy rámpán egy platóhoz, amely legalább tizenöt méternyi magasban volt a föld fölött. Amint Bisesa átment alatta, a kapu legalább húszméternyire nyúlt fel a feje fölött. Minden négyzetcentiméternyi felülete mázas cseréppel volt borítva, a nyugtalanító, királykék alapon sárkányok és bikák táncoltak.
Ruddy hátrahajtott fejjel, tátott szájjal ment. A betegségétől még mindig kissé gyenge volt, ezért Josh belékarolva támogatta.
− Nem lehet ez az Istár-kapu? Ki hitte volna, ki hitte volna?…
A város durván téglalap alakú volt, az Eufrátesz a kellős közepén húzódott. Sándor csapata északról lépett be a folyó keleti partján. A kapun belül a menet széles sugárúton haladt délnek, fenséges, zavarba ejtő épületek, talán templomok és paloták között. Bisesa szobrokat, szökőkutakat látott, és minden felületet káprázatos, mázas téglák borítottak, oroszlánok és rozetták ékesítettek. Annyi volt a pompa és a részlet, hogy Bisesa be sem tudta fogadni.
A zsebében csipogó telefon próbált segíteni.
− A tőled jobbra lévő épület valószínűleg Nabukodo-nozor, Babilon legnagyobb uralkodójának a palotája, aki…
− Fogd be, telefon!
Casey az asszony mellett bicegett.
− Ha ez Babilon, hol a Függőkert?
− Ninivében − mondta epésen a telefon.
− Emberek sehol − mondta bizonytalanul Josh. -Látok károkat − tüzek, rablás, talán földrengés nyomait − de emberek sehol. Ez hajmeresztő.
− Az − morogta Casey. − Ég az összes lámpa, és nincs otthon senki.
− Észrevetted − mondta halkan Abdikadir −, hogy a makedónok is meg vannak döbbenve? Pedig ők nemrégiben jártak itt…
Igaz volt. Még az agyafúrt Eumenész is félelemmel vegyes tisztelettel szemlélte a város hatalmas épületeit.
− Lehet, hogy ez nem is az ő Babilonjuk − mondta Bisesa.
A társaság kezdett szétoszlani. Sándor és Héphaisztion az őrség nagyobb részével a királyi palota felé, vissza, a kapuhoz tartott. Más csapatoknak azt az utasítást adták, hogy nézzenek szét a városban, keressék a lakosokat. A tisztek elkiáltott parancsai visszaverődtek a templomok mázas falairól; de Morgan azt mondta, a fosztogatás következményeire hívják fel embereik figyelmét.
− De nem hinném, hogy bárki hozzá merne nyúlni valamihez ezen a kísértetjárta helyen!
Bisesa és társai folytatták útjukat a felvonulási úton, velük ment Eumenész és maroknyi tanácsadója meg katonája. Az út több fallal körülvett téren vezetett át, végül ahhoz a piramisszerű építményhez értek, amelyet Bisesa a városon kívülről látott. Zikkurratu volt, lépcsőzetes torony hét terasszal, amelyek körül az alap minden oldala legalább százméteres volt. Bisesának az egyiptomi piramisokhoz szokott szeme ilyen építményt inkább egy elveszett maja város fölé magasodva tudott volna elképzelni. A zikkurratutól délre templom volt, a telefon szerint valószínűleg az Észagila − Babilónia nemzeti istenének, Marduknak a temploma.
− A babiloniak − mondta a telefon − azt a zikkurratut Étemenankinak nevezték, ami azt jelentette, „a ház, amely a Menny és a Föld alapja”. Nabukodonozor volt az, aki idehozta rabszolgamunkára a zsidókat; akik azzal álltak bosszút, hogy a Bibliában Babilon rossz hírét keltették…
Josh megragadta Bisesa kezét.
− Jöjjön! Meg akarom mászni ezt az átkozott kőrakást.
− Miért?
− Mert ez a Bábel Tornya! Nézze, a déli oldalán lépcső van. − Igaza volt, a lépcső vagy tízlépésnyi széles lehetett. − Versenyezzünk! − És húzni kezdte magával Bisesát fölfelé.
Bisesa jóval edzettebb volt a fiatalembernél; képzett katona volt, és olyan évszázadból jött, ahol sokkal különb élelmet és orvosi ellátást kapott. De Josh fiatalabb volt, és a könyörtelen menetelések megedzették. Tisztességes verseny volt, és kéz a kézben futottak, amíg vagy száz lépcsőfok után lerogytak a lépcsőre pihenni.
Innen, fentről az Eufrátesz széles ezüstszalag volt, még a hamuszürke fényben is ragyogó, amely átvágott a város szívén. Bisesa nem látta tisztán a város nyugati felét, de az itteni, keleti oldalon sűrűn sorakoztak a grandiózus épületek − templomok, paloták, valószínűleg kormányzati hivataloknak helyet adó házak. A város igen gondosan tervezett volt. A főútvonalak mind egyenesek voltak, mind derékszögben futottak egymásba, és mind valamelyik kapunál indultak és végződtek. A paloták pompázatos színekben játszottak, minden felületet tarka csempék borítottak, rajtuk sárkányok és más fantasztikus lények szökelltek.
− Időben hol járunk? − kérdezte Bisesa.
− Ha ez Nabukodonozor ideje − mondta a telefon −, akkor talán a Krisztus előtti hatodik században. A perzsák két évszázaddal Sándor kora előtt foglalták el Babilóniát, és kivéreztették. Amikor Sándor megjött, még eleven város volt, de a fénykorát már jóval túlélte. Amit mi látunk, az azonban a csúcs közelében lehet.
Josh nézte az asszonyt.
− Olyan sóvárgó a tekintete, Bisesa.
− Csak gondolkozom.
− Myrára gondol…
− Szeretném, ha itt lenne, ha ezt meg tudnám mutatni neki.
− Talán egyszer még mesél róla neki.
− Persze.
Ruddy, Abdikadir, Eumenész és de Morgan lassabban másztak föl a zikkurratun. Ruddy zihált, de azért felért, és amikor leült, Josh hátba veregette. Eumenész állva maradt, szemlátomást egyáltalán nem fulladt ki, és nézte Babilont.
Abdikadir elkérte Bisesa éjszakai szemüvegét, és körülnézett.
− Nézd meg a folyó nyugati partját…
A falak vonala átvágott a folyón, hogy a város kettévágott téglalap alakja hibátlan legyen. De a folyó túlsó partján, bár Bisesa azt hitte, ki tudja venni az utcák vonalát, nem volt szín, csak agyagpala narancsos barnája, a falak helyén csak romok, a kapuk és őrtornyok helyén kőhalmok voltak.
− Úgy néz ki, mintha a város fele elolvadt volna -mondta Josh.
− Vagy atomtámadás érte volna − mondta komoran Abdikadir.
− Nem így volt − szólalt meg Eumenész, és de Morgan fordította. − Nem így… − A város keleti felében tartották a szertartásokat, ott székeltek a hivatalok, a nyugati felében laktak, tele volt lakóházakkal, terekkel és piacokkal. Eumenész így látta mindössze néhány évvel korábban, vibráló, zsúfolt, emberi városnak. Most ebből nem volt már semmi.
− Egy újabb határterület − mondta komoran Abdikadir. − Az ifjú Babilon szíve, átültetve a régi hullájába.
− Azt hittem, képes leszek elfogadni az idő ránk ható furcsaságait − mondta Eumenész. − De ezt látni − egy város homokba döngölt arcát, évezredek súlyát rázúdulni egyetlen szívdobbanásnyi idő alatt.
− Igen − mondta Ruddy. − Az idő szörnyű kegyetlensége.
− Több, mint kegyetlenség − mondta Eumenész. − Gőg. Bisesát a tolmácsolás és a kétezer évnyire különböző testbeszéd választotta el a titkár érzelmeitől. De ismét úgy látta, egyre növekvő, hideg düh süt Eumenészből.
Hang szállt fel lentről, egy makedón tiszt hívta Eumenészt. Az egyik kutatócsoport talált valakit, egy babilóniait, aki Marduk templomában rejtőzködött.

30. FEJEZET AZ ISTENEK KAPUJA

A makedónok foglyát Eumenész elé hozták. A fickó nyilvánvalóan rémült volt, mocskos arc, tágra nyílt szempár, és két izmos katonának kellett őt vonszolni. Finom öltözéket viselt, aranyszállal szőtt, pompás kék anyagból. Ám a rongyos és piszkos köntös úgy lógott a testén, mintha napok óta éhezett volna. Egykor az arca és a koponyája egyaránt simára lehetett borotválva, de a fején most fekete sörte nőtt, a bőre pedig szennyes volt. Amikor közelebb hozták, Bisesa gyomra felkavarodott a hideg húgy szagától.
Amikor megbökték egy makedón karddal, szabadon kezdett hadarni, de olyan antik nyelven, amelyből a modernek semmit sem értettek. A tisztnek, aki rátalált volt annyi esze, hogy előkerített egy perzsa katonát, aki értette ezt a nyelvet, így aztán a babilóniai szavait ógörögre fordították Eumenésznek, aztán angolra a moderneknek.
De Morgan komoran, ugyanakkor bizonytalankodva tolmácsolt.
− Azt mondja, az istennő papja volt − a nevet nem tudtam kivenni. Őt magára hagyták, amikor a többiek végül elhagyták a templomegyüttest. Ő annyira meg volt rémülve, hogy nem merte elhagyni a templomot. Hat napot, hat éjjelt töltött itt − ennivalója nincs − vize se, csak az istennő megszentelt forrásából ivott…
Eumenész türelmetlenül csettintett az ujjaival.
− Adjatok neki enni-inni. És mesélje el, mi történt itt. Apránként, két mohón bekapott falat között a pap elmondta a történetet. A dolog, természetesen, az Időtörés napján kezdődött.
Egy éjjel a templom papjai és személyzete iszonytató jajveszékelésre ébredt. Néhányan kirohantak. Sötét volt − de a csillagok rossz helyen voltak. A jajveszékelés pedig a templom csillagjósától származott, aki megfigyelte a „planétákat”, a vándorló csillagokat, ahogyan kisfiú kora óta minden éjjel. De az ő planétája egyszeriben eltűnt, és az összes csillag táncot járt az égbolton. A csillagjós megdöbbenése és elkeseredése ébresztette fel a templomot és a város többi részét.
− Hát persze − suttogta Abdikadir. − A babiloniak évezredeken át rögzítették gondosan az égbolt állását. Filozófiájuk és vallásuk alapját is az ég nagy ciklusai képezték. Különös gondolat, hogy egy kevésbé fejlett nép talán nem rémült volna meg ennyire…
Ám az első csillagászati trauma, amelyet csak a vallási elit érzékelt, előjáték volt csupán. Mert az éjszaka végeztével a nap későbben kelt fel, hat órával vagy még többel. És mire végre felkelt, különös, forró szél söpört végig a városon, és eső hullt, forró, sós eső, amilyet azelőtt senki sem ismert.
Az emberek, sokan még hálóruhában, a vallási körzetbe menekültek. Egyesek a templomokhoz rohantak, és követelték, hogy mutassák meg nekik, hogy az isteneik nem hagyták őket magukra Babilon történetének ezen a legkülönösebb hajnalán. Mások felmásztak a zikkurratura, hogy megnézzék, milyen másféle változásokat hozott az éjszaka. A király távol volt − Bisesa számára nem volt világos, hogy a pap Nabukodonozorra vagy valamelyik utódjára gondol −, és senki nem volt, aki rendet teremtsen.
Aztán befutottak az első rémült jelentések a nyugati kerületek eltűnéséről. A város lakosságának nagyobb része ott élt; a keleti részen maradt papok, miniszterek és kedvenc udvaroncok számára a megdöbbenés lesújtó volt.
A rend utolsó maradványai is eltűntek. A tömeg megrohamozta magát Marduk templomát. Amennyien csak tudtak, benyomultak a legbelső szentélybe, és amikor meglátták, hogy mi lett Mardukból, az ősi babilóniai istenek királyából…
A pap nem tudta befejezni a mondatot.
A végső sokk után a városban elterjedt a rémhír, hogy a keleti fele éppúgy a földdel lesz egyenlővé téve, mint a nyugati. Az emberek kinyitották a kapukat, és jajongva rohantak ki a pusztába. Még miniszterek, katonai parancsnokok és papok is elmenekültek, csak ez a szerencsétlen nyomorult maradt ott bemocskolt templomában.
A falatok között a pap leírta az azóta eltelt éjszakákat, és hallotta a fosztogatás meg a gyújtogatás zajait, részeg nevetést, még jajgatást is. De valahányszor ki merte dugni a fejét nappali fénynél, nem látott senkit. Világos volt, hogy a lakosság zöme eltűnt a megművelt földdarabon túli, kiégett területen, ahol éhen vagy szomjan haltak.
Eumenész megparancsolta az embereinek, hogy a papot mosdassák meg, és vigyék a király elé. Aztán kijelentette:
− Ez a pap azt mondja, a város régi neve „az istenek kapuja”, Mennyire találó, mert most kinyílt ez a kapu… Jöjjetek. − És Eumenész elindult.
A többiek utána siettek.
− Hová megyünk? − kérdezte Ruddy.
− Természetesen Marduk templomába − felelte Bisesa.
A templom, szintén hatalmas, piramisszerű építmény, mintha egy katedrális és egy irodaház kereszteződése lett volna. Végigsietve a folyosókon, és szintről szintre haladva, Bisesa termek döbbenetes változatosságán haladt át, mindegyik nagy műgonddal volt díszítve, és akadtak bennük oltárok, szobrok, frízek és olyan, megfejthetetlen felszerelési tárgyak, mint pásztorbotok, díszes kések, fejdíszek, hangszerek, például lantok és harsonák, de még apró szekerek és díszhintók is. Egyes, mélyebben fekvő szobáknak nem volt ablaka, és a fény a fal apró bemélyedéseiben égő, füstös olajmécsesekből származott. Erős füstölőszag terjengett, de Morgan szerint tömjéné. Pusztításnak is látszottak apróbb nyomai: egy ajtó leszakadt nehéz fazsanérjairól, törött cserépedények, egy falról letépett falikárpit.
− Az biztos, hogy itt több istent imádnak − mondta Ruddy. − Ez az istentiszteletek könyvtára. Micsoda csiricsáré politeizmus!
− Alig látom az isteneket az aranytól − suttogta de Morgan. − Nézzék… minden csupa arany!
− Egyszer jártam Vatikánvárosban − mondta Bisesa. − Az is ilyen volt − mindenütt hivalkodó gazdagság, olyan töményen, hogy alig lehetett kivenni a részleteket.
− Igen − mondta Ruddy. − És az oka is ugyanaz: az a különleges erő, amellyel a vallás a markában tartja az emberi elmét − no meg a vagyon felhalmozódása egy ősi birodalomban.
Rablásra utaló jelek is voltak: a betört ajtók, néhány foglalat, amelyekben drágakövek lehettek. De az egész nem mutatott túlzott lelkesedésre.
Bisesa később megtudta, hogy Marduknak az a nagy szobra, amely itt állt húsztonnányi aranyat emésztett fel. Amikor Eumenész utoljára járt ebben a templomban, az a szobor már nem volt meg: Sándor látogatása előtt évszázadokkal a hódító Xerxész kirabolta ezeket az épületeket, és elvitte az aranyszobrot. Nos, a szobor itt volt − de tönkrement, csillogó salakfolttá olvadt a padlón. A falakból csak a csupasz tégla maradt, valami belső hő perzselte meg őket; Bisesa elhamvadt falikárpit vagy szőnyeg maradványokat látott. Csak a szobor talapzata maradt meg, az is meglágyultan és lekerekítetten, rajta talán két felséges talp nyomával.
És a kiégett templom közepén, titokzatosan, lebegve, tökéletesen egy Szem volt − hatalmas, jóval nagyobb, mint az eddig látott többi, talán három méter átmérőjű.
Josh füttyentett.
− Abdi, ennek a megméréséhez ugyancsak nagy vödörre lesz szükség.
Bisesa a Szem felé ment. Az olajlámpák bizonytalan fényében látta, amint eltorzult tükörképe megnő, mintha a másik Bisesa, aki a Szem akváriumában van odaúszna az üveghez, hogy megnézze őt. Nem érzett hőt, semmi jelét a nagy energiának, amely kiégette ezt a termet. Felemelte a kezét, a Szemhez közelített vele. Mintha láthatatlan, de rugalmas határhoz ért volna. Minél jobban nyomta a kezét, annál erősebben lökte vissza valami, és egészen enyhe húzást is érzett oldalra.
Josh és Abdikadir kissé aggodalmasan nézték őt. Josh odament hozzá.
− Jól van, Bis?
− Nem érzi?
− Mit?
Bisesa a gömbre nézett.
− Mintha láthatatlanul jelen lenne valaki.
− Ha ez a forrása az általunk fogott elektromágneses jeleknek… − mondta Abdikadir.
− Már hallom őket − súgta Bisesa zsebéből a telefon.
− Annál is több van itt − mondta Bisesa. Érezte. Valamiféle tudat, igen. De legalábbis figyelem, hatalmas, katedrálisszerű figyelem, amely tehetetlenül húzza fel őt. De még azt sem tudta, hogy honnan tudja ezt. Megrázta a fejét, és annak a titokzatos jelenlétnek az érzése kissé szétoszlott.
Eumenész arca olyan volt, akár a mennydörgés.
− Most tehát tudjuk, hogyan pusztult el Babilon. − Bisesa megdöbbenésére Eumenész felvett a földről egy aranybotot. Meglóbálta a feje fölött, mint egy buzogányt, és lesújtott vele a Szem nem reagáló külsejére. A bot meghajlott, a Szemen nem látszott semmiféle nyom. − Nos, a Szemnek ez a gőgös istene rátalálhat Sándorra, Zeusz-Amon fiára, aki keményebb ellenfél Marduknál. − A modernekhez fordult. − Sok a dolgunk. Szükségem lesz a segítségetekre és az éles elmétekre.
− A várost használhatnánk bázisként… − kezdte Abdikadir.
− Az nyilvánvaló.
− Hívjátok be a sereget. Gondolnunk kell a vízkészletre, élelemre. És csapatokat kell szétküldenünk, hogy ügyeljenek a tüzekre, őrködjenek, elvégezzenek bizonyos javításokat.
− Ha a város lakórésze elpusztult, sok az építenivaló.
− Azt hiszem, még egy darabig sátorban fogunk lakni
− mondta bánatosan Abdikadir.
− Felderítőket küldünk ki, hogy feltérképezzék a vidéket
− mondta Eumenész. − És előcsalogatjuk a parasztokat a sárkunyhóikból, vagy elvesszük a földjeiket, és mi műveljük meg. Már nem tudom, nyár van-e vagy tél, de itt, Babilóniában egész évben lehet gabonát termelni. − Felnézett a közönyös Szemre. − Sándor ezt akarta birodalmi fővárosává tenni. Nos, úgy is lesz − ez lesz talán egy új világ fővárosa…
Casey rontott be a terembe. Nagyon komor volt.
− Üzenetet kaptunk.
Bisesa tudta, a nap melyik órájában vannak; Casey ilyenkor szokta megkísérelni felvenni a kapcsolatot a kozmonautákkal.
− Torjától és Sable-től?
− Aha.
− Csodálatos!
− Nem, nem az. Bajban vagyunk.

31. FEJEZET A RÁDIÓAMATŐR

A poggyászába, amelyet a mongolok engedélyeztek a transzkontinentális útra Tolja becsomagolta a Szojuzról hozott amatőr rádió-adóvevő készüléket is. Valamilyen ösztön azt súgta neki, hogy ezt még Sable elől is eltitkolja, aki már régen elvesztette érdeklődését saját korábbi terve iránt, aminek Tolja most örült. Miután Dzsingisz kán tábort vert néhány tucat kilométernyire Babilontól, Tolja előszedte, és összerakta a készüléket.
Fura, de ez egyáltalán nem volt nehéz. Je-lü kíséretének mongol őrei éberek voltak, de fogalmuk sem volt, mit művel Tolja névtelen dobozaival, kábeleivel és pókra emlékeztető antennáival. Tulajdonképpen az volt a nehezebb − de létfontosságú −, hogy Sable előtt tartsa titokban, amit tesz, legalább pár óráig.
Tudta, hogy erre csak egyszer lesz lehetősége. Jó adási lehetőségért imádkozott, no meg azért, hogy Casey figyeljen. Nos, az adás minősége rossz volt − az Időtörés utáni ionoszféra szemlátomást megsérült, a jelet statikus zajok zavarták állandóan −, de Casey valóban vette az adást, abban az időpontban, amelyben akkor állapodtak meg, amikor Tolja még a világ körül keringett a Szojuzon, a lehetetlen és elveszett múltban. Tolja nem lepődött meg, hogy Casey meg a többiek Babilonba mentek; logikus úti cél volt, beszéltek is erről az eshetőségről, mielőtt a Szojuz elhagyta a pályáját. De az megdöbbentette, hogy kivel ment oda Casey − elámult, de reménykedett is; mert talán mégis csak volt a világon olyan erő, amely képes ellenállni Dzsingisz kánnak.
Tolja szívesen meghosszabbította volna a kapcsolat idejét, szívesen beszélt volna ezzel a huszonegyedik századi, az ő korából való emberrel. Úgy érezte, Casey, akivel személyesen sosem találkozott, a legjobb barátja a világon.
De erre nem volt idő. Nem volt más lehetőség, Tolja nem törődhetett a maga vágyaival. Csak beszélt, beszélt, elmondott mindent, amit csak tudott Dzsingisz kánról, a seregéről, a taktikájáról; és Sable-ről is beszélt meg arról, amit tett − és amire szerinte a nő még képes.
Addig beszélt, amíg csak tudott. Mint kiderült, talán ha félórája volt. Aztán megjelent Sable két izmos mongollal, akik elhurcolták Tolját a rádiótól, és a készüléket gyorsan szétverték a lándzsájuk nyelével.

32. FEJEZET HADITANÁCS

Sándor felderítői hozták a hírt, hogy a mongol sereg előőrsei csak néhány napi lovaglásnyira vannak. Tanácsadói meglepődtek, amikor Sándor megparancsolta, hogy próbálkozzanak tárgyalásokkal.
Sándort iszonyattal töltötte el, amit a modernek elmondtak neki a pusztításról, amellyel a mongol terjeszkedés járt. Lehet, hogy Sándor maga is vértől szennyezett hódító volt, de neki további céljai is voltak a hódításnál: a szándéka kétségtelenül kifinomultabb volt, mint az utána tizenöt évszázaddal élt Dzsingisz káné. Eltökélte, hogy ellenáll a mongoloknak. De Sándornak az volt a szándéka, hogy valami újat építsen ebben az üres világban, nem az, hogy pusztítson. Azt mondta a tanácsadóinak:
− Mi és vörös kabátos társaink túl az óceánon meg ezek a lovasok Ázsia pusztáiról mind az idő és a tér kizökkenésének túlélői vagyunk, csodák, akik meghaladnak minden emberi várakozást. Hát nincs erre semmiféle más válaszunk, mint hogy lemészároljuk egymást? Nem tudunk mást tanulni egymástól, mint fegyvereket és taktikákat…?
Így hát elrendelte, hogy követek induljanak ajándékokkal és méltó tisztelettel, és kezdjenek tárgyalásokat a mongol vezérekkel. A követek jelentős erő kíséretében, ezer katonával mennek, és Ptolemaiosz vezeti őket.
Ptolemaiosz a király egyik legközelebbi társa volt, makedón, Sándor gyerekkori barátja. Ez a kemény arcú katona sötét bőrű, csendes ember volt és határozottan okos. Talán megfelelő választás volt egy ilyen kényes küldetésre: Bisesának azt mondta a telefonja, hogy egy másik valóságban, amikor Sándor halála után szétdarabolták a birodalmát, Ptolemaiosz Egyiptom ősi királyságának fáraója lett. De most, amikor erre a küldetésre készült, Ptolemaiosz dühödten járkált a királyi palotában. Bisesa azon tűnődött, vajon annak, hogy őt választották erre a veszélyes, igen valószínű, hogy végzetes feladatra, vajon van-e valami köze a Sándor belső körén belüli állandó intrikákhoz.
Abdikadir javaslatára Grove kapitány a követekkel küldte a talpraesett skót Batson káplárt és néhány brit katonáját. Javasolták azt is, hogy Bisesáék közül is menjen valaki a követekkel, mivel mindenki úgy tudta, hogy a várható támadás legfőbb kieszelője Sable. De Sándor kijelentette, hogy az ő három menekültje a huszonegyedik századból túlságosan kevés ahhoz, hogy ilyen vállalkozással kockáztassanak, és ezzel lezárták az ügyet. Eumenész javaslatára Bisesa írt egy üzenetet, hogy Batson adja át Toljanak, ha találkozik a kozmonautával.
A csapat kivonult Babilon kapuján. Elindultak kelet felé, a makedón tisztek ragyogó, bíbor köpenyükben és Batson meg a többi brit kiltben és serzsben, trombiták és dobok szavára.
Sándor edzett harcos volt, és miközben békét remélt, készült a háborúra. Babilonban Bisesát, Abdikadirt és Caseyt Grove kapitánnyal egyetemben haditanácsba hívták.
Ahogyan az Istár-kapu, Babilon királyi palotája is egy olyan alapra épült, amely legalább tizenöt méterrel a folyóparti síkság fölött volt, így aztán a város és környéke fölé magasodott.
A palota döbbenetes volt − még ha Bisesa modern ízlésének szinte obszcén is volt a gazdagságnak, a hatalomnak és az elnyomásnak ilyen mértékű fitogtatása. Amint az épületegyüttes közepe felé tartottak, olyan kerteken haladtak át, amely az épületek tetejére épültek. A fák eléggé egészségesnek látszottak, de a fű kissé sárgult, a virágok hervadoztak; az Időtörés után a kerteket nem gondozták. Csakhogy a palota a város és Sándor új uralmának a jelképe volt, így aztán nagy volt a nyüzsgés, szolgák szaladgáltak friss vízzel és tápanyagokkal. Ezek nem rabszolgák voltak, tudta meg Bisesa, hanem Babilon korábbi méltóságai, akik visszaszivárogtak vidékről, ahová menekültek. Az Időtörés után gyávának bizonyultak; most, Sándor parancsára, kétkezi munkát kellett végezniük.
A palotaegyüttes szívében volt a király trónterme. Maga a terem legalább ötven lépés hosszú volt, és padlótól a plafonig minden felületet oroszlánokat, sárkányokat és stilizált életfákat ábrázoló mázas cseréptéglák borítottak.
Amikor a modernek beléptek, és lábuk alatt kongott a csempézett padozat, igyekeztek nem a monumentalitás hatása alá kerülni.
A terem közepén asztal állt, rajta a városnak, falainak és környékének hatalmas agyagmodellje. A mintegy ötméteres átmérőjű modell élénk színekben pompázott, és részletes ki volt dolgozva az utcákon lévő emberalakoktól kezdve a mezőkön legelő kecskékig. Játékcsatornák csillogtak igazi vízzel tele.
Bisesa és társai elfoglalták helyüket a kereveteken az asztal mellett, és szolgák italt hoztak nekik.
− Az én ötletem volt − mondta Bisesa. − Úgy gondoltam, modellen mindenki könnyebben megérti, mint térképen. Nem sejtettem, hogy ilyen nagystílűén készítik el és ilyen gyorsan.
− Azt mutatja − mondta higgadtan Grove kapitány −, mit lehet megvalósítani, ha korlátlanul áll rendelkezésre emberi agy és izom.
Eumenész és tanácsosai jöttek be, foglalták el a helyüket. Bisesa szemében Eumenész nagyot nőtt attól, hogy nemigen érdekelte a cikornyás protokoll; annál sokkal intelligensebb volt. De Sándor udvarában nem kerülhette el a hajbókolókat, és a tanácsosai szinte repdestek körülötte, miközben ő fenségesen elfoglalta a helyét pamlagján. A tanácsadói közé tartozott immár de Morgan is, aki díszes perzsa ruhában kezdett járni, ahogyan mások is Sándor udvarában. Az arca ma püffedt és vörös volt, a szeme karikás.
− Cecil, öregem − mondta kertelés nélkül Casey −, igazán szarul nézel ki, hiába ez a kis koktélruci.
De Morgan felhorkant.
− Amikor Sándor meg a makedónjai tivornyáznak, ahhoz képest a brit bakák a lahori kuplerájokban kisiskolásnak néznek ki. A király kialussza. Néha napokig. Bár estére mindig felébred, amikor az egész újrakezdődik… − De Morgan elvett egy kupa bort egy szolgától. − És ez a makedón bor olyan, mint a kecskehúgy − no de kutyaharapást szőrivel. − Meghúzta a kupát, és beleborzongott.
Eumenész csendet kért.
Grove kapitány arról kezdett beszélni, hogyan lehetne még jobban megerősíteni Babilon amúgy is fantasztikus védelmi rendszerét.
− Tudom − mondta Eumenésznek −, hogy máris dolgoznak az emberei a falak megerősítésén és a várárok mélyítésén. − Ez különösen fontos volt a nyugati oldalon, ahol az idő szinte eltörölte a falakat; a makedónok ezért úgy döntöttek, magára hagyják a város nyugati részét, és magát az Eufráteszt használják természetes határként, annak a partjára építenek védőműveket. − De − mondta Grove − én azt javasolnám, létesítsünk mélyebb védővonalakat távolabb, kivált keletre, ahonnan a mongolok jönni fognak. Kis erődökre és lövészárkokra gondolok, ezeket könnyen meg tudnánk csinálni. − Az ötleteket persze le kellett fordítania Eumenész asszisztensének meg a másnapos de Morgannak.
Eumenész egy darabig türelmesen hallgatta őket.
− Majd Diadész megvizsgálja a dolgot. − Diadész Sándor főmérnöke volt. − De tudnod kell, hogy a királyt nem csak a védekezés érdekli. Az összes megharcolt csatájából Sándor a diadalmas ostromaira a legbüszkébb - Milétosznál és Türosznál meg tucatnyi más helyen −, ezek olyan epikus küzdelmek voltak, amelyeknek bizonnyal évszázadokon át visszhangja lesz. Grove kapitány bólintott.
− Valóban. Ha jól értem, azt mondja most nekünk, hogy Sándor nem fogja beérni azzal, hogy ostrom áldozata legyen. Hogy ki akar majd lovagolni, hogy nyílt csatában ütközzön meg a mongolokkal.
− Igen − mormolta Abdikadir −, de a mongolok sokkal gyengébbek voltak ostromnál, jobban szerettek a szabad csatatéren összecsapni ellenségeikkel. Ha kilovagolunk, az általuk választott terepen kell harcolnunk az ellenséggel.
− A király szólt − mordult fel Eumenész.
− Akkor hallgatnunk kell a szavára − mondta nyugodtan Grove.
− De − mondta Abdikadir − Sándort és Dzsingiszt több, mint tizenöt évszázad választja el egymástól, sokkal több, mint Dzsingiszt tőlünk. Ki kell használnunk a rendelkezésünkre álló minden előnyt.
− Előnyök − mondta lágyan Eumenész. − Puskákra és gránátokra gondolsz. − Az angol szavakat használta.
Amióta találkoztak Sándor seregével, a britek meg a modernek igyekeztek megőrizni néhány titkot a makedónoktól. Casey most felugrott a kerevetéről, és az asztalon át de Morgan felé nyúlt.
− Cecil, te szemétláda, Még mit adtál el?
De Morgan elhátrált Casey elől, és Eumenész két testőre előrelépett, kezük a kardjukon. Abdikadir és Grove megragadták, és visszarántották Caseyt.
Bisesa felsóhajtott.
− Ugyan már, Casey, mire számítottál? Mostanra már tudhatnád, milyen Cecil. A heréidet is felajánlaná Eumenésznek tányéron, ha előnyt remélne tőle.
− És Eumenész valószínűleg amúgy is tudna róla -mondta Abdikadir. − Ezek a makedónok nem ostobák.
Eumenész érdeklődéssel hallgatta a beszélgetést.
− Elfelejtitek − mondta −, hogy Cecilnek talán nem volt abban választása, hogy mit mondjon el nekem. − De Morgan ezt habozva fordította, elfordított tekintettel, és Bisesa látta de Morgan választásának sötét oldalát. − No és − folytatta Eumenész − az a tény, hogy tudok már bizonyos dolgokról, most időt takarít meg nekünk, nem igaz?
Grove kapitány előrehajolt.
− De tudnia kell, titkár úr, hogy bár a fegyvereink fantasztikusak, korlátozottak. Csak néhány gránátunk van, és a puskákhoz a muníció… − A legtöbb fegyver tizenkilencedik századi relikvia volt, néhány száz Dzsám-rudból hozott Martini puska. Ennyi fegyver nem sokat ért tízezrekből álló, gyorsan mozgó lovasok hordája ellen.
Eumenész gyorsan megértetett mindent.
− Vagyis meg kell választanunk, hogyan használjuk ezeket a fegyvereket.
− Pontosan − morogta Casey. − Oké, ha ragaszkodunk ehhez, arra használhatnánk a modern fegyvereket, hogy visszaverjük az első rohamukat.
− Igen − mondta Abdikadir. − A gránátok meg fogják rémíteni a lovakat − és az embereket, ha nincsenek hozzászokva a lőfegyverekhez.
− De velük van Sable − mondta Bisesa. − Nem tudjuk, milyen fegyverek jöttek vele a Szojuzról − pár pisztoly biztosan.
− Az nem sokat fog rajta segíteni − mondta Casey.
− Nem, de ha bedobta azt, amije van a mongoloknál, talán már megismertette a mongolokkal a lőfegyvereket. És modern kiképzést kapott. Terveznünk kell arra a lehetőségre, hogy úgy jönnek, hogy számítanak arra, amit tenni fogunk.
− Vazze − mondta Casey. − Erre nem gondoltam.
− Rendben van − mondta Grove kapitány. − Casey, vannak további ötletei?
− Fel kell készülni tűzharcra a városban − mondta Casey. Aztán a modernek gyorsan felvázolták Eumenésznek: hogyan lehet kiszámítani, honnan közeledhet az ellenség, és felállítani az útjukat elzáró tüzelőállásokat, és így tovább. − Meg kell tanítanunk néhány emberüket a Kalasnyikovok használatára − mondta Grove-nak Casey. − A lényeg nem vesztegetni a muníciót − addig nem lőni, amíg nem biztos a célpont. Ha be tudjuk csalni a mongolokat a városba, elképzelhető, hogy végezni tudunk az erőik nagy részével.
Eumenész ismét gyorsan felfogta a lényeget.
− De Babilon elpusztul − mondta. Casey vállat vont.
− Lehet, hogy erre a taktikára csak végső megoldásként lesz szükség. Más?
− Persze nemcsak fegyvereket hoztunk magunkkal a jövőből − mondta Bisesa −, hanem tudást is. Talán tudnánk javasolni olyan fegyvereket, amelyek elkészíthetők az itt található anyagokból.
− Mire gondolsz, Bis? − kérdezte Casey.
− Láttam a makedónok vödör formájú katapultjait és ostromgépeit. Talán javíthatnánk rajtuk. És mit szólnátok a görögtűzhöz? Nem a napalm primitív formája volt talán? Csak könnyűbenzin és égetett mész, azt hiszem…
Egy darabig tárgyalták ezeket a lehetőségeket, de Eumenész félbeszakította őket.
− Csak homályosan értem, amiről beszéltek, de attól tartok, nem lesz időnk ilyen tervek megvalósítására.
− Én tudnék valami gyorsan megvalósíthatót − mormolta Abdikadir.
− Mi lenne az? − kérdezte Bisesa.
− Kengyel. − Gyorsan felvázolta, és elmagyarázta. − Amolyan lábtartó a lovasoknak, bőrszíjakra erősítve.
Amikor Eumenész megértette, hogy ezek a gyorsan és egyszerűen elkészíthető szerszámok megsokszorozhatják a lovasság manőverező-készségét, élénken érdeklődni kezdett.
− De a mi társaink hagyománytisztelő emberek. Ellenállnak az újításoknak.
− Csakhogy − mutatott rá Abdikadir − a mongoloknak van kengyelük.
Sok volt a tennivaló, és kevés hozzá az idő; a tanács feloszlott.
Bisesa félrevonta Abdikadirt és Caseyt.
− Gondoljátok, hogy ez a csata elkerülhetetlen?
− Az − morogta Casey. − A háború alternatívái − a vitás kérdések erőszak nélküli megoldása − attól függnek, hajlandó-e az összes érintett visszakozni. Régen, a vaskorban ezeknek a srácoknak nem állt a rendelkezésére a mi tapasztalatunk kétezer év vérontásairól, hozzá− vagy leszámítva pár Hirosimát és Lahorét, hogy megtanulják: néha szükséges visszakozni. Számukra a háború az egyetlen út.
Bisesa nézte a kollégáját.
− Ez meglepően mély gondolat tőled, Casey.
− Kösz − mondta Casey. De gyorsan visszarázódott a megszokott formájába; nevetett, dörzsölte a kezét. − de jó mulatság is. Tudjátok, nyakig ülünk itt a szarban. De gondoljatok csak bele − Nagy Sándor Dzsingisz kán ellen! Kíváncsi lennék, mennyit lehetne kérni fejenként a nézőktől.
Bisesa tudta, hogy érti. Őt is katonának képezték ki; és a félelméhez, a vágyhoz, hogy bárcsak mindez nem történne − bárcsak hazamehetne − némi várakozás is keveredett.
Beszélgetve, tervezgetve, spekulálva mentek ki a trónteremből.

33− FEJEZET AZ ÉG HERCEGE

Egy sötétben töltött nappal és egy éjszaka után Tolját Je-lü elé vitték. A keze lószőr kötéllel volt hátrakötve, úgy lökték a földre.
Nem óhajtott szembenézni a kínzással, és gyorsan beszélt, elmondta Je-lünek, mit tett, már amennyire emlékezni tudott rá. A végén Je-lü kivonult a jurtából.
Sable arca hajolt Tolja fölé.
− Nem kellett volna, Tol. A mongolok ismerik az információ erejét. Magad is láthattad Bishkekben. Nem követhettél volna el nagyobb bűnt szinte akkor sem, ha magára Dzsingiszre emelsz kezet.
− Kaphatok egy kis vizet? − suttogta Tolja. Amióta rajtakapták, nem kapott semmit.
Sable nem vett tudomást a kéréséről.
− Tudod, hogy csak egy ítélet lehetséges. Próbáltam közbenjárni az érdekedben. Azt mondtam, herceg vagy, az Ég hercege. Irgalmasak lesznek. Nem ontanak királyi vért…
Toljanak sikerült összegyűjtenie annyi nyálat, hogy a nő arcába köpjön. Amikor utoljára látta, Sable nevetve nézett le rá.
Kivitték, hátrakötött kézzel. Négy izmos katona nyomta a földre a vállánál meg a lábánál fogva. Aztán egy tiszt jött ki egy jurtából, a kezén vastag kesztyű, benne kerámiakupa. A kupában olvasztott ezüst volt. Öntött belőle az egyik szemre, aztán a másikra, aztán az egyik fülbe, és a másikba.
Aztán Tolja érezte, hogy felemelik, viszik, és egy puha, frissen ásott földdel bélelt gödörbe dobják. Nem hallotta a kalapácsokat, amint fölészegezték a padlódeszkákat, nem hallotta saját jajveszékelését sem.

34− FEJEZET AZ IDŐ S A TÉR LAKÓI

Sándor erős kiképzésre fogta a seregét. Ez nagyrészt makedón módszerekkel folyt, amelybe beletartozott az erőltetett menetelés, a futás súlyt cipelve és a kézitusa.
De történtek kísérletek arra is, hogy a brit katonákat integrálják a makedón seregbe. Néhány próbálkozás után kiderült, hogy egyetlen brit lovas sem annyira jó, hogy felvegye a versenyt a makedónokkal, de a brit bakákat meg a szipojokat bevették a makedón gyalogság szívébe, a gyalogos társak közé. A nyelvi és kulturális eltérések ugyan nemigen tették lehetővé az egységes parancsnoklást, de a britek megtanulták a makedón trombitások főbb jelzéseit.
Abdikadir munkája a lovasságnál gyorsan haladt, még akkor is, ha, ahogy Eumenész megjósolta, a makedónok első próbálkozásai a kengyellel bohóctréfára emlékeztettek. A lovasság elitje, a sereg legelőkelőbb egysége a makedón nemesség fiaiból állt; Sándor is az ő egyenruhájuk egyik változatát hordta. És amikor először kínálták fel nekik a kengyeleket, a büszke társak egyszerűen levágták handzsárjukkal a lelógó bőrszíjakat.
Egy bátor indiai-brit lovasnak kellett megülnie a mokány makedón lovak egyikét, nem tökéletesen, de hatásosan, hogy megmutassa, milyen hatékonyan képes irányítani még egy idegen lovat is. Ez után, no meg a király erőteljes nyomására, kezdődött meg csak az igazi kiképzés.
A makedónok lovaglótudása kengyel nélkül is bámulatos volt. A lovas a ló sörényébe kapaszkodott, és pusztán térdének nyomásával irányította paripáját. A társak így is képesek voltak csatázni vagy éles fordulatot tenni, ez a rugalmasság és gyorsaság tette őket Sándor seregének a legélesebb pengéjévé. Most, kengyellel manőverezési képességeik sokat javultak, meg tudták támasztani a lábukat ütközéskor, és nehéz lándzsát is elbírtak.
− Egyszerűen fantasztikusak − mondta Abdikadir, amint azt nézte, ahogy egy százfős csapat egy emberként fordul és vágtat Babilon mezején. − Szinte sajnálom, hogy kengyelt adtam nekik; néhány nemzedék múlva ez a fajta lovaglás kihal.
− De még mindig szükségünk lesz lovakra − morogta Casey. − Az ember elgondolkozik. A ló lesz a háború fő hajtóereje még huszonhárom évszázadon át − egészen az első világháborúig, az ég szerelmére.
− Lehet, hogy itt más lesz − mondta Bisesa.
− Úgy van. Mi nem azok a civakodó, túlreklámozott főemlősök vagyunk, akik az Időtörés előtt voltunk. Az a tény, hogy a megérkezésünk után öt perccel háborúba keveredünk a mongolokkal csak pillanatnyi elmezavar. − Casey nevetett, és elment.
Grove gondoskodott róla, hogy a makedónok megismerjék a tűzfegyvereket. Ezerfős vagy annál is nagyobb csapatokban nézték végig a makedónok, amint Grove vagy Casey feláldoztak egy kicsit modern arzenáljukból: gránáttal vagy néhány Martini vagy Kalasnyikov lövéssel megcéloztak egy kipányvázott kecskét. Bisesa állította, hogy ez a hozzászoktatás nélkülözhetetlen: csinálják össze magukat most, de állják a sarat a mongolok ellen, ha Sable-nek is vannak hasonló trükkjei az űrruhája ujjában. A makedónok könnyen megértették a tűzfegyverek működési elvét; távolból ölni nyíllal ismerős volt nekik is. De amikor a makedónok először voltak tanúi egy viszonylag ártalmatlan gránát robbanásának, ordítva futottak szét, mit sem törődve parancsnokaik kiabálásával. Ez mulatságos lett volna, ha nem annyira ijesztő.
Grove támogatásával Abdikadir követelte, hogy Bisesa ne vegyen részt személyesen az ütközetben. Egy nő különösen esendő volna; Grove a régies „a halálnál is rosszabb sorra juthat” kifejezést használta.
Bisesa tehát más munkába vetette bele magát: kórházat szervezett.
Egy kis babilóniai városi házat szerelt fel. Philip, Sándor személyi orvosa és a brit orvos-kapitány lettek az asszisztensei. Súlyos hiányok voltak mindenből, de ami forrásokban hiányzott, azt pótolta a modern know-how. Borból próbált fertőtlenítőszert készíteni. Sérültbegyűjtő pontokat állított fel a leendő csatatér több helyén, és Sándor hosszú lábú, paraszti származású felderítőit párosával képezte ki hordágyvivőnek. Igyekezett traumaládákat összeállítani, ezekben olyan alapvető felszerelések voltak, amelyekkel a legvalószínűbb sérüléseket, még a golyó okozta sebet is el lehet látni. Ez a brit hadsereg újítása volt a falklandi háború idején: az ember gyorsan felmérte a sérülést, és már vihette is a hozzá a leginkább illő felszerelést.
A legnehezebben a higiénia fontosságát tudta megértetni. Sem a makedónok, sem a tizenkilencedik századi britek nem fogták fel, miért kell letörölni a vért az egyik sebesült után, mielőtt a következőt kezelésbe vennék. A makedónok csak ámultak Bisesa ködös szavain, amikor láthatatlan lényekről, amolyan parányi istenekről vagy démonokról beszélt, amelyek megtámadják a nyílt sebet vagy a belső szerveket, és a britek sem tudtak sokkal többet baktériumokról meg vírusokról. Végül Bisesa kénytelen volt egyszerűen élni a parancsrendszerrel, hogy keresztülvigye az akaratát.
Annyi gyakorlati tapasztalatot adott asszisztenseinek, amennyit csak tudott. További kecskéket áldozott fel, hol makedón handzsárral vágta szét az állatokat, hol golyót eresztett a hasukba vagy a medencéjükbe. A makedónok nem voltak finnyásak − ha életben akartak maradni Sándor mellett, mindnek látnia kellett már rémes sebesüléseket −, de az, hogy ezekkel kezdeni is lehet valamit, újdonság volt számukra. Az olyan egyszerű technikák hatékonysága, amilyen például az árleszorító volt, megdöbbentette, és arra ösztönözte őket, hogy még keményebben dolgozzanak, tanuljanak.
Ismét megváltoztatom a történelem menetét, gondolta Bisesa. Ha túlélik − igen, „ha” −, vajon milyen új, kétezer évvel korábban jött orvosi szintézis alakulhat ki, tűnődött, abból a hevenyészett tudásból, amelyet annyira igyekezett átadni: talán egy teljesen új ismeretrendszer, amely a gyakorlatban egyenértékű a huszonegyedik századi mechanikus newtoni modellekkel, de a makedón istenek nyelvén tanítják.
Ruddy Kipling ragaszkodott hozzá, hogy „bevonuljon”, ahogyan ő mondta.
− Itt állok a történelmek egybetorkollásánál, amikor az emberiség két legnagyobb hadvezére csap össze, és a díj az új világ sorsa. Pezseg a vérem, Bisesa! − Azt állította,
hogy kiképzésen is részt vett az Első Pandzsábi Önkéntes Lövészegyletnél, amely angol-indiai kezdeményezés volt a lázadó Északnyugati Határtartományból induló fenyegetések ellen. − Igaz, hogy nem voltam ott sokáig − vallotta be −, miután egy kis versben azzal gúnyoltam ki regrutatársaim lövésztudományát, hogy amikor egy környékbeli utcán mentem, jól megsoroztak…
A britek csak rápillantottak erre a széles arcú, pocakos, kissé dagályos fiatalemberre, aki még mindig sápadt volt a betegségétől, és kinevették. A makedónokat Ruddy egyszerűen zavarba ejtette, de nekik sem kellett.
Ezek után a kudarcok után és némiképpen Bisesa józan tiltakozása ellenére, Ruddy ragaszkodott hozzá, hogy legalább a rögtönzött orvosi stábhoz csatlakozhasson.
− Egyszer olyan ambícióm is volt, hogy orvos legyek, tudja… − Ha ez igaz volt, hát rendkívül finnyásnak bizonyult, mert nyomban elalélt, amikor először megpillantotta egy kecske friss vérét.
De minthogy eltökélte, hogy végigjátssza a szerepét a nagy küzdelemben, kitartott. Fokozatosan hozzászokott a kórház légköréhez, a vér szagához meg a sebesült és rémült állatok bőgéséhez. Idővel már képes volt bekötözni egy kecske felhasított lábát, és már majdnem végzett, amikor elájult.
Aztán következett a legnagyobb diadala, amikor bejött egy angol baka egy kiképzési balesetben szétnyílt kézzel. Ruddynak sikerült kitisztítania és bekötöznie a sebet, anélkül, hogy szólt volna Bisesának, bár utána hányt, mint vidáman beismerte.
Akkor Bisesa megfogta a fiatalember vállát, nem véve tudomást az enyhe okádékszakról.
− Ruddy, a bátorság a csatatéren egy dolog, de nem csekélyebb bátorság, amikor az ember szembenéz saját belső démonaival, ahogy maga tette.
− Rábeszélem majd magam, hogy higgyek magának − mondta, de sápadtsága ellenére elpirult.
Bár Ruddy képessé vált elviselni a vér, a szenvedés és a halál látványát, a dolog még mindig nagyon megrendítette − még ha csak egy kecskéről volt is szó.
− Mi az élet, amely oly becses, mégis oly könnyen el-
pusztítható? − filozofált vacsora közben. − Az a nyomorult gida, amelyiket ma szétlőttünk, talán a mindenség közepének képzelte magát. És most kihunyt, elillant, mint egy harmatcsepp. Miért adott nekünk Isten olyan drágát, amilyen az élet, ha félbeszakítja a halál brutalitásával?
− De most már nem csak Istenhez fordulhatunk -mondta de Morgan. − Immár nem tekinthetjük magunkat a Teremtés csúcsának, akiknél magasabban csak Isten van, mert a világunkban most már itt vannak ezek a teremtmények, akiket Bisesa érez a Szemekben, talán Isten alatt, de nálunk magasabban, ahogyan mi is fölötte állunk a kecskegidánál, amelyet lemészárolunk. Miért hallgatná meg Isten a mi imáinkat, amikor ők fölöttünk állnak, úgy fordulnak Hozzá?
Ruddy undorral nézett a hadtáposra.
− Ez jellemző magára, de Morgan, lekicsinyelni az embertársait.
De Morgan csak nevetett.
− De az is lehet, hogy az Időtörésnek nincs istene − mondta Josh, szemlátomást szokatlanul zavartan. -Tudják, ez az egész élmény, az Időtörés óta minden olyan, mint egy rémes álom, egy lázálom. Bisesa, maga mesélt nekem a múlt nagy kihalásairól. Azt mondja, az én időmben ezt már megértették, de nemigen fogadták el. És azt is mondta, hogy a kövületekben nyoma sincs szellemiségnek − semmi tudatosnak az emberig és közvetlen elődeiig. Ha az a sorsunk, hogy meghaljunk, talán ez lesz az első eset, hogy egy intelligens faj válik a kihalás áldozatává. − Behajlította a kezét, az ujjait nézte. − Abdikadir azt mondja, a huszonegyedik századi tudósok szerint a tudat összeköttetésben áll a mindenség szerkezetével − a tudat teszi a dolgokat valamiképpen valósággá.
− A kvantumfunkciók összeomlása − igen. Talán.
− Ha ez így van, és ha a mi fajtánk tudata áll a kioltás szélén, akkor talán ez a következmény. Azt mondják, amikor az ember szembenéz a halállal, lepereg a szeme előtt az élete. Talán olyan faj vagyunk, amelyik végső lélektani sokkon esik át, amint megadjuk magunkat a sötétségnek − véres történelmünk darabkái felbugyognak az utolsó pillanatokban − és zuhanás közben talán szétromboljuk magának a térnek és az időnek a szerkezetét is… − Most gyorsan beszélt, zaklatottan. Ruddy csak nevetett.
− Ez a borongás nem vall rád, Josh! Bisesa megfogta Josh kezét.
− Fogja be, Ruddy. Idehallgasson, Josh. Ez nem halálos álom. Szerintem a Szemek készítmények, az Időtörés céltudatosan végrehajtott tett. Azt hiszem, valóban elmékről van itt szó − a miénknél különb, de ahhoz hasonló tudatokról.
− Csakhogy − mondta komoran de Morgan − a Szemnek ezek a teremtményei maguk képesek keverni teret és időt. Mi ez, ha nem egy isten hatásköre?
− Ó, nem hiszem, hogy istenek − mondta Bisesa. − Nagy a hatalmuk, igen, magasan fölöttünk állnak − de nem istenek.
− Ez miért mondja? − kérdezte Josh.
− Mert nincs bennük könyörület.
A kegyelmi állapot négy napig tartott. Aztán visszatértek Sándor követei.
Az ezer emberből, akik kilovagoltak csak egy tucatnyi. Batson káplár élt, de az orrát és a fülét levágták. És egy zsákban, a nyergére akasztva hozta Ptolemaiosz fejét.
A hír hallatán Bisesa megborzongott, részint az immár elkerülhetetlen háború miatt, másrészt mert újabb fonal tűnt el a történelem szétbomló textúrájából. Batson káplár, a derék skót katona sorsától a szíve szakadt meg. Azt hallotta, Sándor egyszerűen a barátja halálát gyászolta.
Másnap makedón felderítők élénk mozgást jelentettek a mongol táborból. Úgy tetszett, közel a támadás.
Aznap délután Josh Marduk templomában találta Bisesát. Az asszony a megperzselődött falnak támaszkodva ült, a lábán brit takaró, hogy távol tartsa a hideget. A Szemet bámulta, amelyet Marduk Szemének neveztek el − bár néhány brit baka csak „Isten Tökének” becézte. Az utóbbi időben Bisesa a legszívesebben itt töltötte a szabadidejét.
Josh leült az asszony mellé, karjával melengette önnön sovány testét.
− Pihennie kéne.
− Pihenek. Pihenek, és figyelek.
− Figyeli a figyelőket? Bisesa elmosolyodott.
− Valakinek kell. Nem akarom, hogy azt gondolják…
− Mit?
− Hogy mi nem tudjuk. Hogy nem tudunk róluk és arról, hogy mit tettek velünk, a történelmünkkel. Meg aztán, úgy érzem, itt erő van. Lennie kell, ha megteremtette ezt a Szemet meg a testvéreit szerte a bolygón, ha húsztonnányi aranyat pocsolyává olvasztott… Nem akarom, hogy Sable vagy Dzsingisz kán eljusson hozzá, rátegye a kezét. Ha minden kötél szakad, abban az ajtóban fogok állni, kezemben a pisztolyommal.
− Jaj, Bisesa, maga olyan erős! Bárcsak olyan lennék, mint maga!
− Csacsiság. − Josh szorongatta az asszony kezét, és Bisesa nem húzta el. − Várjon csak. − Matatott a takaró alatt, és egy flaskát húzott elő. − Igyon egy kis teát.
Josh kinyitotta a flaskát, belekortyolt.
− Finom. A tej kissé, hm − nem az igazi.
− A túlélő csomagomból való. Sűrített és csírátlanított. Az amerikai seregben öngyilkossághoz való pirulákat adnak; abritbenteát. Ezt különleges alkalomra tartogattam. Mi lehetne különlegesebb ennél?
Josh kortyolgatta a teát. Teljesen magába mélyedt.
Bisesa arra gondolt, talán az Időtörés sokkja csak most járta át Josht egészen. Mert mindannyiukra, gyanította, másképpen hatott.
− Jól van? − kérdezte.
− Csak hazagondolok. Bisesa bólintott.
− Egyikünk sem nagyon beszél az otthonáról, igaz?
− Talán túlságosan fájdalmas.
− Azért meséljen róla, Josh. Meséljen a családjáról.
− Újságíróként apámat követem. Ő az államok közötti háborúról tudósított. − Ami, állapította meg magában Bisesa, Josh számára csak húsz évvel korábban volt. − Golyót kapott a csípőjébe. Aztán elfertőződött -beletelt pár évbe, amíg belehalt. Én még csak hétéves voltam − suttogta Josh. − Kérdeztem, miért lett újságíró, a helyett, hogy harcolt volna. Azt mondta, valakinek figyelnie kell, hogy elmondhassa másoknak. Másként mintha meg sem történt volna. Nos, én hittem neki, és követtem a példáját. Néha rossz néven vettem, hogy az életem sémája eldőlt lényegében, mielőtt még megszülettem. De azt hiszem, ez nem ritka.
− Kérdezze csak Sándort.
− Az… Anyám még él. Vagy élt. Bár el tudnám mondani neki, hogy én megvagyok.
− Talán tudja, valamiképpen.
− Bis, én tudom, kivel szeretne lenni, ha…
− A kislányommal − mondta Bisesa.
− Az apjáról sosem beszélt. Bisesa vállat vont.
− Jóképű csirkefogó volt az ezredemből − képzelje el Caseyt a sármja meg a tisztasága nélkül −, együtt voltunk egy bulin, és nem voltam eléggé óvatos. Berúgtam, ami nem kivédhető. Amikor Myra megszületett, Miké… teljesen összezavarodott. Nem volt rossz fiú, de engem akkor már nem érdekelt. Nekem a lányom kellett, nem az apja. És aztán sikerült különben is megöletnie magát. − Érezte, hogy szúr a szeme, odanyomta a kezét. − Hónapokig voltam távol otthonról. Tudtam, hogy nem vagyok eleget Myrával. Mindig megígértem magamnak, hogy rendesebb leszek, de sosem tudtam összerázni az életemet. És most itt vagyok, és azzal az istenverte Dzsingisz kánnal kell foglalkoznom, amikor csak otthon szeretnék lenni.
Josh a két tenyere közé fogta Bisesa arcát.
− Egyikünk sem akarja ezt − mondta. − De mi legalább itt vagyunk egymásnak. És ha én holnap meghalok − Bis, hisz abban, hogy visszajövünk? Hogy ha újra feldarabolják az időt, újra élni fogunk?
− Nem. Ja, lehet ugyan egy másik Bisesa Dutt. De az nem én leszek.
− Akkor ez az egyetlen pillanatunk van.
Ezután már elkerülhetetlen volt. Az ajkuk összeért, a foguk egymáshoz simult, és Bisesa behúzta a fiút a takarója alá, és kigombolta a ruhát rajta. Josh gyengéd volt − és ügyetlen, majdnem szűz −, de olyan elkeseredett, mohó szenvedéllyel közeledett az asszonyhoz, amely visszhangra talált Bisesában is.
Bisesa belemerült a pillanat ősi, folyékony melegségébe.
De amikor vége lett, Myrára gondolt, és úgy tapogatózott magában bűntudat után, ahogyan a lyukas fogat szokás keresni. Csak ürességet talált magában, űrt ott, ahol egykor Myra volt, és most örökre eltűnt.
És állandóan magán érezte a Szemet, amely vészjóslón lebegett kettejük felett, és csillogó felületén önmagát és Josht csak két apró féregnek látta.
A nap végén Sándor, miután bemutatta a csata előtti áldozatokat, kiadta a parancsot, hogy serege gyűljön össze. A tízezrek felsorakoztak Babilon falai előtt, tunikájuk tarkállott, a pajzsuk csillogott, lovaik nyerítettek és ficánkoltak. Grove is felsorakoztatta a pár száz britet büszke khaki és vörös öltözékükben, fegyveresen.
Sándor felült a lovára, és ellovagolt a serege előtt, és szózatot intézett hozzájuk tiszta és csengő hangon, amelyet visszhangoztak Babilon falai. Bisesa nem gondolta volna, milyen súlyosak a sebei. A szavait nem értette, ám a reakció félreérthetetlen volt: sok tízezernyi kard ütött sok tízezer pajzsot, és felhangzott a makedónok tüzes csatakiáltása:
− Alalalalai!Al-e-han-dreh!Al-e-han-dreh!… Aztán Sándor odalovagolt a kis brit egységhez. Lovát a sörényébe markolva tartotta, és ismét beszélt − de most angolul. Igen erős akcentussal, de szavai tisztán érthetők voltak. A Brit Birodalom híres csatáiról beszélt a második afgán háborúban, amelyeket Ahmed Khelnél és Maiwandnál vívtak, és amelyek mítoszai elevenen éltek ezek között a katonák között. Aztán Sándor így folytatta:
− E naptól fogva világvégeztéig minket is megemlegetnek, a boldog keveset, egy falka testvért; mert aki vérét velem önti ma, fivérem lesz..
Az európaiak és a szipojok éppoly harsányan éljeneztek, mint a makedónok.
− Hallottuk! Tudomásul vettük! Megértettük! − harsogta Casey Othic.
A díszszemle után Bisesa megkereste Ruddyt. A fiatalember az Istár-kapu melletti platón állt, a síkságot nézte, ahol a katonai tábor tüzei már égtek a sötétedő, palaszürke ég alatt. Cigarettázott, az egyik utolsó török cigarettáját szívta − erre az alkalomra tette el, mondta.
− Shakespeare, Ruddy?
− Egészen pontosan az V. Henrik. − Ruddy szemlátomást büszke volt magára. − Sándor hallotta, hogy amolyan szóműves vagyok. Ezért a palotába hívatott, hogy üssek össze egy kis beszédet a britek számára. A helyett, hogy a saját irományaimhoz nyúltam volna, a Bárdhoz fordultam − és mi lett volna ideillőbb? Meg aztán -mondta −, minthogy az öregfiú valószínűleg soha nem is létezett ebben az új mindenségben, nemigen perelhet be plágiumért!
− Óriási pofa maga, Ruddy.
Ahogy sötétedett, a katonák énekelni kezdtek. A makedónok a szokásos gyászos siratóikat dalolták az otthonról és az elveszített szeretteikről. De ma este Bisesa angol szavakat hallott, egy furcsán ismerős refrént.
Ruddy mosolygott.
− Felismeri? Egy angol himnusz, „Dicsérd, lelkem, az ég királyát”. Ha tekintetbe vesszük a helyzetünket, az egyik brit bakának van humora! Hallgassa csak az utolsó versszakot…
− ,Angyalsereg is imádja/ Színről színre szent Arcát/ Nap és Hold hódol Előtte/ Mert ismeri hatalmát/ Az Idő s a Tér lakói/ Mind zengik dicséretét/ Jöjj te is, dicsérjük együtt/ Könyörület Istenét…” − Éneklés közben londoni és newcastle-i, glasgow-i és liverpooli akcentus keveredett a pandzsábival.
De lágy szél fújt kelet felől, és a tüzek füstjét a város fölé vitte. Amikor Bisesa arra pillantott, látta, hogy a Szemek visszatértek, soktucatnyian, és várakozón lebegtek Babilónia mezői fölött.

35− FEJEZET EGYBETORKOLLÁS

A por: Josh azt látta meg először, a hatalmas felhőt, amelyet a vágtató lovak vertek fel.
Dél körül járt. Kivételesen tiszta idő volt, napfényes, és a mintegy fél kilométeres homokfelhő tele volt füstös fényekkel, illanó alakokkal. Aztán Josh szeme láttára kibontakoztak a poros fényből, eleinte csak árnyakként, amelyek a zömök fenyegetés alakját öltötték. Egyetlen pillantással azonosíthatóan mongol harcosok voltak.
Mindazok ellenére, amik történtek vele Josh nehezen tudta elhinni, hogy egy, magának Dzsingisz kánnak a parancsnoksága alatt álló mongol horda valóban közeledik, azzal a szándékkal, hogy megölje őt. Mégis így volt; a tulajdon szemével láthatta. A szíve hevesebben kezdett kalapálni.
Egy zsúfolt őrállásban ült az Istár-kapun, kelet felé, a közeledő mongolok felé nézve. Makedónok és pár brit volt vele. A briteknek tisztességes, svájci gyártmányú távcsövei voltak. Grove szigorúan a lelkükre kötötte, hogy a lencséket árnyékolják: nem tudhatták, mennyi információja van Dzsingisz kánnak a babiloni helyzetről, de Sable Jones minden bizonnyal rögtön értené, mit jelent egy megvillanó üveg. A legjobb felszerelés mégis Joshé volt, mert Abdikadir − aki elment harcolni − nála hagyta becses, éjszaka és igen távolba is látó szemüvegét.
Amint először pillantották meg a mongolokat, makedónoknál és brit megfigyelőknél egyaránt érezhető volt, hogy megnőtt a feszültség, ugyanakkor szinte kézzelfogható volt az izgalom is. A következő kapun Josh Sándor rikító színű mellvértjét vélte felfedezni, mintha maga is odament volna, hogy megtekintse az első összecsapást.
A mongolok hosszú sorokban jöttek, és úgy tetszett, talán tízes egységekre oszlottak. Josh gyorsan megszámolta az egységeket: a mongol csatasor keresztben talán húszembernyi volt, de széltében kétszáz embernyi − mintegy négy vagy ötezer harcos vett részt már az első támadásban.
De Sándor a maga katonáiból tízezret sorakoztatott fel a Babilon előtti síkon. Hosszú, skarlátvörös köpenyük hullámzott a szélben, bronzsisakjuk égszínkékre volt festve, a sisaktaréjon fel volt tüntetve a rangjuk.
Megkezdődött.
Az első támadás nyílvesszőkkel történt. A közeledő mongolok elülső sorai felemelték bonyolultnak tetsző íjaikat, és a levegőbe lőttek. Az íjak rétegezett szaruból készültek, és pontos lövéseket lehetett leadni velük több száz méteres távolságba, olyan sebesen, amilyen gyorsan a harcos elő tudta húzni a nyílvesszőket.
A makedónok két hosszú sort alkottak, középen a gyalogos társak álltak, a két szárnyon az elit pajzshordozók. Most, amikor repülni kezdtek a nyílvesszők, élénk trombita− és dobszóra gyorsan nyolcembernyi mélységű téglalapokká rendeződtek át. Felemelték bőrpajzsaikat, és összezárták a fejük fölött olyan alakzattá, amelyet a rómaiak teknősbékának neveztek.
A nyílvesszők hangosan csattantak a pajzsokon. A kagyló alakzat kitartott, de nem volt tökéletes. Itt-ott egy-egy ember összerogyott, éles kiáltásokkal, a védőburkon pillanatnyi rés támadt, a sebesültet szélsebesen elvitték, és a pajzs újra összezárult.
Tehát már halnak emberek, gondolta Josh.
Mintegy negyed mérföldnyire a városfalaktól a mongolok hirtelen vágtatni kezdtek. A harcosok ordítottak, a harci dobok érverésként lüktettek, még a paták robaja is olyan volt, mint a vihar. A hanghullám mellbevágó volt.
Josh nem tartotta magát gyávának, de elszállt a bátorsága. És megdöbbentette, Sándor harcedzett katonái milyen higgadtan állnak a helyükön. Újabb elkiáltott és trombita parancsokra -„Szünaszpiszmosz !”− felbomlottak a teknős-béka formációk, és újra nyílt sorban álltak, bár néhányan a pajzsukat továbbra is felemelve tartották a nyílvesszők elleni védekezésképpen. Most négyembernyi mélységű sorokat alkottak, de hátul még állt tartalékban több kisebb egység. Gyalogosok álltak szemben a mongol lovasság rohamával: hús és vér vékony vonala állt csupán Babilon és a támadó mongolok között. Csakhogy pajzsaikat összekapcsolták, és hosszú lándzsáik végét megvetették a földben, a támadó mongolokat pedig kivont, éles pengék várták.
Az utolsó pillanatokban Josh egészen tisztán látta a mongolokat, még páncélos lovaik szemét is. Úgy tetszett, mintha az állatok megvadultak volna; Josh eltűnődött, milyen ösztökével vagy szerrel érik el a mongolok, hogy lovaik nekirontsanak a szorosra összezárult gyalogságnak.
A páncélos lovak utat vágtak a makedónok első sorában, és az egész formáció megbillent középen. Csakhogy a makedón hátsó sorok levágták az összes állatot, vagy a nyakukba döftek, vagy a térdínjukat metszették el. Hullani kezdtek a mongolok, és hátsó soraik beleütköztek a megállított elsőkbe.
Az egész makedón vonal kézitusát vívott. Por, fém és a vér rézszerű szaga szállt fel Joshhoz. Düh és fájdalom kiáltásai hangzottak, vas csengett vason. Nem voltak puskalövések, nem bömböltek ágyúk, nem hallatszottak a későbbi századok háborúinak sötét, robbanásos zajai. Ugyanakkor ipari hatékonysággal irtották mégis az emberéletet.
Josh hirtelen észrevett egy ezüstös gömböt maga előtt lebegni, magasan a talaj fölött, de szinte az ő szemmagasságában. Egy szem volt. Talán, gondolta komoran, ma nem csak emberi megfigyelők vannak itt.
Az első roham csupán percekig tartott. Aztán, egy trombitajelre, a mongolok hirtelen visszafordultak. Aki még lovon ült, elvágtatott. Összetört, vonagló testeket, levágott végtagokat, megcsonkított lovakat hagytak maguk után.
A mongolok lazább rendben megálltak pár száz méternyire a makedónok állásától. Sértéseket kiáltoztak a maguk érthetetlen nyelvén, kilőttek pár nyílvesszőt, még köpködtek is a makedónok irányában. Az egyikük magával vonszolt egy szerencsétlen makedón gyalogost, és most gúnyos műgonddal lyukat kezdett vágni az élő ember mellkasába. A makedónok a maguk szidalmaival válaszoltak, de amikor egy egységük felemelt fegyverrel előrerontott, a tisztjeik rájuk kiáltottak, hogy maradjanak a helyükön.
A mongolok folytatták a visszavonulást, egyre ingerelve a makedónokat, de Sándor katonái nem követték őket. Amint elült a csata, hordágyvivők futottak ki az Istár-kapun.
*
Az első makedón harcos, akit behoztak Bisesa kórházába lábsérülést szenvedett. Ruddy segített feltenni az eszméletlen embert az asztalra.
A nyílvesszőt már eltörték, és kihúzták, de előtte átment a lábikra izmain, és a másik oldalon jött ki. Nem látszott, hogy izmot tört volna, de a roncsolódott hús kitüremkedett a seb szélén. Bisesa visszanyomta az izomszövetet a lyukba, beletett némi borral átitatott rongyot, és Ruddy fürge segítségével szorosan bekötözte. A katona megmozdult. Bisesának persze nem volt fájdalomcsillapítója, de remélte, ha a makedón magához tér, a félelem meg az adrenalin egy darabig megfékezi majd a fájdalmát.
Ruddy két kézzel törölte le sápadt, széles homlokáról az izzadságot.
− Ruddy, remekül dolgozik.
− Igen, és ez az ember élni fog, igaz? És majd elmegy handzsárral és pajzzsal a kezében, hogy meghaljon egy másik csatatéren…
− Nem tehetünk többet, mint hogy összefoltozzuk őket.
− Igen…
De nem volt idő, nem volt idő. A lábseb csak az első volt az Istár-kapun át hordágyon beáradó sérültek sorában. Philip, Sándor orvosa futott elébük, hogy fogadja az áradatot, és ahogyan Bisesa tanította, igyekezett minél gyorsabban osztályozni a sebesülteket, különválasztva menthetőket és menthetetleneket, és oda küldve a sérülteket, ahol a legjobb ellátásban részesülhettek.
Bisesa a lábsérült makedónt egy, a sebesültek részére kialakított sátorba vitette, és a következő hordágyhoz lépett. Azon mongol harcos feküdt. Kardcsapás érte a felső combját, bugyogott a vér az artériájából. Bisesa próbálta összenyomna a seb széleit, de már elkésett, a vérzés kezdett magától csillapodni.
− Ennek az embernek különben sem kellene itt lennie − mondta Ruddy.
Bisesa vérben úszó kézzel, lihegve lépett hátrább.
− Úgysem tehetünk érte semmit. A következőt…
így ment egész kora délután, áradtak a megcsonkított és vonagló testek, és mindannyian addig dolgoztak, amíg nem érezték úgy, hogy már nem bírják, és még az után is.
Abdikadir a Babilon falain kívüli harcosokkal volt. Egészen közel jutott a harchoz, amikor a makedón sor közepe megingott. De őt meg a briteket − és Caseyt valahol másutt a sorban − tartalékban tartották, tűzfegyvereiket eltakarták makedón köpenyekkel. Eljön majd az ő pillanatuk is, ígérte Sándor, de még nem.
Sándort és modern tanácsadóit egy másik történelem perspektívája segítette. Ismerték a mongolok klasszikus taktikáját. Az első mongol roham csel volt csupán, azzal a szándékkal, hogy a makedónokat maguk után csalják. Képesek lettek volna napokig visszavonulni, ha kell, kimerítve és megosztva Sándor erőit, aztán hirtelen összezárták volna csapdájukat. A modernek elmondták Sándornak, hogyan verték tönkre a mongolok egyszer ezzel a módszerrel keresztény lovagok seregét Lengyelországban − és Sándor maga is találkozott már ilyen módszerrel harcoló szkíta lovasokkal. Nem kért belőle.
Ráadásul Sándor is játszotta a maga rejtőzködő taktikáját, hiszen gyalogságának a felét és lovasságát elrejtették Babilon falai, és még nem használták a tizenkilencedik és huszonegyedik századi fegyvereket. Talán beválik. Bár láttak mongol felderítőket Babilon körül ólálkodni, Dzsingisz kán kémjei észrevétlenül nemigen juthattak be a városba.
A várvédők feszült várakozása ellenére, a mongolok aznap nem jöttek újra.
Ahogy sötétedett, tábortüzek hatalmas sora látszott végig a láthatáron, északtól délig, mintha csak körülölelné a világot. Abdikadir észlelte a katonák suttogását a mongol sereg félelmetes nagyságáról. Még jobban meg lennének rémülve, gondolta, ha közölnék velük, hogy a mongol jurták soraiban jól látszik egy űrhajó semmivel össze nem téveszthető kúpja.
De maga Sándor jött le a táborba, Héphaisztion és Eumenész kíséretében. A király kissé bicegett, de sisakja és mellvértje csillogott, mint az ezüst. Bármerre járt, tréfálkozott az embereivel. Azt állította, a mongolok csalnak. Valószínűleg a táborban lévő minden egyes embernek két vagy három tüzet gyújtottak − hiszen mindenki tudja, hogy a csatában kitömött bábokat ültetnek a tartalék lovakra, hogy túljárjanak ellenségeik eszén. Csakhogy a makedónok okosabbak, semhogy bevegyenek ilyen trükköket! Ugyanakkor Sándor megparancsolta, hogy ők kevés tüzet gyújtsanak, hogy a mongolok messze alulértékeljék a velük szembenálló erőt, meg aztán nem is ismerik a makedónok rendíthetetlen hősiességét és akaraterejét!
Még Abdikadir is úgy érezte, bizakodóbbá tette a király beszéde. Sándor figyelemre méltó ember, gondolta − ha, Dzsingisz kánhoz hasonlóan, félelmetes is.
Oldalán a Kalasnyikoyjával, ponchója meg egy durva brit pokróc alatt Abdikadir aludni próbált.
Különös békességet érzett. Ez a szembenállás a mongolokkal mintha összpontosította volna az elszántságát. Egy dolog volt elvontan tudni a mongolokról, mint régi és 1 poros történelemről, és egészen más élőben látni pusztító vadságukat.
A mongolok sokat ártottak az iszlámnak is. Eljutottak Khwarazm gazdag iszlám államába − ez a nagyon ősi nemzet stabil és központosított országot alkotott a Krisztus előtti hetedik évszázad közepe óta. Lényegében eurázsiai kalandja során Nagy Sándor is kapcsolatba került velük. A mongolok kifosztották az ország gyönyörű városait Herattól Kandaharig és Szamarkandig. Ahogyan Babilónia, Khwarazm is bonyolult föld alatti öntözőrendszerre épült, amely az ókor óta fennmaradt. A mongolok ezt is elpusztították és vele együtt Khwarazmot; egyes arab történetírók szerint a régió gazdasági élete azóta sem jött rendbe. És így tovább. Az iszlám lelkét ezek az események örökre elsötétítették.
Abdikadir sosem volt vakbuzgó. De most felfedezte magában a szenvedélyes vágyat a történelmi igazságtételre. Az iszlám most meg fog menekülni a mongol katasztrófától, és újjászületik. De ezt a nyavalyás háborút meg kell nyerni előbb − bármi áron.
Vigasztaló érzés, gondolta, az Időtörés okozta zűrzavarban, hogy van mit tennie: egy olyan vitathatatlan értékű cél, amelyre törekedhet. Vagy csupán újra felfedezte tulajdon makedón vérét.
Elgondolkodott, vajon mit szólna ehhez Casey: Casey, a keresztény bunkó, aki Iowában született 2004-ben, és most itt van valahol a mongol és a makedón seregek között egy olyan korban, amelyben nincs dátum.
− A jó keresztény katona − mormolta Abdikadir -mindig csupán egy kattintásnyira van a mennyországtól. − És mosolygott magában.
Tolja három napig hevert a Dzsingisz jurtája alatti lyukban − három nap vakon, süketen, borzalmas kínok közepette. És még élt. Még az idő múlását is érzékelte abból, ahogyan a lábak vibráltak a padlódeszkákon fölötte, ahogy áramlatként jöttek és mentek a lépések.
Ha a mongolok megmotozták volna, megtalálták volna a mellénye alatt a vízzel teli nejlonzacskót, amelynek kortyai ilyen sokáig életben tartották őt − meg azt a tárgyat is, amely ennek az egész kockázatos játszmának a lényege volt. De nem motozták meg. Igen kockázatos játékba kezdett, és bejött, legalábbis eddig.
Tolja sokkal többet tudott a mongolokról, mint amennyit Sable valaha is megtudhatott, mert ő az emlékükkel nőtt fel, amely nyolc évszázad múltán is hatott. És hallott Dzsingisznek arról a szokásáról is, hogy ellenséges hercegeket a jurtája padozata alá temettetett. így aztán Tolja átadott Caseynek annyi információt, amennyit csak tudott, tudván, hogy el fogják őt kapni; és miután elfogták, hagyta az áruló Sable-t úgy manipulálni a mongolokat, hogy neki ez a „könyörületes” sors jusson. Csak arra vágyott, hogy itt legyen a sötétben, életben, és nála legyen a maga készítette eszköz, csak vagy egyméternyire Dzsingisz kántól.
A Szojuzon nem volt gránát, amely ideális lett volna. De voltak robbanófejek. A mongolok nem ismerhették volna fel, hogy mit hozott ki az űrhajóból még akkor sem, ha nagyon odafigyelnek rá. Sable persze tudta volna, csakhogy gőgjében úgy hitte, Tolja jelentéktelen, nem képes az ambíciói útjába állni. Minthogy Sable nem méltatta őt figyelemre, Toljanak egyszerű volt elkészítenie egy egyszerű elsütő-szerkezetet, és elrejtenie maga készítette fegyverét.
Csak a megfelelő időpontot kellett kivárnia, hogy lecsapjon. Ezért kellett várnia a sötétben, a kínok közepette. Három napig. Mintha túlélte volna három nappal önnön halálát. Milyen különös volt, hogy a teste még működött, hogy vizelt, sőt székelt, mintha a test úgy hitte volna, utójáték is van. Csakhogy ezek olyanok voltak, mint a friss hulla rángásai, gondolta Tolja, önmagukban lényegtelenek.
Három nap. De az oroszok türelmesek. A mondás is úgy szól: mindig az első ötszáz év a legnehezebb.
Pirkadt. A makedónok mocorogni kezdtek, köhögtek, a szemüket dörzsölték, vizeltek. Abdikadir felült. A világosodó égbolt rózsás szürkesége különös és szép volt, a vulkáni hamufelhőn szétszóródó napfény, akár a tajtékkövön széthintett rózsaszirmok.
De ébredés után Abdikadir békéje csak percekig tartott.
A katonának a legveszélyesebb az első meg az utolsó fény, amikor a szem csak nehezen alkalmazkodik a gyorsan változó fényhez. És a maximális sebezhetőségnek ebben a pillanatában támadtak a mongolok.
Némán közelítették meg a makedónok állásait. Most megszólalt a nagy nakkara, a tevéken szállított harci dob, és a mongolok vad ordítással törtek előre. A hirtelen hangrobbanás vérfagyasztó volt, mintha valami hatalmas természeti erő, árvíz vagy földcsuszamlás közeledne.
Ám a makedón trombiták csak egy szívdobbanásnyival maradtak le. A katonák a helyükre rohantak. Pattogó vezényszavak harsantak a nyers makedón dialektusban: Helyre, pozíciót tartani, tartani a sort! A nyolc sorban egymás mögött álló makedón gyalogság edzett bőrből és vasból alkotott falat.
Sándor, természetesen, fel volt készülve. Várta ezt a támadást, és engedte, hogy ellensége olyan közel jöjjön, amilyen közel csak mert. Ideje volt kinyitnia a csapdáját.
Abdikadir elfoglalta a helyét, három sorral az első mögött. Mindkét oldalán ideges brit bakák álltak. Amint elkapta a tekintetüket, Abdikadir mosolyt erőltetett az ajkára, és felemelte Kalasnyikovját.
A lövegirányzékon át látott először közelről mongol harcost.
A mongolok nehézlovassága haladt a rohamozók közepén, mögötte a könnyűlovasság. Bivalybőr páncélt viseltek és fémsisakot, rajta bőr nyak− és fülvédővel. Minden harcosnál több fegyver volt: két íj, három puzdra, egy lándzsa a végén ijesztő kampóval, csatafejsze és görbe kard. Még a lovakat is páncélzat borította, széles bőrdarabok védték az oldalukat, a fejükön fémsipka volt. A páncélos, felfegyverzett mongolok jobban hasonlítottak rovarra, mint emberre.
De a dolgok nem egészen úgy alakultak, ahogy ők szerették volna. Egy trombitajelre íjászok bukkantak elő Babilon falain, és nyilak sziszegtek a levegőben Abdikadir feje fölött, és a közeledő mongolokon koppantak. Amikor valamelyik lovas leesett, zavarodás támadt, megtörve a roham iramát.
Újabb nyílzápor következett, ezúttal lángoló, szurokba mártott fejű nyilakból. Ezek lánggödröket vettek célba, szurokkal átitatott szalmával teletömött gödröket a talajban. A mongolok alatt pillanatokon belül itt is, ott is lángtenger csapott fel. Az emberek jajgattak, a lovaik megvadultak, nem engedelmeskedtek. De hiába fékezték a sérültek a mongolok rohamát, le nem állították.
És a mongol nehézlovasság ismét nekirontott a makedónoknak.
Az egész makedón sor hátrált. Ezt elkerülhetetlenné tette a mongol roham ereje és az a vad indulat, amellyel a mongol lovasok forgatták kardjukat, buzogányukat.
Abdikadir már csak néhány méternyire volt a legelkeseredettebb küzdelemtől, ágaskodó lovakat látott, lapos mongol arcokat a tömeg fölött, harcoló, meghaló embereket. Érezte a vér, a por, a rémült lovak izzadságának a szagát − és valami undorító, vajas bűzt, amit csak maguk a mongolok áraszthattak. Emberek és állatok puszta sűrűsége, tízezernyi hang üvöltése nehezítette meg a harcot, de még a fegyver felemelését is. Amint pengék sziszegtek a levegőben, vér és testrészek röpködtek szinte abszurd, lehetetlen mészárlásban, és a dühödt üvöltésből lassan a fájdalom jajgatása lett. Ismét nőtt a nyomás, amikor a mongol könnyűlovasság követte a nehezet, befurakodva ott, ahol a nehézlovasság helyet vágott, karddal, lándzsával döfködve.
Ám Sándor visszavágott. Merész gyalogosok rohantak előre a makedón vonal mögül kampós lándzsákkal; ha a lándzsa nem talált, a kampó akkor is le tudta rántani a lovast. Hullottak a mongolok, ám a makedón gyalogosok is úgy peregtek a földre, mint virágok a sarló előtt.
És ekkor, a csatazajon át egy makedón kürt világos jelet adott.
A csatatér közepén, éppen Abdikadir előtt a még életben lévő makedón első sorok visszahúzódtak, beleolvadtak a mögöttük lévőkbe, hátrahagyva halottaikat és sebesültjeiket. Egyszeriben nem maradt semmi, semmi Abdikadir és a valaha élt legtüzesebb lovas harcosok között.
A meghökkent mongolok és riadt lovaik haboztak egy pillanatig. Egy testes fickó, alacsony, de széles, mint a medve Abdikadir szemébe nézett, és felemelte vértől csöpögő buzogányát.
Grove kapitány állt Abdikadir mellett.
− Tűz!
Abdikadir felemelte Kalasnyikovját, és meghúzta a ravaszt. A mongol feje vérré és csonttá robbant szét, fémsisakja abszurd módon repült fel a levegőbe. A lova nekiiramodott, a fejetlen test lecsúszott a nyeregből, bele az előrenyomuló tömegbe.
Abdikadir körül a britek tüzeltek a mongolok tömegére, antik brit Martini-Henryk és Sniderek köhögtek pontosan a Kalasnyikovok ugatása mellett. Emberek és lovak szóródtak szét a golyók jégesőjétől. Gránátok repültek. A legtöbb csupán tűzcsóvát vetett, de elegendő volt ahhoz, hogy megijessze a lovakat és legalább néhány harcost. De az egyik egy ló alatt robbant. Az állat mintha maga robbant volna szét, és a lovasa visítva repült le róla.
Egy gránát Abdikadir közelében ért földet. A robbanás olyan volt, mintha gyomron öklözték volna. Hátraesett, csengett a füle, az orra meg a szája tele lett a vér savanyú, fémes ízével és a gyúanyag vegyszeres bűzével. Abdikadir úgy érezte, rossz helyen van, mintha egy újabb Időtörés dobta volna ide. De ha lenn volt, tudatának egy része azt súgta, lyuk van az előtte lévő sorban. Felemelte a fegyverét, nem célzott, csak tüzelt, és felállt.
Parancs jött, hogy nyomuljanak előre. A brit sorfal megindult, folyamatosan tüzelve.
Abdikadir ment velük előre, közben új tárat tett a fegyverébe. Nem volt nyílt terep; hullákkal és testrészekkel borított talajon kellett előretörnie, amely néhol iszamós volt a kiontott belektől. Néha sebesültek hátára kellett lépnie, akik nyüszítettek fájdalmukban, de nem volt más út.
Működik, gondolta először. Jobbra és balra, ameddig csak ellátott a mongolok, ha nem haldoklottak a nyergükben, visszavonulóban voltak, mert fegyvereik nem vehették fel a harcot az utánuk hatszáz vagy még több évvel készített tűzfegyverekkel.
De Abdikadir most meghallott egy magas hangot − egy női hangot −, és néhányan a mongolok közül lemásztak a lovaikról. És nyomulni kezdtek a puskatűz felé, társaik és a lovak hulláit használva fedezékül. Abdikadir felismerte a taktikát: kifürkészni a fenyegetést, előrenyomulni, fedezékbe bújni, újra fürkészni. Az íjaikat használták, az egyetlen fegyverüket, amely felvehette a versenyt a lőfegyverek hatósugarával, és váltakozva fedezték egymást, ahogy előretörtek: borsszórásnak hívták ezt a manővert. És ahogy lövöldöztek, makedón hörgések és folyékony skót káromkodás árulta el Abdikadirnak, hogy egyes nyílvesszők célba találtak.
Ezeket a mongolokat úgy képezték ki, hogy ellenálljanak a lőfegyvereknek, állapította meg Abdikadir. Sable − csak ő tehette, ahogy gondolták, amitől féltek. Abdikadir elkeseredett. Újabb tárat tett be, és tüzelt.
De a mongolok közeledtek. Abdikar és az összes tüzér mellé beosztottak egy-egy pajzshordozót, de őket félresodorták. Egy lovas majdnem Abdiig jutott, és neki a fegyvere agyával kellett leütnie. Jól eltalált ütést mért a mongol halántékára, és a mongol hátraperdült. Mielőtt visszanyerte volna az egyensúlyát, Abdikadir agyonlőtte, és új célpontot keresett.
Az Istár-kapunál lévő magaslatról Josh jól látta a csatát. A véres mag még mindig emberek és állatok kavargása volt közvetlenül a kapu előtt, ahol a mongol nehézlovasság megütközött Sándor gyalogos társaival. Szemek voltak mindenütt, akár lebegő gyöngyök a verekedő harcosok feje fölött.
A nehézlovasság volt a mongolok legerősebb fegyvere, arra szánták, hogy egyetlen csapással szétzúzza az ellenség legnagyobb erejét. Azt remélték, hogy a hirtelen jött puskatűz kellőképpen nagy csapást mérhet a nehézlovasságra ahhoz, hogy megzavarodjon, és visszavonuljon. De valamilyen okból a mongolok nem hátráltak meg, ahogy a védők remélték, és a tüzérség megragadtak egy helyben.
Ez rossz volt. Elvégre Dzsámrudban összesen háromszáz brit katona volt. Nem vehették fel a versenyt létszámban a mongolokkal, de ha minden egyes golyó kioltott volna is egy-egy mongol életet, a mongolok akkor is óriási többségben lettek volna.
És a mongolok most újabb lovasokat vetettek be a csatatér két szárnyán, hogy bekerítsék az ellenséget. Erre is számítottak − ez a tulumának nevezett klasszikus mongol manőver volt −, de döbbenetes volt az a vadság, ahogyan ezek az egységek rárontottak a makedón szárnycsapatokra.
De Sándorral még nem végeztek. Újra trombitaszó harsant a városfalakról. Hatalmas csattanással kinyíltak a kapuk, és a makedón lovasság végre kiszáguldott a csatatérre. Már amikor kiértek, tartották feszes ékalakzatukat. Josh egyetlen pillantással felmérte, mennyivel jobb lovasok ezek az ókoriak a mongoloknál. És a társak élén, akik a jobb oldalon lovagoltak, Josh felismerte magának Sándornak élénk bíborvörös köpenyét és fehértollas sisakját, a nyergét párducbőr borította, mint mindig, így vezette az embereit dicsőségre vagy a halálba.
A gyors, mozgékony és igen fegyelmezett makedónok úgy hasítottak a mongolok szárnyvonalába, mint a kés.
A mongolok próbáltak megfordulni, de beszorítva a makedón gyalogság és lovasság közé, mozgási lehetőségük korlátozott volt, és a makedónok a fedetlen arcukba döftek hosszú lándzsáikkal. Ez is klasszikus taktika volt, Josh tudta − olyan csataformáció, amelyet Nagy Sándor tökéletesített, igaz, az apjától örökölt, amikor is a lovasság jobbról méri a gyilkos csapást, és ezt a középen lévő gyalogság makacs nyomása egészíti ki.
Josh nem volt híve a háborúnak. De a harcosok szemében mindkét oldalon valamiféle lelkesültséget látott, ahogy belevetették magukat a küzdelembe: valamiféle felszabadulást, hogy végre eljött a perc, amikor levethetik minden gátlásukat, valami örömhöz hasonlót. Még Josh is zsigeri izgalmat érzett, ahogy nézte ezt az ősi, briliáns manővert kibontakozni a szeme előtt − miközben emberek küzdöttek és haltak meg odalenn, és mindegyikükkel egy-egy páratlan élet hunyt ki. Ez az, amiért háborúkat vívunk, mi, emberek, gondolta; ezért játsszuk ezt a játékot a legnagyobb téttel: nem a profitért, a hatalomért vagy a területért, hanem ezért az intenzív gyönyörért. Kiplingnek igaza van: a háború jó mulatság. Ez a fajtánk sötét titka.
Talán ezért vannak itt a Szemek − hogy élvezzék az egyedülálló látványt, amikor a mindenség legkomiszabb teremtményei meghalnak a mocsokban. Josh haragot és valamiféle aljas büszkeséget érzett.
Kis tartalékoktól eltekintve, szinte valamennyi erő már a csatatéren volt. A széleken akadtak apróbb lovas összecsapások, de a csata a középen dúló véres mészárlásra koncentrálódott, ahol könyörtelenül irtották egymást az emberek. A tűzgödrök égtek még, füstjük elhomályosította a látványt, és Babilon falairól még záporoztak a nyílvesszők.
Josh már nem tudta, melyik fél áll nyerésre. Már nem volt idő taktikázásra, és az egymással szembenálló hadvezérek, talán minden idők legnagyobbjai, már nem tehettek többet − kivéve azt, mint Sándor, hogy maguk is fegyvert fogtak. Már csak harcolni vagy meghalni lehetett.
Bisesa kórháza zsúfolásig megtelt. Egy tűt sem lehetett volna már leejteni.
Egymagában küzdött egy makedón életéért, aki úgy feküdt előtte az asztalon, akár élettelen húsdarab a hentespulton. Kölyök volt még, legfeljebb tizenhét-tizennyolc éves. De egy dárda döfte hasba. Bisesa kitisztította, kitamponozta és összevarrta a sebet a legjobb tudása szerint, a keze remegett a kimerültségtől. De tudta, hogy ami végezni fog a kölyökkel, az a fertőzés lesz, amelyet a dárda hegyén lévő mocsok juttatott a szervezetébe.
És csak halmozódtak körülötte a testek. A halottnak nyilvánítottakat már nem vitték abba a városi házba, amelyet Bisesa kinevezett halottasháznak, hanem durván ledobták a földre, ott halmozódtak, sötétlő vérükkel festve meg a babilóniai földet. A kezelést kapók közül voltak, akiket összefoltoztak, és visszamentek harcolni, de a sérültek fele meghalt kezelés közben.
Mit vártál, Bisesa? − kérdezte magától. Nem vagy orvos. Az egyetlen tapasztalt asszisztensed egy ógörög, aki egyszer kezet fogott magával Arisztotelésszel. Nincsenek készleteid, kifogyóban van mindened, a tiszta kötszertől a forró vízig.
De tudta, hogy ezen a napon azért megmentett több életet.
Lehet, hogy hiába − a mongol agresszió hatalmas hulláma átcsaphat a falakon, és mindet elpusztíthatja −, de most úgy találta, hogy igazán és nagyon nem akarja, hogy ez a kilyukasztott hasú kölyök meghaljon. Belenyúlt bűnösen eltitkolt huszonegyedik századi mentődobozába. Titkolni próbálva a többiek előtt, hogy mit tesz, belenyomott egy sztreptomicin injekciót a fiú combjába.
Aztán szólt, hogy vigyék el, mint a többieket.
− A következőt!
Tolja betegesnek tartotta a mongolok terjeszkedését. A pozitív visszacsatolások ijesztő spirálja volt ez, amelyet Dzsingisz kán kétségbevonhatatlan katonai zsenije szült, és a könnyű hódítás táplált, a téboly és pusztítás pestise, amely elterjedt az egész ismert világon.
Az oroszoknak különösen volt okuk rá, hogy megvessék Dzsingisz kán emlékét. A mongolok kétszer csaptak le rájuk. A kereskedelmen meggazdagodott nagyvárosokból, Novgorodból, Rjazanyból és Kijevből csak csonthalmazok maradtak. Azokban az iszonyatos percekben tépték ki az ország szívét, örökre.
− Többé soha − suttogta Tolja, bár maga nem hallotta a szavait. − Soha többé. − Tudta, hogy Casey meg a többiek ellenállnak a mongoloknak, amilyen keményen csak tudnak. Talán a mongolok túlságosan sok ellenséget szereztek maguknak a régi idővonalon; talán valamiféle transzcendens módon most fizetnek meg érte.
Persze a maga játszmája még hátravolt − vajon eléggé erős-e a fegyvere, vajon működni fog-e egyáltalán? De bízott önnön technikai képességeiben. Ám elérni a célpontját más kérdés volt. Megfigyelte Dzsingiszt. Sándorral ellentétben, Dzsingisz olyan hadvezér volt, aki a biztonságos háttérből figyelte a csatákat, és este visszavonult a jurtájába; lévén majdnem hatvanéves, ebből a szempontból kiszámítható volt.
De tudhatta-e Tolja három nap elteltével, hogy pontosan hány óra lehet? Biztos lehetett-e benne, hogy a súlyos lépések valóban azt az embert jelezték, akit el akart pusztítani? Csak azt sajnálta igazán, hogy sosem fogja már megtudni.
Tolja mosolygott, a feleségére gondolt, és megnyomta a kioldógombot. Nem volt szeme, nem volt füle, de érezte, hogy meginog a föld.
Abdikadir és egy maroknyi brit meg makedón hátukat egymásnak vetve harcoltak a körülöttük örvénylő mongolokkal, akiknek a többsége lóhátról vagdalkozott. A muníciója régen kifogyott, eldobta a hasznavehetetlen Kalasnyikovot, és bajonettel, handzsárral, lándzsával, dárdával harcolt, ami éppen a kezébe akadt, az elhullott harcosokat több, mint egy évezred választotta el egymástól.
Ahogy körülzárta a csata, először mintha elevenebbnek érezte volna magát − mintha az élete lecsökkent volna a vér, a zaj, az intenzív erőfeszítés és a fájdalom erre a pillanatára, és mindaz, ami ezt megelőzte előjáték lett volna csupán. De ahogy a kimerülés mérge felhalmozódott a testében, ezt az elevenség érzetet felváltotta a rezes valószerűtlenség, mintha az ájulás határán lett volna. Kiképezték erre: ezt nevezték „monoton zónának”, amikor a test nem vesz tudomást a fájdalomról, nem érez sem hideget, sem meleget, és beáll egy újfajta tudatosság, amolyan makacs önműködés. De ettől még nem volt könnyebb elviselnie.
Ez a kis csoport még életben volt, amikor a többieket már levágták, az ellenállás kis szigete a vértengerben, amelyben a mongolok kedvükre gázoltak. Abdikadir maga is több sebet kapott. De tudta, hogy sokkal többet már nem bír ki. A csata vesztésre állt, és ez ellen nem tehetett semmit.
A csatazajon túl trombita rikoltását hallotta, harci dob egyenetlen ritmusát. Egy pillanatra erre terelődött a figyelme.
Egy buzogány csapott le az égből, kiverte a kezéből a handzsárt. Fájdalom nyilallt belé; eltörött az egyik ujja. Fegyvertelenül, félkezűen szembefordult a mongol lovassal, aki fölé tornyosult, újra felemelte a buzogányát. Abdikadir meglódult, jó kezét megfeszítette, mint valami deszkát, és a mongol combjára csapott, egy idegközpontra célozva. A lovas megmerevedett, hátrabillent, a lova hátrafelé botlott. Abdikadir letérdelt, felkapta handzsárját a véres földről, és erősen lihegve felállt, újabb támadó után nézve.
De nem volt több.
A mongol lovasok megfordították lovaikat, és megindultak távoli táboruk felé. Lovaglás közben némelyik megállt néha, hogy felvegye valamelyik sérült bajtársát. Abdikadir csak állt lihegve, handzsárját markolva, és nem tudta felfogni. Olyan meglepő volt ez, mintha a tengerár fordult volna meg.
Csattanó hangot hallott a füle mellett, szinte rovarszerűt. Tudta, mi az, de az agya lassan forgott, lassan lökte felszínre az emléket. Lövedék süvítése. Egy golyó. Megfordult, hogy megnézze.
Az Istár-kapu előtt volt egy kis csoport, amelyik nem vonult vissza. Vagy ötven mongol lóháton, szoros csoportban bevágtatott a nyitott kapun. És valaki onnan, a vágtázok kellős közepéről Abdikadirra lőtt.
Elejtette a handzsárt. A világ megpördült, és a véráztatta föld felnyúlt Abdikadirért.
Bisesa hallotta az ordítozást, közvetlenül a kórháza előtt. Kirohant az ajtón, hogy megnézze, mi az. Ruddy Kipling, akinek az inge elöl úszott a vérben, követte.
Egy csapatnyi mongol harcos áttörte a védők vonalát, és bevágtatott a kapun. A makedónok úgy zárták körül őket, mint antitestek a fertőzést, és a tisztjeik parancsokat kiáltoztak. Bár a mongolok vadul vagdalkoztak, már rángatták le őket a lovaikról.
De egy magányos alak kivált a harcolók közül, és futni kezdett Babilon felvonulási útján. Egy nő. A makedónok nem vették észre, vagy ha igen, nem vették annyira komolyan, hogy megállítsák. Bőrpáncélt viselt, de a haja, Bisesa látta, élénk narancssárga szalaggal volt hátrakötve.
− Te jó ég − motyogta Bisesa.
− Mi az? − kérdezte Ruddy.
− Az ott bizonyára Sable. Vazze, a templomhoz tart…
− Marduk Szeme…
− Ezért volt az egész. Jöjjön!
Sable után rohantak a felvonulási úton. Aggodalmas arcú makedón katonák futottak el mellettük a kapunál történt betolakodók felé, és rémült, értetlen babiloniak húzódtak félre. A fejük felett Szemek lebegtek mint égi tévé-kamerák, közönyösen; Bisesát megdöbbentette, milyen sok.
Először Ruddy ért Marduk termébe. A nagy Szem még ott lebegett az aranytócsa fölött. Sable ott állt a Szem előtt, lihegve, a haja kibomolva omlott mongol páncéljára, és nézte önnön torz tükörképét. Felemelte a kezét, hogy megérintse a Szemet.
Ruddy Kipling előrelépett.
− Asszonyom, menjen onnan, vagy…
Sable egyetlen mozdulattal megfordult, pisztolyt rántott, és lőtt. Az ősi teremben visszhangzott a lövés. Ruddy hátratántorodott, a falnak dőlt, és összecsuklott.
− Ruddy! − sikoltotta Bisesa.
Sable Bisesára fogta a pisztolyt.
− Meg ne próbáld!
Ruddy tehetetlenül nézett Bisesára, a homlokán ki-ütközött a verejték, vastag szemüvegén a mások vércseppjei. A csípőjét markolta. Az ujjai közül vért buggyant elő. Ostobán vigyorgott.
− Meglőttek.
Bisesa szeretett volna Ruddyhoz menni. De mozdulatlanul, felemelt kézzel állt.
− Sable Jones.
− Terjed a hírem.
− Hol van Tolja?
− Halott… Ó. − Elmosolyodott. − Jut eszembe. A mongolok visszavonulást fújtak. Azt hittem, véletlen. De tudod, mi történhetett? Dzsingisz kán meghalt, és a fiai, a fivérei meg a hadvezérei sietnek vissza a kuriltaira, hogy eldöntsék, kié lesz a nagydíj. A mongolok társadalmi szerkezete nagyjából olyan, mint a csimpánzoké. De, ahogy a csimpiknél, ha az alfa hím feldobja a bakancsát, mindenkinek szabad a pálya. És Tolja ezt használta fel ellenük. − Megcsóválta a fejét. − Egész ügyes volt a kis nyamvadék. Kíváncsi volnék, hogy csinálta. − A pisztoly nem rezdült a kezében.
Ruddy nyögött.
Bisesa igyekezett koncentrálni.
− Mit akarsz, Sable?
− Mit gondolsz? − Sable a hüvelykujjával a válla fölé bökött. − Hallottuk ennek a bigyónak a jelzését a Föld körüli pályán. Bármi folyjék is itt, ez a kulcs − a múlthoz, a jelenhez és a jövőhöz.
− Egy új világhoz.
− Aha.
− Azt hiszem, igazad van. Én már tanulmányoztam. Sable összehúzta a szemét.
− Akkor tudnál segíteni nekem. Mit szólsz? Vagy velem vagy, vagy ellenem.
Bisesa egyenesen a Szemre nézett. Nagyra nyitotta a személyt. Mosolyt erőltetett az arcára.
− Nyilvánvaló, hogy téged várt.
Sable odafordította a fejét. Egyszerű trükk volt, de Sable beleesett önnön hiúságának a csapdájába − és Bisesa nyert fél másodpercet. Egyetlen rúgással szétroncsolta Sable csuklóját, és kirepítette belőle a pisztolyt, a másikkal a földre küldte a nőt.
Lihegve állt a bukott kozmonauta fölött. Bisesa érezte ellenfele szagát, ugyanolyan tej és zsírszagot, amilyen a mongolokból áradt, akik vele buktak.
− Sable, komolyan elhitted, hogy a Szem törődik veled meg a kicsinyes ambícióiddal? Rohadj el a pokolban! − Dühösen felnézett a Szemre. − És te − láttál eleget? Ezt akartad? Eleget szenvedtünk már neked?…
− Bisesa. − Alig hallható nyögés volt. Bisesa Ruddyhoz rohant.

36.FEJEZET UTÓHATÁS

Héphaisztion halott volt.
Sándor megnyert egy nagy csatát szinte lehetetlen körülmények között, egy új világban, egy több mint ezer évvel korszerűbb ellenség ellen. De közben elveszítette a társát, a szerelmesét, az egyetlen igaz barátját.
Sándor tudta, mit várnak tőle ebben a percben. Hogy visszavonul a sátrába, és az eszméletlenségig leissza magát. Vagy nem lesz hajlandó sem enni, sem inni napokig, amíg a családja és a társai aggódni nem kezdenek az egészségéért. Vagy elrendeli egy hihetetlenül grandiózus emlékmű megépítését: talán egy fenséges oroszlán faragott szobrát, gondolta bágyadtan.
Sándor úgy döntött, nem teszi egyiket sem. Magában fogja gyászolni Héphaisztiont, belül. Talán megparancsolja, hogy a táborban vágják le az összes ló farkát és sörényét. Homérosz mesélte, hogy Akhilleusz lenyíratta a lovait halott szeretett Patroklosza tiszteletére; igen, Sándor is így gyászolhatná Héphaisztiont.
De egyelőre sok volt a tennivaló.
Végigjárta a véráztatta csatateret és azokat a sátrakat és épületeket, ahol elhelyezték a sebesülteket. A tanácsosai és társai aggodalmasan loholtak utána − és az orvosa is, mert Sándor maga is több új sebet szerzett. Sok katonája persze boldog volt, hogy láthatta. Némelyikük eldicsekedett a hőstetteivel, és Sándor türelmesen, rezzenéstelen arccal végighallgatta, dicsérte a kiválóságát. Mások azonban sokkos állapotban voltak. Sándor ilyet is látott már. Ezek némán ültek, vagy újra meg elmondták a maguk kicsinyes történetét. Az emberek majd meggyógyulnak, mint mindig, ahogyan ez a véres föld is, amikor eljön a tavasz, és újra kinő a fű. De semmi nem fogja eltörölni azoknak a dühét és bűntudatát, akik életben maradtak, amikor a társaik elhulltak, ahogyan a király sem felejti el soha Héphaisztiont.
*
Ruddy a falnak dőlve feküdt, a karja ernyedten hevert mellette, tenyérrel felfelé, begörbített ujjakkal. Véres kis keze úgy festett, mint egy rák, gondolta Bisesa. Vér bugyogott a bal csípője alatti kerek sebből.
− Sok vért látunk ma, Bisesa. − Ruddy még mindig mosolygott.
− Az. − Bisesa tampont vett elő a zsebéből, próbálta elzárni vele a lyukat. De a vér csak bugyogott. Sable lövése a combcsonti artériát találhatta el, az egyik fő vivőeret, amelyen át a vér elérte a test alsó részét. Bisesa semmiképpen nem tudta Ruddyt megmozdítani, nem tudott vérátömlesztést adni neki, nem tudott szakorvostól tanácsot kérni.
Nem volt idő érzelegni: úgy kell rendbe hoznia Ruddyt, mint egy elromlott gépet, mint egy felnyitott motorháztetejű teherautót. Kétségbeesetten járt az agya. Kezdte szétvágni a fiú nadrágszárát.
− Próbáljon nem beszélni − mondta. − Minden rendben lesz.
− Ahogy Casey mondaná, baromság.
− Casey rossz hatással van magára.
− Mondja el − suttogta Ruddy.
− Mit?
− Mi lesz belőlem… Vagy mi lett volna.
− Nincs rá időm, Ruddy. − A feltárt seb tátongott, a bíborvörös kráterből még egyre bugyogott a vér. − Segítse n. − Megfogta a fiú kezét, és mindkettőt a seb két széléhez szorította, ő pedig belenyúlt ujjával a sebbe.
Ruddy megvonaglott, de nem jajdult fel. Rettenetesen sápadt volt. A vére tócsába gyűlt alatta a templom padlóján, az istenség olvadt aranyának tükörképeként.
− Semmi másra nincs idő, Bisesa. Kérem.
− Közkedvelt lesz − mondta Bisesa, de közben vadul dolgozott. − Egy nemzet, egy kor hangja. Nemzetközi híresség. Gazdag. Kitüntetéseket utasít vissza, de újra meg újra ki akarják tüntetni. Részt vesz egy nemzet életének alakításában. Irodalmi Nobel-díjat kap. Azt fogják mondani magáról, hogy ha csak egy megjegyzést tesz is, a hangját meghallják mindenütt a világon…
− Ó. − Ruddy sóhajtott, és becsukta a szemét. Bisesa elmozdította az ujjait. A vér ismét erősen felbugyogott, és Ruddy nyögött. − Mindazok a könyvek, amelyeket nem fogok soha megírni.
− De hát léteznek, Ruddy. Benne vannak a telefonomban. Az utolsó átkozott szóig.
− Ennyi, azt hiszem − ha logikusan nincs is értelme, ha az író nem marad életben, hogy megírja őket… És a családom?
Megpróbálni így elállítani a vérzést olyan volt, mint egy törött vízvezetéket párnával próbálni eltorlaszolni. Bisesa tudta, csak egy megoldás volna: megtalálni a sérült artériát, és azt elkötni közvetlenül.
− Ruddy, ez pokolian fog fájni. − Beledugta az ujjait a sebbe, és szétrántotta a húst.
Ruddy háta megfeszült, szeme lecsukódott.
− A családom. Kérem. − A hangja zizegés volt csupán, száraz, mint az őszi falevél.
Bisesa beletúrt Ruddy lábába, át zsír− és izomrétegeken, ereken, de nem találta az artériát. Lehet, hogy amikor a lövés elszakította, visszahúzódott.
− Felvághatnám a lábát − mondta. − Hogy megkeressem azt az átkozott artériát. De a vérveszteség… − Alig tudta elhinni, mennyi vért veszített a fiatalember máris; csupa vér volt Ruddy lába, az ő két karja meg a padló.
− Fáj, tudja. De hideg van. − Nehezen ejtette a szavakat. Kezdett sokkos állapotba kerülni.
Bisesa rászorította a sebre a két kezét.
− Hosszú házasság − mondta gyorsan. − Boldog, azt hiszem. Gyerekek. Egy fiú.
− Igen?… Hogy hívják?
− John. John Kipling. Jön egy nagy háború, amely felemészti Európát.
− A németek, gondolom. Mindig a németek.
− Igen. John önkéntesnek jelentkezik, hogy Franciaországban harcoljon. Meghal.
− Ó. − Ruddy arca most majdnem kifejezéstelen volt, de a szája megvonaglott. − Legalább megspórolja ezt a kínt, ahogy én is − vagy mégsem. Átkozott logika! Bárcsak érteném. − Kinyitotta a szemét, és Bisesa látta benne tükröződni Marduk Szemének közönyös gömbjét. − A
fény − mondta Ruddy. − A fény reggel…
Bisesa a fiatalember mellére szorította az egyik véres kezét. Ruddy szíve még dobbant egyet, aztán megállt.
A segítséget elutasítva, Sándor merev mozdulatokkal kapaszkodott fel az Istár-kapura. Kelet felé nézett, a síkságra, ahol még mindig égtek a mongolok tüzei. A lebegő gömbök, amelyeket az emberek Szemeknek hívtak, amelyek betöltötték a levegőt a csata alatt, most mind elpárologtak, kivéve azt a nagy förtelmességet Marduk templomában. Talán ezek az új, közönyös istenek láttak mindent, amit látni akartak.
Bírósági tárgyalásokat kellett lefolytatni. Kiderült, hogy az a fura angol, Cecil de Morgan információt juttatott el a mongol kémekhez, többek között az útvonalról, amelyen Sable Jones olyan gyorsan eljutott Marduk templomába. Az angol parancsnok, Grove meg a többiek, Bisesa és Abdikadir kérték a jogot, hogy a saját szokásaik szerint hallgathassák ki a két árulót, de Morgant és Sable-t. Csakhogy Sándor király volt, és tudta, hogy az emberei csak egyfajta igazságszolgáltatást fogadnak el. De Morgant és Sable-t az egész sereg előtt vonják felelősségre a városon kívüli síkon; Sándor magában már döntött a sorsukról.
Ennek a háborúnak még nincs vége, gondolta Sándor, még ha ez a nagyember, Dzsingisz halott is. Abban bízott, hogy idővel el tudja pusztítani a mongolokat. De miért harcoljon makedón és mongol a Szem isteneinek a parancsára, akár a küzdőtérre lökött kutyák? Ők emberek, nem barmok. Talán van más út.
Mulattatta, hogy Bisesa meg a többiek „moderneknek” nevezik magukat, mintha Sándor és kora halvány történetek volnának a régmúltból, amelyeket fáradt vénember mesél. De Sándor szemszögéből ezek a különös, nyakigláb, ízléstelen teremtmények a távoli és érdektelen jövőből tajték voltak csupán. Csak maroknyian voltak az ő makedónjaihoz meg a mongolokhoz viszonyítva. Ó, a szerkezeteik rövid ideig hasznosak voltak a kán elleni csatában, de hamar kimerültek, és akkor visszatértek a legősibb fegyverekhez, a vashoz meg a vérhez, a fegyelemhez és a nyers bátorsághoz. A modernek nem számítottak. Számára világos volt, hogy az új világ dobogó szíve itt volt − vele meg ezekkel a mongolokkal.
Mindig tudta, hogy az a percnyi habozása a Beasz folyónál pillanatnyi elmezavar volt csupán. De már mögötte volt. Eldöntötte, hogy utasítja Eumenészt, keresse meg ismét a mongolokat, próbáljon velük megállapodásra jutni. Ha legyőzi a mongolokat, erős lesz; de ha egyesíti velük az erőit, még erősebb. Ebben a sebesült világban bizonyára nincs erő, amely felérne velük. És aztán, felfegyverkezve a tudással, amelyet Bisesa meg a többiek hoztak, nem lesznek határai a jövendőbeli lehetőségeknek.
Gondolkodva, tervezgetve kóstolgatta Sándor a szelet, amely keletről fújt, a világkontinens gazdag, idővel teli szívéből.

AZ IDŐ SZEME
ÖTÖDIK RÉSZ

A katonák naponta egyszer mentek be, hogy enni− és innivalót adjanak, és kihordják a trágyát. Néha lefogták Fürkész, és beledugták vaskos nemi szervüket. Nem bántották, és ő megtanulta, hogy hagyja a fogva tartóit azt tenni, amit akarnak, de közben szemmel tartotta Csimpaszkodót. Fürkész nem tudta, a katonák miért teszik, amit tesznek. De persze mindegy is volt, tudta-e, vagy sem, hiszen meg nem akadályozhatta őket semmiben.
Ki tudott volna törni innen. Bizonyos szinten tudta ezt. Erősebb volt bármelyik katonánál. Széttéphette volna a hálót a fogával, a kezével, de még a lábával is. Csakhogy a maga fajtájából egyetlen egyet sem látott Csimpaszkodón kívül a foglyul ejtésük óta. A háló lyukain át erdőt sem látott, sehol nem hívogatta a zöld árnyék. Ha kitört volna, nem lett volna hová mennie, nem várt volna rá más, csak botok, öklök vagy puskatusok. Ezt a brutális leckét már megtanulta.
Állat és ember közti lényként Fürkésznek csupán ködös elképzelése volt jövőről és múltról. Emlékezete olyan volt, akár egy élénk képekkel teli galéria − az anyja arca, fészkének a melege, annak a hímnek mindent betöltő szaga, aki először tette a magáévá, a szülés édes kínja, első kölykének rémítő mozdulatlansága. És jövőérzetét a tulajdon halálának kezdetleges látomása uralta, a félelem a feketeségtől, amely a nagymacskák szemének sárgája mögött bujkált. De emlékei nem alkottak történetet, nem volt bennük sem logika, sem rendszer: mint a legtöbb állat, Fürkész a jelenben élt, mert ha a jelen nem élhető túl, akkor múlt és jövő nem jelent úgysem semmit. És a jelene, ez a reménytelen rabság, annyira elnyúlt, hogy betöltötte teljes tudatát.
Fogoly volt. Csak ennyi. De legalább ott volt neki Csimpaszkodó.
Aztán egy reggel valami megváltozott.
Először Csimpaszkodó látta meg.
Fürkész lassan ébredt, hiszen mindig azzal próbálkozott, hogy ott maradhasson az álmaiban látott erdőben. Nagyot ásított, nyújtóztatta hosszú karját. A nap már magasan járt, és Fürkész fényfoltokat látott behullni a háló lyukain át.
Csimpaszkodó a sátor tengelyét bámulta. Fénylett az arca. Fürkész felnézett.
A Szem ragyogott. Mintha hálóba fogott, miniatűr nap lett volna.
Fürkész felállt. Egymás mellett, szemüket a Szemre szegezve anya és lány teljesen felegyenesedve a Szemhez sétált. Nem érték el, de a fénye odavetítette az árnyékukat a döngölt földre. A Szem hőt nem adott, csak fényt.
Fürkész csak ekkor ébredt. Nagyon kellett volna vizelnie, székelnie, tisztálkodnia, hogy megszabaduljon az éjjel belémászott kullancsoktól, ennie és innia. De nem tudott mozdulni. Csak állt ott, tágra nyílt szemmel, egyik kezét felemelve. A szemét szúrta a por meg a hideg, de még pislogni sem tudott.
Halk nyafogást hallott. De még megfordulni sem tudott, hogy Csimpaszkodóra nézzen. Sejtelme sem volt, mennyi idő telt el így.
A keze az arca előtt volt. Nem tudatosan emelte fel; mintha valaki másnak a kezét nézte volna. Az ujjak ökölbe zárultak, szétnyíltak; a hüvelykujj ide-oda mozgott.
Fel kellett emelnie mindkét karját, mozgatnia kellett a vállát, a könyökét, a csuklóját; behajlította, majd kinyújtotta a lábát. Fel-alá járkált, ameddig csak a háló engedte, előbb felegyenesedve, majd a kezére támaszkodva. Megtapogatta a bordáit, a koponyája formáját, még a medencéjét is. Mindez olyan volt, mintha másvalaki tette volna vele, mintha durván végigtapogatta volna.
Az ember-majmokat elengedték, csak egy szívdobbanásnyi időre. Lihegve, éhesen, szomjasan egymásba kapaszkodtak. De a láthatatlan marok ismét rájuk zárult.
Ezúttal, amint a fény lüktetett a fejük fölött, Csimpaszkodó négykézlábra ereszkedett, és a földet kezdte vizsgálni, beletúrt. Ágacskákat, náddarabokat talált. Az ágakat összedörzsölte, a nádat hajtogatta, kavicsokat ütögetett össze.
Közben Fürkész a hálóhoz ment. Megragadta, és mászni kezdett. A testarányai a majomőseihez hasonlóak voltak, és jobban mászott, mint az őt fogva tartó emberek bármelyike. De ahogy kapaszkodott felfelé a hálón, egyre jobban félt, mert tudta, hogy ezt nem szabadna tennie.
Jött is nyomban futva az egyik katona.
− Hé, te! Lefelé onnan!
Puskatus vágott Fürkész arcába. Még visítani sem tudott. Hiába volt a Szem bűvöletében, lezuhant a hálóról, a hátán fetrengett. A szája tele volt vérrel, próbálta felemelni a fejét.
Látta, hogy Csimpaszkodó ül a koszos földön. Csimpaszkodó kezében egy nád volt, csomóra kötötte. Fürkész még sosem látott ilyet.
Újra érezte a kényszert, fel kellett állnia, hiába csöpögött a szájából a vér, és felbámult a Szemre.
Megint volt valami új, állapította meg ködösen. A Szem ragyogása immár nem volt egyenletes: vízszintes, fényesebb csíkok sora emelkedett ki az alap szürkeségéből, olyan séma, amely az emberi szemet a szélességet jelző vonalakra emlékeztette volna a Föld bolygón. Ezek a vonalak a Szem „egyenlítőjétől indultak, és egyre kisebbek lettek, amíg el nem tűntek az északi sarkon. Közben hasonló csíkok jelentek meg függőlegesen, az egyik pólusból kiindulva az egyenlítő egyik oldalán, eltűnve a másikon. Most egy harmadik, az első két csíksorral derékszöget bezáró csíkrendszer kezdett fényleni. A szürke négyzetek mozgása, néma tánca elbűvölően szép volt.
Aztán megjelent a csíkok negyedik sorozata − Fürkész próbálta követni a mozgásukat, de egyszerre valami éles fájdalmat érzett a fejében. Felkiáltott.
Azok a láthatatlan kezek ismét elengedték, és ő a földre rogyott. Tenyere szélével dörzsölt könnyező szemét. Most vette észre a melegséget a combja belső oldalán. Összevizelte magát ott, ahol állt, és észre sem vette.
Csimpaszkodó állt, remegve, de egyenesen, és nézte a mozgó fényeket, amelyek bonyolult mintázatot vetítettek arcocskájára. Csíkok ötödik sora − hatodik sora, amely lehetetlen irányokban tűnt el…
Csimpaszkodó megmerevedett, a feje hátracsuklott, ujjaival a semmibe markolt, aztán eldőlt mereven, mint egy darab fa. Fürkész felkapta a kölykét, és húgyos ölében dajkálta. Csimpaszkodó merevsége elmúlt, magatehetetlen szőrcsomóvá vált. Fürkész simogatta, és engedte szopni, bár petyhüdt csecse már régen kiszáradt.
A Szem még most is figyelte őket, megjegyezte a kötődést anya és lánya között, kiszívott az ember-majmokból minden érzést. Mindez a teszt része volt.
De a pihenő rövid volt. A Szem kisvártatva visszanyerte állandó, gyöngyházszerű ragyogását, és mintha láthatatlan kezek noszogatták volna Fürkészt. Félretolta a kölykét, és újra felállt, arcát a földöntúli fény felé fordítva.

38. FEJEZET MARDUK SZEME

Bisesa beköltözött Marduk templomába. Odavitt egy szalmazsákot és takarókat, odahozatta a fejadagját; még egy, a Madárról származó vegyszeres vécét is odavitetett. Az ideje javát itt töltötte most, egyedül, eltekintve a telefon kis társaságától − és a Szem merengő tömegétől.
Érezte, hogy van ott valami, van valami az áthatolhatatlan felszínen túl. Az érzékelésen túli érzés volt ez, olyasmihez hasonló, mintha mondjuk bekötött szemmel kilökték volna egy ajtón, és mégis meg tudta volna mondani, hogy a szabadban van, vagy zárt helyiségben.
De nem olyan érzés volt, mintha egy személlyel lett volna együtt. Néha csak éber figyelmet érzett, mintha a Szem óriási kamera lett volna. De néha úgy érezte, mintha megpillantott volna valamit a Szem mögött. Lett volna egy Megfigyelő, aki, képes beszéddel körülírva, ott állt az összes Szem mögött a világon? Bisesa néha úgy érezte, intelligenciák egész hierarchiája létezik, terjed ki a Megfigyelők és a Szemek egyszerű szüleményeitől, amelyeket képes volt elképzelni felfelé valamilyen lehetetlen irányban, amelyek megszűrik és lepárolják az ő összes tetteit, a reakcióit, egész lényét.
Egyre több időt töltött ezeknek az érzéseknek az elemzésével. Került mindenkit, huszonegyedik századi társait, de még szegény Josht is. Ugyanakkor a fiúhoz fordult vigaszért, amikor fázott, és túlságosan magányosnak és elhagyatottnak érezte magát. De utána, bár őszintén kedvelte a fiatalembert, mindig bűntudatot érzett, mintha csak kihasználta volna a fiút.
Próbálta ezeket az érzelmeit nem vizsgálni, még azt sem eldönteni, szereti-e Josht szerelemmel, vagy sem. Ott volt neki a Szem, az volt világának a középpontja. így kellett lennie. És nem volt hajlandó megosztani magát senki és semmi mással, még Josh-sal sem.
A fizikával próbálkozott a Szemnél.
Egyszerű geometriai mérésekkel kezdte, amilyeneket
Abdikadir végzett a kisebb Szemen az Északnyugati Határtartományban. Lézerműszereket használt, hogy bizonyítsa, hogy ennél a buboréknál a híres arányszám, a n nem körülbelül három egész egyheted, ahogyan Euklidész, az iskolában tanult geometria és az egész világ megköveteli, hanem egyszerűen három. Ahogyan az összes Szem, ez is betolakodó valahonnan máshonnan.
Aztán túllépett a geometrián. Egy makedónokból és britekből álló csapattal visszament az Északnyugati Határtartományba, ahol a Madár lezuhant. A hónapok óta zuhogó savas eső nem használt a maradványoknak. De azért voltak még használható elektromágneses szenzorok, amelyek látható fénynél, infravörös és ultraibolya megvilágításnál egyaránt működtek − huszonegyedik századi légi felderítő eszközök − és különböző vegyi szenzorok, „orrok”, amelyeket robbanóanyagok és hasonlók kiszimatolására terveztek. Bisesa előásta a műszereket, alkatrészeket, vezetékeket, minden használható felszerelést − azt a kis hordozható vegyi vécét is beleértve.
A templomban állította fel műszereit. Állványzatot épített a Szem köré, és úgy helyezte el a Madárról leszerelt szenzorokat, hogy az idegen tárgyat figyeljék mindenfelől, napi huszonnégy órában. Végül teletöltötte az ősi babiloni templomtermet infravörös kommunikációs kábelek tömegével, amelyek mind egy érintkező-dobozhoz vezettek, amelyen türelmesen várakozott a telefonja. Elektromos árama ugyan alig volt, csak a Madárról származó akkumulátorok meg magának a felszerelésnek a kisebb akkui, így hát Bisesa huszonegyedik századi szenzorai állati zsírt égető lámpások füstös fényében figyelték azt a lehetetlenül fejlett, idegen tárgyat.
És néhány kérdésére Bisesa választ kapott.
A Madár sugárzásmérői, olyan felpörgetetett Geiger-számlálók, amelyeket arra terveztek, hogy illegális nukleáris forrásokat szimatoljanak ki, magas frekvenciájú Röntgensugárzást és igen nagy energiájú részecskék kisugárzását érzékelték a Szemből. Ezek az eredmények szívfájdítók és megfoghatatlanok voltak, és Bisesa sejtette, hogy itt csak szivárgásról van szó, hogy a Szem a nagyenergiájú sugárzások egész skáláját bocsátja ki, amelyeket a Madár egyszerű műszere nem tud érzékelni. A sugárzás feltehetőleg valamiféle mérhetetlenül nagy energia-kibocsátás nyoma csupán − erre a megfeszített energiára valószínűleg azért van szükség, hogy ez a Szem létezni bírjon a számára talán ellenséges valóságban.
Aztán ott volt az idő kérdése.
Magasságmérőt használt, hogy lézersugarak visszaverődését vizsgálja a Szem felszínéről. A lézerfény százszázalékos hatékonysággal verődött vissza; a Szem felszíne tökéletes tükörként működött. Ám a sugarak mérhető Doppler-eltolódással verődtek vissza. Olyan volt ez, mintha a Szem felszíne sebesen távolodna, több, mint óránként száz kilométeres sebességgel. Ahány ponton vizsgálta ezt a jelenséget, mindenütt egyforma eredményt kapott. Ezek szerint az eredmények szerint a Szem a robbanás sebességével éppen összeomlóban volt.
Bisesa puszta szemmel persze azt látta, hogy a Szem kövéren és mozdíthatatlanul, önelégülten lebegett a levegőben, ahogy mindig. Mindazonáltal Bisesa érzékelte, hogy az a fényes felszín valamilyen irányban mozog. Gyanította, hogy a Szem létezése bizonyos értelemben eszkalálódik olyan irányokban, amelyet ő nem lát, a műszerei nem tudnak mérni.
És ha ez lehetséges, tűnődött, akkor az is lehet, hogy csupán egyetlen Szem van, amely valamilyen magasabb dimenzióból vetítődik le a világra, ahogyan egyetlen kéz ujjai hatolnak a felszínen át a tóba.
De néha arra gondolt, hogy ez a kísérletezés csak azért kell neki, hogy elterelje a figyelmét a központi kérdésről, a Szemmel kapcsolatos megérzéséről.
− Talán csak antropomorf elképzelés − mondta a telefonnak. − Miért kellene ebben szerepet játszania egy értelemnek, egy, az enyémhez hasonló tudatnak?
− Ezen Dávid Hume elmélkedett − mormolta a telefon. − Párbeszéd a természetes vallásról… Hume azt kérdezte, miért „értelmet” keresünk a mindenség szervező elveként. Persze ő a hagyományos Isten elmeszüleményekről beszélt. A rend, amelyet érzékelünk, talán csak létrejön. „Mert a priori tudomásunk szerint az anyag magába foglalhatja a rend önmagából eredő forrását
vagy eredetét éppúgy, ahogyan az értelem.” Ezt egy teljes évszázaddal az előtt írta le, hogy Darwin bizonyította, hogy az értelem nélküli anyagból létrejöhet szervezet.
− Szóval azt hiszed, antropomorf elképzelés, amikor értelmet képzelek a Szem mögé?
− Nem − mondta a telefon. − Semmi más módját nem ismerjük egy ilyen tárgy létrehozásának, mint az intelligens cselekvést. Azt feltételezni, hogy egy értelem a felelős, valószínűleg a legegyszerűbb hipotézis. Különben is, ezek a te érzéseid talán valamilyen fizikai realitáson alapulnak, még ha nem jönnek is át az érzékszerveiden. A tested, az agyad maguk is bonyolult műszerek. Talán az értelmed működését alátámasztó finom elektrokémiai folyamatokat az befolyásolja valamiképpen. Nem telepátia − de attól még valóság lehet.
− Te érzel itt valamit?
− Nem, de én nem vagyok ember − sóhajtotta a telefon. Bisesa néha arra gyanakodott, hogy maga a Szem sugallja neki ezeket a megérzéseket.
− Mintha apránként, adagolva információt töltene le belém. De az értelmem, az agyam egyszerűen képtelen befogadni az egészet. Olyan ez, mintha egy modern virtuális valóság software-t próbálnánk letölteni mechanikus számológépébe.
− Egyetértek a hasonlattal − mondta epésen a telefon. Bisesa néha csak ült a Szem masszív társaságában, és hagyta szabadon kalandozni a gondolatait.
Myrára gondolt. Ahogy múlt az idő, ahogy a hónapokból évek lettek, és az Időtörés, az egyetlen rendkívüli esemény a múltba távolodott, Bisesa úgy érezte, egyre jobban beleágyazódik ebbe az új világba. Néha ezen a szürke, antik helyen emlékei a huszonegyedik századi Földről abszurdnak, lehetetlenül önteltnek tetszettek, mint egy csalóka álom. De a Myra elvesztésével kapcsolatos érzései nem halványultak.
Még csak nem is olyan volt, mintha Myrát valahogyan elvették volna tőle, hogy a világ valamely más részén folytassa az életét. Nem nyújtott neki vigasztalást, ha elképzelte, mennyi idős lenne Myra most, hogy nézne ki, hányadikba járna, mit tehetnének együtt, ha újra együtt lehetnének. Nem volt alkalmazható itt egyetlen elképzelhető emberi helyzet sem, mert Bisesa nem tudhatta, van-e egyáltalán Myrával közös idővonala. Az is lehetséges volt, hogy Myrának számos másolata van a töredékes világok sokaságán, némelyik ráadás az ő másolataival együtt, mit kellene ezzel kapcsolatban éreznie? Az Időtörés emberfölötti esemény volt, és az ő vesztesége is emberfölötti, ezért emberi módon nem is lehet megbirkózni vele.
Ahogy feküdt a szalmazsákján, végigtöprengve az éjszakát, érezte, hogy a Szem figyeli, feltérképezi reményvesztett szomorúságát. Érezte azt az értelmet, de ott nem volt együttérzés, nem volt szánalom, semmi, csak mérhetetlen Olümposzi éberség.
Ilyenkor felkelt néha, és beleöklözött a Szem közönyös felszínébe, vagy babilóniai törmelékkel dobálta.
− Ezt akartad? Ezért jöttél ide, ezért romboltad szét a világunkat és az életünket? Azért jöttél ide, hogy összetörd a szívemet? Miért nem küldesz haza?…
Volt valami fogadókészség, Bisesa érezte. Jobbára olyan fogadókészség, amilyen egy hatalmas katedrális kupolájában, ahol az ő picike kiáltásai elvesznek, és értelmüket vesztik.
De néha úgy gondolta, valaki hallja őt.
És néha-néha azt is érezte, hogy akár van bennük együttérzés, akár nem, talán reagálnak a könyörgésére.
Egy napon a telefon azt suttogta:
− Itt az ideje.
− Minek?
− Át kell mennem biztonsági üzemmódba.
Bisesa számított erre. A telefon memóriája töméntelen felbecsülhetetlen értékű és pótolhatatlan adatot tartalmazott − nemcsak a Szemmel kapcsolatos megfigyeléseket és az Időtörés eseményeit, hanem a régi, eltűnt világ kincsit is, többek között például szegény Ruddy Kipling műveit. De az adatait nem volt hová letöltenie, még kinyomtatni sem lehetett. Amikor Bisesa aludt, arra az időre átadta a telefont angol írnokok egy csapatának, akik Abdikadir felügyeletével kézzel másoltak le különböző dokumentumokat, táblázatokat és térképeket. Ez is jobb volt a semminél, de a telefon hatalmas memóriájának így is csak a felszínén kapirgáltak.
Mindenesetre a telefon és Bisesa megállapodtak, hogy amikor a telefon elemei elérnek egy bizonyos kritikusan alacsony szintet, a készülék kikapcsolja magát. Egészen minimális energiával ugyanis adatait szinte a végtelenségig képes megőrizni, amíg a Mir új civilizációja eléggé fejlett lesz ahhoz, hogy hozzáférhessen a telefon felbecsülhetetlen értékű memóriájához. „És újra életre keltsenek”, ígérte a telefonnak Bisesa.
Ez teljesen logikus volt. De most, hogy eljött a perc, Bisesa átérezte a pótolhatatlan veszteséget. Elvégre ez a telefon tizenkét éves kora óta a társa volt.
− Meg kell nyomnod a gombot, hogy lezárj − mondta a telefon.
− Tudom. − Maga elé tartotta a kis készüléket, és bosszantóan könnybe lábadt szemmel nyomogatta a megfelelő kombináció számjegyeit. Az utolsó szám beütése előtt megállt.
− Sajnálom − mondta a telefon.
− Nem a te hibád.
− Bisesa, félek.
− Nem kell. Be foglak falazni, ha itt kell, hogy hagyjalak a régészeknek.
− Nem arra gondolok. Még sosem voltam kikapcsolva. Gondolod, hogy fogok álmodni?
− Nem tudom − suttogta Bisesa. Megnyomta a gombot, és a telefon addig zölden világító képernyője a félhomályos teremben elsötétült.

39− FEJEZET FELFEDEZÉSEK

Egy Dél-Indiában tett hat hónapos felfedező expedíció után Abdikadir visszatért Babilonba.
Eumenész körbevezette az újjáépülő városban. Hideg nap volt. Bár nyár közepe volt − a babilóniai csillagjósok szerint, akik türelmesen követték a csillagok és a nap járását az új égen −, hideg szél fújt, és Abdikadir maga köré fonta a karját.
A több hónapi távollét után Abdikadirra mély benyomást tettek e legújabb eredmények; a város lakói kemény munkát végeztek. Sándor benépesítette a kiürült várost saját tisztjeivel és veteránjaival, és egyik hadvezérét megtette társkormányzónak az egyik babiloni Időtörés előtti tisztségviselővel. A kísérlet eredményes volt; a makedón harcosokból és egykori babilóniai nagyurakból álló vegyes lakosság tűrhetően kijött egymással.
Sokat vitáztak azon, hogy mi legyen a nyugati parti régióval, amelyből az idő csak romokat hagyott. A makedónoknak csak pusztaság volt; a moderneknek régészeti lelőhely, amely egyszer talán majd kínál némi magyarázatot a nagy időcsuszamlásra, amely kettéhasította ezt a várost. Egyelőre békén hagyni, ez volt a nyilvánvaló kompromisszum.
De a városfalaktól lejjebb a folyón Sándor serege nagy, természetes kikötőt ásott ki, kellőképpen mélyet óceánjáró hajóknak, amelyeket már építettek is helyi fából a sietve kialakított dokkokban. Állt ott már egy kis világítótorony is, olajlámpásokkal világította meg a tükröket pótló, csiszolt pajzsokat.
− Ez csodálatos − mondta Abdikadir. Az új kikötő falán álltak, amely a vízre immár kimerészkedő kisebb hajók fölé tornyosult.
Eumenész azt mondta, Sándor tudja, hogy a gyors közlekedés és a hatékony kommunikáció tartják össze a birodalmat.
− A király ezt a maga kárán tanulta meg − mondta szárazon Eumenész. Az öt év alatt a titkár elsajátított némi akadozó angolt, Abdikadir pedig egy kis bizonytalan görögöt; egy kis együttműködéssel immár tolmács nélkül tudtak egymással beszélni. Eumenész folytatta. − Sándor előretörése Perzsiában nagyban a császári utaknak volt köszönhető. Amikor elértük a perzsa utak végét, távol keleten, a gyalogosai tudták, hogy nem tudnak továbbmenni, bármilyen hatalmasak is a király ambíciói. így hát meg kellett állnunk. De az óceán az istenek útja, és nem kell munka a lefektetéséhez.
-Még így sem tudom elhinni, hogy ilyen sokat tettetek ilyen gyorsan. − A lázas tevékenység láttán Abdikadir némi bűntudatot érzett. Talán túlságosan soká volt távol.
Élvezte a felfedezőutat. Indiában Abdikadir és csapata utat vágott a sűrű őserdőben, talált mindenféle egzotikus állatot és növényt − bár embert keveset. Hasonló expedíciókat küldtek keletre, nyugatra, északra, délre, végig Európán, Ázsiába, Afrikába. Ennek az új és gazdag világnak a feltérképezése kitölteni látszott Abdikadir szívében az űrt, amelyet önnön világának elvesztése okozott − és gyógyítani a traumát, amely a mongol támadás nagy mészárlásától érte őt. Talán azért indult el felfedezni a külvilágot, hogy elvonja a figyelmét belső világának zűrzavaráról − és talán túlságosan sokáig kerülte a szembenézést valódi felelősségeivel.
Elfordult a várostól, és dél felé tekintett, ahol öntözőcsatornák csillogó csíkjai szelték át a zöld termőföldeket. Itt volt a világ valódi munkája: élelmet termelni. Elvégre ez volt a Termékeny Félhold, a szervezett mezőgazdaság bölcsője, és egykor ezek az öntözött földek biztosították a Perzsa Birodalom élelmiszerszükségletének egyharmadát. Bizonnyal nincs ennél jobb hely ahhoz, hogy újrakezdjék a gazdálkodást. De Abdikadir már megnézte a földeket, és tudta, hogy nincs rendben minden.
− Ez a nyavalyás hideg − panaszkodott Eumenész. -Lehet, hogy a csillagjósok szerint nyár közepe van, de én még nem láttam ilyen nyarat… Aztán ott vannak a sáskák és más kártékony rovarok.
Az újjászületés programja valóban imponáló volt, még ha lassan indult is. Babilon megvédése a mongoloktól már a múlt volt, és nem látszott valószínűnek, hogy a közeljövőben újabb mongol fenyegetéstől kellene tartani. Sándor felderítői jelentették, hogy a mongolokat megdöbbentette Kína hirtelen kiürülése tőlük délre: ötvenmillió ember tűnt el nyomtalanul. A háború a mongolokkal nagy kaland volt − de eltérítette a figyelmet a lényegről. A megnyert csata után a briteket, a makedónokat és a Madárka legénységét egyaránt valami mélységes csüggedés kerítette hatalmába, mert egyszeriben kénytelenek voltak szembenézni a kellemetlen igazsággal, hogy erről a hadjáratról egyikük sem tér haza többé.
Beletelt némi időbe, amíg új célt találtak: új világot építeni. És Sándor az energiájával és a fékezhetetlen akaraterejével központi szerepet játszott a céltudat kialakításában.
− És min dolgozik maga a király?
− Azon. − Eumenész fenséges mozdulattal a város szertartási középpontjára mutatott.
Abdikadir látta, hogy megtisztítottak egy jókora területet, és már lerakták egy új zikkurratu alapjait. Füttyentett.
− Úgy fest, hogy még Bábel Tornyát is le fogja pipálni.
− Lehet. Névleg Héphaisztion emlékműve; mélyebb célja megemlékezés a világról, amelyet elvesztettünk. Ezek a makedónok mindig nagy becsben tartották temetkezési művészetüket! És Sándor szerintem túl akarja szárnyalni azokat a hatalmas síremlékeket, amelyeket Egyiptomban látott. De ahogyan a földeken állnak a dolgok, nehéz lesz embereket biztosítani egy ilyen vállalkozáshoz, bármilyen fenséges is.
Abdikadir nézte a görög finom arcát.
− Úgy érzem, kérsz tőlem valamit. Eumenész mosolygott.
− Én meg úgy érzem, hogy van benned egy kis görög is. Bár a király felesége, Roxána fiút szült − aki most négyéves −, Sándor folyamatos jó-léte az elkövetkező néhány évben számunkra életbevágó.
− Persze.
− De ez − mutatott Eumenész a dokkokra és a földekre − nem elég neki. A király bonyolult ember, Abdikadir. Én csak tudom. Makedón, természetesen − és úgy is iszik. De képes a hideg számításra, mint egy perzsa és döbbenetesen széles látókörű államférfi − akár egy görög városállam vezetője!
De minden bölcsessége ellenére a lelke mélyén Sándor harcos, és feszültség van benne a háborúzásra való ösztön és a birodalmat építeni vágyó akarat között. Arra született, hogy emberekkel harcoljon, nem sáskákkal a földeken, vagy az üledékkel a csatornákban. Nézzünk szembe a ténnyel, nem sok ember maradt, akivel harcolhatna! − A görög Abdikadirhoz hajolt. -Az az igazság, hogy Babilónia irányítását átruházta egy maroknyi hozzá közelállóra. Ezek vagyunk én, Perdikkász és Grove kapitány. − Perdikkász Sándor egyik régi tisztje volt és az egyik legközelebbi barátja; Perdikkász, a gyalogos társak parancsnoka hivatalosan megkapta azt a címet is, amelyet Héphaisztion viselt a haláláig, azaz amolyan nagyvezírféle volt. Eumenész kacsintott. − Nekik szükségük van az én görög eszemre, tudod, de nekem makedónokra van szükségem, akiken keresztül elérhetem a céljaimat. Persze mindannyiunknak vannak követői − elsősorban Perdikkásznak! Vannak klikkek és összeesküvések, hiszen mindig is voltak. De amíg Sándor fölöttünk magasodik, eléggé jól dolgozunk együtt. Mindannyiunknak szükségünk van Sándorra; Új Babilonnak kell a királya. De…
− Az nem kell, hogy itt lebzseljen úgy, hogy semmi dolga, és emlékművek építésére szívja el az embereket, amikor a földet kellene megművelni. − Abdikadir vigyorgott. − Azt szeretnéd, ha elvonnám a figyelmét?
− Nem így fogalmaznék − mondta lágyan Eumenész. -De Sándor kíváncsi, hogy az a nagyobb világ, amelyet te leírtál nekünk, ott van-e még, hogy meghódítsa. És azt hiszem, meg akarja látogatni az apját.
− Az apját?
− Az isteni apját, Amont, aki egyben Zeusz is, a sivatagi szentélyében.
Abdikadir füttyentett.
− Az szép kis kirándulás lenne. Eumenész mosolygott.
− Annál jobb. Aztán ott van Bisesa kérdése is.
− Tudom. Még mindig ott van bezárkózva azzal az átkozott Szemmel.
− Biztos vagyok benne, hogy felbecsülhetetlen értékű munka. De nem szeretnénk, ha elveszítenénk miatta: ti, modernek túlságosan is kevesen vagytok. Vidd magaddal őt is. − Eumenész mosolygott. − Úgy hallom, Josh visszatért Júdeából. Talán ő elterelhetné Bisesa figyelmét a Szemről…
− Agyafúrt ördög vagy, Eumenész titkát.
− Az ember teszi, amit kell − mondta Eumenész. -Jöjj. Megmutatom a hajóépítő műhelyeket.
A templomi terem tele volt kábelekkel és vezetékekkel és felszerelésekkel a lezuhant helikopterről, ezek némelyike sérült volt ott, ahol durván le kellett vágni, olyan is akadt, amelyik megégett a zuhanás utáni tűzben. Ez a dzsungel zárta körül a Szemet, mintha Bisesa nem tanulmányozni, hanem csapdába ejteni próbálná. De Bisesa tudta, hogy Abdikadir azt gondolja, ő az, aki csapdába esett.
− Az Időtörés fizikai esemény volt − mondta határozottan Bisesa. − Mindegy, milyen hatalmas erő volt mögötte. Fizikai, nem mágikus vagy természetfölötti. És ezért fizikai tételekkel megmagyarázható.
− De nem feltétlenül a mi fizikánk tételeivel − mondta Abdikadir.
Bisesa bizonytalanul nézett szét a templomi teremben, sajnálta, hogy a telefon már nem lehet a segítségére.
Abdikadir és a rémült, értetlen Josh a terem sarkában telepedtek le. Bisesa tudta, hogy Josh gyűlöli ezt a helyet − nemcsak a Szem félelmet keltő jelenléte miatt, hanem azért is, mert elvette őt a fiútól. Most Josh nyitott ki egy flaska angol stílusban elkészített tejes teát, miközben Bisesa próbálta elmagyarázni éppen aktuális elméletét a Szemről és az Időtörésről.
− Idő és tér szétszakadt az Időtöréskor − mondta Bisesa −, szétszakadt darabjaira, aztán ismét össze lett rakva. Ennyit tudunk, és bizonyos szempontból értjük is. Tér és idő bizonyos értelemben valóságosak. A téridőt meg lehet görbíteni, például egy kellőképpen erős gravitációs mezővel. Olyan merev, mint az acél, de meg lehet tenni…
De ha a téridő anyag, miből van? Ha egészen közelről vizsgáljuk − vagy eleget hajlítgatjuk és hajtogatjuk −, nos, akkor láthatjuk a magját. A tér és az idő a róluk kialakult legjobb elméletünk szerint olyan, mint valamiféle szőttes. A szőttes alapvető egységei húrok, apró húrok. A húrok vibrálnak − és a vibrációk módjai, a húrok tónusai azok a részecskék és energiamezők, amelyeket mi látunk és a tulajdonságaik, ahogyan a tömegük is. A húrok sokféleképpen vibrálhatnak − sokféle hangot tudnak eljátszani −, de némelyik, a legmagasabb energiamódok, nem voltak a mindenség teremtése óta.
Rendben van, a húroknak szükségük van bizonyos térre, amelyben vibrálhatnak − nem a mi téridőnkre, amelyik a húrok muzsikája, hanem valamiféle absztrakció, egy réteg. Sok dimenzióban.
Josh a homlokát ráncolta, igyekezett megérteni.
− Folytasd.
− A réteg felépítése, a topológiája irányítja a húrok mozgását. Ez olyan, mint egy hegedű hangzó teste. Gyönyörű kép, ha belegondoltok. A topológia a mindenség tulajdonsága a legnagyobb mértékben, de meghatározza az anyag viselkedését a legkisebb mértékekben is.
De képzeljétek el, hogy lyukat vágunk a hangzó testbe, megváltoztatjuk az alapot képező réteg szerkezetét. Akkor változás áll be a húrok vibrálásában.
− És az ilyen változás hatása − mondta Abdikadir − a világban, amelyet szemlélünk…
− A húrok vibrálása irányítja azoknak a részecskéknek és mezőknek a létét, amelyekből a világunk felépül és a tulajdonságaikat. Tehát ha változás áll be, ezek a tulajdonságok is megváltoznak. − Bisesa vállat vont. -Megváltozhat például a fény sebessége. − Elmondta milyen Doppler-eltolódást mért a fényvisszaverődésében Marduk Szeméről; ennek is köze lehet a rétegszint átváltozásaihoz.
Josh előrehajolt, kis arca komoly volt.
− De mi van az okozati viszonnyal, Bisesa? Ott a buddhista szerzetes, akiről Tolja mesélt, aki együtt él gyerekkori énjével! Mi van akkor, ha az öregember megfojtja a gyereket − akkor a láma eltűnik a létezésből? És ott van szegény Ruddy − halott, most, és így mindörökké képtelen megírni mindazokat a regényeket és verseket, amelyekről te, Bisesa, azt állítod, hogy benne vannak a telefonodban! Mit mond minderről a te fizikád a húrjaival meg a hangzó testével?
Bisesa sóhajtott, és megdörzsölte az arcát.
− Szétszakadt téridőről beszélünk. A szabályok mások. Josh, tudod-e, mi az a fekete lyuk? Képzelj el egy összeomló csillagot, amelyik olyannyira sűrűvé válik, hogy iszonyatosan megnő a gravitációs ereje − végül még a legerősebb rakéta sem képes menekülni a markából. Legvégül, maga a fény sem tud menekülni. Josh, a fekete lyuk egy hasadék a téridő szabályos szőttesében. És információt eszik. Ha beledobok a fekete lyukba egy tárgyat − egy követ vagy Shakespeare összes műveinek legutolsó példányát, mindegy − elvész róla szinte minden információ, visszavonhatatlanul, kivéve a tömegét, a töltését és az elektronperdületét.
Na már most, az átmenetek a Mir különböző korokból kiszakadt darabjai között egyáltalán nem olyanok, mint a fekete lyukak eseményhorizontjai. De téridő hasadások. És talán információ veszett el ugyanúgy. Ezért borult fel az okozati viszony. Azt hiszem, új valóságunk, itt a Miren kezd összeállni. Új okozati viszonyok alakulnak ki. De az új láncolat ennek a világnak a része, ezé a valóságé, és semmi köze a régihez… − Bisesa megdörzsölte fáradt szemét. − Hát ennyire jutottam. Lehangoló, mi? A legmodernebb fizikánk csupán metaforákat képes adni.
− Ezt le kell írnod − mondta gyengéden Abdikadir. -Kérd meg Eumenészt, hogy adjon melléd egy titkárt, hogy mindezt lejegyezze.
− Görögül? − nevetett keserűen Bisesa.
− Az Időtörés hogyanjáról beszélünk − mondta Josh. − Ettől nem jutottam közelebb ahhoz, hogy megértsem a miértjét.
− Ó, volt célja − mondta Bisesa. Dühösen nézett fel a Szemre. − Csak még nem jöttünk rá. De ők ott vannak fenn, és valahol − túl a Szemen, az összes Szemeken túl − figyelnek minket. Talán játszanak velünk.
− Játszanak?
− Láttad, hogy a ketrecben lévő Szem hogyan kísérletezett az ember-majmokkal? − kérdezte Bisesa. − Úgy szaladgáltak körbe abban az átkozott ketrecben, mint a patkányok dróttal a fejükben.
− A Szem talán − Josh széttárta a kezét − stimulálni akarja az ember-majmokat. Magas intelligenciaszintre akarja emelni őket.
− Nézz a szemükbe − mondta hidegen Bisesa. -Ennek semmi köze a felemeléssel. Kiszívják a szerencsétlenekből azt is, ami bennük van. A Szemek nem azért vannak itt, hogy adjanak. Hanem, hogy elvegyenek.
− Mi nem vagyunk ember-majmok − mondta Abdikadir.
− Nem. De lehet, hogy velünk kifinomultabban kísérleteznek. Lehetséges, hogy a Szem sajátos tulajdonságai, például ez a nem-euklideszi geometria rejtvény számunkra. És azt hiszitek, véletlen volt, hogy Sándort és Dzsingisz kánt idehozták? Az eurázsiai történekem két legnagyobb hadura véletlenül ütközött meg egymással? Nevetnek rajtunk. Talán ez az értelme az egész átkozott dolognak.
− Bisesa − Josh megfogta az asszony két kezét. − Azt hiszed, a Szem a kulcs mindenhez, ami történik. Nos, én is. De hagyod, hogy a munka tönkretegyen. És az mire jó?
Bisesa riadtan nézett Joshra és Abdikadirra.
− Mit főztetek ki?
Abdikadir mesélt Sándor tervezett európai expedíciójáról.
− Gyere velünk, Bisesa. Micsoda kaland!
− De a Szem…
− Itt lesz akkor is, amikor visszajössz − mondta Josh. − Megbízhatunk valakit, hogy folytassa a megfigyeléseidet.
− Az ember-majmok nem tudják elhagyni a ketrecüket − mondta Abdikadir. − Te ember vagy. Mutasd meg ennek az izének, hogy nem irányíthat, Bisesa. Hagyd itt.
− Baromság − mondta fáradtan Bisesa. Aztán hozzátette. − Casey.
− Mi van vele?
− Caseynek kell átvennie ezt a melót. Nem holmi makedónnak. És nem is britnek, aki még rosszabb lenne, mert azt hinné, hogy érti.
Abdikadir és Josh összenéztek.
− Stip-stop! Én ugyan meg nem mondom neki, hogy neki kell csinálni − mondta gyorsan Josh. Bisesa a Szemre nézett.
− Visszajövök, rohadékok. És legyetek rendesek Caseyvel. Ne feledjétek, hogy többet tudok rólatok, mint amennyit most elmondtam…
Abdikadir elkomorodott.
− Bisesa? Hogy érted ezt?
Hogy talán tudok egy hazavezető utat. De ezt nem mondhatta el nekik, még nem. Felállt.
− Mikor indulunk?

40. FEJEZET A CSÓNAKÁZÓTÓ

Úgy tervezték, hogy az utazás Alexandriában kezdődik. Az óra járásával ellenkező irányban óhajtották körülhajózni a Földközi-tenger bonyolult partvidékét: Egyiptomból indulva először északnak vitorláznak, aztán nyugat felé Európa déli partvonala mentén, egészen a Gibraltári-szorosig, aztán vissza Afrika északi partjait követve.
Amit ez a király tett, az soha nem volt szerény. Elvégre ő volt Nagy Sándor. És kirándulása a Földköri-tengeren, amelyet a tanácsosai epésen „Sándor csónakázótavának” neveztek, nem volt kivétel.
Sándor rettenetesen csalódott volt, amikor azt látta, hogy a város, amelyet ő telepített a Nílus torkolatához, az ő Alexandriája a Níluson az Időtörés áldozata lett. De ez sem riasztotta vissza, hanem megparancsolta, hogy seregének egységei kezdjék meg egy új város építését itt, a régi mintájára. Mérnökeit pedig azzal bízta meg, hogy tervezzenek egy új csatornát a Szuezi-öböl és a Nílus között. Közben megparancsolta, hogy sürgősen alakítsanak ki ideiglenes kikötőt Alexandriánál, és számos Indiában építtetett hajója felvitorlázott a Szuezi-öbölbe, ahonnan aztán darabokra szedve, szárazföldön vontatták tovább.
Bisesa csak ámult, hogy a flotta csupán néhány hónap alatt újraépült Alexandria helyén, és útra készen állt. A város munkásait elszállásoló sátorvárosban rendezett, kétnapos, áldozatokból és vigasságokból álló fesztivál után a flotta útnak indult.
Eleinte Bisesa, aki öt év után végre elszakadt Marduk Szemétől, nagyon megnyugtatónak találta az utazást. Sok időt töltött a fedélzeten, nézte az elsuhanó tájakat, vagy hallgatta a bonyolult kultúrák közti párbeszédeket. Érdekesség volt maga a tenger is. Az ő idejében a Földközi-tenger, miután helyrehozták a sok évtizedes környezetszennyezés okozta károkat, a vadrezervátum és a park keverékévé vált, amelyet láthatatlan elektromos és hangkorlátok védtek. Most ismét elvadult, és ő delfineket és bálnákat látott. Egyszer úgy gondolta, egy óriás cápa torpedóalakját látta, amely, ebben biztos volt, nagyobb volt bármely, az ő idejéből származó cápánál.
De azért meleg sosem volt. Reggelente gyakran érezte fagy szagát a levegőben. Mintha évről évre egyre hidegebb lett volna, bár biztosat nem lehetett tudni; Bisesa sajnálta, hogy nem vezettek kezdettől naplót az időjárásról. De a hideg ellenére azt is felfedezte, jobb, ha nem megy a napra. A britek a négy csücskén megcsomózott zsebkendőt tettek a fejükre, és még a szerecsendió-barna makedónok is leégtek. A királyi hajókra vastag sátortetőket szereltek, és Sándor orvosai szamárvajból és pálmaolajból készített kenőcsökkel kísérleteztek a nap váratlanul intenzív sugárzása ellen. Az Időtörést követő viharok már régen elültek, de az éghajlat változatlanul el volt cseszve.
Éjszaka további furcsaságok voltak megfigyelhetők. A sátortetők alatt Sándor és társait éjszakánként ivászatokat rendeztek. De Bisesa a fedélzet sötét csendjében üldögélt, és nézte, amint elsuhan a szárazföld, ahol általában egyetlen fénypontot sem lehetett látni. Ha az ég tiszta volt, felpillantott a kissé megváltozott csillagokra. De gyakran látott sarki fényeket, hatalmas fénysávokat, fényfüggönyöket, szemlátomást háromdimenziós szerkezeteket az elsötétült világ fölé tornyosulni. Nem hallott soha sarki fényekről ilyen alacsony földrajzi szélességnél, és nyugtalanította, amit jelenthettek; az Időtörés nem felszíni kozmetikázás volt, ugyancsak mélyen belehasított a világ szövetébe.
Néha ott üldögélt vele Josh is. És néha, amikor a makedónok csendben voltak, kerestek egy sötét zugot, és szeretkeztek, vagy csak összebújtak.
De Bisesa többnyire egyedül szeretett lenni. Gyanította, hogy a barátainak igaza lehet, hogy tényleg beleveszett a Szembe. Újra meg kellett vetnie a lábát a világban, és ettől még Josh is eltántorította volna. De tudta, hogy ezzel megbántja a fiút, ismét megbántja.
Az utazás látszólagos célja az új világ felmérése volt, és Sándor néhány naponta felderítőket küldött a szárazföldek belsejébe. Kis iráni, görög gyarmatokról származó és földműves csapatokat állított össze ezekhez a küldetésekhez: rendkívül mozgékony, rugalmas csoportokat, amelyek tagjaiban buzgott a merészség és a találékonyság. Minden egységgel ment egy-egy brit is, valamint fölmérők és térképészek.
Ám az első jelentések lesújtóak voltak. A felfedezők kezdettől fogva csodákról számoltak be: furcsa sziklaképződményekről, rendkívüli növényzettel borított szigetekről, még rendkívülibb állatokról. De ezek a csodák mind a természet világának részei voltak; az emberiség alkotásaiból alig maradt nyom. Egyiptom ősi civilizációja például teljesen eltűnt. A monumentális építmények kőtömbjei kibányászatlanul hevertek a helyükön, és a Királyok Völgyében az emberiségnek nyoma sem volt, kivéve néhány olyan óvatos, csimpánzszerű lényt, amelyeket a britek ember-majmoknak neveztek, azok sem nagyon hagyták el az erdőfoltokat.
Megkönnyebbülés volt Júdea partjaihoz érni. Názáret-nek és Betlehemnek nyoma sem volt − Krisztusnak és passiójának sem lelték semmi jelét. De Jeruzsálem helyéhez közel, brit mérnökök irányításával beindult egy kisebb ipari forradalom. Josh és Bisesa végigjárták az öntödéket és műhelyeket, ahol vidám brit mérnökök és izzadó makedón munkások meg pár éles eszű görög inas óriás kannához hasonlító gőzgépeket készítettek, gőzhajóhoz való hajócsavar gyártásával kísérleteztek, vasúti síneket próbáltak készíteni. A mérnökök közben tanultak görögül kommunikálni, de olyan angol szavakat is használtak, mint például „főtengely” vagy „gőzelosztó szelep”.
Ahogy mindenütt, itt is igyekeztek minél gyorsabban építkezni, mielőtt az Időtörés által iderepített első nemzedék emlékei és képességei elvesznek. Csakhogy maga Sándor, a csatában az élen küzdő király meglehetősen szkeptikus volt, amikor a technológiáról volt szó. Prototípust kellett készíteni számára mindenből, hogy az imponáljon neki. Olyasmi volt ez, mint Herón eolipüje − az elveszett idővonalon Herón feltaláló volt Alexandriában −, egy gőztartalmú edényből két csövön ellenirányban gőzt vezettek egy gömbhöz, amely a gőz nyomásától pörgött. De Eumenész nyomban meglátta a lehetőséget ebben az új erőforrásban.
És a munka nehéz volt. A briteknek csak maroknyi megfelelő szerszámjuk volt, és az ipar infrastruktúráját szó szerint az alapoktól kellett felépíteni, beleértve a nélkülözhetetlen szén− és ércbányák létrehozását is. Bisesa úgy gondolta, beletelik még legalább húsz évbe, amíg legalább annyira hatékony gépeket tudnak majd készítem, mint például James Watt.
− De újrakezdődik − mondta Abdikadir. − Sándor birodalmában mindenütt szivattyúk működnek majd az egyre mélyebb bányákban, és gőzhajók szelik az egyre kisebbnek tetsző Földközi-tengert, és vasutak hálózata nyúlik kelet felé Ázsián keresztül a mongolok fővárosáig. Ez az új Jeruzsálem lesz a világ műhelye.
− Ruddy imádta volna − mondta Josh. − Nagyon odavolt a gépekért. Mint egy újfajta lény a világban, mondogatta. És Ruddy azt is mondta, hogy a közlekedés a civilizáció. Ha a földrészeket egyesíteni lehet gőzhajókkal és vasútvonalakkal, ennek az új világnak talán nem kell több háborút látnia, nem lesz szükség nemzetekre sem többé, csak az emberiség csodás nemzete marad!
− Azt hittem, Ruddy szerint a csatornázás a civilizáció alapja − mondta Abdikadir.
− Az is!
Bisesa szeretettel fogta meg Josh kezét.
− Olyan az optimizmusod, mint egy koffeininjekció, Josh!
− De az új világ egyáltalán nem hasonlít majd a miénkre − mondta Abdikadir. − Ők, a makedónok elsöprő többségben vannak velünk szemben. Ha létrejön az új világállam, a nyelve a görög lesz − , ha nem a mongol. És valószínűleg buddhista lesz…
Egy, a megváltójától megfosztott világban a különös buddhista idő-ikrek az Ázsia szívében lévő templomukban felkeltették a makedónok és a mongolok érdeklődését egyaránt. A láma körszerű élete tökéletes metaforája volt mind az Időtörésnek, mind az általa hátrahagyott világ különös állapotának, de a vallásnak is, amelyet a láma a maga szelíd életével gyakorolt.
− Ó − mondta vágyakozva Josh −, bárcsak előreugorhatnék két− vagy háromszáz évszázadot, hogy láthassam, mi nő ki a magokból, amelyeket most ültetünk el!…
De ahogy az utazás folytatódott, ezek az álmok birodalomépítésről meg világok megszelídítéséről valóban kicsinyessé váltak.
Görögország üres volt. Bármilyen alaposan átkutatták is Sándor felfedezői az ország szárazföldi részét borító, sűrű erdőséget, nyoma sem volt a nagyvárosoknak, nem volt Athén, Spárta, sem Théba. Embert is alig találtak: néhány vad külsejű, törzsekben élő embert meg ahogy ők mondták, „alsóbb rendű embert” láttak csupán. Inkább reménykedve, mint várakozással telve küldött Sándor egy csapatot északra, Makedóniába, hogy megtudja, mi maradt a hazájából. A felderítők csak hetek múlva tértek vissza, negatív eredménnyel.
− Úgy látszik − mondta keserű csalódottsággal Sándor −, Görögországban ma több az oroszlán, mint a filozófus.
Bár az oroszlánoknak sem ment valami jól, állapította meg szomorúan Bisesa.
Mindenütt, ahol jártak az ökológiai pusztulás és összeomlás jeleivel találkoztak. A görög erdők hervadtak, sok helyen bozótos pusztákkal váltakoztak, Törökország belső területén egyáltalán nem volt nyoma életnek, a kopár föld rozsdabarna volt − „Vörös, mint a Mars”, mondta Abdikadir, aki részt vett az egyik kiruccanáson. És amikor felderítették a szigetet, amely egykor Kréta volt, Josh megjegyezte:
− Észrevettétek, milyen kevés a madár?
Nemigen lehetett felmérni, mi veszett el, mivel nem lehetett tudni, először is mi ment át az Időtörésen. De Bisesa gyanította, hogy általános kihalás van folyamatban. Az okait csak találgathatták.
-Mindennek az összezavarása nagy pusztulást kellett, hogy okozzon − mondta Bisesa.
Josh ellenkezett.
− De mamutok Párizsban! Kardfogú nagymacskák a római Kolosszeumban! A Mir töredékekből áll össze, de hát a kaleidoszkóp is, és a végeredmény gyönyörű.
− Igen, de a populációk keveredése mindig kihalással
jár: amikor létrejött a földhíd Észak− és Dél-Amerika között, amikor az emberek patkányokat meg kecskéket és hasonlókat vittek szét szerte a világon, a helyi vadállomány kipusztult. így lehet itt is. Itt egymás mellett élnek a jégkorszakból származó lények modern városi rágcsálókkal, olyan éghajlaton, amelyik egyiküknek sem megfelelő. Ami túlélte az Időtörést, éppen kipusztítja a szomszédját, vagy maga pusztul ki.
− Ahogyan mi is − mondta sötéten Abdikadir. − Mi sem állhattuk a keveredést, nem igaz?
− Kell lennie fellendüléseknek és katasztrófáknak -mondta Bisesa −, talán ez magyarázza a rovarvészeket, a lerobbant ökológia tünete. A betegségeknek is át kellett jutniuk a régi határokon. Kissé csodálkozom, hogy még nem volt részünk súlyosabb járványban.
− Túlságosan kevés az ember, azok is szétszórtan élnek − mondta Abdikadir. − De még így is, talán szerencsénk volt…
− De a fákon nem dalolnak madarak! − siránkozott Josh.
− A madarak előrejelzők, Josh − mondta Bisesa. − A madarak sérülékenyek. Az időjárási változások könnyen tönkreteszik az élőhelyeiket, például a mocsaras vidékeket, a partvidékeket. A madarak veszte rossz jel.
− Ha ilyen nehéz az állatok sora − csapott öklével a korlátra Josh −, akkor tennünk kell valamit értük.
Abdikadir elnevette magát, de abbahagyta.
− Mit pontosabban?
− Kinevettek − mondta pirulva Josh. Hadonászva kereste az ötleteket. − Össze kellene gyűjtenünk az állatokat állatkertekbe vagy rezervátumokba. És ugyanezt kéne tennünk a növényekkel, a fákkal. A madarakkal és a rovarokkal is − főként a madarakkal! És aztán később, amikor a dolgok megnyugszanak, visszaengedhetnénk az állatokat a vadonba.
− És létrejönne egy új édenkert? − kérdezte Bisesa. − Drága Josh, nem nevetünk ki. És az ötletedet az állatfajták összegyűjtéséről elő is terjesztjük Sándornak: ha már visszajött a mamut meg a barlangi medve, tartsunk meg néhányat. De csak azt tudtuk meg, hogy a helyzet még bonyolultabb − megtanultuk a magunk kárán. Ökoszférák konzerválása, hogy a helyrehozásukról már ne is beszéljünk, nem könnyű, kivált, mert soha nem is értettük igazán a működésüket. Még csak nem is statikusak; dinamikusak, nagy ciklusokon mennek végig. Fajok kihalása elkerülhetetlen; a legjobb időkben is megesik. Bárhogyan igyekezzünk is, nem tarthatunk meg mindent.
− Akkor hát mit tegyünk? − kérdezte Josh. − Emeljük fel a kezünket, és fogadjuk el, amit a sors rendel?
− Nem − mondta Bisesa. − De a korlátjainkat el kell fogadnunk. Csak maroknyian vagyunk. Nem menthetjük meg a világot, Josh. Azt sem tudjuk, hogyan kell. Az is éppen elegendő lesz, ha sikerül magunkat megmentenünk. Türelmesnek kell lennünk.
− Türelem, igen − mondta komoran Abdikadir. − De ahhoz csak egy másodperc töredéke kellett, hogy az Időtörés okozta sebek létrejöjjenek. Évmilliókba telik majd, amíg begyógyulnak.
− És semmi köze a sorshoz − mondta Josh. − Ha a Szem istenei eléggé bölcsek ahhoz, hogy széthasítsanak teret és időt, nem látták előre, mi lesz a környezetünkkel?
Mind hallgattak, és elúsztak mellettük Görögország sűrű, hervadó, fenyegető erdőségei.

41. FEJEZET ZEUSZ-AMON

Itália éppoly elhagyatottvolt, mint Görögország. Nyomát sem lelték a városállamoknak, amelyekre a makedónok emlékeztek, sem Bisesa idejének nagyvárosainak. Még a Tiberis torkolatánál sem volt nyoma a jókora kikötőnek, amelyet a császárkori rómaiak építettek, hogy kiszolgálja a gabonaszállító flottákat, amelyek életben tartották a felpuffadt város-óriást.
Sándort foglalkoztatták a beszámolók, hogy Róma, amely az ő idejében még feltörekvő városállam volt csupán, hogyan hozott létre idővel egy olyan birodalmat, amely felvehette a versenyt az övével. Összeszedett hát néhány folyami hajót, és ragyogó bíborsátor alatt maga vezette a kiruccanást felfelé a folyón.
Róma hét dombja nyomban felismerhető volt. De a helyet nem lakták, csak néhány csúf hegyi erődítmény gubbasztott a Palatínuson, ahol a cézárok palotáinak kellett volna épülnie. Sándor azt hitte, ez valami nagy tréfa, és úgy határozott, hogy kegyesen megkíméli történelmi vetélytársainak az életét.
Annak a mocsaras síknak a közelében táboroztak éjjel, ahol később a Fórumnak kellett volna állnia. Újabb döbbenetes északi fény jelent meg, a makedónoknak a lélegzete is elállt.
Bisesa nem volt geológus, de törte a fejét, hogy mi történhetett mélyen a világ szívében, amikor a bolygó össze nem illő töredékeiből összeállt. A Föld magja egy forgó vasgolyóbis volt, akkora, mint a Hold. Ha a Mir összefércelése a világ közepéig hatolt, akkor ez a durván összecsapott belső bolygó most csapkod és fortyog. Ez megzavarja a köpeny, a külső réteg áramlatait is, olvadt sziklafolyók indulnak el, több száz kilométer magas szökőkutak törnek fel, ütköznek egymásnak. Talán ezeknek a hatalmas, mélységbeli viharoknak a hatása érződik a felszínen.
A bolygó mágneses mezejének, amelyet a forgó mag nagy dinamója hozott létre, össze kellett omlania. Talán ez az északi fények magyarázata, és ezért nem működnek az iránytűk sem. Normális időkben ez a mágneses pajzs védte a törékeny életformákat az űrből származó sugárzásoktól: a nap nehéz részecskéitől, a szupernóva robbanások daraként hulló maradványaitól. Mielőtt a mágneses mező helyreáll, sugárkárosodások lesznek: rákbetegségek, mutációk, szinte mind ártalmas. És ha a viharvert ózonréteg is összeomlott, az ultraibolya sugárzás áradása magyarázza a napfény megnövekedett erejét, és még több kárt fog tenni a Föld felszínén mozgó élőlényekben.
De az életnek más birodalmai is voltak. Bisesa a mélységbeli forró bioszférára gondolt, azokra az ősi, hőséget kedvelő teremtményekre, amelyek fennmaradtak a Föld első napjaitól fogva óceánok mélyén vagy mélyen a kőzetekben. Őket nem zavarja egy kis felszíni ultraibolya sugárzás, de ha a világ a magjáig széthasadt, az ő ősi birodalmuk éppúgy részekre lett szabdalva, mint a felszín. Lehet, hogy a kőzetek mélyén éppen olyan lassú kihalási folyamat zajlik, mint a felszínen? És vannak-e Szemek a világ testébe temetve, hogy szemléljék azt is?
A flotta továbbvitorlázott, követte Franciaország déli partvonalát, aztán Kelet− és Dél-Hispániáét, Gibraltár felé.
Embernek alig volt nyoma, de Dél-Hispánia köves tájain a felderítők találtak egy kiugró homlokcsontú, zömök, nagy erejű népet, akik menekültek, mihelyt megpillantották a makedónokat. Bisesa tudta, hogy ez a vidék volt a neandervölgyiek egyik utolsó menedéke, amint a Homo sapiens előrenyomult Nyugat-Európán át. Ha ezek késői neandervölgyiek voltak, bizony okosan tették, ha óvakodtak a modern emberektől.
Sándort sokkal jobban izgatta a szoros, amelyet Héraklész Oszlopainak nevezett. A rajtuk túl elterülő óceán Sándor nemzedéke előtt nem volt teljesen ismeretlen. Két évszázaddal Sándor előtt a karthágói Hanno merészen végigvitorlázott dél felé Afrika atlanti partja mentén. Voltak kevésbé jól dokumentált beszámolók olyan felfedezőkről is, akik észak felé fordultak, és különös, hideg földre találtak, ahol nyáron is jég volt, és a nap éjfélkor sem nyugodott le. Sándor most érezhette csak igazán, mit jelent, hogy tisztában van a világ formájával: az ilyen furcsaságát könnyű magyarázni, ha az ember tudja, hogy egy gömb felszínén hajózik.
Sándor vágyott rá, hogy kimerészkedjen a szoroson túl a nagy óceánra. Josh is pártolta a dolgot, hiszen szeretett volna kapcsolatot teremteni a chicagói közösséggel, akikről úgy gondolta, időben nem lehetnek túlságosan messze az ő korától. De Sándor jobban szerette volna elérni azt az új szigetet az Atlanti-óceán közepén, amelyről a Szojuz küldött jelentést: megmozgatta a fantáziáját Bisesa elbeszélése a holdutazásokról, és azt mondta, meghódítani egy területet egy dolog, de elsőként lépni rá egészen más.
De még egy királynak is vannak korlátjai. Először is, kis hajói nem voltak alkalmasak rá, hogy néhány napnál többet tengeren töltsenek kikötés nélkül. Tanácsosainak halk szavai meggyőzték, hogy a nyugati új világ még várhat. így aztán, lemondás és várakozás vegyes érzéseivel egyezett bele Sándor, hogy visszaforduljanak.
A flotta a Földközi-tenger déli partja mentán hajózott vissza Afrikáig. Az út nem volt figyelemre méltó, a part szemlátomást lakatlan volt.
Bisesa ismét magába zárkózott. A Sándor expedíciójával töltött hetek eltávolították a magával a Szemmel eltöltött idő intenzitásától, és időt adtak rá, hogy elgondolkodjon azon, amit megtudott. Most tenger és szárazföld kihaltsága újra visszaidézte gondolataiba a Szem rejtélyeit.
Abdikadir és elsősorban Josh próbálták kibillenteni ebből a zárkózottságból. Egy éjjel, amikor a fedélzeten ültek, Josh odasúgta:
− Még mindig nem értem, hogyan tudhatod. Amikor én felnézek a Szemre, nem érzek semmit. Hajlandó vagyok elhinni, hogy mindegyikünkben van belső érzékelés mások iránt − hogy értelmeknek, apró tajtékoknak az idő nagy, sötét óceánján van valamiféle útja-módja rá, hogy megkeressék egymást. Számomra a Szem óriási és súlyos titok, és nyilvánvalóan valamilyen félelmetes erő központja − csakhogy ez egy gép ereje, nem értelemé.
− Nem maga az értelem − mondta Bisesa −, de értelmekhez közvetít. Olyanok, mint az árnyak egy sötét folyosó végén. De ott vannak. − Nem voltak emberi szavak ilyen észlelésekre, mert, Bisesa gyanította, ember előtte még nem érzékelt ilyet. − Bíznod kell bennem, Josh. A fiú szorosan átkarolta Bisesát.
− Bízom benned, és hiszek neked. Másként nem lennék itt veled.
− Tudod, néha arra gondolok, hogy mindezek az időszeletek, amelyeket felkeresünk − fantáziadarabkák. Egy álom töredékei.
Abdikadir a homlokát ráncolta, kék szeme szinte világított a lámpafényben.
− Hogy érted ezt?
Bisesa nehezen tudta megfogalmazni a benyomásait.
− Úgy gondolom, bizonyos értelemben benne foglaltatunk a Szemben. − Visszatért a fizika biztonságához. − így képzeljétek el. Valóságunk alapegységei…
− A parányi húrok − mondta Josh.
− Úgy van. Valójában nem olyanok, mint a húrok a hegedűn. Ezek különböző módokon tekeredhetnek rá az alattuk lévő alaprétegre, a maguk hangzó testére. Képzeljetek el húr-hurkokat szabadon lebegve egy tábla felületén, miközben mások szorosan rátekerednek a táblára. Ha a réteg vastagságát megváltoztatjuk − megvastagítjuk −, a rátekeredett húrok tekeredési energiája növekedni fog, de a hurkok vibrációs energiája csökken. És ennek hatása lesz a látható mindenségre. Ha ezt az állapotot sokáig fenntartjuk, a két dimenzió, hosszú és rövid, helyet cserél… Ellentétes viszonyban vannak.
Josh a fejét csóválta.
− Nem tudlak követni.
− Azt hiszem, azt mondja nekünk − magyarázta Abdikadir −, hogy a fizikának ebben a modelljében nagyon nagy távolságok és nagyon kicsik valamiképpen egyenértékűek.
− Igen − mondta Bisesa. − Ez az. A kozmosz és az atom alatti − az egyik csupán a másik ellentéte, ha megfelelő módon szemléljük.
− És a Szem…
− A Szem magába foglalja az én egyik képemet − mondta Bisesa −, ahogyan az én recehártyámon is ott a te kivetített képed, Josh. De azt hiszem, a Szem esetében az én képem realitása és a világé több puszta kivetítésnél. Abdikadir a homlokát ráncolta.
− Akkor az eltorzult képek a Szemben nem csupán a mi valóságunk árnyékai. És ezeknek a képeknek a manipulálásával a Szem valahogy képes irányítani azt, ami a külvilágban történik. Talán így hozta létre az Időtörést is. Erre gondolsz?
− Mint a vudu-bábok − mondta Josh, aki a gondolattól lázba jött. − A Szemben benne foglaltatik egy vudu világ… De Abdikadirnak nincs teljesen igaza, igaz, Bisesa? A Szem nem csinál semmit. Azt mondtad, hogy a Szem, bármennyire csodálatos is, eszköz csupán. És hogy te éreztél − jelenlévőket − a Szem mögött, akik a Szemet irányítják. Tehát a Szem nem valami démoni irányító entitás. Csak egy… egy…
− Vezérlőpult − suttogta Bisesa. − Mindig tudtam, hogy okos vagy, Josh.
− Ó − mondta lassan Abdikadir. − Kezdem érteni. Azt hiszed, hogy hozzá tudsz férfi ehhez a vezérlőpulthoz. Hogy befolyásolni tudod a Szemet. És ez rémít meg.
Bisesa nem tudott a férfi ragyogó szemébe nézni.
− De ha befolyásolni tudod a Szemet − értetlenkedett Josh −, mit kértél, mit tegyen?
Bisesa eltakarta az arcát.
− Hogy engedjen hazamenni − suttogta. − És azt hiszem…
− Mit?
− Talán megengedi.
A többiek döbbenten elnémultak. De Bisesa végre kimondta, és tudta, hogy mihelyt vége ennek a kirándulásnak, újra szembe kell néznie a Szemmel, újra meg kell fogalmaznia a kihívást. Vagy meg kell halnia a próbálkozásban.
Néhány napnyira Alexandriától a flotta kikötött. A földmérők állították, hogy ez a helye Paraetoniumnak, annak a városnak, ahol Sándor egykor járt, bár most nyoma sem volt. Eumenész várta itt őket. Azt mondta, szeretné elkísérni királyát, amikor az újra felkeresi legfontosabb zarándoklatának színhelyét.
Sándor előreküldte a felderítőit, hogy fogjanak be tevéket, amelyeket öt napra való vízzel raktak meg. Az egy tucatnál nem több emberből álló kis csapat, benne Sándor, Eumenész, Josh, Bisesa és néhány közeli testőr hamar összeverődött. A makedónok olyasfajta hosszú kelmét tekertek magukra, amilyet a beduinok viseltek: már jártak itt, tudták, mire számítsanak. A modernek követték a példájukat.
Dél felé indultak, a tengertől a szárazföld belseje felé. Az utazás többnaposnak ígérkezett. Egyiptom és Líbia határát követve kopott buckák mentén haladtak. Amint felengedett merevsége, és izmai és tüdeje reagáltak a mozgásra, Bisesa azon kapta magát, hogy a menetelés pusztán ismétlődő fizikai mozdulatai fellazítják a gondolatait. Újabb terápia, gondolta keserűen. Éjszakánként sátorban aludtak beduin lebernyegeikben. De a második napon homokviharba kerültek, mindenük tele lett forró homokkal. Ezt követően átmerészkedtek egy kiszáradt, fura módon tengeri kagylókkal teli vízmosáson, majd szél faragta sziklák következtek, utána döglesztően nehezen megmászható, köves fennsík.
Végül kis oázisba értek. Itt pálmafák voltak, még néhány madár is, fogoly és sólyom, mindez sós síkság kellős közepén. A terepet egy lerobbant, romos citadella uralta, és apró szentélyek húzódtak meg szerényen, félig a források közti vegetáció rejtekében. Nem voltak itt sem emberek, élőhelynek semmi nyoma, csak ez a festői rom.
Sándor előrelépett, testőrei árnyékában. Eltűnt épületek szétömlő alapzatai mellett ment el, és egy lépcsőhöz ért ott, ahol valaha egy templom állt. Sándor szemlátomást reszketett, amint felment ezeken a megkopott lépcsőkön. Üres, poros platóra ért, és letérdelt, és fejet hajtott.
− Amikor itt jártunk − mormolta Eumenész −, ez a hely ősrégi volt, de nem romos. Amon istent lóháton hozták megszentelt hajóján a megtisztult hordozók, és szüzek énekelték az istenség dalait. A király bement a legszentebb szentélybe, egy pálmatörzsekkel fedett, parányi szobába, ahol konzultált az orákulummal. Sosem árulta el, milyen kérdést tett fel, még nekem sem, de még Hephaisztionnak sem. És Sándor itt ébredt rá istenségére.
Bisesa ismerte a történetet. Sándor első zarándoklatakor azonosították a makedónok a kosfejű líbiai Amon istent a görög Zeusszal, és Sándor megtudta, hogy az igazi apja Zeusz-Amon, nem Makedóniai Fülöp király. Ettől kezdve egész életében a szíve közepében hordozta Aniont.
A király lesújtottalak látszott. Talán azt remélte, hogy a szentély túlélte az Időtörést, hogy ez a számára legszentebb hely megmaradt. De nem így volt, és nem talált itt mást csak az idő holt súlyát.
Bisesa Eumenész fülébe mormolta:
− Mondd meg neki, hogy nem mindig volt így. Mondd meg neki, hogy kilenc évszázaddal később, amikor ez a hely a Római Birodalom része volt, és a kereszténység volt a birodalom hivatalos vallása, még mindig lesz itt egy csapat hívő, ebben az oázisban, akik Zeusz-Aniont és magát Sándort imádják.
Eumenész kimérten bólintott, és visszafogottan előadta a jövő híreit. A király válaszolt, és Eumenész Bisesához fordult.
− Azt mondja, az időt még egy isten sem hódíthatja meg, de kilencszáz év bárkinek elegendő.
A csapat egy napot töltött az oázisban, hogy kissé felfrissüljenek, és a tevék teleigyák magukat, aztán visszamentek a partra.

42. FEJEZET AZ UTOLSÓ ÉJSZAKA

Egy héttel azután, hogy visszatértek Babilonba, Bisesa bejelentette, úgy hiszi, Marduk Szeme haza fogja őt küldeni.
Ezt senki nem akarta elhinni, még a legközelebbi társai sem. Bisesa érezte, hogy Abdikadir úgy gondolja, ez nem több vágyálomnál, hogy az ő benyomásai a Szemről és a mögötte lévő entitásokról fantáziálás csupán − hogy mindez nem több annál, amit Bisesa hinni akar.
Sándor azonban csak egy egyszerű kérdést tett fel neki.
− Miért téged?
− Mert megkértem rá − felelte egyszerűen Bisesa. Sándor ezt végiggondolta, bólintott, és elbocsátotta az asszonyt.
Akár szkeptikusak voltak akár nem, Bisesa társai, modernek, britek és makedónok hittek Bisesa őszinteségében, és segítették az előkészületeit a távozásra, már amilyen előkészületeket tett. Még az indulás bejelentett időpontját is elfogadták. Bisesának még mindig nem volt erre semmiféle bizonyítéka, még abban sem lehetett biztos, hogy helyesen értelmezi a Szemről alkotott kezdetleges benyomásait. De mindenki komolyan vette őt, még ha néhányan hangot adtak is kárörömüknek, hogy milyen ostobának hat majd Bisesa, ha a Szem cserben hagyja.
Ahogy közeledett az utolsó nap, Bisesa ült Joshsal Marduk termében, fölöttük a nyomasztó, néma Szem. Férfi és nő egymásba kapaszkodott. Már túl voltak a szenvedélyen: azért szeretkeztek, hogy dacoljanak a Szem hideg tekintetével, de még ez sem tudta kiűzni a tudatukból a Szemet. Már nem kértek egymástól mást, nem akartak mást, csak vigasztalást.
− Gondolod, hogy érdekli őket egyáltalán, amit tettek − suttogta Josh −, a világ, amelyet darabokra szedtek, az emberek, akik meghaltak?
− Nem. Ó, lehet, hogy van bennük valamiféle akadémikus érdeklődés az ilyen érzelmek iránt. Semmi több.
− Akkor kevesebbek nálam. Ha én látok egy állatot leölni, engem érdekel a sorsa, a fájdalma.
− Igen − mondta türelmesen Bisesa −, de, Josh, téged sem érdekel a sok millió baktérium, amelyek másodpercenként pusztulnak el a gyomrodban. Mi nem vagyunk baktériumok; mi összetett, független, öntudattal bíró lények vagyunk. De ők annyival állnak felettünk, hogy mi semmivé válunk.
− Akkor miért küldenének téged haza?
− Nem tudom. Talán szórakoztatja őket, gondolom. Josh barátságtalanul nézett Bisesára.
− Hogy mit akarnak ők, nem számít. Biztos, hogy te ezt akarod, Bisesa? Még ha hazamész is, mi van, ha Myrának nem kellesz?
Bisesa megfordult, hogy a fiúra nézzen. Josh szeme hatalmas volt a lámpák félhomályában, a bőre nagyon sima, nagyon fiatalos.
− Nevetséges.
− Tényleg? Bisesa, ki vagy te? Kicsoda ő? Az Időtörés után mindannyian hasadt ének vagyunk, akik egyszerre próbálnak meglovagolni több világot. Talán valamelyik töredéked visszaadható Myra valamelyik töredékének…
Bisesában robbant a bántódottság, amint előtörtek a bonyolult érzelmek, amelyeket Myra és Josh iránt egyaránt érzett.
− Nem tudod, mit beszélsz. Josh sóhajtott.
− Nem mehetsz vissza, Bisesa. Nem jelentene semmit. Maradj itt. − Megragadta az asszony két kezét. − Házakat kell építenünk, gabonát kell termelnünk − és gyerekeket kell nevelnünk. Maradj itt velem, Bisesa, és szülj gyerekeket nekem. Ez a világ már nem holmi idegen tárgy; ez az otthonunk.
Bisesa hirtelen ellágyult.
− Ó, Josh. − Magához húzta a fiút. − Drága Josh. Szeretnék maradni, hidd el. De nem lehet. Nem csak Myra miatt. Ez lehetőség, Josh. Olyan lehetőség, amelyet nem ajánlottak még fel senkinek. Bármi legyen is rá az indítékuk, el kell fogadnom.
− Miért?
− Azért, amit megtudhatok. Arról, hogy miért történt ez. Róluk. Hogy mit tehetünk ezzel az egésszel a jövőben.
− Ó. − Josh szomorúan mosolygott. − Tudhattam volna. Egy anyával vitatkozhatok a gyereke iránti szeretetéről, de a katona kötelességének nem állhatok az útjába.
− Jaj, Josh…
− Vigyél magaddal.
Bisesa döbbenten nézett a fiúra.
− Ezt nem vártam.
− Bisesa, nekem te vagy minden. Nem akarok itt maradni nélküled. Követni akarlak, bárhová mész.
− De meg is halhatok − mondta lágyan az asszony.
− Ha melletted halhatok meg, boldogan halok meg. Mi másra való az élet?
− Josh, nem tudom, mit mondjak. Mindaz, amit teszek, bánt téged.
− Nem − mondta gyengéden a fiatalember. − Myra mindig ott van − ha nem közöttünk, akkor melletted. Ezt megértem.
− Akkor is. Engem soha, senki nem szeretett még így. Ismét átölelték egymást, és hallgattak egy darabig.
Aztán Josh törte meg a csendet.
− Tudod, nincs nevük.
− Kiknek?
− Az ártó intelligenciáknak, akik mindezt tették. Ők nem Isten, nem is istenek…
− Nem − mondta Bisesa. Becsukta a szemét. Most is érezte őket, mint valami szellőt egy vén, halódó, kiszáradt, susogó és pusztuló erdő szívéből. − Nem istenek. Ebből a mindenségből valók − belőle születtek, ahogyan mi is. De öregek − rettenetesen öregek, el sem tudjuk képzelni, mennyire.
− Túlságosan régóta élnek.
− Talán.
− Akkor így fogjuk nevezni őket. − Felnézett a Szemre, az állát dacosan előretolta. − Az Elsőszülöttek. És rothadjanak el a pokolban.
Bisesa különös távozásának tiszteletére Sándor hatalmas ünnepséget szervezett. Három éjjel., három nap tartott. Voltak atlétikai versenyek, lóversenyek, tánc és zene − még hajtóvadászat is mongol stílusban, mert az arról szóló elbeszélések még Nagy Sándor képzeletét is megmozgatták.
Az utolsó estén Bisesa és Josh voltak a díszvendégek a Sándor rekvirált palotájában rendezett, fényűző lakomán. Maga a király azzal tisztelte meg őket, hogy Anionnak, önnön apa-istenének öltözött, papucsot, szarvakat és bíborpalástot viselt. Erőszakos, zajos, részeg tivornya volt, mint egy menő rögbi-klub kiruccanása. Hajnali háromra a pia kiütötte szegény Josht, és Sándor kamarásai átvitték egy hálószobába.
Egyetlen olajlámpás fényénél Bisesa, Abdikadir és Casey ültek egymás mellett a méregdrága pamlagokon, közöttük kis tűz melegített.
Casey magas üvegserlegből iszogatott. Odakínálta Bisesának.
− Babilóniai bor. Jobb, mint a makedón lőre. Kérsz egy kicsit?
Bisesa mosolyogva hárította el.
− Azt hiszem, holnap józannak kell lennem. Casey felhorkant.
− Ha Joshra gondolok, hát az egyikőtöknek valóban józannak kell maradnia.
− Hát itt vagyunk, a huszonegyedik század utolsó túlélői − mondta Abdikadir. − Idejét sem tudom, mikor voltunk utoljára így, hármasban.
− Amióta a helikopter lezuhant biztosan nem − mondta Casey.
− Te így gondolsz rá? − kérdezte Bisesa. − Nem a napra, amikor a világ szétfoszlott a varrásai mellén, hanem amikor elveszítettük a Madarat!
Casey vállat vont.
− Profi vagyok. Elvesztettem a járgányomat. Bisesa bólintott.
− Jó ember vagy, Casey. Ide azzal a borral. − Kivette Casey kezéből a kupát, és húzott egyet a borból. Az ital gazdag volt, nagyon öreg, szinte dohos, érett szőlőtőke termése.
Abdikadir nézte az asszonyt, kék szeme ragyogott.
− Josh ma este beszélt velem, már amikor még tudott beszélni. Úgy gondolja, nem mondasz el neki valamit még most sem − valamit a Szemről.
− Néha magam sem tudom, mit mondjak neki -mondta Bisesa. − A tizenkilencedik század szülötte. Krisztusom, olyan fiatal.
− De nem gyerek, Bis − mondta Casey. − Nála nem idősebbek haltak meg értünk a mongolok ellen harcolva. És tudod, hogy kész lenne az életét adni érted.
− Tudom.
− Szóval, mit nem akarsz elmondani neki? − kérdezte Abdikadir.
− A legrosszabb sejtésemet.
− Miről?
− Olyan tényekről, amelyek nyilvánvalóak az első naptól fogva. Srácok, a mi kis darabunk Afganisztánból és fölötte az égnek az a szelete, ahol a Szojuz volt, mindössze ennyi jött át az Időtörésen a mi időnkből. És bármennyire igyekeztünk is, semmit sem találtunk olyan időszakból, amelyik a miénk után következett volna. Mi voltunk az utolsó minta. Nem találjátok különösnek? Miért ér véget egy kétmillió éves történelmi projekt velünk?
Abdikadir bólintott.
− Ó. Mert mi voltunk az utolsók. Utánunk már nem volt semmi, amiből mintát vehettek volna. A miénk volt az utolsó év, az utolsó hónap − sőt az utolsó nap.
− Azt hiszem − mondta lassan Bisesa −, valami rettenetes történt azon az utolsó napon − rettenetes az emberiség vagy a világ szempontjából. Talán ezért nem kell aggódnunk az idő-paradoxonok miatt. Attól, hogy visszatérve megváltoztathatjuk a történelmet. Mert utánunk a Földnek már nincs megváltoztatható történelme…
-És talán ez ad választ arra a kérdésemre, amely akkor merült fel bennem, amikor a téridő hasadásairól beszéltél − mondta Abdikadir. − Biztosan hallatlanul hatalmas energia kell ahhoz, hogy így szétszedje a téridőt. Ez vár a Földre? − Széttárta a kezét. − Valami irdatlan nagy katasztrófa: az energia akkora kiáramlása, amelyben a Föld olyan, mint hópehely a kemencében − energiavihar, amely szétrobbantja magát a teret és az időt…
Casey becsukta a szemét, ivott még egy kis bort.
− Krisztusom, Bis. Tudtam, hogy el fogod rontani a hangulatot.
− És lehet, hogy éppen ezért történt a mintavétel -mondta Abdikadir.
Bisesa eddig nem gondolta végig.
− Hogy érted ezt?
− Nemsokára le fog égni a könyvtár. Mit teszel vele? Végigfutod a galériákat, és összekapkodsz, amit tudsz. Talán a Mir létrehozása mentési kísérlet.
− Vagy zsákmányolás − mondta még mindig csukott szemmel Casey.
− Micsoda?
− Az Elsőszülöttek talán nem csak azért vannak itt, hogy tanúi legyenek a végnek. Talán ők okozták. Fogadni mernék, hogy erre sem gondoltál, Bis.
− Miért nem mondhattad el ezt Joshnak? − kérdezte Abdikadir.
− Mert tele van reménnyel. Nem ölhettem meg benne a reményt.
Feszült, töprengő csendben ültek egy darabig. Aztán a jövőről kezdtek beszélni.
− Azt hiszem, Eumenész hasznos eszköznek tart véget nem érő, arra történő kísérleteihez, hogy lekösse valamivel a király figyelmét. Javasoltam egy expedíciót a Nílus forrásához. Az Elsőszülöttek, úgy tetszik megőriztek néhány töredéket az emberiségből talán a csimpánzoktól való első különválás óta −, de melyek voltak a valóban legelsők? A legősibb, legszőrösebb ősök vajon melyik tulajdonságát ismerték fel emberinek az Elsőszülöttek? Ezt a célt akarom Sándor elé tűzni.
− Szép elképzelés − mondta Bisesa. Magában persze nem hitte, hogy Sándor ráharap. Sándor világszemlélete volt az, amely a közeljövőt alakíthatta, ő pedig hősökről, istenekről és mítoszokról álmodozott, nem tudományos kérdések megoldásáról. − Van egy olyan érzésem, hogy te meg fogod mindig találni a helyed, bárhová mész is, Abdi.
A férfi mosolygott.
− Mindig vonzódtam a szufi hagyományhoz, azt hiszem. A hit belső felfedezése: hogy hol vagyok, nem számít.
− Bárcsak így éreznék én is − mondta őszintén Bisesa.
− Ami engem illet − mondta Casey −, én nem szeretném egy James Watt téma-parkban leélni az életemet.
Megpróbálok beindítani más iparágakat − elektromosságot, sőt talán elektronikát…
− Ami azt jelenti − mondta szárazon Abdikadir −, hogy tanító lesz.
Casey morgott egy kicsit, aztán megdörzsölte széles koponyáját.
− Csak biztos akarok lenni benne, hogy ami itt van, nem hal meg velem együtt, hogy szerencsétlen flótások nemzedékeinek kelljen újra felfedezniük.
Bisesa megszorította a férfi karját.
− Nagyon oké, Casey. Szerintem jó tanár leszel. Mindig is amolyan pótapámnak tartottalak.
Casey igazán imponálóan káromkodott angolul, görögül, sőt még mongolul is. Bisesa felállt.
− Fiúk, nem szívesen mondom, de azt hiszem, aludnom kéne egy kicsit.
Ösztönösen körbeálltak, összeölelkeztek, összedugták a fejüket, ahogyan mérkőzés előtt a focisták.
− Nem kérsz egy Kék Bombázót? − kérdezte Casey.
− Még van egy… Még valami − suttogta Bisesa. -Hagyjátok elmenni az ember-majmokat. Ha én ki tudok törni a ketrecből, tudjanak ők is.
− ígérem − mondta Casey. − Nem búcsúzunk, Bis.
− Nem. Nem búcsúzunk.
− „Miért adatott hát az élet, ha így elragadják tőlünk?”… − mondta Abdikadir.
Casey felhorkant.
− Milton. Elveszett paradicsom, igaz? Sátán mondja Istennek.
− Még mindig ámulatba tudsz ejteni, Case − mondta Bisesa. Az Elsőszülöttek nem istenek. − Hidegen mosolygott. − De Sátánt mindig csodáltam.
− Vazze − mondta Casey. − Az Elsőszülötteket le kell állítani. Egy utolsó, hosszú perc után Bisesa végül távozott, és otthagyta a két férfit a borral.
Bisesa megkereste Eumenészt, és engedélyt kért, hogy elhagyhassa a lakomát.
Eumenész nyársat nyelten ült, fegyelmezetten és szemlátomást józanul. A maga mesterkélt, nagyon idegen kiejtésű angolján válaszolt.
− Helyes. De csak azzal a feltétellel, asszonyom, ha egy darabon elkísérhetlek.
Néhány őr kíséretében végigsétáltak Babilon felvonulási útján.
Benéztek a Grove kapitánynak rekvirált városi házba. Grove megölelte Bisesát, és precíz, Noel Coward-os akcentusával sok szerencsét kívánt neki. Bisesa és Eumenész mentek tovább, ki az Istár-kapun, a városfalon, a sátorvárosba a falakon kívül.
Az éjszaka tiszta és hideg volt, az ismeretlen csillagok meg a csontos félhold magasan úszó, sárgás felhőkből kandikáltak ki. Amikor Bisesát felismerték, kiáltásokkal, integetéssel üdvözölték. A katonáknak és kísérőiknek a király bort és húst ajándékozott Bisesa tiszteletére. Az egész tábor ébren volt: a sátrakban lámpások égtek, úgy szállt fel a zene és a nevetés, mint a füst.
− Mind sajnálják, hogy elmész − mormolta Eumenész.
− Csak alkalmat adtam nekik egy mulatságra.
− Nem lenne szabad − hm, alábecsülnöd azt, amit tettél. Valamennyien össze lettünk rázva ebben a szilánkos világban. Nagy volt a gyanakvás, az értetlenség a különböző csoportok között, és ti hárman a huszonegyedik századból voltatok a legkevesebben, ti voltatok a leginkább elszigeteltek. De a te segítséged nélkül még Sándor fortélyai sem győzedelmeskedtek volna a mongolokkal szemben. Valószínűtlen családdá váltunk.
− Igen, hát nem? Azt hiszem, ez elárul valamit az emberi szellem tartós tulajdonságairól.
− Igen. − Eumenész megállt, szembefordult Bisesával, aki ismét azt a hideg dühöt látta a titkáron, amelyet nem először immár. − És ahová mész, amikor olyan ellenséggel kerülsz szembe, akit még Sándor sem tudna kihívni, használd ismét ezeket a tulajdonságokat. Értünk és a mi nevünkben.
Egy szoptató anya, egy katona felesége ült egy alacsony zsámolyon egy sátor előtt, a mellén a gyermeke. A baba arca sápadt kör volt, akár a Hold. Az anya meglátta
Bisesát, és csendesen elmosolyodott.
− A babilóniai csillagjósok úgy döntöttek − mondta Eumenész −, hogy az Időtörést új időszámítás kezdetének kell tekinteni, új évnek − lényegében az ő egyik nagy ciklusaik, a Nagy Évek kezdetének. Azon a napon minden újrakezdődött. A Miren fogant első kisdedek már megszülettek. Azokban a világokban, ahonnan mi jöttünk, még nem léteztek − nem létezhettek, mert némelyiknek a szülei más és más korokból érkeztek ^, de az ő múltjuk nem töredékes, mint a miénk; ők kizárólag itt léteznek. Kíváncsi lennék, mit tesznek majd, ha felnőnek.
Bisesa nézte a görög arcát a csekélyke fényben.
− Te annyi mindent értesz − mondta. Eumenész lefegyverzőn elmosolyodott.
− Ahogyan Casey mondja, mint minden ógörög, ravasz vagyok, mint a róka, és hozzá öntelt. Mit vártál?
Mereven megölelték egymást. Aztán visszamentek a városba.

43-FEJEZET A TÉRKAPU
Amikor Bisesa másnap reggel Marduk templomába érkezett, Abdikadir várta, és Casey már dolgozott, ellenőrizte a szenzorokat. Bisesa miatt voltak ott; az asszonyt meghatotta, hogy hisznek benne, megnyugtatta a szakértelmük.
A Szem közönyösen lebegett, ahogy mindig.
Josh is ott volt. Amíg Bisesa ugyancsak koszos tréningruhájában volt, Josh gyűrött flanel-öltönyt viselt inggel és meglehetősen abszurd módon, nyakkendővel. De, gondolta Bisesa, egyikük sem tudja, mi vár ma rájuk; miért ne vennék fel a legjobb ruhájukat?
De Josh sápadt volt, a szeme pedig karikás.
− A végtelenbe, másnaposan! Legalább rosszabbul már nem lehetek, bármi történjék is.
Bisesa furán türelmetlen volt, ingerlékeny.
− Kezdjük el − mondta. − Tessék. − Egy kis hátizsákot nyújtott a fiatalember felé.
Josh kétkedve nézte a hátizsákot.
− Mi van benne?
− Víz. Száraz élelem. Némi gyógyszer.
− Gondolod, hogy szükségünk lesz erre? Bisesa. Marduk Szemébe megyünk, nem a sivatagba.
− De hát igaza van − csattant fel Abdikadir. − Miért ne védjük ki, amit lehet? − Josh kezébe nyomta a hátizsákot. − Fogd.
− Ha állandóan morogni fogsz, itt hagylak − mondta Bisesa.
Josh fájdalmas arca mosolyba gyűrődött.
− Jó leszek. Bisesa körülnézett.
− Szóltam Eumenésznek és Grove-nak, hogy mindenki mást tartsanak távol. A legjobban azt szerettem volna, ha evakuálják az egész átkozott várost, de azt hiszem, nem lett volna praktikus… Van valami, amiről megfeledkeztünk? − Volt vécén, fogat mosott: egyszerű emberi dolgok, de nem tudta, hol és mikor lesz módja újra rendbe hozni magát. − Abdi, vigyázz a telefonomra!
− Ahogy ígértem − mondta gyengéden Abdikadir. -És… még valami. − Két papírt nyújtott oda Bisesának, takarosan összehajtogatott, lepecsételt babilóniai pergameneket. − Ha nincs ellene kifogásod.
− Tőled?
− Tőlem és Caseytől. Amennyiben lehetséges… ha megtalálnád a családunkat…
Bisesa elvette és a ruhája alá dugta a papírokat.
− Gondom lesz rá, hogy megkapják. Casey bólintott. Aztán felkiáltott.
− Történik valami! − Megigazított a fejhallgatóját, és igazított egyet a helikopterből kiszedett elektromágneses szenzoron. Felnézett a szemre. − Nem látok semmi változást ezen az izén. De a jel erősödik. Úgy tetszik, valaki vár téged, Bisesa.
Bisesa megfogta Josh kezét.
− Foglaljuk el a helyünket.
− Hol? − A fiú homlokába hulló hajtinccsel játszott a szellő.
− Tudja a fene! − mondta Bisesa. Szeretettel kisimította Josh homlokából azt a hajfürtöt. De ismét feltámadt a szél, végigsöpört Josh arcán, a szél, amelynek nem volt látható forrása, de a terem közepe felé fújt.
A szél viharossá erősödött, most is a közép felé, olyan erővel, hogy sodorni kezdte Bisesát. Ő magával húzta Josht, a Szem felé botorkált. A Szem úgy lebegett ott, mint mindig, tükrözte Bisesa vudu-bábszerű, torz tükörképét, de most papírdarabok és szalmaszálak is tapadtak a felszínére.
Casey ledobta a fejhallgatóját.
− Vazze! Visítás volt − elektromágneses zörej −, és kivágta az áramköröket. Akárkinek jelez is ez az izé, nem nekem…
− Itt az idő − mondta Josh.
Valóban, gondolta Bisesa. Legbelül ő maga sem hitt magának. De most mégis megtörténik. A gyomra ökölbe szorult, a szíve kalimpált; mélységes hálát érzett azért, hogy foghatja Josh erős kezét.
− Nézzetek fel − mondta Abdikadir.
Amióta rábukkantak, a Szem most először elváltozott.
A tükröző csillogás még ott volt, de hullámzott, mint valami higanytó felülete, hullámok kergették rajta egymást.
Aztán a felszín összeomlott, mint amikor egy léggömbből hirtelen kimegy a levegő.
Amint Bisesa felnézett, ezüstös aranytölcsért látott maga fölött. Még látta önmaga tükörképeit az oldalán Josh-sal, de a képek széttöredeztek, mintha szétrobbant tükörszilánkok vernék vissza őket. A tölcsér mintha közvetlenül az arca előtt lett volna, de Bisesa sejtette, hogy ha körbejárná a termet, vagy a Szem fölé vagy alá mászna, ugyanezt a tölcsérformát látná, a középpont felé szűkülő fényfalakat.
Nem tölcsér volt ez. nem egyszerű háromdimenziós tárgy, hanem törés Bisesa valóságában.
Hátrapillantott. A levegő most tele volt szikrákkal, s azok mind a berobbant szem magja felé repültek. Abdikadir ott volt még, bár mintha távolodott volna, és furcsán elmosódott az alakja: az ajtókeretbe kapaszkodott, és a földön feküdt, és elfordult, és visszafordult − nem egymás után, de mindezt egyszerre, mint egy film kockái, amelyet szétvágtak, majd újra összeraktak tetszőleges sorrendben.
− Járj Allahhal − kiáltotta. − Menj, menj… − De a hangja elveszett a szélben. Aztán a fényvihar még hevesebb lett, és Bisesa nem látta többé a férfit.
A szél belékapott, kis híján ledöntötte a lábáról. Próbált hideg fejjel elemezni. Próbálta számlálni, hányszor vesz lélegzetet. De a gondolatai is darabjaikra hulltak, a magában megformált mondatok szavakká, szótagokká, betűkké estek szét, értelmüket vesztették. Az Időtörés volt az, gondolta. Bolygóméretben működött, hatalmas darabokra szabdalta a tájat. De betört ebbe a terembe, darabokra szeletelte Abdikadir életét, és most, végül behatolt az ő fejébe, elvégre az ő tudata is a téridőbe van beleágyazódva…
Bisesa belenézett a Szembe. A fény a szíve felé áramlott. Ezekben az utolsó pillanatokban a Szem ismét elváltozott. A tölcsérforma egyenes falú járattá változott, amely a végtelenbetűnt − ám a járat dacolt a perspektívával, mert a falai a távolsággal nem lettek kisebbek, hanem látszólag ugyanakkorák maradtak.
Ez volt Bisesa utolsó tudatos gondolata, mielőtt a fény ráborult, eltöltötte, még önnön testének érzetétől is megfosztotta. Eltűnt a tér, az idő megállt, és Bisesából porszem lett, nem több, mint egy állat fénylő, makacs, tudattalan lelke. De mind e közben érezte a kezében Josh meleg kezét.
Csak egyetlen Szem volt, bár számos kivetítődése létezett a téridőben. És funkciója is többféle volt.
Az egyik az, hogy kapuként szolgált.
A kapu kinyílt. A kapu bezárult. Egy mérhetetlenül rövid pillanatig a tér megnyílt, és megfordult önmagán.
Aztán a Szem eltűnt. A templom terme üres volt, eltekintve a tönkrement elektronikus műszerek dzsungelétól és két férfitól annak az emlékével, amit láttak és hallottak, olyan emlékekkel, amelyeket sem elhinni, sem megérteni nem voltak képesek.

AZ IDŐ SZEME
HATODIK RÉSZ
AZ IDŐ SZEME

44-FEJEZET AZ ELSŐSZÜLÖTTEK

A hosszú várakozás a vége felé közeledett. Az értelem megszületett egy újabb világon, és elhagyta bolygó-bölcsőjét.
Azok, akik olyan régen figyelték már a Földet, távolról sem voltak emberszabásúak. De egykor hús és vér voltak.
Az egyik legelső csillag, egy tomboló, hidrogén-dús szörnyeteg egyik bolygóján születtek, jelzőtűzként a még sötét mindenségben. Az elsőszülöttek tele voltak élettel a még fiatal, csupa energia mindenségben. Csakhogy bolygóból, az élet olvasztótégelyéből kevés volt, mert azoknak a nehéz elemeknek, amelyekből álltak még nem születtek meg a csillagok szívében. Amikor tehát kitekintettek az űr mélységeibe, nem láttak semmi magukhoz hasonlót, Tudatot, amely tükrözte volna az övéket.
A korai csillagok dicsőségesen izzottak, de hamar meghaltak. Szétszórt hulladékuk gazdagította és összegyűjtötte a Galaktika gázait, és hamarosan megszületett a hosszú életű csillagok új nemzedéke. Ám azoknak, akik ott rekedtek a halódó elő-csillagok között ez rettenetes magukra maradást jelentett.
És ahogy előretekintettek, csak lassú elsötétülést láttak, ahogy a csillagok minden újabb nemzedéke egyre nehezebben épült fel az előtte lévő törmelékéből. Végül el fog jönni egy pillanat, amikor a Galaktikában már nem lesz elegendő gyúanyag egyetlen új csillag létrehozásához sem, és az utolsó fény is felvillan, és elhal. Azután is lesz még folytatás, az energiaveszteség szorítókapcsa tovább fojtogatja a kozmoszt és minden folyamatát.
Minden hatalmuk ellenére, az idő őket is utoléri.
Ez a lesújtó felismerés okozta az őrület korát. Különös és gyönyörű birodalmak emelkedtek fel, és buktak el, és rettenetes háborúk dúltak fém és hús lények között, ugyanannak az elfelejtett világnak a teremtményei között. A háborúk megbocsáthatatlan mértékben emésztették fel a Galaktika energiatartalékait, és döntést nem hoztak, csak kimerült.
Elszomorodva, de bölcsebben, a túlélők tervezni kezdtek az elkerülhetetlen jövőre, a hideg és a sötét végtelen jövendőjére.
Visszatértek elhagyott harci gépeikhez. Az ősi gépezeteket most új cél szolgálatába állították: eltüntetni a hulladékot − szükség esetén akár kiégetni. Alkotóik most már látták, hogy ha a tudat egyetlen kis fonala is átjut a legtávolabbi jövőbe, nem szabad szükségtelen zavaroknak, elpocsékolt energiának lennie, az idő folyásának tilos fodrozódnia.
A fegyvereket a háború évmilliói élesítették. Tökéletesen teljesítették feladatukat, és ez így lesz mindörökké. Ők pedig vártak, változatlanul, egyetlen célért, amint új világok és új élet állt össze a régi törmelékéből.
Minden a legjobb szándékkal történt. Az elsők, akik az üres mindenségbe születtek bele, féltékeny gonddal őrködtek mindenekelőtt az élet fölött. De az élet megőrzése érdekében az életet néha el kell pusztítani.

45− FEJEZET ÁT A SZEMEN

Nem olyan volt, mint az ébredés. Hirtelen előbukkanás volt, cintányérok csattanása. Bisesa szeme tágra nyílt, és megtelt vakító fénnyel. Mélyeket lélegzett, és négykézláb mászkált a talajon, és fulladozott szinte önmaga tudatának sokkjától.
A hátán volt. Valami rettenetesen fénylő volt fölötte − a nap, igen, a nap, kint volt a szabadban. Akarja hihetetlenül szélesre volt tárva, távol a testétől, és az ujjai a földbe vájtak.
Átfordult a hasára. Az érzékek visszatértek a lábába, a karjába, a mellkasába. A nap elvakította, alig látott.
Egy síkság. Vörös homok. Lepusztult dombok a távolban. Még az égbolt is vörösnek látszott, bár a nap magasan állt.
Josh mellette volt. A hátán feküdt, levegőért kapkodott, mint esetlen hal, amely erre a különös partra vetődött. Bisesa négykézláb, a homokon át a fiú fölé mászott.
− Hol vagyunk? − lihegte Josh. − Ez a huszonegyedik század?
− Remélem, nem. − Amikor beszélni próbált, Bisesa torka száraz volt, kapart. Levette a hátizsákját, előszedte a vizes flaskát. − Idd meg ezt.
Josh hálásan nyelte a vizet. Az izzadság már kiütközött a homlokán, belefolyt az inge nyakába.
Bisesa a földbe túrt. A talaj sápadtan, élettelenül és szárazon morzsolódott. De valami megcsillant benne, darabkák, amelyek villogtak a fent lévő nap fényében. Bisesa kiásta és a tenyerére fektette őket. Érme nagyságú üvegdarabok voltak, áttetszők, szabálytalan szélűek. A tenyeréből a földre ejtette a töredékeket. De amikor további földet söpört odébb, újabb üvegdarabkákat talált mindenütt, egész réteget a felszín alatt.
Kísérletképpen feltérdelt, felegyenesedett − csengett a füle a szédüléstől, de nem ájult el − aztán egyik láb, másik láb, felállt. Most már jobban látta a tájat. Csak egy síkság volt, tele ezzel az üveggel elkeveredett homokkal, amely a láthatárig nyúlt. Ahol lekopott dombok várták az örökkévalóságot. Ő meg Josh egy sekély bemélyedés alján voltak; a talaj körülöttük egy peremig emelkedett, amely alig néhány méternyi magas lehetett vagy egy kilométernyire tőlük.
Bisesa egy kráterban állt.
Nukleáris bomba tenne ilyet, gondolta. Az üvegdarabkák egy kis nukleáris fegyver robbanásakor keletkezhettek, amikor beton és homok üveggé olvad össze. Ha így volt, nem maradt semmi más − ha itt város állt, nincsenek betonalapok, nincsenek csontok, még az utolsó tüzek hamuja sincs itt, csak nukleáris üveg darabkái. A kráter réginek látszott, megkopottnak, az üvegdarabok is mélyen hevertek. Ha itt háború volt, igen régen lehetett.
Azon tűnődött, vajon van-e még itt radioaktivitás. De ha az Elsőszülöttek bántani akarták volna őt, egyszerűen megölhették volna; ha pedig nem, nyilván megvédik ettől az alapvető kockázattól.
A mellkasa fájt, ahogy lélegzett. Talán túlságosan ritka a levegő? Kevés az oxigén vagy éppen sok?
Hirtelen kicsit sötétebb lett, bár a rezes égbolton nem volt felhő. Bisesa felnézett. Valami baj volt a nappal. A korongja deformált volt. Úgy festett, mint holmi falevél, amelyből leharaptak egy darabot.
Josh ott állt mellette.
− Istenem − mondta.
A napfogyatkozás gyorsan alakult ki. Hidegebb lett, és az utolsó pillanatokban Bisesa árnyak tömegét látta a lepusztult talajon suhanni. Érezte, hogy lassabban lélegzik, hogy a szíve is lassabban ver. A teste, még most is az ősi ritmusok szerint, a sötétségre reagált, felkészült az éjszakára.
A sötétség elérte mélypontját. Egy pillanatig végtelen volt a csönd.
A napból csupán ragyogó kör maradt. A középső árnyékkorongnak csipkézett volt a karimája, azokon a szabálytalanságokon világított át a napfény. A korong nyilvánvalóan a Hold volt, amely még mindig ott keringett a Föld és a nap között, annak az árnyéka siklott el a nap előtt. A nap vakító fénye annyira lecsökkent, hogy Bisesa most ki tudta venni a koronát, a nap felsőbb atmoszféráját,
ezt a jól látható, leheletfinom felépítményt a bonyolult kettős korong körül.
De a napfogyatkozás nem volt teljes. A Hold nem volt eléggé nagy, hogy eltakarja a nap sugárzó képét. A vastag fénykör az égbolton zavarba ejtő, rémületes látvány volt.
− Valami baj van − mormolta Josh.
− Geometria − mondta Bisesa. − A Föld-Hold rendszer… Idővel változik. − Ahogyan a Hold mozgatta az árapályt a Földön, úgy vonzotta a Föld is a Hold köves altalaját. Kialakulásuk óta az iker-világok lassan különváltak − évente csupán néhány centiméternyit, de elegendő idő után a Hold távolabb került a Földtől.
Josh megértette a történtek lényegét.
− Ez a jövő. Nem a huszonegyedik század − a nagyon távoli jövő… Mostantól sok millió évnyire, talán.
Bisesa körbejárt a síkon, nézte a bonyolult égboltot.
− Mondani próbáltok nekünk valamit, igaz? Ez az elhagyatott, háború pusztította föld − hol vagyok most, Londonban? New Yorkban, Moszkvában, Pekingben? Lahorban? És miért éppen erre a helyre és időpontra hoztatok minket, hogy mutassatok egy napfogyatkozást? Mindennek valami köze van a naphoz? − Melege volt, csupa por volt, szomjas volt, zavarodott, és hirtelen elfogta a düh. − Ne adjatok fel nekem ilyen különleges effektusok rejtvényeket. Szóljatok hozzám, hogy az ördög vigyen benneteket. Mi fog történni?
Mintegy válaszképpen egy Szem, legalább akkora, mint Marduk Szeme jött létre a semmiből a fejük fölött. Bisesa érezte a szelét, amint beleerőszakolta magát az ő külön valóságába.
Megfogta Josh kezét.
− Megyünk megint. A kezedet kidugni a kocsiból tilos. De Josh csak ámult és bámult; izzadt arcára homok tapadt.
− Bisesa?
Bisesa nyomban megértette. A fiú nem látta a Szemet. Ezúttal a Szem érte jött − egyedül érte, Joshért nem.
− Nem! − Megragadta Josh karját. − Ezt nem tehetitek, kegyetlen rohadékok!
Josh megértette.
− Bisesa, rendben van. − Az asszony álla alá nyúlt, maga felé fordította az arcát, és szájon csókolta. − Tovább jöttünk így is, mint amennyit lehetségesnek álmodtam. A szerelmünk talán továbbél majd egy másik világban, és amikor minden lehetőség összeáll az idők végezetén, talán újra találkozunk. − Mosolygott. − Ennyi elég.
Az égen a Szem tölcsér alakot öltött, aztán folyóvá változott az égen. A síkságon már fényszikrák száguldottak, Bisesa köré gyűltek, lökték felfelé.
Joshba kapaszkodott, és becsukta a szemét. Hallgassatok meg. Megtettem mindent, amit kértetek. Adjátok meg nekem ezt az egyet. Ne hagyjátok itt őt, hogy egyedül haljon meg. Küldjétek haza − küldjétek vissza Abdihoz. Ezt az egyet, könyörgöm…
Forró szél támadt, felfelé fújt a földről a fenti fénylő folyosó felé. Valami megragadta őt, eltépte Josh karjától. Ő küzdött, de Josh elengedte őt.
Felemelkedett a földről. Látta maga alatt a fiút.
Még mindig mosolygott.
− Angyal vagy, aki felszáll az égbe. Isten veled, Isten veled…
Őt megint fogta a perzselő, gyönyörű fény. Az utolsó pillanatban látta Josht visszatámolyogni egy kábelekkel és elektronikus felszerelésekkel teli terembe, ahol egy sötét bőrű férfi rohant oda hozzá, hogy elkapja.
Köszönöm.
Cintányérok csattanása.

46. FEJEZET CSIMPASZKODÓ

Amikor megvirradt, Fürkész összerezzenve ébredt, kipattant a szeme.
Öt év óta először nem oltalmazta őt háló az égtől. Felrikoltott, és a lányára borult.
Félénken kinyitotta a félszemét. Nem volt még mindig háló, csak néhány lábnyom és egy csapás. A katonák elmentek. Magukkal vitték a hálót.
Szabad volt.
Felült. Csimpaszkodó morogva ébredt, a szemét dörzsölte. Fürkész körülnézett. Mindenütt köves síkság, élet sehol, csak pár fűcsomó. A távolban hósapkás hegyek magasodtak a láthatár fölé, kéklőn és lebegve a hajnali ködben. A hegyek lábánál zöld csíkot látott. Megmoccant régi szelleme. Erdő: ha el tudnának jutni odáig, talán találna magához hasonlókat.
De a szél északira fordult, és ő jeget ízlelt benne. Fürkész elcsüggedt. Egyszeriben a főzés szagaira vágyott, a gépek kattogására, a katonák magas, sirályéhoz hasonló hangjára. Túlságosan sokáig volt ketrecben; most hiányzott neki.
Csimpaszkodó azonban nem osztozott az anyja habozásában. Kezére támaszkodva, csimpánzszerűen megindult, próbálgatta a köves talajt. A textúrája jóval gazdagabbnak tetszett, mint a ketrec pusztára söpört, ledöngölt alja. Itt talált egy követ, amelyik jól illett a markába, ott egy száraz nádat, amelyik jól hajlott.
Markában a kővel Csimpaszkodó kinyújtotta a lábát, felegyenesedett. A töredezett föld fölött a hegyek, a jég felé tekintett.
Északon egyre hidegebb lett. Az Atlanti-óceánban keletkezett új vulkanikus sziget eltérítette a Golf-áramlatot, a déli meleg vízáramot, amely évezredeken át természetellenesen melegen tartott Észak-Európát. A Golfáramlat elvesztése a mezőgazdaságra már olyan távoli, déli vidéken is hatott, mint Babilónia. Most még rosszabbra fordult. Idén korán jön az ősz, és tél közepén hatalmas sarkvidéki szuper-viharok támadnak a földrészekre, több havat hozva, mint amennyi azelőtt öt-tíz év alatt esett.
Az Időtörés előtt kétmillió éven át a jég jött és ment sarkvidéki erődítményeiből, bonyolult ciklusai irányították a Föld nap körüli mozgásának finomságait. Az az új világ, Mir, amely a régi darabkáiból lett összetoldozva eleinte bizonytalanul vibrált, de amint ez az első mozgás lecsillapodott, kezdett beállni újfajta ciklusokra: az új séma pedig rövidtávon a jég terjedését jelentette. Mindössze egy évtized kell csak hozzá, hogy kialakuljanak a jégsapkák, és még egy évtized ahhoz, hogy olyan déli helyszínekig terjedjenek, mint London, Berlin, Manhattan.
Később még drasztikusabb változások következnek. Kialakulása óta a bolygó folyamatosan hűl, és a belsejéből áradó hő mozgatta a kérek áramlatait, amelyeken a kontinensek utaztak. Az Időtörés zavarokat okozott a Mir folyékony belsejének mély és különös időjárásában. Idővel új rendszer fog kialakulni, de egyelőre mintha óriás fedőt erősítettek volna egy fortyogó fazékra.
A kontinensek szíve alatt a köpeny anyaga duzzad és emelkedik. A Föld sosem volt tökéletesen gömb alakú. A Miren most kitüremkedések keletkeztek, ahogyan az agyag odaragad a korongon forgó, készülő tárgy oldalához. Idővel a kéreg és a felső köpeny leválik majd a bolygó magjáról, és a deformált bolygó úgy nyeri el majd újra a stabilitást, hogy a kitüremkedéseket eltávolítja a forgástengelyéről. Amint a nagyobb földrészek az egyenlítőhöz csúsznak, az óceáni áramlatok ismét megváltoznak, a tengerszintek száz métereket emelkednek vagy süllyednek, újabb drámai klímaváltozásokat keltve.
A Mir hosszan tartó hőkezelése során nehéz sora lesz a bolygó rakományát képező életnek. De az emberek könnyen mozdulnak. Chicago lakói már készültek a nagy elvándorlásra dél felé. Sok ember marad majd életben.
Ahogyan az ember-majmok is.
Csimpaszkodó már nem olyan volt, mint mielőtt a Szem megvizsgálta. Testének és tudatának tesztelése csupán arra szolgált, hogy felmérje a képességeit, hogy elhelyezze őt azoknak a lehetőségeknek a széles skáláján, amelyek az életet jelentették ezen a kék világon. Csakhogy Csimpaszkodó nagyon fiatal volt, az őt tanulmányozó gépezet pedig nagyon öreg, és már nem olyan tökéletes, mint hajdanán. A teszt ügyetlen volt. Csimpaszkodó félig kialakult tudatát megmozgatta.
Ezt az összetákolt világot hosszú ideig az emberek fogják uralni, ehhez nem férhetett kétség. De a jég ellen még ők sem dacolhatnak. Egy változó, veszélyes világban rengeteg a felfedezésre váró, üres hely. Bőven nyílik tér egy olyan lénynek, amelynek vannak lehetőségei. És annak sem volt különösebb oka, hogy ez a lehetőség ugyanúgy váljon valósággá, ahogyan korábban. A Miren volt helye valami másnak. Talán valami jobbnak.
Csimpaszkodó mérlegelte a markában tartott nehéz követ, és homályosan elképzelte, mit lehet tenni vele. Egyáltalán nem volt benne félelem. Most ő volt a világ ura, és nem egészen tudta, ezután mit tegyen.
De ki fog találni valamit.

47− FEJEZET HAZATÉRÉS

Bisesa levegőért kapkodott, tántorgott. Állt.
Zene szólt.
Egy falra meredt, amely egy lehetetlenül gyönyörű fiatalember felnagyított képét mutatta, aki egy régimódi mikrofonba búgta a dalt. Valóban lehetetlenül szép volt: szintetikus sztár, a tizenéves kor alatti kislányok kezdetleges vágyainak párlata. „Istenem, éppen úgy néz ki, mint Nagy Sándor.” Bisesa alig tudta levenni szemét a fal mozgó színeiről, fényéről. Fel sem tűnt neki, mennyire színtelen és sötét volt a Mir.
A fal megszólalt.
− Jó reggelt, Bisesa. Ez a szokásos reggeli ébresztő. A reggeli odalenn vár. A mai fontosabb hírek…
− Pofa be! − Bisesa hangja rekedt sivatagi károgás volt.
− Természetesen. − A szintetikus fiú halkan tovább dalolt. Bisesa körülpillantott. Ez a hálószobája, a londoni lakásában. Kicsinek, zsúfoltnak tetszett. Az ágy nagy és puha volt, látszott, hogy nem aludtak benne.
Az ablakhoz ment. Katonai bakancsa súlyosan nehezedett a szőnyegre, bíborvörös port hagyott maga után. Az égbolt szürke volt, a nap éppen felkelőben, és London körvonalai kezdtek kibontakozni.
− Fal!
− Bisesa?
− Milyen nap van ma?
− Kedd.
− A dátumot!
− Ó. 2037. június 9.
A helikopter lezuhanása utáni nap.
− Afganisztánban kéne lennem. A fal köhögött.
− Megszoktam, hogy hirtelen változtatsz a terveiden, Bisesa. Emlékszem, egyszer…
− Mami?
A hang halk volt, álmos. Bisesa megfordult. Mezítláb volt, a pocakja kidugva, öklével a szemét dörzsölte, a haja kócos; nyolcéves volt, és még nem egészén ébredt fel. A kedvenc pizsamáját viselte, amelyen rajzfilmfigurák ugrándoztak, bár legalább két számmal kinőtte már.
− Nem mondtad, hogy hazajössz. Bisesában eltört valami. Kitárta a karját.
− Jaj, Myra…
A lánya hátrahőkölt.
− Fura szagod van.
Bisesa döbbenten pillantott végig magán. Kopott, szakadt, homokos izzadsággal átitatott narancssárga tréningruhájában éppannyira nem illett bele ebbe a huszonegyedik századi lakásba, mintha űrruhát viselt volna.
Mosolyt erőltetett az arcára.
− Azt hiszem, nem ártana lezuhanyoznom. Aztán megreggelizünk, és mindent elmesélek neked…
A fény kissé elváltozott. Bisesa az ablak felé fordult. Egy Szem lebegett a város fölött, mint valami katonai kémballon. Bisesa nem tudta volna megmondani, mennyire messze van vagy mekkora.
És London háztetői fölé felkapaszkodott a vészjósló nap.

—  *  —

Tartalom
Első rész: Időtörés 007
1. fejezet: Fürkész 008
2. fejezet: Madárka 014
3. fejezet: Gonosz szem 019
4. fejezet: RMG 031
5. fejezet: Szojuz 041
6. fejezet: Találkozás 046
7. fejezet: Grove kapitány 051
8. fejezet: Orbitális pályán 061
9. fejezet: Paradoxon 063
Második rész: Az idő számkivetettjei 069
10. fejezet: Geometria 070
11. fejezet: Űrhajótöröttek 078
12. fejezet: Jég 088
13. fejezet: Fények az égen 101
14. fejezet: Az utolsó kör 109
15. fejezet: Új világ 112
16. fejezet: Visszatérés 122
17. fejezet: Felhőszakadás 129
Harmadik rész: Találkozások és szövetségek 133
18. fejezet: Az ég küldöttei 134
19. fejezet: A delta 141
20. fejezet: A sátorváros 155
21. fejezet: Visszatérés Dzsámrudba 167
22. fejezet: A térkép 177
23. fejezet: Tárgyalás 183
24. fejezet: A vadászat 192
Negyedik rész: Egybetorkolló történelmek 201
25. fejezet: A flotta 202
26. fejezet: A templom 210
27. fejezet: A halevők 217
28. fejezet: Bishkek 222
29. fejezet: Babilon 227
30. fejezet: Az istenek kapuja 235
31. fejezet: A rádióamatőr 240
32. fejezet: Haditanács 242
33. fejezet: Az ég hercege 249
34. fejezet: Az idő s a tér lakói 250
35. fejezet: Egybetorkollás 260
36. fejezet: Utóhatás 279
Ötödik rész: MIR 285
37. fejezet: Laboratórium 286
38. fejezet: Marduk Szeme 290
39. fejezet: Felfedezések 296
40. fejezet: A csónakázótó 305
41. fejezet: Zeusz-Amon 312
42. fejezet: Az utolsó éjszaka 319
43. fejezet: A térkapu 328
Hatodik rész: Az idő szeme 333
44. fejezet: Az Elsőszülöttek 334
45. fejezet: Át a Szemen 336
46. fejezet: Csimpaszkodó 340
47. fejezet: Hazatérés 343

SZERZŐINKRŐL 1
Sir Arthur C. Clarké
Angol író, akit a Stanley Kubrickkal közösen készített 2001. Űrodisszeia című 1968-as film tett világhírűvé, pedig akkor már maga mögött tudhatott több mint egy tucat önálló kötetet és számos elbeszélést. Ez utóbbiak egyike, az 1951-ben megjelent „Az őrszem” adta a forgatókönyv ötletét.
Clarké 1917-ben született, majd iskoláit elvégezve matematikából és fizikából doktorált. Tagja lett a Brit Bolygóközi Társaságnak, és 1945-ben tanulmányt tett közzé geostacionárius pályára állított műholdak lehetséges szerepéről a telekommunikációban. A tudományok mellett kezdettől fogva érdekelte a fantasztikus irodalom is, és mivel az olvasás nem elégítette ki, hamarosan saját történetek kiagyalásaba kezdett. Első szárnypróbálgatásai fanmagazinokban jelentek meg, majd a második világháború végén, amikor leszerelt a brit légierőtől, profi magazinokhoz is bekopogtatott. Elsőnek a „Kibúvó” című novellája látott napvilágot az amerikai Astoundingban, 1946-ban. Önálló kötettel öt évvel később jelentkezett először, ez a Prelude to Space volt, egy regény. Életének legfontosabb mérföldköve, a 2001 könyv formájában is megjelent, és a hatalmas siker hatására három folytatást is írt neki. Ezek közül az elsőt, a 2010-et szintén megfilmesítették.
1956 óta Sri Lankán él. A 3o-as évek végén egy betegség tolószékbe kényszeríttette, és munkabírását is lecsökkentette. Ennek köszönhető, hogy újabban gyakran veszi igénybe szerzőtársak segítségét. 1986-ban megalapította azt a saját magáról elnevezett díjat, amely évente pénzjutalomban részesíti a legjobb új angol SF-regényt. 2000-ben lovaggá ütötték.
A lassan 90 esztendős szerző szellemileg még mindig friss, jelen kötetünk óta két újabb regénye jelent meg, amiket hamarosan szintén olvashatunk a GFK-ban magyarul is.

SZERZŐINKRŐL 2
Stephen Baxter
Angol szerző, 1957-ben született. Matematikusi és mérnöki diplomákat szerzett, majd egy darabig tanárként dolgozott. Jelentkezett űrhajósnak is, de amikor nem járt sikerrel, minden energiáját az írás felé fordította. Első elbeszélése, a „Xeelee Flower” 1987-ben jelent meg az Interzone magazinban, és ezzel egyúttal megkezdte annak az önálló világnak a megalkotását, amelyben azóta is számos műve játszódik. Például Raft című bemutatkozó regénye 1991-ből, aminek hősei egy olyan univerzumba kerülnek, ahol a gravitációs kölcsönhatások sokkal erősebbek.
A távoli jövő intergalaktikus civilizációi mellett szívesen fordítja figyelmét saját bolygónk történelme felé is, alternatív idővonalakat képzelve el. Ezek közül a legismertebb a Time Ships című regény, amely H. G. Wells Időgépének folytatása. De írt már könyveket arról, mi lett volna, ha fennmaradnak és értelmessé fejlődnek különböző ősállatok, vagy mi lett volna, ha a NASA az Apolló-küldetések után nem az űrállomás-programot erőlteti, hanem folytatja a Naprendszer felfedezését. Művei számos díjat nyertek mind hazájában, mind külföldön. Arthur C. Clarke-kal először 1997-ben dolgozott együtt, ennek eredménye egy novella lett, a „Drót-kontinuum”, melyet a Galaktika 176-os számában olvashattunk magyarul. 2000-ben következett egy regény, a Light ofOther Days, majd 2003-ban és 2005-ben az eredetileg trilógiának tervezett Időodisszeia két része. Jelenleg épp ismét a maga útját járja, méghozzá történelmi regénysorozatot ír, egy különös próféciáról és annak évszázadokon átnyúló hatásairól.